Alexandre Dumas
MONTE CRISTO GRÓFJA

fordította Csetényi Erzsi

*** ÖTÖDIK KÖNYV +++

*** 1 - Janinából jelentik +++

Franz olyan támolyogva és elgyötörten távozott Noirtier szobájából, hogy
még Valentine is megszánta.

Villefort csak néhány összefüggéstelen szót hebegett szüntelenül, majd
dolgozószobájába menekült, ahol két óra múlva ezt a levelet kapta:

Azok után, amik ma reggel tudomásomra jutottak, Noirtier de Villefort úr
nem feltételezheti, hogy családja és Franz d'Épinay között bármiféle
kapcsolat létrejöhet. Franz d'Épinay iszonyodva gondol arra, hogy Villefort
úr, noha szemmel láthatóan jól ismerte a reggel elmondottakat, ezekről őt
nem világosította fel.Aki látja a királyi ügyészt e csapás súlya alatt
görnyedni, nem hiszi, hogy számított e csapásra. Azt valóban sohasem
gondolta volna, hogy apja teljes őszinteséggel vagy inkább nyerseséggel
feltárja az egész történetet. Annyi bizonyos, hogy Noirtier úr, akit nem
érdekelt fia véleménye, sohasem vett annyi fáradságot magának, hogy
Villefort előtt megvilágítsa a történteket, s így a királyi ügyész mindig
azt hitte, hogy Quesnel tábornok vagy d'Épinay báró, ahogy jobban tetszik,
akár a saját maga alkotta néven, akár a kapott nevén nevezik is, gyilkosság
áldozata lett, nem pedig azt, hogy szabályszerű párbajban vesztette életét.

Az eddig olyan tisztelettudó fiatalembernek ez a rideg hangú levele
halálosan megsebezte Villefort úr gőgjét.

Alig ért dolgozószobájába, belépett a felesége.

Mikor Noirter úr hívatta Franzot, s az kiment a szobából, a jelenlevők nem
győztek csodálkozni, és Villefort-né helyzete mind kínosabbá vált, amint
magára maradt a jegyzővel meg a tanúkkal. Villefort-né ekkor fogta magát,
és ő is távozott, hogy, mint mondta, megtudja, mi történt.

Villefort úr csak annyit mondott neki, hogy Noirtier úr, d'Épinay úr és ő
közötte valami nézeteltérés merült fel, aminek következtében Valentine-nek
Franzcal tervezett házassága füstbe ment.

Ezt a hírt nagyon kellemetlen lett volna közölni a várakozókkal, ezért
Villefort-né, mikor visszatért, azt a felvilágosítást adta, hogy a
tanácskozás elején Noirtier urat szélütés érte, és így a szerződés
aláírását néhány nappal természetesen el kell halasztani.

Noha a hír nem felelt meg a valóságnak, olyan különösen hatott a kettős
csapás után, hogy a vendégek összenéztek, és szó nélkül eltávoztak.

Ezalatt Valentine boldogan, de mégis riadtan csókolta meg nagyapját, és nem
győzött hálálkodni a gyenge öregembernek, amiért egyetlen csapással
kettétörte azt a láncot, amelyet ő maga már feloldhatatlannak hitt. Azután
kérte, hadd távozhasson, hogy szobájában kissé összeszedje magát, mire
Noirtier a szemével jelezte beleegyezését.

Valentine azonban nem ment fel a szobájába, hanem végigsietett a folyosón,
kiment a kis ajtón, és egyenesen a kertbe tartott. Az egymásra torlódó
események tompa félelmet loptak a szívébe. Folytonosan az lebegett lelki
szeme előtt, hogy Morrel egyszerre csak megjelenik sápadtan és fenyegetően,
mint a ravenswoodi laird[71] a Lammermoori Lucia esküvőjén.

Valóban ideje is volt, hogy megjelenjék a kerítésnél. Maximilien, mikor
Villefort urat Franzcal együtt látta a temetőből távozni, sejtette, mi fog
történni. Utánuk ment, látta Franzot belépni, majd kijönni, és visszatérni
Albert-rel és Château-Renaud-val. Ő tehát nem kételkedhetett tovább.
Behúzódott a lucernáskertbe, hogy mindenre készen álljon, és bizonyos volt
benne, hogy mihelyt lehet, Valentine hozzá siet.

Nem is csalódott. Szemét a kerítés hasadékára illesztve leskelődött, és
csakhamar megpillantotta a fiatal lányt, aki most már nem törődve semmi
szokásos óvatossággal, egyenesen a kerítéshez futott. Maximilien, amint
rápillantott, rögtön látta, hogy jó hírt hoz. A lány első szavára Morrel
ugrálni kezdett örömében.

- Meg vagyunk mentve! - mondta Valentine.

- Meg vagyunk mentve! - ismételte Morrel, de nem merte elhinni ezt a nagy
boldogságot. - De ki mentett meg minket?

- Nagyapa. Ó, nagyon kell őt szeretnie, Morrel.

Morrel megesküdött rá, hogy szíve minden melegével szereti az öregembert.
Ez az eskü nem is esett nehezére, mert ebben a pillanatban nemcsak barátja-
vagy apjaként szerette az aggastyánt, hanem imádta is, mint egy istent.

- Hogyan történt a dolog? - kérdezte Morrel. - Miféle különös módszere
volt?

Valentine már-már nekikezdett, hogy mindent elbeszéljen, de azután arra
gondolt, hogy az egésznek a mélyén valami szörnyű titok lappang, amely
nemcsak a nagyapjára vonatkozik.

- Majd később - mondta - mindent elmondok.

- De mikor?

- Mikor már a felesége leszek.

Ezzel társalgásuk olyan mederbe terelődött, amely könnyedén megfékezte
Morrel türelmetlenségét: azt is belátta, hogy most be kell érnie annyival,
amennyit tud, és hogy az elég is egy napra. De addig nem akart elmenni, míg
Valentine meg nem ígérte, hogy másnap este viszontlátják egymást.

Valentine megígért mindent, amit Morrel akart. Most már más szemmel látta a
világot, és könnyebben elhitte, hogy Maximilien felesége lesz, mint egy
órával előbb azt, hogy nem megy nőül Franzhoz.

Ezalatt Villefort-né felment Noirtier úrhoz.

Noirtier úr ugyanolyan komor és szigorú tekintettel fogadta, mint rendesen
szokta.

- Uram - mondta az asszony -, nem kell arról értesítenem, hogy Valentine
házassága dugába dőlt, hiszen a szakítás itt történt.

Noirtier érzéketlen maradt.

- De azt már nem tudja, uram - folytatta Villefort-né -, hogy én mindig
elleneztem ezt a házasságot, amelyet akaratom ellenére akartak megkötni.

Noirtier úr úgy nézett rá, mint aki bővebb magyarázatra vár.

- Most, hogy füstbe ment ez a házasság, amely az ön akaratával is szemben
állt, jól tudom, olyan dologban fordulok önhöz, amelyben sem Villefort úr,
sem Valentine nem emelhetne szót.

Noirtier szeme kérdően tapadt rá.

- Arra kérem, uram - folytatta Villefort-né -, mint az egyetlen, akinek
ehhez joga van, mert hiszen én vagyok az egyetlen, akinek semmi érdeke sem
fűződik az egészhez, arra kérem tehát, adja vissza Valentine-nek nem a
szeretetét, mert abban sohasem volt hiánya, hanem az örökségét.

Noirtier egy pillanatig határozatlanul meredt maga elé: bizonyára e kérés
indítóokát kereste, de nem találta.

- Remélhetem-e, uram - kérdezte Villefort-né -, hogy szándéka megegyezett
az imént előadott kérésemmel?

- Igen - jelezte Noirtier.

- Ebben az esetben hálásan és boldogan távozom, uram - felelte Villefort-
né.

Üdvözölte Noirtier urat és elment.

Noirtier másnap valóban elhívatta a jegyzőt: az első végrendeletet
eltépték, újat készítettek, amelyben minden vagyonát Valentine-re hagyja
azzal a feltétellel, hogy nem szakítják el tőle azután sem.

Voltak a társaságban olyanok, akik számolgatták, hogy Villefort
kisasszonynak, mint Saint-Méran marquis-ék örökösének, akit nagyapja ismét
kegyeibe fogadott, egyszer majd csaknem háromszázezer frank járadéka lesz.

Mialatt Villefort-éknál így dugába dőlt ez a házasság, Monte Cristo
meglátogatta Morcerf grófot. Morcerf, hogy megmutassa Danglars iránt érzett
készségét, altábornagyi díszegyenruhájában, összes érdemrendjeit felrakva,
legszebb fogatával hajtatott el Danglars-hoz. Így állított be a Chaussée
d'Antinra, bejelentette magát Danglarsnál, aki éppen hó végi számadásaival
volt elfoglalva.

Egy idő óta ez a művelet nem a legalkalmasabb volt arra, hogy a bankárt
jókedvre hangolja.

Amint megpillantotta régi barátját, Danglars igen méltóságos arcot öltött,
és mereven hátradűlt karosszékében.

Morcerf, aki egyébként maga is szertartásosan merev szokott lenni., most
nyájasan mosolyogva közeledett hozzá, és mivel bizonyosra vette, hogy
meghitt közlése szíves fogadtatásra talál, nem sokat köntörfalazott, hanem
egyenesen nekivágott a dolognak:

- Báró - mondta -, itt vagyok. Már régóta kerülgetjük egymásnak adott
szavunkat...

Morcerf azt várta, hogy e szavaknál mosoly virul majd ki a bankár arcán,
akinek komorságát az ő eddigi hallgatásának tulajdonította. De ennek
ellenkezője történt: szinte hihetetlen, de a báró arca még ridegebbé és
fagyosabbá merevedett.

Ezért hallgatott el Morcerf a mondat közepén.

- Miféle adott szóról beszél, gróf úr? - kérdezte a bankár, mintha
hasztalanul kutatná emlékezetében, hogy vajon mire is céloz a tábornok.

- Ó - mondta a gróf -, ön a formák embere, kedves uram, és arra akar
emlékeztetni, hogy mindent a maga rendje és módja szerint, szertartásosan
kell megcsinálni. Igaza is van. Bocsásson meg. Mivel ez az egy fiam van, és
mivel most akarom első ízben megházasítani, még igen járatlan vagyok
ezekben a dolgokban. Nem bánom, ráállok.

És Morcerf erőltetett mosollyal állt fel, mélyen meghajolt Danglars előtt,
és így szólt:

- Báró úr, van szerencsém megkérni kedves leánya, Eugénia Danglars
kisasszony kezét, a fiam, Albert de Morcerf vicomte számára.

Danglars azonban nemhogy nyájasan fogadta volna e szavakat, mint ahogy
Morcerf várta, hanem összehúzta szemöldökét, és nem is kínálta meg ismét
székkel a grófot, aki így állva maradt:

- Gróf úr - felelte -, mielőtt megadnám végleges válaszomat, meg kell
gondolnom a dolgot.

- Meggondolni! - kiáltott fel Morcerf egyre jobban csodálkozva. - Hát nem
volt ideje meggondolni, hiszen idestova nyolc esztendeje, hogy először
megpendítettük ennek a házasságnak az eszméjét?

- Gróf úr - válaszolta Danglars -, naponta történnek olyan események,
amelyek újabb gondolkodásra késztetik az embert.

- Hogy gondolja ezt? Nem értem, báró! - kérdezte Morcerf. - Úgy értem,
uram, hogy két hét óta olyan új körülmények merültek fel...

- Bocsásson meg - vágott közbe Morcerf. - Komédiázunk? Igen vagy nem?

- Hogyhogy komédiázunk?

- Úgy, hogy fejezze ki magát teljes határozottsággal.

- Magam is ezt kívánom.

- Találkozott Monte Cristo úrral?

- Igen gyakran találkozom vele - felelte Danglars, és megigazgatta
nyakravalóját -, hiszen barátaim közé tartozik.

- Hát, kérem! Egyik legutóbbi látogatása alkalmával ön azt mondta neki,
hogy én feledékenynek és határozatlannak mutatkozom ennek a házasságnak a
tekintetében.

- Ez igaz.

- Nohát, most itt vagyok. Sem feledékeny, sem határozatlan nem vagyok, mert
hiszen azért jöttem, hogy ígéretének beváltására emlékeztessem.

Danglars nem válaszolt.

- Talán megváltoztatta a szándékát - folytatta Morcerf -, vagy csak azért
kényszerítene ki belőlem ezt a kérést, hogy kedvére megalázhasson?

Danglars megértette, hogy ha ebben a hangnemben folytatja a beszélgetést,
könnyen megeshetik, hogy ő jár pórul.

- Gróf úr - mondta -, joggal lepheti meg tartózkodó viselkedésem, megértem
ezt, és magam sajnálom a legjobban. De higgye el, parancsoló körülmények
kényszerítenek reá.

- Mindez csak afféle üres fecsegés, kedves uram - jelentette ki a gróf -,
és evvel csak valami jöttment ember érhetné be. Morcerf gróf azonban nem
jöttment ember, és ha egy magamfajta férfi felkeres egy másik hasonlót, s
adott szavára emlékezteti, de az adott szót megszegik, annyi joga mindig
van, hogy ésszerű magyarázatot kérjen.

Danglars gyáva volt, de nem akart annak látszani: bántotta az a hang,
amelyet Morcerf használt vele szemben.

- Az ésszerű magyarázatban nincs hiány - vetette ellen.

- Mit akar ezzel mondani?

- Hogy nagyon is megvan a jó okom, csak igen nehéz előadni.

- Megértheti, uram - mondta Morcerf -, hogy az ilyen köntörfalazással nem
érem be. Egyvalamit tisztán látok mindenesetre: ön visszautasítja ezt a
házasságot.

- Szó sincs róla, uram - mondta Danglars -, mindössze függőben tartom
elhatározásomat.

- De remélem, csak nem hiszi, hogy eltűröm szeszélyeit, és alázatos
nyugalommal lesem, hogy mikor fogad vissza kegyeibe?

- Hát, ha nem várhat, gróf úr, tekintsük terveinket semmisnek.

A gróf annyira erősen harapott ajkába, hogy az belevérzett. Így tudta csak
féken tartani büszke és indulatos természetét. De érezte, hogy ebben a
helyzetben ezzel könnyen nevetségessé tenné magát, s éppen ezért máris a
szalon ajtaja felé indult, de azután mást gondolt és visszatért.

Homlokán felhő futott át, és a sértett büszkeség helyét valami bizonytalan
nyugtalanság foglalta el.

- Nézze csak, kedves Danglars - mondta -, hosszú-hosszú évek óta ismerjük
egymást, és éppen ezért némi kímélettel is tartozunk egymásnak. Ön
magyarázattal tartozik nekem, és a legkevesebb, amit megkívánhatok, hogy
megtudjam, miféle szerencsétlen esemény rendítette meg önt a fiam iránt
érzett bizalmában.

- Nem a vicomte személyéről van szó, egyelőre csak ennyit mondhatok, uram -
válaszolta Danglars, aki ismét visszanyerte előbbi arcátlanságát, mikor
látta, hogy Morcerf szelídebb húrokat penget.

- Kinek a személyéről van hát szó? - kérdezte Morcerf izgatottan, és még a
homloka is elsápadt.

Danglars figyelmét semmi sem kerülte el, és szokása ellenére határozottan
szembenézett a gróffal:

- Köszönje meg, hogy nem magyarázom el bővebben - mondta. Morcerf gróf
idegesen megremegett, kétségtelenül a visszafojtott dühtől.

- Jogom van követelni - felelte emberfölötti erővel uralkodva magán, - hogy
magyarázza meg szavait A feleségem ellen van talán valami kifogása? Nem
vagyok elég gazdag? Vagy talán a nézeteink térnek el annyira egymástól...

- Semmi efféle, uram - jelentette ki Danglars. - Ez megbocsáthatatlan hiba
volna tőlem, hiszen mindezeket a körülményeket jól ismertem. Nem, ne is
kutasson tovább, szinte szégyellem magam, amiért önnek ilyen lelki vívódást
okozok. Higgyen nekem, legjobb, ha ennél maradunk. Egyezzünk meg a
halasztás kifejezésben, hiszen ez nem jelent sem szakítást, sem
kötelezettséget. Istenem! Semmi sem sürget bennünket. A lányom még csak
tizenhét esztendős, az ön fia pedig huszonegy. Míg várunk, az idő telik, és
meghozza a maga eseményeit. Olykor az egyik este még homályosnak tetsző
dolgok másnapra nagyon is tisztán látszanak már. Néha így egyetlen nap
alatt a leggonoszabb rágalmak is megsemmisülnek.

- Azt mondta, rágalmak, uram? - kiáltott fel Morcerf, és arca ólomszürke
lett. - Engem rágalmaztak talán?

- Gróf úr, ne firtassuk tovább a dolgot, ha mondom.

- Így hát, uram, én békén tűrjem ezt a visszautasítást?

- Nekem a legkínosabb ez, uram. Igen, nekem ez még kínosabb, mint önnek,
mert hiszen számítottam az ön családjával való megtisztelő összeköttetésre,
és a füstbe ment házasság mindig rosszabb fényt vet a menyasszonyra, mint a
vőlegényre.

- Rendben van, uram, ne beszéljünk többet róla - mondta Morcerf.

És dühében összegyűrve kesztyűjét, eltávozott.

Danglars figyelmét nem kerülte el, hogy Morcerf egyetlenegyszer sem merte
megkérdezni, vajon őmiatta vette-e vissza Danglars a szavát.

Este hosszú értekezlete volt néhány barátjával, és Cavalcanti úr, aki
rendületlenül a hölgyek szobájában tartózkodott, utolsónak távozott a
bankár házából.

Másnap reggel Danglars, amint felébredt, behozatta az újságokat, és rögtön
meg is kapta őket: hármat-négyet félretett közülük, és az Impartial-t vette
elő.

Ennek a lapnak felelős szerkesztője Beauchamp volt.

Danglars gyorsan letépte a lap címszalagját, idegesen nyitotta ki az
újságot, megvetően átfutott a párizsi társaság hírei fölött, majd a napi
hírek között keresgélve, végül is gonosz mosollyal megállapodott egy kis
cikknél:

Janinából jelentik."Helyes - mondta magában, mikor átolvasta -, ez a
Fernand ezredesről szóló cikkecske minden valószínűség szerint felment
attól, hogy magyarázatokat adjak Morcerf gróf úrnak."

Ugyanakkor, vagyis mikor reggel kilencet ütött az óra, Albert de Morcerf
talpig feketében, annak rendje és módja szerint begombolkozva, kissé
izgatottan és ideges hangon beszélve állított be a Champs-Élysées-i házba.

- Körülbelül félórája ment el hazulról a gróf úr - jelentette a kapus.

- Baptistint is magával vitte? - kérdezte Morcerf.

- Nem, vicomte úr.

- Kérem, hívja ide Baptistint, beszélni szeretnék vele.

A kapus maga ment a komornyikért, és csakhamar visszatért vele együtt.

- Barátom - kezdte Albert -, bocsásson meg, amiért kételkedem, de öntől
akartam megkérdezni, vajon a gazdája valóban elment-e hazulról.

- Igenis elment, uram - felelte Baptistin.

- Az én számomra sincs itthon?

- Nagyon jól tudom, hogy gazdám mennyire szívesen látja önt, uram, és távol
áll tőlem, hogy önt ne tekinteném kivételes vendégnek.

- Igazad is van, mert nagyon komoly dologban kell vele beszélnem. Mit
gondolsz, késön jön haza?

- Nem, mert a villásreggelijét tíz órára rendelte.

- Helyes, egyet járok a Champs-Élysées-n, és tíz órára itt leszek. Ha a
gróf úr előbb találna megjönni, mint én, mondd meg, kéretem, hogy várjon
reám.

- Legyen nyugodt, uram, parancsa szerint járok el.

Albert a gróf kapuja előtt hagyta a kocsit, és gyalog indult sétálni. Mikor
az allée des Veuves elé ért, mintha a gróf lovait látta volna Gosset
lövöldéje előtt. Közelebb ment, és valóban ráismert nemcsak a lovakra,
hanem a kocsisra is.

- A gróf úr bent van a lövöldében? - kérdezte Morcerf a kocsistól.

- Igenis, uram - válaszolta a kocsis.

A kert felől csakugyan lövések hallatszottak szabályos időközökben, mióta
Albert kellő közelségben volt.

A fiatalember belépett. A kis kertben egy szolga várakozott.

- Bocsánatot kérek - mondta -, de arra kérem a vicomte urat, legyen szíves
egy percig várakozni.

- Ugyan miért, Philippe? - kérdezte Albert, aki itt állandó vendég volt, s
ezért nem értette, mi akadálya lehet, hogy beengedjék.

- Mert az az úr, aki most gyakorol odabent, kibérelte az egész lövöldét, és
nem akarja, hogy mások lássák.

- Még te sem, Philippe?

- Tetszik látni, uram, hogy én is idekint állok a fülkém előtt.

- És ki tölti meg a gróf pisztolyait?

- Az inasa.

- A núbiai?

- Egy néger.

- Az az.

- Hát tetszik ismerni a gróf urat?

- Őérte jöttem. A barátom.

- Ó, az már más. Azonnal értesítem.

Philippe saját kíváncsiságától is sarkallva lépett be a deszkabódéba.
Csakhamar megjelent a küszöbön Monte Cristo.

- Bocsásson meg, hogy ide is követtem, kedves grófom - kezdte Albert. - De
először is meg kell mondanom, hogy nem az ön emberei ludasak benne, hogy
idekerültem, ez csak az én tapintatlanságom következménye. Elmentem az ön
lakására, ott azt a felvilágosítást adták, hogy ön sétálni ment, de tíz
órára hazatér villásreggelizni. Erre én is sétára indultam, hogy majd tíz
órakor visszamegyek önhöz, de itt egyszerre csak megpillantottam a lovait
és kocsiját.

- Ezek szerint remélhetem, hogy velem reggelizik?

- Nagyon köszönöm, de most nem erről van szó. Lehet, hogy jóval később
reggelizünk, mégpedig talán igen vegyes társaságban, a mindenségit!

- Mi az ördögöt beszél itt összevissza?

- Kedves barátom, még ma megverekszem.

- Ön? Ugyan miért?

- Hogy megverekedjem, a kutyafáját!

- Igen, értem, de miért? Sokféle okból verekszik meg az ember, hiszen
tudja.

- A becsületemért.

- Ah, úgy! Ez már komoly szó.

- Annyira komoly, hogy meg akarom kérni önt egy nagy szívességre.

- Éspedig?

- Hogy legyen a segédem.

- Hát ha ilyen komoly a dolog, ne itt tárgyaljunk róla, hanem menjünk haza,
Ali, hozzál vizet.

A gróf felgyűrte kabátja ujját, kiment a lövölde előtt fekvő kis
előcsarnokba, ahol a céllövők kezet szoktak mosni.

- Tessék csak bejönni, vicomte úr - mondta halkan Philippe -, valami
furcsát mutatok.

Morcerf belépett. A lemezen céltábla helyett játékkártyák voltak
felszegezve.

Távolról nézve Morcerf úgy látta, hogy egy teljes sor kártya van ott: az
ásztól kezdve a tízesig.

- Nini, csak nem akart piquet-t játszani?

- Nem én - felelte a gróf -, hanem éppen egy csomag kártyát akartam
készíteni.

- Hogyhogy?

- Hát nézze csak, amit itt lát, azok mind ászok és kettesek. Csakhogy a
golyóim hármasokat, ötösöket, heteseket, nyolcasokat, kilenceseket és
tízeseket készítettek belőlük.

Albert közelebb ment a kártyákhoz.

A golyók valóban teljes pontossággal és tökéletesen egyenlő távolságban
kipótolták a hiányzó jeleket, és kilyuggatták a kártyalapokat azokon a
helyeken, ahol festett jeleknek kellett volna lenniük. Míg Morcerf a
céltáblához ért, két-három fecskét is felszedett, amelyek elég oktalanok
voltak a gróf pisztolya előtt elrepülni, s amelyeket a gróf bizony
keresztül is lőtt.

- Mi az ördög! - mormogta Morcerf.

- Nézze, kedves vicomte - felelte Monte Cristo, és megtörülte kezét a
kendőben, amelyet Ali vitt oda neki -, csak nem henyélhetek örökké! De
jöjjön, siessünk már.

Mind a ketten beszálltak Monte Cristo kocsijába, és csakhamar meg is
érkeztek a 30-as szám elé.

Monte Cristo felvezette a dolgozószobájába Morcerf-t, és hellyel kínálta.
Mindketten leültek.

- Most pedig beszélgessünk nyugodtan - mondta a gróf.

- Láthatja, hogy tökéletesen nyugodt vagyok.

- Kivel akar megverekedni?

- Beauchamp-mal.

- Hiszen az jó barátja!

- Többnyire jó barátainkkal szoktunk párbajozni.

- De legalább megvan rá az oka?

- Megvan.

- Mit vétett önnek?

- A tegnap esti újságban... De tessék, olvassa el.

Albert odanyújtott Monte Cristónak egy újságot, amelyet a gróf olvasni
kezdett:

Janinából jelentik:

Egy mostanáig nem ismert vagy legalábbis sohasem közölt dolog jutott
tudomásunkra. A város védelmére szolgáló erődítményeket egy francia tiszt
játszotta a törökök kezére. A francia tiszt Ali Tepelenti vezér teljes
bizalmát élvezte. A tiszt neve Fernand volt.

- Hát ugyan mi sértőt talál ebben? - kérdezte Monte Cristo.

- Hogyhogy mit találok?

- Hát persze. Mi köze önnek ahhoz, hogy egy Fernand nevű francia tiszt
török kézre játszotta a janinai erődöket?

- Az a közöm van hozzá, hogy apámnak, Morcerf grófnak keresztneve Fernand.

- És édesapja Ali pasát szolgálta?

- Vagyis hogy ő küzdött a görögök függetlenségéért. Ebben van a rágalmazás.

- No, csak beszéljünk okosan, kedves vicomte.

- Magam is azt szeretném.

- Mondja csak meg nekem: ki az ördög tudja Franciaországban, hogy ez a
Fernand nevű tiszt azonos Morcerf gróffal, és ugyan ki törődik manapság
Janinával, amelyet, azt hiszem, 1822-ben vagy 1823-ban vettek be?

- Hát éppen ebben van az arcátlanság: hagyták, hadd teljék az idő, ma pedig
visszatérnek a régen elfeledett eseményekre, hogy olyan botrányt
kerekítsenek belőle, amely beszennyezheti egy magas állású férfiú nevét.
Nohát én, aki apám nevét viselem, nem engedem, hogy erre a névre a gyanúnak
még csak az árnyéka is ráessék. Két tanút küldök Beauchamp-hoz, mert az ő
lapja közölte ezt a hírt. Beauchamp pedig meg fogja cáfolni a hírt.

- Beauchamp semmit sem fog megcáfolni.

- Akkor bizony megverekszünk.

- Nem, nem fognak megverekedni, mert ő azt feleli majd önnek, hogy a görög
hadseregben harcolt legalább ötven Fernand nevű tiszt.

- E válasz ellenére is megverekszünk. Ó, ennek el kell tűnnie...

Apám, a hős katona, fényes pályája delelőjén...

- Vagy közzéteszi ezt: "Alapos okunk van hinni, hogy ez a Fernand nem
azonos Morcerf gróf úrral, aki szintén a Fernand keresztnevet viseli."

- Én teljes és tökéletes cáfolatot követelek. Nem érem be ennyivel.

- És elküldi hozzá a segédeit?

- El.

- Nem teszi helyesen.

- Ez annyit jelent, hogy elutasítja az iménti kérésemet?

- Hiszen ismeri a párbajról való véleményemet. Rómában részletesen
kifejtettem elveimet, nem emlékszik rá?

- És ma reggel, éppen az imént, mégis olyan foglalkozáson értem önt, kedves
grófom, ami cseppet sem egyezik ezzel az elmélettel.

- Ez azért van, kedves barátom, mert én sem élhetek különálló életet. Aki
bolondok között él, annak le kell szolgálnia a bolondság inaséveit is.
Valami hóbortos ember egyik percről a másikra belém köthet, márpedig
meglehet, hogy annak sem lesz több oka nekem jönni, mint amiért ön meg akar
verekedni Beauchamp-mal. Kihívhat valami ostobaság miatt, vagy hozzám küldi
segédeit, avagy megsért valami nyilvános helyen. Nohát, azt a hóbortos
figurát bizony meg kellene ölnöm.

- Azt tehát beismeri, hogy ön megverekedne?

- Már hogyne verekedném meg!

- Akkor hát miért akarja, hogy én ne verekedjem meg?

- Azt nem állítottam, hogy nem szabad megverekednie. Csak annyit mondok,
hogy a párbaj komoly dolog, és hogy meg kell jól fontolni.

- Vajon ő meggondolta-e, hogy sértegesse az apámat?

- Ha nem gondolta meg és ezt beismeri, akkor nincs miért haragudnia rá.

- Ó, kedves gróf, ön túlságosan türelmes!

- Ön pedig túlzottan szigorú. Nézze csak, felteszem... jól figyeljen:
felteszem... Ne vegye rossz néven azt, amit mondani fogok!

- Hallgatom!

- Felteszem, hogy a hír megfelel a valóságnak...

- Egy fiú nem engedhet meg magának ilyen feltevést, ha az apja becsületéről
van szó!

- Ej, istenem, olyan korban élünk, amelyben annyi mindent fel lehet tenni!

- Ez éppen a kor bűne.

- Szándékában van, hogy megváltoztassa a kort?

- Hogyne, már arra nézve, ami engem illet.

- Istenem! Milyen szigorú erkölcsbíró is ön, kedves barátom!

- Már én ilyen vagyok.

- Teljesen elzárkózik a jó tanácsok elől?

- Nem, ha jó baráttól származnak.

- Engem annak tart?

- Annak.

- Nohát, mielőtt elküldené segédeit Beauchamp-hoz, próbáljon tudakozódni.

- Kitől?

- Ej no, hát például Haydée-től.

- Nőt keverjek bele ebbe a dologba? Ugyan, mit segíthet ő nekem?

- Kijelentheti önnek például, hogy az ön édesapja nem volt oka az ő apja
bukásának vagy halálának. Vagy felvilágosíthatja önt, ha véletlenül az ön
apja mégis, véletlenül...

- Már megmondtam, kedves grófom, hogy ilyen feltevés közel sem jöhet
hozzám.

- Ezt a módot tehát visszautasítja?

- Vissza.

- Feltétlenül?

- Feltétlenül.

- Akkor még egy végső tanáccsal szolgálok.

- Rendben van. De igazán az utolsó!

- Nem akarja hallani?

- Sőt ellenkezőleg, nagyon kérem.

- Ne küldjön egyáltalán segédeket Beauchamp-hoz.

- Hogy érti ezt?

- Menjen el hozzá személyesen.

- Ez ellenkezik minden szokással.

- Az ön ügye sem tartozik a mindennapi ügyek közé.

- És ugyan miért menjek hozzá személyesen?

- Mert ilyen módon a dolog kettőjük között marad.

- Beszéljen világosabban.

- Természetesen. Ha Beauchamp hajlandó a cáfolatra, meg kell hagyni neki,
hogy az ő érdeme lehessen a cáfolat: azért az a cáfolat így is, úgy is
létrejön. Ha ellenben visszautasítja ezt a javaslatot, még mindig ráér
beavatni két idegent ebbe a titokba.

- Nem idegenek lesznek, hanem jó barátaim.

- A mai jó barátok holnapra ellenségek lehetnek.

- Hogy mondhat ilyet?

- Tanú rá Beauchamp.

- Így hát...

- Így hát azt ajánlom, legyen óvatos.

- Így hát úgy gondolja, hogy személyesen keressem fel Beauchamp-t?

- Úgy gondolom.

- Egyedül?

- Egyedül. Ha valakinek a hiúságától várunk valamit, vigyáznunk kell, hogy
semmi baj ne érje ezt a hiúságot.

- Azt hiszem, igaza van.

- No, ennek örülök!

- Egyedül megyek el hozzá.

- Menjen. Még jobban tenné azonban, ha el se menne hozzá.

- Az lehetetlen.

- Akkor hát menjen el. Még mindig jobb lesz, mintha azt tette volna, ami
szándékában volt.

- De ebben az esetben, ha minden óvatosságom, minden jóakaratom ellenére is
párbajra kerülne sor, elvállalja, hogy egyik segédem lesz, ugye?

- Kedves vicomte-om - válaszolta Monte Cristo rendkívüli komolysággal -,
láthatta, hogy a maga helyén és idejében mindig rendelkezésére álltam. Az a
szolgálat azonban, amelyre ön felkér, túlmegy az én lehetőségeimen.

- Hogy érti ezt?

- Egyszer majd megtudja talán.

- De addig is?

- Szíves türelmét kérem erre a titkomra nézve.

- Rendben van. Franzot és Château-Renaud-t fogom felkérni.

- Kérje fel Franzot és Château-Renaud-t. Nagyszerű lesz.

- De végül is, ha megverekszem, csak ad valami leckét a kardforgatásból
vagy pisztolylövésből?

- Bizony, ezt sem tehetem meg.

- De különös egy ember ön! Tehát semmibe sem akar belekeveredni?

- Végképpen semmibe.

- Akkor ne beszéljünk többet róla. Isten önnel, gróf.

- Isten önnel, vicomte.

Morcerf fogta kalapját és távozott.

A kapu előtt várta a kocsija. Haragját elfojtva, elhajtatott Beauchamp-hoz.
Beauchamp a szerkesztőségben tartózkodott.

Albert elvitette magát a szerkesztőségbe.

Beauchamp szobája sötét volt és poros, már amilyenek a szerkesztőségi
szobák lenni szoktak.

Jelentették neki, hogy Albert de Morcerf keresi. Kétszer is elmondatta
magának a nevet, mire még mindig hitetlenkedve kikiáltott:

- Tessék!

Albert belépett. Beauchamp szinte felkiáltott, mikor látta, hogy barátja
hogyan tör magának utat a papírtömegek között, és hogyan tipor gyakorlatlan
lábbal az újságok között, amelyek ellepték irodájának vörös téglás
padlóját.

- Erre, erre, kedves Albert-em - mondta, és kezet nyújtott a
fiatalembernek. - Mi az ördög hozza önt ide? Eltévedt tatán, mint Hüvelyk
Matyi, vagy villásreggelizni akar meghívni? Próbáljon kiszabadítani egy
széket. Nézze csak, ott a geránium mellett, amely az egyetlen, ami arra
emlékeztet, hogy más levelek is vannak a világon, nemcsak a papírívek
levelei.

- Beauchamp - mondta Albert -, lapjáról akarok beszélni.

- Ön, Morcerf? Mi a kívánsága?

- Helyreigazítást kívánok.

- Helyreigazítást? Ön? Milyen tárgyban, Albert? De foglaljon hát helyet!

- Köszönöm - felelte Albert másodszor is, és könnyedén bólintott.

- Beszéljen hát.

- Olyan ügyben kérek helyreigazítást, amely családom egyik tagjának
becsületébe vág.

- Ugyan már! - kapta fel a fejét Beauchamp meglepetten. - Miféle ügy az?
Hiszen ez lehetetlen!

- Az az ügy, amit Janinából írtak önnek.

- Janinából?

- Igen, Janinából. Ön valósággal úgy tesz, mintha nem is sejtené, miért
jöttem ide.

- Becsületemre mondom... Baptiste! Egy tegnapi számot! - kiáltott ki
Beauchamp.

- Fölösleges, itt az én példányom.

Beauchamp hadarva átfutotta a cikket.

- "Janinából jelentik..."

- Megértheti, hogy az ügy igen komoly - jelentette ki Morcerf, mikor
Beauchamp végzett az olvasással.

- Az a tiszt tehát rokona önnek? - kérdezte az újságíró.

- Igen - felelte Albert és elpirult.

- Mit tehetnék hát, hogy szolgálatára lehessek? - kérdezte Beauchamp szelíd
hangon.

- Azt szeretném, kedves Beauchamp, ha visszavonná a cikket.

Beauchamp figyelmesen nézte Albert-t, ami sok jóindulatra vallott.

- Beszélgetésünk, úgy látom, elég hosszúra fog nyúlni - mondta -, mert az
ilyen cáfolat mindig nagyon komoly dolog. Foglaljon hát helyet. Ismét
elolvasom ezt a néhány sort.

Albert leült, és Beauchamp most nagyobb figyelemmel olvasta el a néhány
sort, amelyet barátja kifogásolt.

- No, hát látja! - mondta Albert keményen, szinte nyersen. - Családom egyik
tagját csúnyán megsértették a lapjában, és én most helyreigazítást akarok.

- Akar...

- Igenis, akarok!

- Engedje megjegyeznem, hogy egyáltalában nem parlamentáris kifejezéssel
élt, kedves vicomte.

- Nem is akartam - vetette ellen a fiatalember és felállt. - Azon igyekszem
hogy visszavonassam egy tegnapi cikkét, és ezt el is fogom érni. Ön eléggé
jó barátom - folytatta Albert, és összeszorította az ajkát, mert
észrevette, hogy Beauchamp megvetően kapja fel a fejét -, ön eléggé jó
barátom, és mint ilyen, remélem, eléggé ismer, hogy megértse, ilyen
tekintetben hajthatatlan vagyok.

- Ha a barátja vagyok, Morcerf, akkor végül is elfeledteti ezt velem, ha
továbbra is az előbbihez hasonló hangot használ... De hát nézze, ne
veszekedjünk, vagy legalábbis még ne... Ön, nyugtalan, izgatott,
sértődött... Mondja meg hát, ki az a rokona, akit Fernandnak hívnak?

- Egyszerűen az apám - felelte Albert. - Fernand Mondego, Morcerf gróf,
öreg katona, aki végigküzdött húsz ütközetet, és akinek magasztos
sebhelyeit az utca sarával akarják bemocskolni.

- Az édesapja? - kérdezte Beauchamp. - Az már más. Így már megértem
méltatlankodását, kedves Albert... Olvassuk hát el csak még egyszer...

Ismét elolvasta a cikket, és minden szót alaposan mérlegelt.

- De honnan veszi ön azt, hogy az újságban szereplő Fernand azonos az ön
édesapjával? - kérdezte Beauchamp.

- Ez itt nincs benne, jól tudom. Mások azonban tudni fogják. Éppen ezért
akarom, hogy a cáfolat megjelenjék.

Az "akarom" szóra Beauchamp Morcerf-re pillantott, majd ismét lesütötte
szemét és elgondolkodott.

- Megcáfolja a cikket, ugye, Beauchamp? - kérdezte Morcerf egyre növekvő
haraggal, bár még mindig türtőztette magát.

- Meg - felelte Beauchamp.

- Akkor minden rendben van! - jelentette ki Albert.

- De előbb meg kell győződnöm, hogy a hír nem fedi a valóságot.

- Hogy érti ezt?

- Hát bizony a dolog megérdemli, hogy világot derítsünk rá, és én meg is
teszem.

- De hát mi felderítenivalót lát ebben az ügyben, uram? - kérdezte Albert
szinte magánkívül. - Ha nem hiszi, hogy az apám volt, mondja meg azonnal.
Ha azt gondolja, hogy ő volt, okolja meg ezt a véleményét.

Beauchamp a maga sajátos mosolyával nézett Albert-re, s ez a mosoly ki
tudta fejezni az érzelmek minden árnyalatát.

- Uram - folytatta -, hiszen úgy látom, urazzuk egymást, ha ön azért jött,
hogy felelősségre vonjon, mindjárt ezzel kellett volna kezdenie, nem pedig
holmi barátságról és egyéb hiábavaló dolgokról fecsegni, mint amilyenekkel
már egy félóra óta próbára teszi a türelmemet. Hát térjünk át erre a
hangnemre?

- Igen, ha ön nem hajlandó visszavonni alávaló rágalmát!

- Egy percnyi türelmet! Csak semmi fenyegetés, vicomte de Morcerf úr! Az
effélét nem töröm, még az ellenségeimtől sem, hát még a barátaimtól. Ön azt
kívánja tehát, hogy megcáfoljam a Fernand ezredesre vonatkozó híradást,
amelyről az imént még sejtelmem sem volt, s ezt becsületemre mondom!

- Követelem! - kiáltott Albert, s szinte már azt sem tudta, mit csinál.

- És ha ez nem történik meg, akkor megverekszünk? - folytatta Beauchamp
továbbra is a legnagyobb nyugalommal.

- Igen! - felelte Albert emelt hangon.

- Hát tessék, itt a válaszom, kedves uram - mondta Beauchamp. - Ezt a
cikket nem én iktattam be, nem is tudtam róla. Ön azonban a viselkedésével
reá irányította figyelmemet, és most nem tágítok tőle. Addig elintézetlen
marad az ügy, amíg illetékes helyről cáfolat vagy megerősítés nem érkezik.

- Uram - mondta Albert és felállt -, így hát lesz szerencsém elküldeni
önhöz segédeimet. Velük beszélje majd meg a helyet és a fegyvereket.

- Rendben van, kedves uram.

- És ma este vagy holnap reggel találkozunk, ugye?

- Dehogy! Dehogy! Ha eljön az ideje, ott leszek a porondon, és nézetem
szerint (s ezt jogom van kifejteni, hiszen én vagyok a kihívott fél),
nézetem szerint, mondom, még nem jött el az ideje. Tudom, hogy ön jól
forgatja a kardot, én is tűrhetően bánok vele. Tudom, hat lövés közül
háromszor a célba talál, de magam is így vagyok vele. Jól tudom, hogy ha
kettőnk között párbajra kerülne a sor, az komoly dolog lenne, mert ön
bátor, és mert... én is az vagyok. Nem akarom tehát kitenni magam annak,
hogy önt megöljem, vagy a keze által haljak meg, minden komoly ok nélkül.
Ezért most én teszem fel a kérdést teljes ha-tá-ro-zott-ság-gal: annyira
ragaszkodik-e a cáfolathoz, hogy megöl, ha megtagadom, noha kijelentettem
már, és ismétlem, sőt, újra kijelentem becsületszavamra, hogy semmit sem
tudtam a cikkről, és noha végül kijelentem, hogy önön kívül senki más nem
találhatja ki, hogy e Fernand név mögött Morcerf gróf úr személye rejtőzik.

- Feltétlenül ragaszkodom hozzá.

- Rendben van, kedves uram, beleegyezem, hogy párbajra menjünk, de
háromheti haladékot akarok. Három hét múlva itt leszek, és vagy azt mondom:
a hír valóban koholmány, visszavonom - vagy azt, hogy a hír igaz, s akkor
kihúzom kardomat, vagy előveszem pisztolyaimat, az ön választása szerint.

- Három hét! - kiáltott fel Albert. - Három hét, az valósággal három
évszázad lesz, s addig hol a becsületem?

- Ha a barátom maradt volna, azt felelném: türelem, barátom. Ön azonban
ellenségemmé lett, s így most azt mondom: mi közöm hozzá, uram?

- Rendben van, hát három hét múlva! - mondta Morcerf. - De jegyezze meg, a
három hét leteltével nincs többé haladék vagy kibúvó, ami segítségére
legyen...

- Albert de Morcerf úr - mondta Beauchamp, és most már ő is felállt -, csak
három hét, vagyis huszonegy nap múlva dobhatom önt ki az ablakon, és önnek
sincs jogában kettéhasítani engem előbb. Most augusztus 29-e van, tehát
szeptember 21-én. Addig fogadjon el tőlem egy tanácsot - és ezt egy
nemesember mondja -, ne marakodjunk, mint két megláncolt, dühös kutya.

Beauchamp udvariasan meghajolt a fiatalember előtt, majd hátat fordított,
és átment a nyomdába.

Albert egy nagy csomó újságon töltötte ki bosszúját: szerteszét dobálta
őket sétapálcájával. Azután távozott, de néhányszor még vissza-
visszapillantott a nyomda ajtaja felé.

Mialatt Albert a kocsiban a párnát püfölte, amely még annyit sem vétett
neki, mint az ártatlan újságpapír, egyszerre csak megpillantotta a
boulevard-on áthaladtában Morrelt, aki felvetett fejjel, vidám élénkséggel
lóbálta a karját, és a kínai fürdők előtt elhaladva a porte Saint-Martin
felől a Madeleine felé tartott.

- Ó - mondta mosolyogva -, ez aztán boldog ember!

És ezúttal Albert nem is csalódott.


*** 2 - A limonádé +++

Morrel valóban nagyon boldog volt.

Noirtier úr hívatta, és ő annyira sietett megtudni e meghívás okát, hogy
gyalog indult útnak, mert jobban bízott a saját lábában, mint a bérkocsis
lovában. Futva haladt tehát végig a rue Meslayn, és a faubourg Saint-Honoré
felé rohant.

Morrel futólépésben haladt, s a szegény Barrois alig győzte követni. Morrel
harmincegy éves volt, Barrois pedig hatvan. Morrel ittas volt a
szerelemtől, Barrois-t gyötörte a nagy hőség. Ez a két ember tehát, aki
érdeklődése tárgyát és korát tekintve annyira ellentétben állt egymással,
hasonlatos volt két olyan vonalhoz, amely háromszöget alkot: az alapnál még
egymástól távol eső pontokból indulnak, s a csúcsnál összefutnak.

A csúcs maga Noirtier volt, ő hívatta Morrelt azzal a figyelmeztetéssel,
hogy siessen. Ezt a figyelmeztetést Morrel szó szerint vette, Barrois
legnagyobb kétségbeesésére.

Mire megérkeztek, Morrel még csak ki sem fulladt, hiszen a szerelem
szárnyakat ad, Barrois azonban, aki már régóta nem volt szerelmes, Barrois
bizony csak úgy úszott a verejtékben.

Az öreg komornyik külön bejáraton vezette be Morrelt, becsukta a kis szoba
ajtaját, és nemsokára ruhasuhogás jelezte, hogy Valentine közeledik.

Valentine elragadó volt gyászruhájában.

Olyan édes álomnak tűnt fel mindez, hogy Morrel már le is mondott volna a
Noirtier-val való beszélgetésről. De az aggastyán karosszéke csakhamar
begördült, és Noirtier megjelent.

Az öregúr jóindulattal hallgatta Morrel hálálkodását azért a csodálatos
közbenjárásáért, amellyel megmentette őket, őt és Valentine-t, a
kétségbeeséstől. Azután Morrel tekintete kérdően pihent meg a fiatal
lányon, hogy megtudja, minek köszönheti ezt az újabb kegyet. Valentine
azonban félénkségében elég távolra ült a fiatalembertől, várakozott,
hallgatott.

Most Noirtier pillantása esett reá.

- Megmondjam, hogy mivel bíztál meg, nagyapa? - kérdezte a lány.

- Igen - intett Noirtier.

- Morrel úr - mondta ekkor Valentine a fiatalembernek, aki majd felfalta
szemével -, az én drága Noirtier nagyapám sok mindent akar önnek elmondani,
ugyanazt, amit három nappal ezelőtt nekem már elmondott. Ma azért hívatta
önt, hogy ezeket elismételjem ön előtt. Elismétlem tehát anélkül, hogy
egyetlen szavát is megváltoztatnám, mivel nagyapa engem választott
tolmácsául.

- Ó, türelmetlenül lesem minden szavát - válaszolta a fiatalember. -
Beszéljen, kisasszony, beszéljen.

Valentine lesütötte a szemét: Morrel ezt igen kedvező jelnek tekintette.
Valentine-t csak a boldogsága tette gyengévé.

- Nagyapa el akarja hagyni ezt a házat - mondta a lány. - Barrois most
keres neki megfelelő lakást.

- De hát ön, kisasszony, akit Noirtier úr annyira szeret, és akire annyira
szüksége van? - kérdezte Morrel.

- Én nem hagyom el nagyapát - felelte Valentine -, ebben már mi
megállapodtunk. Az én lakásom közvetlenül az övé mellett lesz. Vagy
megengedi Villefort úr, hogy Noirtier nagyapával lakhassam, vagy
visszautasítja ezt a kívánságomat: az első esetben azonnal hozzá költözöm,
a második esetben bevárom nagykorúságomat, amely tíz hónap múlva
bekövetkezik. Akkor szabad leszek, független vagyonnal fogok rendelkezni,
és...

- És...? - kérdezte Morrel.

- És a jó nagyapa beleegyezésével beváltom önnek tett ígéretemet.

Ezeket az utolsó szavakat Valentine olyan halkan ejtette ki, hogy Morrel
inkább csak megsejtette semmint hallotta őket.

- Jól fejeztem ki szándékaidat, drága nagyapa? - tette hozzá Valentine, és
Noirtier-hoz fordult.

- Igen - intett az öreg.

- Ha már nagyapánál leszek - folytatta Valentine -, Morrel úr eljárhat
hozzám ennek a jóságos és tiszteletre méltó pártfogónknak a jelenlétében.
Ha a bennünket összefűző kötelék - amelyet talán tudatlan vagy szeszélyes
szívünk kezdett kialakítani - megerősödik, és reményt nyújt jövőnk
boldogságához (fájdalom, mint mondják, az akadályok leküzdésében
lángragyúlt szívek olykor kihűlnek a biztonság érzésében), akkor Morrel úr
megkér engem, és én várok reá.

- Ó! - kiáltott fel Morrel, és már-már azon volt, hogy térdre hull az
aggastyán előtt, mintha Isten előtt volna, és Valentine elé borul, mintha
egy angyal lábához borulna. - Mivel érdemeltem meg ennyi boldogságot?

- Addig - folytatta a fiatal lány tiszta, komoly hangon - tiszteletben
tartjuk az illendőséget, sőt szüleink akaratát, ha ugyan ez az akarat nem
minduntalan azon igyekszik, hogy szétválasszon bennünket. Egyszóval, és
újra elismétlem ezt a szót, mert ebben minden benne van: várunk.

- Esküszöm, uram - felelte Morrel -, hogy azokat az áldozatokat, amelyeket
ez a szó reánk ró, meghozzuk, mégpedig nem lemondóan, hanem boldogan.

- Így hát - folytatta Valentine olyan pillantással, amely boldogsággal
árasztotta el Maximilien szívét - semmi meggondolatlanság többé, barátom.
Ne vessen árnyékot arra a lányra, aki tisztán és méltóan akarja majd az ön
nevét viselni.

Morrel a szívére szorította a kezét.

Noirtier gyöngéd szeretettel nézte őket. Barrois, aki odabent maradt, mert
hiszen őelőtte nem titkoltak semmit, rájuk mosolygott, mialatt nem győzte a
verejtéket törülgetni homlokáról.

- Istenem, de nagyon melege is van a derék Barrois-nak - jegyezte meg
Valentine.

- Hát bizonyt jócskán futottam, kisasszony - felelte Barrois. - De azt meg
kell adni, Morrel úr még nálam is gyorsabban szaladt.

Noirtier a szemével a tálcára mutatott, amelyen egy korsó limonádé meg egy
pohár állott. Ami a korsónak híja volt, azt egy félórával előbb Noirtier
itta meg.

- Eredj csak, kedves Barrois - mondta a lány -, idd ki, hiszen látom, alig
várod, hogy ihass abból a korsóból.

- Való igaz - felelte Barrois -, hogy majd szomjan halok, és szívesen
megiszom egy pohár limonádét mindnyájunk egészségére.

- Igyál csak - mondta Valentine -, aztán gyere vissza.

Barrois kivitte a tálcát, és alig ért a folyosóra, látni lehetett, a maga
mögött nyitva feledett ajtón keresztül, amint fejét hátrahajtva kiüríti a
poharat, amelyet Valentine töltött meg neki.

Valentine és Morrel éppen búcsút vettek egymástól Noirtier úr jelenlétében,
amikor a Villefort lakásába vezető ajtón megszólalt a csengő.

A csengő vendéget jelzett. Valentine a faliórára nézett.

- Dél van - mondta. - Mivel ma szombati nap van, bizonyára a doktor jön,
nagyapa.

Noirtier intett, hogy valóban az orvos lesz az.

- Az orvos idejön, akkor hát Morrel úrnak távoznia kell, ugye, nagyapa?

- Igen - jelezte az öreg.

- Barrois! - szólt ki Valentine. - Barrois, gyere csak.

Az öreg komornyik hangja behallatszott:

- Rögtön megyek, kisasszony.

- Barrois lekíséri az ajtóig - mondta Valentine Morrelnek. - És most
emlékeztetem egy dologra, tiszt úr, amit nagyapa már a lelkére kötött, hogy
tartsa távol magát minden olyan lépéstől, amely kockára tehetné
boldogságunkat.

- Megígérem, hogy türelemmel várok - felelte Morrel -, és várni is fogok.

Ebben a pillanatban lépett be Barrois.

- Ki csengetett? - kérdezte Valentine.

- D'Avrigny doktor úr - válaszolta Barrois és megtántorodott.

- No, mi bajod, Barrois? - kérdezte Valentine.

Az öreg komornyik nem felelt. Rémülten meredt gazdájára, míg görcsbe
merevült kezével valami támaszt keresett, hogy el ne essék.

- Hiszen mindjárt elesik! - kiáltott Morrel.

Barrois remegése valóban nőttön-nőtt. Arcát görcsös rángások torzították
el, ami igen heves idegrohamra vallott.

Noirtier tekintetében tisztán kifejeződött, milyen érzések fűtötték a
szívét, mikor látta, hogy Barrois ilyen rosszul van.

Barrois néhány lépést tett gazdája felé.

- Jaj, Istenem! Istenem! Mi bajom van hát, Uram? - kérdezte. - Rosszul
vagyok... Már nem is látok. Agyamon ezer tűzláng cikázik keresztül. Jaj! Ne
nyúljanak hozzám! Ne nyúljanak hozzám!

Szeme valóban kidülledt és zavarossá vált, feje hátrahanyatlott, és teste
többi része megmerevedett.

Valentine rémülten sikoltott fel. Morrel a karjaiba zárta, mintha valami
ismeretlen veszedelemtől akarná megóvni.

- D'Avrigny úr! D'Avrigny úr! - kiáltotta Valentine tompán. - Jöjjön ide!
Segítség!

Barrois megfordult maga körül, három lépést hátrált, megbotlott és lezuhant
Noirtier úr lába elé. Kezét az aggastyán térdére támasztva kiáltotta:

- Gazdám! Én jó gazdám!

Ebben a pillanatban megjelent a küszöbön Villefort úr, akit a kiáltozások
hoztak oda.

Morrel elengedte a félig ájult Valentine-t, majd hátrahúzódott a szoba egy
távoli zugába, és csaknem teljesen eltűnt egy függöny mögött.
Halálsápadtan, mintha valami szeme előtt felemelkedő kígyót látna maga
előtt, le nem tudta venni tekintetét a szerencsétlen haldoklóról.

Noirtier magánkívül volt a türelmetlenségtől és a rémülettől. Lelke a
szegény öregemberhez szállt, hogy segítsen rajta, hiszen az inkább barátja
volt, semmint szolgája. Látni lehetett, milyen szörnyű küzdelmet folytat
benne az élet a halállal: a homlokán levő erek kidagadtak, és a szeme körül
még néhány élő izom ide-oda rángatózott.

Barrois arca rángott, szemét elfutotta a vér, nyaka hátrabicsaklott,
öklével a padlót verte, míg merev lába annyira megfeszült, hogy talán
inkább eltört volna, semmint hajoljon.

Ajkára könnyű tajték szállt, fájdalmasan zihált.

Villefort egy percig megdöbbenve meredt arra a látványra, amely azonnal
megragadta tekintetét, amint a szobába lépett.

Nem vette észre Morrelt.

Némán szemlélte egy darabig, s azalatt arca elsápadt, és haja az égnek
meredt.

- Doktor! Doktor! - kiáltotta azután, és az ajtóhoz futott. - Gyorsan,
gyorsan, jöjjön!

- Asszonyom! Asszonyom! - szólongatta Valentine a mostohaanyját, és
nekiütközött a lépcsőház falának. - Jöjjön! Gyorsan jöjjön! És hozza
magával a kis üvegjét is!

- Mi történt? - kérdezte nyugodt hangján Villefort-né.

- Jaj, jöjjön! Jöjjön!

- De hol a doktor? - kiáltotta Villefort. - Miért nem jön?

Villefort-né lassan jött lefelé. Lába alatt megreccsent a padló. Egyik
kezében zsebkendőjét tartogatta, amellyel arcát törülgette, a másikban kis
üvege volt az angolsóval.

Amint az ajtóhoz ért, első pillantása Noirtier-ra esett, akinek arcáról
szokott egészségi állapotára következtetni, leszámítva az izgalmat, amely
egészen természetes ilyen körülmények között. Második pillantása a
haldoklóra esett.

Az asszony elsápadt, és szeme a szolgáról úgyszólván visszapattant a
gazdára.

- Az isten szerelmére, asszonyom, hát hol marad az orvos? Önhöz ment be.
Mint látja, itt szélütés történt, és egy érvágással meg lehetne menteni.

- Evett valamit mostanában? - kérdezte Villefort-né, s így akarta
megkerülni a választ.

- Asszonyom - mondta Valentine -, Barrois nem reggelizett, hanem sokat
szaladt ma reggel, hogy eleget tegyen annak a megbízásnak, amelyet a
nagyapa adott neki. Mikor hazaért, mindössze egy pohár limonádét ivott.

- Ah! - jegyezte meg Villefort-né. - És miért nem bort inkább? Nagyon
ártalmas a limonádé.

- A limonádé itt volt a keze ügyében, a nagyapa korsójában. A szegény
Barrois szomjas volt, abból ivott, amit éppen talált.

Villefort-né összerezzent. Noirtier le nem vette róla kutató tekintetét.

- Olyan rövid a nyaka! - jegyezte meg az asszony.

- Asszonyom - mondta Villefort -, azt kérdeztem, hogy hol van d'Avrigny úr.
Az isten szerelmére, feleljen már!

- Édouard szobájában van. A gyermek kissé gyengélkedik - jegyezte meg
Villefort-né, aki most már nem kerülgethette tovább a feleletet.

Villefort felrohant a lépcsőn, hogy maga hívja oda az orvost.

- Tessék - mondta a fiatalasszony, és kis üvegjét odanyújtotta Valentine-
nek -, bizonyára eret vágnak rajta. Én felmegyek a szobámba, mert nem tudom
elviselni a vér látását.

Ezzel férje után ment.

Morrel előjött abból a sötét sarokból, ahová rejtőzött, és ahol a nagy
zűrzavarban senki sem vette észre.

- Menjen el gyorsan, Maximilien - mondta Valentine -, és várja meg, míg
hívom. Menjen.

Morrel egy kézmozdulattal kérdezte meg Noirtier-t. Az öregúr, aki teljesen
megőrizte hidegvérét, igent intett.

Morrel a szívéhez szorította Valentine kezét, és a titkos folyosón
eltávozott.

Ugyanakkor az ellenkező oldalon belépett Villefort meg az orvos. Barrois
kezdett magához térni. A válság elmúlt, fájdalmasan felnyögött, és fél
térdre emelkedett.

D'Avrigny és Villefort egy pamlaghoz vitték és lefektették.

- Mit tegyünk, doktor? - kérdezte Villefort.

- Hozzanak vizet és étert. Van itthon éter?

- Van.

- Szaladjon el valaki terpentinolajért és hánytatóért.

- Menjenek! - mondta Villefort.

- Most pedig mindenki hagyja el a szobát.

- Én is? - kérdezte félénken Valentine.

- Ön is, kisasszony, főleg ön - felelte nyersen az orvos.

Valentine csodálkozva nézett d'Avrignyra, homlokon csókolta Noirtier urat
és kiment.

A doktor komor arccal zárta be az ajtót mögötte.

- Nézze, nézze, doktor, már magához tér. Úgy látszik, csak valami
jelentéktelen roham volt.

D'Avrigny szomorúan mosolygott.

- Hogy érzi magát, Barrois? - kérdezte.

- Kicsit már jobban, uram.

- Meg tudná inni ezt a pohár éteres vizet?

- Megpróbálom, de ne tessék hozzám nyúlni.

- Miért?

- Mert attól félek, ha csak egy ujjal is hozzám érnek, a roham
megismétlődik.

- Igya meg.

Barrois átvette a poharat, szederjes ajkához emelte, és csaknem félig
kiitta.

- Mije fáj? - kérdezte az orvos.

- Mindenem. Rettenetes görcsök kínoznak.

- Káprázik a szeme?

- Igen.

- A füle cseng?

- Borzasztóan.

- Mikor fogta el a roham?

- Az imént.

- Hirtelen?

- Mint a villámcsapás.

- Tegnap semmi baj sem volt? Sem tegnapelőtt?

- Semmi.

- Semmi álmosság? Semmi gyomornyomás?

- Semmi.

- Mit evett ma?

- Semmit sem ettem. Csak a gazdám limonádéjából ittam meg egy pohárral.

És Barrois a fejével Noirtier felé intett, aki karosszékében mozdulatlanul
ülve szemlélte ezt a borzalmas jelenetet, anélkül hogy egyetlen elejtett
szót vagy mozdulatot is elveszített volna.

- Hol az a limonádé? - kérdezte az orvos élénken.

- Odalent a korsóban.

- Hol odalent?

- A konyhában.

- Érte menjek, doktor? - kérdezte Villefort.

- Nem, maradjon csak itt, és próbálja megitatni a beteggel ezt a pohár
vizet.

- De a limonádé...

- Magam hozom ide.

D'Avrigny felugrott, kinyitotta az ajtót, a személyzeti lépcsőn futva
sietett lefelé, és majd fellökte Villefort-nét, aki maga is a konyhába
igyekezett.

Az asszony felsikoltott.

D'Avrigny ügyet se vetett rá. Egyetlen gondolat töltötte el, a három vagy
négy utolsó lépcsőfokot átugrotta, a konyhában termett, és megpillantotta
egy tálcán a háromnegyedrésznyire kiürült korsót.

Úgy csapott le rá, mint sas a prédájára.

Lihegve ment fel újra a földszintre, és visszament a szobába. Villefort-né
lassan felment a szobájába vezető lépcsőn.

- Ez a korsó volt itt? - kérdezte d'Avrigny.

- Ez, doktor úr.

- Ugyanebből a limonádéból ivott?

- Azt hiszem.

- Milyen ízét érezte?

- Keserű volt.

Az orvos néhány csepp limonádét töltött a markába, ajkával felszürcsölte,
és miután kissé meglötyögtette a szájában, mint mikor valaki bort
kóstolgat, a folyadékot a kandallóba köpte.

- Ez ugyanaz - mondta. - Ön is ivott belőle, Noirtier úr?

- Ittam - felelte az öregúr.

- És ön is keserűnek találta?

- Én is.

- Jaj, doktor úr! - kiáltott Barrois. - Újra kezdődik! Istenem, Uram,
irgalmazz!

Az orvos odafutott a beteghez.

- A hánytatót, Villefort, sürgősen!

Villefort kiáltozva szaladt ki:

- A hánytatót! A hánytatót! Meghozták már?

Senki sem felelt. A házat a legnagyobb rémület ülte meg.

- Ha volna rá mód, hogy levegőt fújtassak a tüdejébe - jelentette ki
d'Avrigny és körülnézett -, azzal talán megelőzhetnénk a fulladást. De
nincs itt semmi, semmi!

- Ó, uram! - kiáltott Barrois. - Hát engedi, hogy meghaljak, nem segít?
Jaj, meghalok, Istenem, meghalok!

- Egy tollat! Tollat kérek! - mondta az orvos.

Hirtelen meglátott az asztalon egy tollat.

Megkísérelte, hogy benyúljon a beteg szájába, aki görcsös rángások között
hasztalanul próbált hányni. De a beteg állkapcsa annyira össze volt
szorítva, hogy a toll nem fért közé.

Barrois-t még az elsőnél is erősebb idegroham fogta el. A pamlagról
lecsúszott a földre, és a padlón egészen megmerevedett.

Az orvos hagyta, hadd peregjen le a roham, hiszen úgysem tudta enyhíteni,
és odament Noirtier-hoz.

- Ön hogy érzi magát? - kérdezte kapkodva és egész halkan. - Jól?

- Jól.

- Van valami nyomás a gyomrában? Vagy nincs?

- Nincs.

- Éppúgy, mint a tabletták után, amelyeket vasárnaponként beadok önnek?

- Éppúgy.

- A limonádét Barrois készítette?

- Barrois.

- Ön mondta neki, hogy igyék belőle?

- Nem.

- Talán Villefort úr?

- Nem.

- Villefort-né?

- Nem.

- Akkor hát Valentine?

- Igen.

Barrois felnyögött, és akkorát ásított, hogy még az állkapocscsontja is
megcsikordult belé. Mindez magára vonta ismét D'Avrigny figyelmét:
otthagyta Noirtier urat, és a beteghez futott.

- Barrois - mondta az orvos -, tud beszélni?

Barrois néhány értelmetlen szót hebegett.

- Próbáljon meg erőlködni, barátom.

Barrois kinyitotta véres szemét.

- Ki készítette a limonádét.

- Én.

- Mikor elkészítette, azonnal felhozta a gazdájának?

- Nem.

- Otthagyta hát valahol?

- A cselédszobában, mert hívtak.

- Ki hozta fel ide a limonádét?

- Valentine kisasszony.

D'Avrigny a homlokára ütött.

- Istenem! Istenem! - mormogta.

- Doktor! Doktor! - kiáltotta Barrois, mert érezte, hogy elérkezik a
harmadik rohama.

- De hát miért nem hozzák már azt a hánytatót? - kiáltott az orvos.

- Itt a pohár a kész itallal - mondta Villefort belépve.

- Ki készítette el?

- A patikussegéd, aki el is jött velem.

- Igya ki.

- Lehetetlen, doktor, már késő. Összeszorul a torkom, megfulladok! Jaj! A
szívem! Jaj! A fejem... Ó, micsoda pokol!... Sokáig fogok így szenvedni?

- Nem, nem, barátom - mondta az orvos -, mindjárt vége lesz a
szenvedésének.

- Ó, értem! - kiáltott a szerencsétlen ember. - Istenem! Könyörülj rajtam!

Nagyot kiáltott, majd hátrazuhant, mintha a villám sújtotta volna.
D'Avrigny a beteg szívére tette a kezét, azután tükröt tartott a szája elé.

- Mi van, doktor? - kérdezte Villefort.

- Mondja meg a konyhában, hogy azonnal hozzanak ibolyaszörpöt.

Villefort máris futott le.

- Ne ijedjen meg, Noirtier úr - jegyezte meg d'Avrigny -, a beteget
átviszem egy másik szobába, hogy eret vágjak rajta. Az efféle rohamok
valóban szörnyű látványt nyújtanak.

Barrois-t megfogta a hóna alatt, és átvonszolta a szomszéd szobába. De
rögtön után visszatért Noirtier-hoz, hogy magával vigye a maradék
limonádét.

Noirtier behunyta jobb szemét.

- Valentine-t hívjam be, ugye? Valentine-t kívánja? Kiszólok, hogy küldjék
be önhöz.

Villefort visszatért. D'Avrigny a folyosón találkozott vele.

- No mi az? - kérdezte az ügyész.

- Jöjjön - felelte d'Avrigny.

És bevezette a szobába.

- Még mindig eszméletlen? - kérdezte a királyi ügyész.

- Meghalt.

Villefort három lépést hátratántorodott, összekulcsolta a kezét a feje
fölött, és őszinte szánalommal mondta:

- Ilyen hirtelen!

És a halottra nézett.

- Bizony ilyen hirtelen - felelte d'Avrigny -, de ezen nincs mit
csodálkoznia, hiszen Saint-Méran úr és felesége is ilyen hirtelen haltak
meg. Ó, az ön házában gyorsan végez a halál, Villefort úr.

- Micsoda? - kiáltott az ügyész a rémület és szörnyülködés hangján. -
Megint visszatér ehhez a szörnyű gondolathoz!

- Mindig, uram, mindig! - mondta d'Avrigny ünnepélyesen. - Mert ez a
gondolat egy pillanatra sem hagyott nyugton. És hogy meggyőzzem önt ezúttal
igazamról, hallgasson jól ide, Villefort úr.

Villefort görcsösen összerándult.

- Van olyan méreg, amely minden nyom hátrahagyása nélkül öl. Jól ismerem
ezt a mérget, tanulmányoztam hatásának minden megnyilvánulását, minden
tünetét. Ezt a mérget ismertem fel az imént a szegény Barrois-nál, mint
ahogy felismertem Saint-Mérannénál is. Egy módon lehet felismerni ennek a
méregnek a jelenlétét: a sav által vörösre színesített lakmuszpapírt ismét
kékre festi, az ibolyaszörpnek a színét pedig zöldre változtatja.
Lakmuszpapír nem áll rendelkezésünkre, de nézze csak, éppen itt hozzák az
ibolyaszörpöt, amelyet kértem.

A folyosón valóban lépések zaja hallatszott. Az orvos kinyitotta az ajtót,
átvett a szobalánytól valami edényt, amelynek alján két-három kanálnyi
szörp lehetett, azután ismét bezárta az ajtót.

- Nézze csak - mondta a királyi ügyésznek, akinek a szíve olyan hevesen
vert, hogy szinte hallani lehetett. - Ebben a csészében ibolyaszörp van,
itt a korsóban pedig a maradék limonádé, amelynek egy részét Noirtier úr és
Barrois itták meg. Ha a limonádé tiszta és ártalmatlan, a szörp megőrzi a
színét. Ha a limonádé mérget tartalmaz, a szörp zölddé válik. Tessék nézni!

Az orvos lassan belecseppentett a korsóban levő limonádéból pár cseppet a
csészébe, és abban a pillanatban látni lehetett, hogy a csésze alján a
folyadék zavarossá válik. Ez a zavaros tejszerűség előbb kékes színben
játszott, majd a zafírkékből opálossá lett, az opált pedig a smaragd zöldje
váltotta fel. Ennél a színnél meg is állapodott. A kísérlet nem hagyott
fenn semmi kétséget.

- A szerencsétlen Barrois-t brucinnal vagy sztrichninnel mérgezték meg -
jelentette ki d'Avrigny. - Erről felelek Isten és ember előtt.

Villefort egy szót sem szólt, csak két karját az égnek emelte, szeme
zavarosan meredt előre, és mintha villám sújtotta volna, eszméletlenül
zuhant egy karosszékbe.


*** 3 - A vád +++

D'Avrigny doktor hamarosan magához térítette a királyi ügyészt, aki úgy
feküdt ebben a gyászos szobában, mint egy második holttest.

- Ó, hát a halál vert tanyát a házban! - kiáltott fel Villefort.

- Mondja inkább, hogy a bűn - válaszolta az orvos.

- D'Avrigny úr! - kiáltott fel Villefort. - Nem tudom elmondani önnek, mi
megy végbe bennem ebben a pillanatban. Valami rémület, valami fájdalom,
valami őrület!

- Igen - mondta d'Avrigny nyugodt komolysággal. - De azt hiszem, itt az
ideje, hogy cselekedjünk. Azt hiszem, itt az ideje már, hogy gátat vessünk
ennek a halandósági hullámnak. Én bizony nem bírom tovább titkolni az
effélét annak a legcsekélyebb reménye nélkül, hogy a társadalom és az
áldozatok nevében bosszút követelnék.

Villefort komolyan nézett körül.

- Az én házamban! - mormogta. - Az én házamban!

- Nézze csak, ügyész úr - mondta d'Avrigny -, szedje össze magát. Mint a
törvény őre, hozzon áldozatot a becsület oltárán.

- Megrémít, doktor. Áldozatról beszél?

- Igen, ezt a szót használtam.

- Hát gyanakszik valakire?

- Senkire sem gyanakszom. A halál kopogtat az ön ajtaján, belép, jön-megy,
mégpedig nem vakon, hanem ésszerűen, szobáról szobára megy. Nohát, én
nyomon követem, felismerem az útját. Elfogadom a régi emberek bölcsességét,
tapogatózom, mert az ön családja iránt táplált barátságom, az ön iránt
érzett tiszteletem olyan kötelékek, amelyek bekötik a szememet. Hát tessék!

- Beszéljen, doktor, beszéljen: bátor leszek.

- Hát, uram, az ön otthonában, a háza belsejében, talán a családjában egy
olyan szörnyű tünemény él, amilyet egy évszázad csak egyszer hoz világra.
Locusta és Agrippina ugyan egyidőben éltek, de ez kivételes eset, és a
Gondviselés haragjának tudható be, amely el akarta pusztítani a római
császárságot, e bűnökbe merült birodalmat. Brünhilda és Fredegonda csak az
ébredező civilizáció kínos munkájának szülöttei, amelyben az ember
megtanult uralkodni a szellemen, még a sötétség küldöttjének a segítségével
is. Nohát, ezek az asszonyok valamennyien fiatalok és szépek voltak.
Homlokukon ott virított az ártatlanság tiszta virága, amely megvan annak a
bűnös nőnek a homlokán is, aki az ön házában él.

Villefort feljajdult, összekulcsolta a kezét, és könyörögve nézett az
orvosra.

A doktor azonban könyörtelen volt:

- "Keresd meg, kinek van haszna a bűntettből", tartja egy jogi axióma...

- Doktor! - kiáltott fel Villefort. - Ha tudná hányszor tévesztette meg az
emberi igazságszolgáltatást ez a néhány gyászos szó! Nem tudom, úgy látom,
hogy ez a bűntett...

- Ah! Hát végre elismeri, hogy bűntettről van szó?

- Igen, elismerem. Mi mást tehetnék? De hadd folytassam. Azt mondom, úgy
látom, hogy ez a bűntett csak az én fejemre sújt le, nem pedig az
áldozatokra. Mind e különös csapás mögött a magam számára súlyos
katasztrófát sejtek.

- Ó, ember! - mormogta d'Avrigny. - A legönzőbb teremtmény a világon,
minden élőlény között, aki mindig azt hiszi, hogy miatta forog a föld,
őérette süt a nap, és csak őmiatta vág rendet a halál kaszája. Hangya, aki
a fűszál tetejéről átkozza Istent! Hát akik életüket veszítették, azok nem
veszítettek semmit? Saint-Méran úr, Saint-Méranné, Noirtier úr...

- Hogyan? Noirtier úr?

- Természetesen! Hát mit gondol, hogy ezt a szerencsétlen komornyikot
akarták megétetni? Nem, nem: mint Shakespeare Poloniusa, másvalaki helyett
halt meg. A limonádét Noirtier-nak szánták. Minden logika amellett szól,
hogy Noirtier-nak kellett volna elfogyasztania az italt. A másik csak
baleset áldozataként itta meg. És noha Barrois halt meg, Noirtier-nak
kellett volna elpusztulnia.

- De hát akkor miként lehet az, hogy nem az apám lett az áldozat?

- Egy este, a kertben, Saint-Méranné halála után megmagyaráztam önnek:
azért, mert szervezete már megszokta a mérget, mert a reá nézve
jelentéktelen adag másra nézve halálos volt, és végül mivel senki sem
tudja, még a gyilkos sem, hogy én egy esztendő óta brucinnal kezelem
Noirtier úr bénaságát: annyit azonban igenis tud a gyilkos - s erről már
tapasztalatból is meggyőződött -, hogy a brucin igen erős méreg.

- Istenem! Istenem! - mormogta Villefort a kezét tördelve.

- Kövesse csak a bűnös nyomát: megöli Saint-Méran urat.

- Ó, doktor!

- Meg mernék esküdni. Azok a tünetek, amelyek tudomásomra jutottak,
túlságosan megegyeznek azzal, amit a saját szememmel láttam.

Villefort már nem ellenkezett, csak fájdalmasan felnyögött.

- Megöli Saint-Méran urat - ismételte az orvos -, megöli Saint-Mérannét:
kettős örökség volt kilátásban.

Villefort megtörölte verejtékező homlokát.

- Figyeljen jól.

- Fájdalom! - dadogta Villefort. - Nem veszítek el egy szót sem,
egyetlenegyet sem.

- Noirtier úr nemrégen kitagadta önöket, az egész családot a szegények
javára - hangzott az orvos kérlelhetetlen hangja. - Noirtier urat
megkímélték, tőle nincs mit várni. Igen ám, de alig semmisítette meg az
első végrendeletét, s alig készítette el a másodikat, lecsaptak rá,
kétségkívül attól való féltükben, hogy még egy harmadikat is talál írni. A
végrendelet, úgy hiszem, tegnapelőtt készült. Mint láthatja, az illető nem
nagyon vesztegette az idejét.

- Kegyelem, d'Avrigny úr!

- Nincs kegyelem, uram! Az orvosnak szent küldetése van a földön, s azért
megy vissza az élet forrásáig, és száll le a halál sötétségének rejtett
zugaiba, hogy e küldetését betöltse. Mikor megtörtént a bűntett, és az
Isten maga is elborzadva fordítja el tekintetét a bűnöstől, az orvos
kötelessége rámutatni: ő az!

- Irgalmazzon a leányomnak, uram! - mormogta Villefort.

- Láthatja, hogy ön maga nevezte meg, ön az apja!

- Irgalmazzon Valentine-nek! Nézze, ez lehetetlenség. Szívesebben vádolnám
önmagamat. Valentine, a gyémántlelkű, hófehér liliom!

- Nincs irgalom királyi ügyész úr! A bűntett nyilvánvaló: Villefort
kisasszony saját kezűleg csomagolta be az orvosságot, amelyet Saint-Méran
úrnak küldtek, és Saint-Méran úr meghalt... Villefort kisasszony maga
készítette el Saint-Méranné teáját, és Saint-Méranné meghalt... Villefort
kisasszony maga vette át Barrois-tól a korsó limonádét, amelyet felküldtek,
és amelyet az öregúr rendszerint reggelenként fogyaszt el. Az öregúr csak
csoda következtében menekült meg... Villefort kisasszony a bűnös! Ő a
méregkeverő. Királyi ügyész úr, ezennel feljelentem önnél Villefort
kisasszonyt. Teljesítse a kötelességét!

- Nem védekezem többé, doktor, nem ellenkezem, hiszek önnek. De
könyörületből kímélje meg az életemet, a becsületemet!

- Villefort úr - folytatta az orvos egyre növekvő erővel - vannak olyan
körülmények, amelyekben átlépem az ostoba emberi óvatosság minden határát.
Ha a lánya csak egyetlen büntettet követett volna el, és látnám, hogy egy
másodikra akar vetemedni, azt mondanám önnek: figyelmeztesse, büntesse meg,
hadd töltse el élete hátralevő részét valamelyik kolostorban, sírjon,
imádkozzék. Ha egy második bűntettet is elkövetett volna, így szólnék
önhöz: nézze, Villefort úr, itt ez a méreg, amelynek nincs ellenmérge,
gyors, mint a gondolat, sebes, akár a villám, halálos, mint a
mennykőcsapás, adja be neki ezt a mérget, s ajánlja lelkét Istennek. Ön
ilyen módon megmenthetné becsületét és életét, mert hiszen önre is
haragszik. És már látom is, amint közeledik az ön ágyához sajátos kétszínű
mosolyával és szelíd szavával. Jaj önnek, Villefort úr, ha nem siet elsőnek
lecsapni! Ezt mondtam volna önnek, ha a lánya csak két embert ölt volna
meg. Csakhogy ő három haldoklást nézett végig, három halódó embert látott,
három holttest mellé térdelt le. Hóhér kezébe a méregkeverőt! Hóhér kezébe!
Ön a saját becsületéről beszél, fogadja meg a tanácsomat, és becsületén
sohasem esik folt!

Villefort térdre rogyott.

- Hallgasson meg - mondta -, én nem vagyok olyan erős, mint ön, vagyis
inkább ön sem volna ilyen erős, ha Valentine lányom helyett az ön Madeleine
lányáról volna szó.

Az orvos elsápadt.

- Doktor, minden ember, akit anya hozott a világra, arra született, hogy
szenvedjen és meghaljon. Doktor, én is szenvedni fogok, és várom a halált.

- Vigyázzon - felelte d'Avrigny -, mert lassú lesz... ez a halál. Látni
fogja, amint előbb az apját, a feleségét, sőt, talán a fiát is eléri.

Villefort fuldokolva ragadta meg az orvos karját.

- Hallgasson meg! - kiáltott. - Szánjon meg, segítsen rajtam... Nem, a
lányom nem lehet bűnös... Még ha a törvényszék elé hurcol is bennünket, ott
is azt fogom mondani: nem, a lányom nem bűnös... az én házamban nem
rejtőzik semmiféle bűn... Nem akarom, érti, hogy bármi bűn fészkeljen a
házamban, mert ha valahova besurran a bűn, olyan az, akár a halál, nem jár
egyedül. Mondja csak, mit bánja ön, ha engem megölnek?... Barátom ön? Ember
ön? Van önnek szíve?... Nem, ön orvos!... Nohát, azt mondom önnek: nem,
sohasem fogom a lányomat hóhér kezére juttatni!... Jaj, ez a gondolat marja
a szívemet, és arra sarkall, hogy mint az őrült, körmömmel hasítsam,
szaggassam szét mellemet!... És hátha téved, doktor? Ha másvalaki volt, nem
a lányom! Ha egyszer csak sápadtan vádolnám önt, mint egy kísértet: gyilkos
vagy! Megölted a lányomat! Ha ez bekövetkezne, én jó keresztény vagyok,
d'Avrigny úr, de bizony öngyilkos lennék!

- Rendben van - felelte az orvos rövid hallgatás után -, várok.

Villefort úgy nézett rá, mintha nem hinne neki.

- Csakhogy - folytatta d'Avrigny úr lassan és ünnepélyesen -, ha az ön
házanépe közül valaki megbetegszik, vagy önt éri valami rosszullét, ne
hívjanak, mert többet nem jövök ide. Megosztom önnel ezt a rettenetes
titkot, de azt nem akarom, hogy a szégyen és lelkifurdalás gyötörjön, és
egyre terebélyesebb és nagyobb legyen, mint ahogy egyre terebélyesedik és
növekszik a bűn és a szerencsétlenség az ön házában.

- Elhagy hát egészen, doktor?

- El, mert nem bírom tovább követni önt, és a vérpad lábánál megállok.
Egyszer mégiscsak felfedezik ezt a rettenetes tragédiát, és véget vetnek
neki. Isten önnel.

- Könyörgök, doktor.

- Mindaz a borzalom, amely bemocskolja gondolataimat, gyűlöletessé és
végzetessé teszi ezt a házat előttem. Isten önnel, uram.

- Egy szót, egyetlenegy szót még, doktor! Ön elmegy, és itt hagy ebben a
szörnyű helyzetben, amelyet az imént elhangzott szavai még csak fokoztak.
De mit fog szólni a világ ennek a szegény öreg szolgának a pillanatok alatt
történt gyors halálához?

- Az igaz - felelte d'Avrigny úr -, menjünk hát vissza.

Az orvos ment elöl, Villefort úr követte. A cselédek nyugtalanul
csoportosultak a folyosókon és a lépcsőn, amerre az orvosnak kellett
haladnia.

- Uram - mondta d'Avrigny Villefort-nak jó hangosan hogy mindenki hallja -,
a szegény Barrois már évek óta igen sokat ült, pedig mennyire szeretett a
gazdájával kilovagolni vagy kocsin beutazni Európát, valósággal megölte ez
az egyhangú szolgálat az öregúr karosszéke körül. Vére megsűrűsödött,
elhízott, nyaka vastag és kurta volt, hirtelen szélütés érte, és későn
értesítettek.

- Igaz is - tette hozzá halkan -, legyen rá gondja, hogy azt az
ibolyaszörpöt a hamuba öntse.

Az orvos kezet sem fogott Villefort-ral, vissza sem tért az elmondottakra,
az egész háznép könnyei és siránkozása közepette távozott.

Aznap este Villefort cselédei összegyűltek a konyhában, és hosszan
tanácskoztak, azután Villefort-né elé mentek, és elbocsátásukat kérték. Nem
tudta őket visszatartani semmiféle kérés, sem az ígéret, hogy felemelik a
fizetésüket. Mindenre csak ennyit feleltek:

- Elmegyünk, mert ebben a házban a halál ütött tanyát.

El is mentek valamennyien, minden kérés ellenére, és egyre azt hajtogatták,
mennyire sajnálják hogy el kell hagyniuk jó gazdáikat, főleg pedig a
jóságos, jótékony és finom lelkű Valentine kisasszonyt.

E szavak hallatára Villefort Valentine-re pillantott.

A fiatal lány zokogott.

Különös dolog! Az izgalom közepette, amely Valentine-t megríkatta,
Villefort most a feleségére tekintett, és úgy tetszett neki, mintha az
asszony keskeny ajka körül valami sötét futó mosoly villanna fel, mint azok
a meteorok, amelyek baljóslatúan lobbannak fel két felhő között a viharos
égboltozaton.


*** 4 - A nyugalomba vonult pék szobája +++

Aznap, amikor Morcerf gróf szégyenszemre és dühösen távozott Danglars-tól
amit a bankár ridegsége tett érthetővé, Andrea Cavalcanti úr bodorított,
kipomádézott hajjal, kipödört bajusszal, fehér kesztyűsen, együléses
hintajából csaknem felállva hajtatott be a bankár Chaussée d'Antinen levő
udvarára.

Tíz percig társalgott a szalonban azután ügyesen módját ejtette, hogy
Danglars-t félrevonja egy ablakmélyedésbe, és ott ügyes kis bevezető után
előadta, mennyire fájt neki, hogy nemes lelkű apjától ismét el kellett
válnia. Apja elutazása óta, mint mondta, a bankár családja körében mint
családtagot fogadták és ott feltalálta jövő boldogságának minden
biztosítékát, amelyet a szenvedélyek szeszélyei fölé kell helyezni. Viszont
a szenvedélyt is megtalálta szerencsére Danglars kisasszony gyönyörű
szemében.

Danglars a legnagyobb figyelemmel hallgatta, hiszen már két vagy három nap
óta várta ezt a nyilatkozatot, és most, mikor elhangzott, felragyogott a
szeme, éppúgy, mint ahogy elkomorodott, amikor Morcerf szavait hallgatta.

De azért nem akarta csak úgy simán elfogadni a fiatalember ajánlatát
anélkül hogy némi ellenvetést ne tegyen.

- Andrea úr - mondta -, nem túlságosan fiatal ön még a házassághoz?

- Dehogy, uram - felelte Cavalcanti -, vagy legalábbis nem tartom magam
túlságosan fiatalnak: Olaszországban az előkelő urak általában fiatalon
házasodnak. Ez igen ésszerű szokás. Az élet olyan változó, hogy legjobb
megragadni a boldogságot akkor, amikor kopogtat az ajtónkon.

- Most pedig, uram, feltéve, hogy megtisztelő ajánlatát mind feleségem,
mind leányom kedvezően fogadják, kivel beszéljük meg az anyagi részt?
Nézetem szerint ez igen fontos dolog amelyet csak az apák tudnak
megfelelően elintézni gyermekeik boldogsága érdekében - folytatta Danglars.

- Uram, az én apám okos ember, sok benne a józanság, és igen megfontolt.
Előre gondolt arra a valószínű lehetőségre, hogy kedvem lesz végleg itt
maradni Franciaországban mielőtt tehát elutazott, személyazonosságomat
igazoló irataimmal együtt egy olyan levelet is hagyott nálam, amelynek
értelmében, ha életem társát úgy választom meg, hogy neki nem lesz ellene
semmi kifogása, esküvőm napjától kezdődően százötvenezer frank járadékot
biztosít számomra. Ez, amennyire meg tudom ítélni, apám jövedelmének
mintegy negyedrészét teszi ki.

- Én pedig - jelentette ki Danglars - ötszázezer frank hozományt
szándékoztam adni leányomnak. Egyébként is ő az egyetlen örökösöm.

- Így hát minden rendjén menne - válaszolta Andrea -, feltéve, hogy
Danglars báróné és Eugénie kisasszony nem utasítanak vissza. Ilyen módon
százhetvenötezer frank járadékunk lenne. Tegyük még fel, hogy a marquis-tól
a járadék helyett sikerülne megkapnom a megfelelő tőkét (ez cseppet se
volna könnyű dolog, jól tudom, de azért mégsem lehetetlen), akkor
elhelyezném önnél ezt a két-három milliót, és két-három millió, ha ügyes
kézben van, mindig meghozza a maga tíz százalékát.

- Én mindig csak négy százalékot fizetek - jegyezte meg a bankár -, sőt
olykor csak három és felet. De a vőmnek ötöt is adnék, és osztoznánk a
nyereségben.

- Nagyszerű, kedves apósom - válaszolta Cavalcanti, akit most elragadott
nagyon is köznapi modora. Ez, minden erőfeszítése ellenére, még ki-kirítt
az arisztokrata máz alól, amellyel beburkolózott.

De csakhamar észre tért.

- Ó, ezer bocsánat, uram - mondta -, látja, már a reménység maga is
megzavar. Mi lesz még velem, ha valósággá válik?

- De - válaszolta Danglars, aki egyáltalában nem vette észre, hogy az
önzetlenül indult beszélgetés immár teljesen anyagi jelleget öltött -
bizonyára van a vagyonának egy olyan része, amelyet apja nem tagadhat meg
öntől?

- Melyik? - kérdezte Andrea.

- Az anyai jussa.

- No, persze, az anyai jussom, a Leonora Corsinari-féle örökségem.

- Körülbelül mennyire tehető a vagyonnak ez a része?

- Szavamra mondom, biztosíthatom róla, uram - válaszolta Andrea - sohasem
jutott még eszembe, hogy ezen gondolkodjam, de legalább kétmillióra
becsülöm.

Danglars-t olyanféle ujjongó szorongás fogta el mint a fösvényt, aki
elveszettnek vélt kincset talált, vagy a fuldokló, aki lába alatt szilárd
talajt érez a bizonytalan mélység helyett, amelyben már-már elmerült.

- Így hát, uram - folytatta Andrea, és gyöngéd tisztelettel hajolt meg a
bankár előtt -, remélhetem, hogy...

- Andrea úr - felelte Danglars -, reméljen, és higgye el, ha az ön részéről
nem merül fel semmiféle akadály, minden rendben van. Csakhogy - tette hozzá
Danglars elgondolkodva -, mint lehet az, hogy Monte Cristo gróf úr, aki az
ön pártfogója ebben a párizsi társaságban, nem jött önnel, hogy ezt a
leánykérést ő terjessze elő?

Andrea alig észrevehetően elpirult.

- Egyenesen a gróftól jövök uram - válaszolta. - A gróf tagadhatatlanul
igen kedves ember, de olykor bizony nagyon különös. Nagyon helyesnek
tartotta ezt a lépésemet. Sőt azt is mondta, nem hinné, hogy apám akár csak
egy percig is habozna, hogy a kamatok helyett a tőkét folyósítsa.
Megígérte, hogy latba veti minden befolyását, hogy megkapjam a tőkét. De
ugyanakkor kijelentette azt is, hogy személyesen nem vállal felelősséget
semmiféle házassági ügyben. De azt meg kell adnom neki, azt is volt szíves
hozzátenni, hogy sohase bántotta még úgy, hogy ilyen kérést visszautasít,
mint az én esetemben, mert úgy látja, hogy a tervbe vett házasság boldognak
és kiegyensúlyozottnak ígérkezik. Egyébként, ha hivatalosan nem is akar
részt venni benne, mint mondotta, kész felvilágosítással szolgálni önnek,
ha evégből hozzá fordulna.

- Ó, ez már helyes.

- Most pedig - mondta Andrea legkedvesebb mosolyával - befejeztem az
apóssal való beszélgetést, és a bankárhoz fordulok.

- Mit akar tőle? - kérdezte Danglars, és most ő mosolygott.

- Holnapután esedékes önnél valami négyezer frankom, de apám tudja jól,
hogy az elkövetkező hónapban talán több kiadásom lesz, mint amennyit kis
járadékomból fedezni tudok, és ezt a húszezer frankos utalványt adta,
vagyis inkább rám erőszakolta. Mint láthatja, itt az aláírása. Elfogadja?

- Akár egymillióról szóló utalványt is hozhat, azt is elfogadom -
jelentette ki Danglars, és zsebre tette az utalványt. - Mondja meg, mikor
lesz holnap otthon, és a pénzkihordóm akkorra megjelenik önnél egy
huszonnégyezer frankos nyugtatvánnyal.

- Ha nincs ellenére, délelőtt tíz órára kérem. Minél előbb, annál jobb,
mert holnap kirándulok.

- Rendben van. Még mindig az Hôtel des Princes-ben lakik?

- Igen, ott lakom.

Másnap azzal a pontossággal, amely becsületére vált a bankárnak, a
huszonnégyezer frank ott volt a fiatalembernél, aki valóban kirándult, és
kétszáz frankot hátrahagyott Caderousse számára.

Ez a kirándulás főleg arra való volt, hogy Andreának ne kelljen
összetalálkoznia veszedelmes barátjával. Éppen ezért csak jó későn vetődött
haza.

De alig tette lábát az udvar kövezetére, már ott is termett előtte a szálló
portása, aki sapkáját kezében tartva, várt reá.

- Uram - mondta -, itt járt az az ember.

- Miféle ember? - kérdezte hanyagul Andrea, mintha megfeledkezett volna
arról, akire éppen nagyon is jól emlékezett.

- Az az ember, akinek excellenciád azt a kis járadékot adja.

- Igen, igen - mondta Andrea -, persze, apám régi inasa. No, hát odaadta
azt a kétszáz frankot, amelyet neki hagytam?

- Hogyne, excellenciás uram.

Andrea excellenciás úrnak címeztette magát.

- Csakhogy - folytatta a portás - az van benne, hogy nem akarta elfogadni.

Andrea elsápadt. Mivel azonban éjszaka volt, senki sem vette ezt észre.

- Micsoda? Nem akarta elfogadni? - kérdezte izgatott hangon.

- Nem! Beszélni akart excellenciáddal. Megmondtam neki, hogy ki tetszett
kocsizni, de ő csak erősködött. Végül mégis belenyugodott, és ezt a levelet
adta ide, amelyet lepecsételve hozott magával.

- Hadd lássam! - mondta Andrea.

Kocsija lámpájánál olvasta el a levelet:

Tudod, hol lakom. Holnap reggel kilenc órára várlak.Andrea töviről hegyire
megnézte a pecsétet, vajon nem törték-e fel, és avatatlan szem nem
hatolhatott-e be a levél belsejébe.

A levél eredetileg úgy volt összehajtogatva, rombusz alakjában, hogy csak a
pecsét feltörésével olvashatták volna el a levelet. A pecsét azonban
tökéletesen érintetlen volt.

- Jól van - mondta. - Szegény ember! Igazán kitűnő, jó lélek.

Ezzel otthagyta az elképedt portást, aki nem tudta, kit bámuljon jobban, az
ifjú urat vagy az öreg szolgát.

- Fogd ki gyorsan a lovat, és gyere fel hozzám - mondta Andrea a
groomjának.

A fiatalember két ugrással fent termett a szobájában, elégette Caderousse
levelét, sőt, még a hamuját is eltüntette.

Éppen elkészült ezzel a művelettel, amikor belépett az inasa.

- Te ugyanakkora vagy, mint én, Pierre - mondotta neki.

- Vagyok olyan szerencsés, excellenciás uram.

- Elhozták tegnap az új libériádat?

- El, uram.

- Egy kis grisette-tel van most dolgom, de nem akarom elárulni sem a
rangomat, sem a kilétemet. Add kölcsön nekem a libériádat, hozd fel az
irataidat is, hogy szükség esetén meghálhassak valami fogadóban.

Pierre engedelmeskedett.

Andrea öt perc múlva álruhában távozott a szállóból, anélkül hogy bárki is
felismerte volna. Bérkocsiba ült, és Picpusbe hajtatott, a Vörös Ló
fogadóba.

Másnap úgy ment el a Vörös Ló fogadóból, ahogyan az Hôtel des Princes-ből
távozott, vagyis észrevétlenül. Lement a faubourg Saint-Antoine-on,
végighaladt a boulevard-on, egészen Ménil-montant-ig, megállt bal felől a
harmadik ház előtt, és lesett valakit, akitől a kapus távollétében
kérdezősködhetne.

- Kit keres, szép legény? - kérdezte a szemközt levő gyümölcsárus asszony.

- Pailletin urat, mamuskám - felelte Andrea.

- Azt a nyugalomba vonult péket? - kérdezte a kofa.

- Azt, éppen hogy azt.

- Hátul az udvarban a harmadik emeleten, balra.

Andrea a mondott irányba ment, a harmadik emeleten talált egy kis csengőt;
amelyet rosszkedvűen rántott meg. Rosszkedvét a többször megráncigált
csengő is elárulta.

Csakhamar megjelent az ajtó rostélya mögött Caderousse ábrázata.

- Pontos vagy - mondta.

Ezzel félretolta a reteszt.

- Az ördög vigyen el! - tört ki Andreából, amint belépett.

Inassapkáját lehajította, s az a szék mellett a földre pottyant, és körbe
gurult a szobában.

- Ugyan már, mit dühöngsz, fiacskám? No, nézd csak, gondoltam rád, itt ez a
finom kis reggeli, csupa olyan falat, amit szeretsz! - mondta Caderousse.

Andrea orrát valóban konyhaszag ütötte meg, s az erős kipárolgás nem hatott
kellemetlenül éhes gyomrára. Friss zsír és fokhagyma illata, a provence-i
alsóbb néprétegek konyhájának a jellegzetessége terjengett. Ehhez járult
még a sült hal, majd mindezeken felül a szerecsendió meg a szegfűszeg
fanyar illata. Az illatok a tűzhelykarikán álló két mély és fedett tálból
és lábasból szálltak ki, amelyek öntöttvas tűzhely sütőjében rotyogtak.

A szomszédos szobából Andrea megpillantott ezenfelül egy elég tiszta,
kétterítékes asztalt, azon két, lepecsételt üveg bort, egyik zöld volt, a
másik sárga, egy jókora korsó pálinkát és egy cseréptányéron elrendezett,
széles káposztalevélre kirakott gyümölcssalátát.

- Mit szólsz hozzá? No, fiacskám? - kérdezte Caderousse. - Ugye, micsoda
illata van? No de hiszen tudod, milyen kitűnő szakács voltam valaha!
Emlékszel, hogy az emberek megnyalták a tíz ujjukat, ha az én konyhámból
ehettek? Főleg neked ízlett a főztöm azt hiszem, nem vetetted meg
mártásaimat.

Ezzel Caderousse nekilátott, hogy még egy kis hagymát vagdaljon.

- Jól van már, jól van már - felelte Andrea kedvetlenül. - De a kutyafádat!
Ha csak azért zavartál meg, hogy együtt reggelizzünk, akkor vigyen el az
ördög!

- Fiacskám - mondta Caderousse bölcselkedőn -, evés közben lehet legjobban
beszélgetni. Meg azután igazán hálátlan fickó vagy: nem is örülsz, hogy
együtt lehetsz a barátoddal? Én bizony sírni tudnék örömömben!

Caderousse valóban könnyezett is. De nehéz lett volna megmondani, vajon az
öröm vagy a hagyma hatott-e ilyen módon a Pont du Gard régi kocsmárosának
könnymirigyeire.

- Ugyan hallgass már, te képmutató! - válaszolta Andrea. - Te szeretnél
engem?

- Szeretlek bizony, vagy az ördög vigyen el engem. Tudom jól, hogy ez
gyengeség tőlem, de hát ez az érzés erősebb, mint én vagyok - mondta
Caderousse.

- Ami azonban nem akadályoz meg abban, hogy valami galádság miatt
idecitálj.

- Eredj már! - mondta Caderousse, és széles konyhakését kötényébe törülte.
- Ha nem szeretnélek, csak nem viselném el azt a nyomorult életet, amelyre
te kárhoztatsz? No, nézd csak, az inasod ruhája van rajtad, ennélfogva kell
hogy legyen inasod. Nekem nincs és főzelékeimet saját kezűleg kell
megtisztogatnom. Te undorodol a konyhámtól, mivel az Hôtel des Princes vagy
a Café de Paris étterméhez vagy szokva. Nohát! Nekem is lehetne inasom, én
is járhatnék saját kocsimon, én is étkezhetnék ott, ahol kedvem tartja. De
hát akkor miért mondok le minderről? Csak azért, hogy ne okozzak bajt az én
kis Benedettómnak. No, valld be hát, hogy megtehetném, mi?

Caderousse villogó tekintete tisztán megvilágította e mondat értelmét.

- Helyes - válaszolta Andrea -, tegyük fel, hogy csakugyan szeretsz. Akkor
miért követelted, hogy idejöjjek, és veled reggelizzem?

- Hogy lássalak, kisfiam.

- Hát az mire jó? Hiszen egyszer már mindenben megegyeztünk.

- Ej, no, kedves barátom - mondta Caderousse -, hát van végrendelet záradék
nélkül? De elsősorban reggelizzünk, ugye? Üljünk hát le, s kezdjük el az
étkezést ezzel a szardíniával, ezzel a friss vajjal, amelyet a te kedvedért
szőlőlevélre raktam, te rosszcsont! No, mi az? A szobámat nézegeted? Négy
szalmaszékemet, háromfrankos festményeimet? Ejnye, mit képzelsz, ez itt
bizony nem az Hôtel des Princes!

- No, úgy látom megcsömörlöttél a helyzettől, nem vagy megelégedve, pedig
csak nyugalomba vonult péknek akartál látszani.

Caderousse felsóhajtott.

- No hát, nincs semmi mondanivalód? Hiszen az álmod valóra vált.

- Csak annyit mondhatok, hogy az egész csak álom maradt. A nyugalomba
vonult pék gazdag ember szokott lenni, szegény kis Benedettóm, mert annak
bizony életjáradéka van.

- Ej, hiszen neked is van életjáradékod.

- Nekem?

- Persze hogy neked, hiszen itt hozom a kétszáz frankodat.

Caderousse vállat vont.

- Nagyon megalázó dolog olyan pénzt elfogadni - mondotta -, amelyet nem
adnak szívesen, s ez a pénz úgyis bizonytalan, akár holnap is megszűnhet.
Láthatod, kénytelen vagyok nagyon takarékoskodni arra az esetre, ha
befellegzik a te jó dolgodnak. Ej, barátom, a szerencse forgandó, mint
ahogy a tábori papunk mondta... az ezrednél. Tudom, mennyire felvitte Isten
a dolgodat, te gazfickó, feleségül veszed a Danglars leányát.

- Hogyhogy a Danglars lányát?

- Hát persze hogy a Danglars lányát! Vagy talán Danglars bárót kellene
mondanom? Mintha csak azt mondanád: Benedetto gróf. Jó barátom volt
Danglars, és ha nem volna olyan rossz az emlékezete, engem is meg kellene
hívnia a lakodalmadra... tekintve, hogy ő is ott volt az enyémen!... Igen,
igen, az enyémen! Ohó, csakhogy akkoriban nem volt ám olyan büszke úr. Csak
afféle kis könyvelőcske volt annál a jó Morrel úrnál. Nemegyszer ebédeltem
vele és Morcerf gróffal... Látod, milyen remek barátaim voltak, és hogy ha
csak egy kissé ápolgatnám az ismeretséget, ugyanazokban a szalonokban
találkozhatnánk.

- Eredj már! Az irigység szemével látod ezt a színes szivárványt,
Caderousse.

- Jól van, Benedetto mio, tudom én, mit beszélek. Meglehet, hogy egy szép
napon én is magamra öltöm kimenő ruhámat, és bekiáltom a portásnak:
"Nyisson kaput, öregem!" De addig is ülj le, és együnk.

Caderousse jó példával járt elöl, és jó étvággyal látott neki a reggelinek.
Nem győzte dicsérni az egyes fogásokat, amelyeket vendége elé tálalt.

Andrea is kivette részét derekasan, nekilátott az italoknak, a hallevesnek
meg a fokhagymás és olajos tőkehalnak.

- Cimbora - mondta Caderousse -, úgy látom, megint csak összemelegszel régi
fogadósoddal?

- Szavamra mondom, kitűnő minden - felelte Andrea. Fiatal és egészséges
lévén, jó étvágya e pillanatban minden mást háttérbe szorított.

- Hát ízlik, te kópé?

- Annyira ízlik, hogy nem is értem, ha valaki ilyen jó falatokat eszik,
miképpen találhatja nyomorúságosnak az életet?

- Látod, ez azért van, mert minden boldogságomat tönkreteszi egy gondolat -
felelte Caderousse.

- Melyik gondolat?

- Az, hogy egy barátom kegyelemkenyerén élek, holott világéletemben
megálltam a magam lábán.

- Ugyan már, ezen ne törd a fejedet - jelentette ki Andrea -, van nekem
annyi, hogy kettőnknek is elég, sose búsulj rajta!

- Nem így van a dolog. Akár hiszed, akár nem, minden hónap végén
lelkifurdalás gyötör.

- Milyen jó lélek vagy, Caderousse!

- Ezért történt tegnap is, hogy nem akartam elfogadni a kétszáz frankot.

- Hát beszélni akartál velem. De vajon csakugyan a lelkifurdalás miatt?

- Igen, amiatt. Meg aztán valami jó ötletem is támadt.

Andrea megremegett. Ő mindig belereszketett Caderousse ötleteibe.

- Nyomorult dolog, látod, hogy mindig a hónap végét kell lesni - folytatta
Caderousse.

- Ugyan már! - jegyezte meg Andrea bölcselkedőn. Elhatározta, hogy
szembeszáll cimborájával. - Hát mi másból áll az élet, mint várakozásból?
Én például mi egyebet csinálok? Türelmesen várakozom én is, ugye?

- Persze, hiszen nem nyomorult kétszáz frankot vársz, hanem öt-hatezret,
talán tizet, esetleg tizenkettőt. Mert te nagyon tudsz titkolózni:
valamikor régen is ugyancsak rakosgattad félre a pénzecskédet, mindig volt
perselyed, amit dugdostál a szegény Caderousse elől. Szerencsére, a szóban
forgó Caderousse-nak jó szimatja volt.

- No, bizony alaposan elkalandoztál megint - jegyezte meg Andrea. - Újra és
örökösen csak a múltról beszélsz! Ugyan, mire jó mindig ugyanazon rágódni?

- Persze, hiszen te mindössze huszonegy éves vagy, könnyen felejted hát a
múltat. De én az ötvenedikben járok, nekem muszáj emlékeznem, No de sebaj,
térjünk csak vissza az ügyeinkre.

- Helyes.

- Azt akarom mondani, hogy ha neked volnék...

- Mit csinálnál?

- Realizálnék...

- Micsoda? Realizálnál?...

- Persze, egy fél évre előre kikérném járadékomat, mégpedig azzal az
ürüggyel, hogy választható akarok lenni, és ezért vásárolni akarok egy
majort. Azután mikor markomban van a félévi pénz, kereket oldanék.

- No nézd csak, ezt nem is fundáltad ki rosszul! - jegyezte meg Andrea.

- Kedves barátom - mondta Caderousse -, egyél a főztömből, és kövesd
tanácsaimat. Nem jársz rosszul sem testileg, sem lelkileg.

- De hát te magad miért nem követed azt a tanácsot, amellyel engem ellátsz?
- kérdezte Andrea. - Miért nem veszed fel te is a járandóságodat egy fél
évre, sőt akár egy évre is, és miért nem vonulsz vissza Brüsszelbe?
Ahelyett, hogy nyugalomba vonult pékmesternek néznének, azt hinnék, hogy
csődbe ment kereskedő vagy. Ez sem a legrosszabb.

- De hogy az ördögbe vonulhatnék vissza ezerkétszáz frankkal?

- Ej, Caderousse, milyen követelőző lettél! Két hónappal ezelőtt csaknem
éhen haltál - jegyezte meg Andrea.

- Evés közben jön meg az étvágy - felelte Caderousse, és fogát vicsorgatta,
mint valami nevető majom vagy mint egy dühös tigris. - Meg aztán nagy
tervem van - tette hozzá, és korát meghazudtolóan hófehér, éles fogával
nagyot harapott kenyerébe.

Caderousse tervei még jobban megrémítették Andreát, mint ötletei. Az
ötletek csak csírából állottak, de a terv már maga volt a kivitel.

- Halljuk azt a tervet - mondta, - Képzelem, milyen gyönyörű lehet!

- Miért ne volna az? Vagy mondd csak, kitől származott vajon az a terv,
amelynek segítségével otthagytuk Izé úr házát? Ha jól emlékszem: tőlem.
Méghozzá nem is lehetett rossz a terv, hiszen itt vagyunk.

- Nem mondom - felelte Andrea -, néha jól kigondolsz egyet-mást. No de
lássuk hát azt a tervet.

- Hát nézd csak - folytatta Caderousse -, tudnál juttatni nekem tizenötezer
frankot anélkül, hogy egy sou-t is ki kellene adnod?... Nem, tizenötezer
frank nem elég, nem lehetek becsületes emberré harmincezer frank nélkül!

- Nem - válaszolta Andrea határozottan -, ez nincs módomban.

- Úgy látszik, nem értettél meg - jegyezte meg hidegen és nagy nyugalommal
Caderousse. - Úgy mondtam, anélkül hogy egyetlen sou-t is ki kellene adnod.

- Csak nem akarod, hogy lopjak, ezzel tönkretegyem mindkettőnk jövőjét, és
visszakerüljünk arra a helyre?

- Ó, én nem sokat törődöm vele, hogy visszakerülök-e oda - mondta
Caderousse. - Furcsa ember vagyok én, látod: olykor vágyom a pajtásaim
után, nem úgy, mint te, neked nincs szíved, nem akarod viszontlátni őket!

Andrea ezúttal nemcsak megborzongott: el is sápadt.

- Ne bomolj már, Caderousse - jegyezte meg.

- Ne félj, légy nyugodt, kis Benedettóm. De mondd meg, hogyan tehetnék
szert harmincezer frankra olyan módon, hogy te ne keveredj semmibe? Te csak
nem akadályozol meg semmiben, ennyi volna az egész.

- Majd meglátom, körülnézek - felelte Andrea.

- De addig is emeld fel a járandóságomat havi ötszáz frankra. Az a
szeszélyem támadt, hogy szeretnék egy szolgálót szerződtetni.

- Megkapod az ötszáz frankodat - felelte Andrea. - De ez súlyos feladat ám
nekem, szegény Caderousse-om... te visszaélsz a helyzettel...

- Eredj már! - jelentette ki Caderousse. - Hiszen feneketlen pénzesládákból
merítesz.

Andrea mintha csak erre a szóra várt volna. Szemében hirtelen fény villant
fel, de csakhamar ki is hunyt.

- Már ez aztán igaz - válaszolt Andrea -, és pártfogóm nagyon bőkezűen
bánik velem.

- Milyen jó ember! - mondta Caderousse. - Mennyit ad neked havonként?

- Ötezer frankot - felelte Andrea.

- Tehát annyi ezret, ahány százat te nekem adsz - folytatta Caderousse. -
Igazán csak a fattyúgyereknek van szerencséje. Ötezer frankot havonta... Mi
az ördögöt lehet csinálni ennyi pénzzel?

- Ej, istenem! Olyan hamar elfogy. Aztán meg én is úgy vagyok vele, mint
te. Szeretnék egy kis tőkét gyűjteni.

- Tőkét... hát persze... megértem én azt... Mindenki azon igyekszik, hogy
tőkét szerezzen.

- Hát nekem aztán lesz is.

- Ugyan honnan? A hercegedtől?

- Hát bizony a hercegemtől. Sajnos, várnom kell.

- Mire kell várnod? - kérdezte Caderousse.

- A halálára.

- A herceged halálára?

- Arra.

- Hogy érted ezt?

- Úgy, hogy végrendeletében rám is hagyott a vagyonából.

- Ez igaz?

- Becsületemre mondom!

- És mennyit?

- Ötszázezer frankot!

- Higgye, aki akarja!

- Úgy van, ahogy mondtam.

- Ugyan már! Ez lehetetlen!

- A barátom vagy, Caderousse?

- No de kérlek! Életre, halálra!

- Egy titkot akarok elárulni neked.

- Hadd halljam.

- De aztán hallgatnod kell.

- Ó, néma leszek, mint a hal.

- No, így már jó. Hát azt hiszem...

Andrea elhallgatott és körülnézett.

- Azt hiszed... Ugyan, mit félsz? Magunkban vagyunk.

- Azt hiszem, megtaláltam az apámat.

- Az igazi apádat?

- Azt.

- Nem az öreg Cavalcantit?

- Ej, hiszen az már el is utazott. Az igazit, ahogy magad is mondtad.

- És ki ez az apa?

- No hát, Caderousse, az nem más, mint, Monte Cristo grófja.

- Ugyan már.

- De bizony. Így azután majd minden világossá lesz. Nem vallhatja be
nyíltan, úgy látszik, de elismertet Cavalcanti úrral, akinek ezért
ötvenezer frankot fizet.

- Ötvenezer frankot azért, hogy a te apád legyen! Én féláron, sőt
húszezerért, tizenötezerért is elvállaltam volna. Hálátlan fiú, miért nem
gondoltál rám?

- Sejtelmem sem volt róla, hiszen ez addig történt, míg mi odalenn
időztünk.

- Úgy, igaz. És azt mondtad, hogy végrendeletileg...

- Ötszázezer frankot hagy reám.

- Bizonyos vagy benne?

- Meg is mutatta. De ez még nem minden.

- Van záradéka is, mint ahogy az imént megjegyeztem.

- Valószínűleg.

- És ebben a záradékban...?

- Elismer engem.

- Ó, de jó apa, derék, jó apa! A legbecsületesebb apa a világon! -
lelkendezett Caderousse, és a magasba dobott egy tányért, amelyet azután
két kézzel ismét elkapott.

- Nohát! Mered még azt mondani, hogy titkolózom előtted!

- Dehogy mondom, és bizalmad becsületedre válik. És hercegi apád gazdag,
igen gazdag ember?

- Meghiszem azt. Azt se tudja, mekkora a vagyona.

- Lehetséges?

- Ejnye, csak látom, hiszen a nap bármely órájában fogad engem. A
múltkoriban egy bankszolga ötvenezer frankot hozott neki egy akkora
tárcában, mint a te asztalkendőd. Tegnap pedig egy bankár százezer frankot
hozott neki aranyban.

Caderousse egészen elkábult. Úgy rémlett neki, mintha a fiatalember
hangjából a pénz csörgése hangzott volna ki, és mintha aranyak zuhataga
csengene előtte.

- És te odajársz abba a házba? - kérdezte kissé együgyűen.

- Amikor csak kedvem tartja.

Caderousse kissé elgondolkodott. Szinte szemmel látható volt, hogy valamit
forgat az agyában.

Hirtelen megszólalt:

- Nagyon szeretném látni azt a házat! - kiáltott fel. - Milyen szép lehet
ott minden!

- Hát bizony, pompás - felelte Andrea -, annyi szent!

- Nem a Champs-Elysées-a lakik?

- Mégpedig a harmincas szám alatt.

- Igazán? - kérdezte Caderousse. - Harmincas szám alatt?

- Egészen elszigetelten álló szép ház. Előtte kert van, rá lehet ismerni.

- Lehetséges. Csakhogy engem nem a külseje érdekel ám, hanem mindaz, ami
belül van: a gyönyörű bútorok! Szépek lehetnek, mi?

- Voltál valaha a Tuilériákban?

- Nem én!

- Nohát, mert ez még annál is szebb.

- Mondd csak, Andrea, ugye, ott érdemes lehajolni, ha a derék Monte Cristo
leejti az erszényét?

- Ó, istenem! Nem érdemes arra várni - jelentette ki Andrea. - Abban a
házban úgy hever a pénz szanaszéjjel, mint gyümölcs a kertben.

- Egyszer magaddal vihetnél oda.

- Ugyan, hogy volna ez lehetséges? Milyen ürüggyel?

- Igazad van. De most már gusztust csináltál hozzá. Feltétlenül látnom
kell. Majd megtalálom a módját.

- Csak semmi esztelenség, Caderousse!

- Ajánlkozom padlót súrolni.

- Mindenütt szőnyegek vannak.

- Ó, szegény fejem! Így hát be kell érnem vele, hogy gondolatban lássam.

- Hidd el, ez lesz a legokosabb.

- Próbáld meg legalább elmondani, hogy milyen.

- Hogy gondolod?

- Ennél mi sem könnyebb. Nagy?

- Se nem nagy, se nem kicsi.

- De hogyan van beosztva?

- Ejnye! Tinta és papiros kellene, hogy lerajzoljam.

- Tessék! - mondta élénken Caderousse.

Egy régi íróasztalhoz lépett, és egy lap fehér papirost, tintát és tollat
hozott oda.

- Itt van - mondta Caderousse -, rajzold le erre a papirosra, fiam.

Andrea alig észrevehető mosollyal fogta kezébe a tollat, és nekilátott a
rajznak.

- A ház előtt, ahogy már mondtam, kert van. Így, látod.

És Andrea felvázolta a kert, az udvar meg a ház alaprajzát.

- Magasak a falak?

- Nem nagyon magasak, legfeljebb nyolc-tíz lábnyi magasak lehetnek.

- Nem valami okos dolog - jegyezte meg Caderousse.

- Az udvarban nagy ládákban narancsfák, pázsit, virágágyak.

- Farkaskelepce nincs felállítva?

- Nincs.

- Istállók?

- A rácsos kerítés két oldalán, ahol iderajzoltam.

Andrea folytatta a vázlatot.

- Lássuk a földszintet először - mondta Caderousse.

- A földszinten van az ebédlő, két szalon, biliárdterem, az előcsarnokba
vezető lépcső meg egy kis titkos lépcső.

- Az ablakok milyenek?

- Az ablakok gyönyörűek, olyan szépek, nagyok, szavamra mondom, azt hiszem,
ilyen magadformájú ember beférne bármelyiken.

- Mi az ördögnek építenek oda lépcsőt, ahol ilyen ablakok vannak?

- Minek? Hogy nagyobb legyen a parádé.

- Van faredőny?

- Van, de sohasem használják. Igazán nagy különc ez a Monte Cristo, még
éjnek idején is látni akarja az eget!

- Hol alszik a cselédség?

- A cselédségnek külön háza van. Képzelj el a bejárattól jobbra egy csinos
pajtát, ott tartják a létrákat, nohát ebben a pajtában egy sor szoba van a
cselédség számára. Ide csengők vezetnek a szobákhoz.

- Mi az ördög! Csengők!

- Mit mondtál?

- Semmit, semmit... Csak annyit mondtam, hogy bizony drága dolog lehet
csengőket felszerelni. És mondd csak, mire jók azok a csengők?

- Valamikor egy kutya sétifikált éjszaka az udvarban, de azt a kutyát
elvitték az auteuili házba, tudod, ahol te is jártál.

- Igen.

- Még tegnap is azt mondtam neki: "Nem valami okosan teszi, gróf úr, mert
mikor ön Auteuilbe megy s magával viszi a cselédséget is, a ház magára
marad." "Hát aztán?" - kérdezte. "Egyszer csak kirabolják!"

- És mit felelt erre?

- Hogy mit felelt?

- Igen.

- Azt felelte: "Ugyan, mit bánom én, ha egy kicsit ki is rabolnak?"

- Andrea, lehet ott valami gépezetre járó íróasztal?

- Hát az milyen?

- Az beszoríthatja a tolvaj kezét valami vasrácsba és muzsikál. Úgy
hallottam, hogy a legutóbbi kiállításon is volt ilyesmi.

- Egész egyszerűen egy mahagóni íróasztala van, és abban mindig benne
láttam a kulcsot.

- És nem lopják meg?

- Nem, mert nagyon megbízható emberei vannak.

- No, abban az íróasztalban aztán lehet ám pénz, mi?

- Talán van... de bizonyosra nem mondhatom.

- És hol van ez az íróasztal?

- Az első emeleten.

- Fiacskám, rajzold le nekem nagyjából az első emelet tervét is, mint ahogy
a földszintet lerajzoltad.

- Annál semmi sem könnyebb.

Andrea újra kezébe vette a tollat.

- Látod, az első emeleten van egy előszoba meg egy szalon. A szalontól
jobbra könyvtár és dolgozószoba, a szalontól balra hálószoba meg
öltözőfülke. Az a nevezetes íróasztal ebben az öltözőfülkében van.

- Van ablaka az öltözőfülkének?

- Kettő is, itt meg itt.

Andrea két ablakot rajzolt abba a helyiségbe, amely a tervrajzon a sarokba
esett, valamivel kisebb négyszögnek tüntette fel, mint a négyszögletű
hálószobát.

Caderousse elmerengett.

- És gyakran jár Auteuilbe? - kérdezte.

- Készer-háromszor hetenként. Holnap például ott tölti az egész napot és az
éjszakát.

- Bizonyos vagy benne?

- Oda hívott meg ebédre.

- Micsoda nagyszerű élet! - jegyezte meg Caderousse. - A városban háza van,
falun pedig villája!

- Hát így él a gazdag ember.

- És odamégy ebédre?

- Valószínűleg.

- Mikor ott ebédelsz, ott is alszol?

- Ha kedvem tartja. Úgy vagyok a grófnál, mintha otthon volnék.

Caderousse úgy nézett a fiatalemberre, mintha a szíve mélyére akarna látni.
Andrea azonban elővette zsebéből a szivartárcáját, kivett belőle egy
havannát, nyugodtan rágyújtott, és minden mesterkéltség nélkül fújni kezdte
a füstöt.

- Mikorra akarod az ötszáz frankot? - kérdezte Caderoussetól.

- Máris ha van nálad annyi.

Andrea huszonöt darab aranyat számolt ki eléje.

- Húszfrankos aranyak? - mondta Caderousse. - Nem, köszönöm.

- Mi az ördög! Talán bizony megveted?

- Sőt, ellenkezőleg, nagyon is tisztelem, de nem kell nekem.

- Hiszen nyernél rajta, ha beváltod, fajankó: az arany öt souval többet ér.

- Éppen itt a bökkenő, mert a pénzváltó könnyen követheti Caderousse
pajtást, akkor pedig fülön fogják, kifaggatják, ugyan kik fizetik neki
aranyban a tartozásaikat. Csak semmi ostobaságot, kicsikém: csak egyszerű
pénzt, szép kerek ezüstpénzt, valamelyik uralkodó arcképével. Egy
ötfrankosa bárkinek lehet.

- Értsd meg, hogy nincs ötszáz frank nálam ezüstben. Hiszen akkor hordárt
kellett volna hoznom magammal.

- Rendben van! Hagyd a pénzt a portásotoknál, az rendes ember, majd tőle
elhozom.

- Még ma?

- Nem, majd holnap, ma nem érek rá.

- Jól van majd holnap, Auteuilbe menet, leadom a portásnak.

- Számíthatok rá?

- Feltétlenül.

- Mert akkor már előre leszegődtetem azt a szolgálót, tudod?

- Csak szegődtesd. De ezzel be is fejezzük? Nem fogsz többé zaklatni.

- Soha.

Caderousse úgy elkomorodott hogy Andrea attól félt, végül is kénytelen lesz
észrevenni ezt a változást. Ezért hát még vidámabb és gondtalanabb arcot
vágott.

- Milyen jó kedved van! - jegyezte meg Caderousse. - Szinte azt hinné az
ember, hogy már meg is kaptad az örökségedet!

- Sajnos, még nem!... De aznap, mikor megkapom...

- No, mi lesz akkor?

- Bíz én akkor nem feledkezem meg a barátaimról. Csak ennyit mondok.

- Éppen te! Jó emlékezőtehetséged van, mondhatom!

- Ugyan már! Azt hittem, meg akarsz sarcolni.

- Én? Micsoda gondolat! Éppen ellenkezőleg, jó, baráti tanáccsal akarok
szolgálni neked.

- Miféle tanáccsal?

- Hogy hagyd itt azt a gyémántot, amelyet az ujjadon viselsz, hacsak nem
akarod, hogy mindkettőnket elfogjanak! Azt akarod, hogy mind a ketten
horogra kerüljünk, azért csinálsz ilyen butaságokat?

- Hogy érted ezt? - kérdezte Andrea.

- Ej no, hát libériába bújsz, inasnak öltözöl, és rajtahagysz az ujjadon
négy-ötezer frank értékű gyémántgyűrűt!

- Teringettét! De jó orrod van! Miért nem mégy el ékszerbecsüsnek?

- Értek valamicskét a gyémántokhoz. Nekem is volt egy.

- Azt tanácsolom, ne nagyon dicsekedjél vele - jegyezte meg Andrea, és noha
Caderousse tartott tőle, esze ágában sem volt felfortyanni, amiért barátja
újra megvágta. Szó nélkül húzta le a gyűrűt.

Caderousse olyan közelről vette szemügyre, hogy Andrea előtt világos lett:
a gyémánt valódiságát vizsgálja.

- Ez a gyémánt hamis - jelentette ki Caderousse.

- Ugyan, eredj már! - felelte Andrea. - Nincs kedvem a mókához.

- Csak ne mérgelődj, majd mindjárt meglátjuk.

Caderousse az ablakhoz lépett, és a gyémántot végighúzta az ablak üvegén.
Hallatszott, amint a kő végigkarcolja az üveget.

- Confiteor![72] - mondta Caderousse, és a gyűrűt felhúzta kisujjára. -
Tévedtem. De ezek a tolvaj ékszerészek olyan remekül tudják utánozni a
drágaköveket, hogy az ember már nem is mer többé ékszeresboltot kifosztani.
Ez az iparág egészen megbénult.

- No, hát végeztél? - kérdezte Andrea. - Vagy akarsz még valamit? Talán a
mellényemet vagy a sapkámat? Sose feszélyezd magad bátran ki vele.

- Nem, hiszen te mégiscsak derék cimbora vagy. Nem tartóztatlak tovább, és
igyekszem kigyógyulni becsvágyamból.

- Csak aztán vigyázz, ha eladod a gyémántot, nehogy megjárd vele
olyanformán, ahogy az aranyak miatt féltél.

- Légy nyugodt, nem adom el.

"Holnaputánig talán" - gondolta a fiatalember.

- Szerencsés fickó vagy! - jegyezte meg Caderousse. - Otthon várnak a
lakájaid, lovaid, kocsid és menyasszonyod.

- No, igen - felelte Andrea.

- Hanem, hallod-e, remélem, hogy szép nászajándékkal lepsz meg aznap, mikor
nőül veszed Danglars barátom lányát.

- Már mondtam neked, hogy ezt minden igaz ok nélkül vetted a fejedbe.

- Mennyi a hozomány?

- De ha egyszer mondom...

- Egymillió?

Andrea vállat vont.

- Mondjuk, hogy egymillió - mondta Caderousse. - Akármennyi lenne is, nem
sajnálom tőled.

- Köszönöm - válaszolta a fiatalember.

- Jó szívvel mondtam - tette hozzá Caderousse nagy hahotával. - Várj csak,
majd kikísérlek.

- Sose fáradj.

- Dehogynem.

- Ugyan minek?

- Hát csak azért, mert az ajtón egy titkos szerkezet van. Szükségesnek
véltem, hogy foganatosítsam ezt a biztonsági intézkedést. Huret és Fichet-
féle zár, átnézte és javította: Gaspard Caderousse. Majd ha tőkés leszel,
neked is szerelek fel ilyet.

- Köszönöm - felelte Andrea. - Majd egy héttel előbb értesítelek.

Elváltak. Caderousse a lépcsőházban maradt, míg Andrea lement a három
emeleten, sőt azt is megvárta, míg az udvaron keresztülhalad. Akkor gyorsan
visszasietett, gondosan bezárta az ajtót, és komoly szakember módjára
tanulmányozni kezdte azt a tervrajzot; amelyet Andrea nála hagyott.

"Ez a kedves Benedetto talán nem is bánná - töprengett -, ha rövidesen
örökséghez jutna, és az sem járna a legrosszabbul, aki siettetné, hogy
hozzájusson az ötszázezer frankjához."


*** 5 - A betörés +++

A most ismertetett beszélgetést követő napon Monte Cristo grófja valóban
kirándult Auteuilbe Alival, több inassal és azokkal a lovakkal, amelyeket
ki akart próbálni. Ezt az utazást, amelyre még előző este sem gondolt, sőt,
Andrea maga is csak a levegőből vette, Bertuccio megérkeztekor határozta
el. Bertuccio hazatért Normandiából, híreket hozott a házról meg a
korvettról. A ház készen állt, a korvett pedig már egy hete megérkezett, és
lehorgonyzott egy kis öbölben. Ott vesztegelt hatfőnyi legénységével,
miután eleget tett minden formaságnak, s most készen állott, hogy kifusson
a nyílt tengerre.

A gróf megdicsérte Bertuccio buzgalmát, és meghagyta neki, hogy készüljön
fel mert ő hamarosan el akar utazni. Legfeljebb egy hónapig marad
Franciaországban.

- Most pedig - mondta Monte Cristo - meglehet, hogy egy éjszaka alatt
Párizsból Tréport-ba kell érnem. Szükségem van rá, hogy nyolc váltófogat
várjon az úton, ami lehetővé teszi majd, hogy tíz óra alatt megtegyek ötven
mérföldet.

- Eccellenza már kifejezte egyszer ezt a kívánságát - válaszolta Bertuccio.
- A lovak már készen is állnak. Magam vettem és szállásoltam el őket a
legalkalmasabb helyeken, vagyis olyan falvakban, ahol alig fordul meg
valaki.

- Helyes - jegyezte meg Monte Cristo -, egy-két napig itt maradok, eszerint
rendezkedjék be.

Amint Bertuccio távozni akart, hogy teljesítse gazdája parancsait,
benyitott Baptistin. Ezüsttálcán levelet hozott.

- Mit csinál itt? - kérdezte a gróf, és tekintete végigfutott a komornyik
poros ruháján. - Nem tudok róla, hogy hívtam volna.

Baptistin nem válaszolt, csak odalépett a grófhoz, és átnyújtotta a
levelet.

- Fontos és sürgős - mondta.

A gróf felbontotta a levelet és olvasni kezdte:

Értesítem Monte Cristo urat, hogy még ma éjjel egy ember fog behatolni
Champs-Élysées-i házába, hogy elrabolja iratait, amelyekről úgy tudja, hogy
az öltözőben levő íróasztal fiókjában vannak. Tudom, a gróf úr elég bátor
ahhoz, hogy ne értesítse a rendőrséget, mert ez nagy veszedelembe juttatná
e sorok íróját. A gróf úr akár a hálószobából az öltözőfülkébe vezető ajtó
hasadékánál, akár az öltözőben lesben állva, saját maga szolgáltathat
magának igazságot. Sok ember és feltűnő óvóintézkedések bizonyára
elijesztenék a gonosztevőt, és megfosztanák Monte Cristo urat attól, hogy
megismerje az ellenségét, akit a véletlen játszott e sorok írójának kezére,
és meglehet, hogy ha ez az első vállalkozás csődöt mond, e levél írója
többé nem figyelmeztethetné a gróf urat, és a gonosztevő újabb kísérletbe
fogna.A gróf első gondolata az volt, hogy valami tolvajcsel az egész,
afféle durva kelepce, amely kisebb veszedelmet jelez, hogy annál nagyobbról
terelje el a figyelmet. El akarta hát küldeni a levelet a rendőrségre, a
névtelen jó barát kérése ellenére, vagy talán éppen miatta, mikor hirtelen
az az ötlete támadt, hogy hátha valóban valami különös ellenségével áll
szemben, akit csak ő maga tud felismerni, és akinek tettéből adott esetben
ő tudna hasznot húzni, akár Fiesco[73] tette a mórral, aki őt meg akarta
ölni. Jól ismerjük a grófot, fölösleges tehát elmondanunk, hogy merész és
erős ember volt, aki a lehetetlenre is vállalkozott azzal az energiával
amely a felsőbbrendű ember egyetlen jellemzője. Életmódjával, határozott
fellépésével, amely nem hátrált meg soha semmi előtt, a gróf addig
ismeretlen gyönyört talált azokban a küzdelmekben, amelyeket olykor a
természet, tehát Isten ellen, olykor pedig a bízvást ördögnek nevezhető
társadalom ellen vívott.

"Nem az irataimat akarják ellopni - tűnődött Monte Cristo - hanem engem
akarnak megölni. Nem tolvajok ezek, hanem gyilkosok. Az nem volna ínyemre,
hogy a rendőrség beleavatkozzék a magánügyeimbe. Elég gazdag vagyok hozzá,
hogy megkíméljem a rendőrséget ennek az ügynek a költségeitől."

A gróf visszahívta Baptistint, aki közben kiment.

- Menjen vissza Párizsba - mondotta Monte Cristo -, és hozza ki ide minden
otthon maradt cselédemet... Szükségem van rá, hogy valamennyien Auteuilban
legyenek.

- De otthon nem marad akkor senki sem, gróf úr? - kérdezte Baptistin.

- Dehogynem, a kapus.

- Gondolja meg, gróf úr, hogy a kapus fülkéje messze esik a háztól.

- No és?

- Hát bizony kifoszthatnák az egész lakást anélkül, hogy ő a legkisebb
neszt is meghallaná.

- Ugyan ki?

- Hát a tolvajok.

- Oktondi egy ember maga, Baptistin. Ha a tolvajok kifosztanák az egész
lakásomat, az feleannyi bosszúságot sem okozna, mintha valaki rosszul látja
el a szolgálatát.

Baptistin meghajolt.

- Értse meg hát - mondta a gróf -, hozza ki az egész személyzetet egy
szálig, de minden úgy maradjon, ahogy rendesen szokott lenni. Csak a
földszinti ablaktáblákat zárja be.

- És az első emeletieket?

- Jól tudja, hogy azokat sose szoktuk bezárni. Menjen.

A gróf kijelentette, hogy egyedül ebédel a szobájában, és csak Ali
szolgálja ki.

Megszokott nyugalmával és mértékletességgel evett. Ebéd után intett Alinak,
hogy kövesse. A kiskapun át távozott, végigment a bois de Boulogne-on,
mintha csak sétálgatna, rátért a Párizs felé vezető útra, és mire
besötétedett, ott állt a Champs-Élysées-i háza előtt.

Minden sötét volt, csak a kapus lakásából szivárgott ki egy kis gyenge
fény. Ez a lakás csakugyan mintegy negyven lépésnyire volt a háztól, éppen
ahogy Baptistin mondta.

Monte Cristo egy fának támaszkodott, és szinte csalhatatlan tekintetével
átkutatta a kettős fasort, jól szemügyre vette a járókelőket, megfigyelte a
szomszédos utcákat is, hogy vajon nem leskelődik-e onnan valaki. Tíz perc
leteltével már bizonyos volt benne, hogy senki sem leselkedik utána. Ekkor
Alival együtt bement és a személyzeti lépcsőn, amelynek a kulcsa nála volt,
belépett hálószobájába anélkül, hogy egyetlen függönyt félrehúzott vagy
elmozdított volna. Még a kapus sem gyaníthatta, hogy a ház, amelyet ő
üresnek vélt, visszakapta legfőbb lakóját.

Amint a gróf a hálószobához ért, intett Alinak, hogy álljon meg, azután
bement az öltözőfülkébe, és alaposan átvizsgálta. Minden a szokott rendben
volt, az értékes íróasztal a helyén állt, és a kulcs benne volt az
íróasztal fiókjában. Kétszeresen ráfordította, majd kihúzta a kulcsot,
visszatért a hálószoba ajtajához, levette róla a külön zárólemezt és
belépett.

Ezalatt Ali egy asztalra helyezte azokat a fegyvereket, amelyeket a gróf
kért, vagyis egy rövid karabélyt meg egy pár kétcsövű pisztolyt, amelynek
egymás fölött levő két csövével éppolyan biztosan lehetett találni, akár a
céllövő pisztolyokkal.

Ilyen módon felfegyverkezve, a gróf öt ember életét tartotta a kezében.

Fél tízre járt. A gróf és Ali sebtében megettek egy falat kenyeret, és
megittak egy-egy pohár spanyol bort, azután Monte Cristo félretolta a
faburkolat egy elmozdítható lemezét, aminek segítségével átláthatott egyik
szobából a másikba. Pisztolyai és karabélya keze ügyében voltak, és Ali,
aki mellette állott, olyan kis arab bárdot szorongatott, amelynek alakja a
keresztes háborúk óta nem változott.

A hálószoba egyik ablakából, amely az öltözőfülke mellett volt, a gróf
kiláthatott az utcára.

Két óra telt el így. A legmélyebb sötétség vette őket körül, de ennek
ellenére Ali, a maga vele született képességénél fogva, és a gróf,
bizonyára hosszú gyakorlata következtében, a vak éjszakában is meglátták az
udvaron levő fák lombjának leggyengébb remegését is.

A kapusfülke gyenge kis világossága már régen-régen kialudt. Valószínűnek
látszott, hogy a támadás, ha csakugyan terveztek ilyen támadást, a
földszinti lépcsőn és nem valamelyik ablakon keresztül fog megtörténni.
Monte Cristo úgy vélekedett, hogy a gonosztevők nem a pénzére, hanem az
életére törnek. Így tehát a hálószobájában fogják megtámadni, és a
hálószobába vagy a titkos lépcsőn vagy az öltözőfülke ablakán keresztül
fognak behatolni.

Alit a lépcsőház ajtaja elé állította, és ő maga továbbra is az öltözőben
őrködött.

Az Invalidusok tornyában háromnegyed tizenkettőt ütött az óra. A nyugati
szél párás fuvallata továbbvitte a három óraütés panaszos rezgését.

Alig enyészett el az utolsó ütés, a grófnak úgy rémlett, mintha az
öltözőfülke felől gyenge neszt hallott volna. Ezt az első zajt vagy inkább
első reccsenést egy második, majd egy harmadik követte. A negyediknél a
gróf már tudta, mihez tartsa magát.

Egy biztos és gyakorlott kéz azzal volt elfoglalva, hogy gyémánttal kivágja
az egyik ablak üvegét.

A gróf érezte, hogy a szíve hevesebben ver. Bármennyire megedzett is
bennünket a veszedelem, akármennyire is elkészültünk rá, mégis mindig
ráébredünk szívünk dobogásáról és egész testünk remegéséről, hogy milyen
hatalmas különbség van az álom és valóság, a terv és annak kivitele között.

Monte Cristo csak egy jellel figyelmeztette Alit. Ali megértette, hogy a
veszedelem az öltözőfülke felől fenyeget, és gyorsan gazdája mellé
húzódott.

Monte Cristo most arra volt kíváncsi, vajon hány és miféle ellenséggel áll
szemben.

Az az ablak, amelyen a betörő dolgozott, éppen szemközt volt azzal a
nyílással, amelyen át a gróf jól szemügyre vehette az öltözőfülkét. Szeme
így egészen az ablakra tapadt: a homályban egy sötét árnyék rajzolódott ki.
Majd az egyik ablak hirtelen teljesen sötét lett, mintha kívülről egy
papírlapot ragasztottak volna rá, utána pedig az ablaküveg megreccsent
anélkül hogy leesett volna. A mesterséges nyíláson kéz nyúlt be és az
ablakkilincset kereste. Egy másodperc múlva kinyílt az ablakszárny, és egy
ember belépeti a szobába. Egyedül volt.

- No, ez igazán merész egy gazfickó - mormogta a gróf.

Ebben a pillanatban érezte, hogy Ali gyengén megérinti a vállát.
Megfordult: Ali az utcára néző ablakra mutatott.

Monte Cristo három lépést tett az ablak felé. Jól ismerte a hűséges szolga
végtelenül finom érzékét. Valóban, most ő is megpillantott egy másik
férfit, aki egy kapu aljában, valami sarokkőre állva tekintetével követte,
hogy mi történik a grófnál.

- Helyes! - mondta. - Tehát ketten vannak: az egyik működik, a másik lesben
áll.

Intett Alinak, hogy ne veszítse szem elől az utcán levő embert, és
visszatért az öltözőben dolgozóhoz.

Az a férfi, aki kimetszette az ablakot, már bent volt a szobában, és
kinyújtott karral igyekezett tájékozódni.

Végre úgy látszott, teljesen kiismerte magát. Az öltözőben két ajtó volt,
mind a kettőt elreteszelte.

Mikor a hálószoba ajtajához közeledett, Monte Cristo azt hitte, hogy oda
akar bejönni, és elővette egyik pisztolyát, de akkor rájött, hogy a betörő
mindössze biztonságba akarta helyezni magát, és elreteszeli az ajtókat.
Egyszerű óvatosság volt az egész. Az éjszakai látogató mit sem sejtett
arról, hogy a gróf milyen gondosan levette a tolózár tetejét, és abban a
hitben volt, hogy otthon érezheti magát és nyugodtan végezheti munkáját.

A betörő, egyedülléte és biztonsága tudatában, hatalmas zsebéből elővett
valamit, amit a gróf nem látott, azt a valamit rátette egy asztalkára, majd
egyenesen az íróasztalhoz ment a zár után tapogatott, és észrevette, hogy
várakozása ellenére a kulcs nincs benne.

Az ablakkimetsző azonban előrelátó férfiú volt, és a gróf hamarosan
hallotta, amint a vason vassal motoz, azzal a zajjal, amelyet a zár
kinyitása végett elhívott lakatos zörgő kulcscsomójával okoz. A tolvajok
fülemülének nevezik ezeket a kulcsokat kétségtelenül azért, mivel boldogan
hallgatják a hangját éjszakának idején, mikor a zárban megcsikordul.

- Ó - mormogta Monte Cristo csalódott mosollyal -, hiszen csak tolvaj!

De a betörő a sötétben nem talált rá a megfelelő szerszámra. Ekkor ahhoz a
tárgyhoz folyamodott, amelyet az asztalkára tett, megnyomott egy rugót,
mire halvány fény gyulladt ki, de ahhoz elég volt, hogy világot vessen a
betörő kezére és arcára.

- No, nézd csak! - jegyezte meg Monte Cristo, és meglepetten hátrált. -
Hiszen ez...

Ali felemelte a bárdját.

- Meg ne moccanj - mondta halkan Monte Cristo -, és hagyd békén a bárdodat,
nincs itt már fegyverre szükség.

Majd még halkabban tett hozzá néhány szót mert bármilyen halk volt is az
iménti meglepett felkiáltás, a férfi beléremegett, és mozdulatlan maradt,
az ókori köszörűs pózába merevedve. A gróf még néhány utasítást adott, mire
Ali azonnal lábujjhegyen távozott, és a fülke faláról leakasztott egy
fekete ruhát meg egy háromszögletű kalapot. Ezalatt Monte Cristo sietve
levetette kabátját, mellényét és ingét, és ablak hasadékán átszűrődő gyenge
kis fénynél látni lehetett a gróf mellén egy hajlékony és testhez simuló
finom páncélinget, amilyet Franciaországban talán XVI. Lajos király viselt
utoljára, aki mindig a tőrdöfésektől félt, és mégis nyaktiló oltotta ki
életét.

Ez a páncéling csakhamar eltűnt egy hosszú reverenda alatt, mint ahogy a
gróf haja egy tonzúrás paróka mögé bújt. A parókára került a háromszögletű
kalap, és ezzel a gróf is átalakult abbévá.

A betörő, mivel több neszt nem hallott, újra nekilátott, és míg Monte
Cristo abbévá változott, ő visszatért az íróasztalhoz, amelynek zárja már
recsegni kezdett a szerszám hatására.

- Helyes! - mormogta a gróf, mert a betörő nem ismerhette a zár ravasz
szerkezetét, akármilyen ügyes volt is különben. - Helyes! Azzal bizony
eljátszogathatsz egy jó darabig!

Ezzel az ablakhoz lépett.

A másik férfi, akit a sarokkövön látott állni, már leszállt onnan, és még
mindig az utcán járkált. De különösképpen nemigen törődött vele, hogy akár
az avenue des Champs-Élysées, akár a faubourg Saint-Honoré felől
megláthatják, csak azon törte magát, hogy lássa, mi történik a grófnál, és
minden figyelme arra irányult, hogy láthassa, mi megy végbe az
öltözőfülkében.

Monte Cristo most hirtelen a homlokára ütött, és félig nyitott ajkán halk
nevetés buggyant ki.

Azután Alihoz lépett:

- Maradj itt - mondta egészen halkan -, a sötétből el ne mozdulj, és
akármilyen zajt hallasz, vagy bármi történik, ne gyere be, és ne mutatkozz
addig, amíg nem szólítalak.

Ali a fejével intett, hogy megértette és engedelmeskedik. Ekkor Monte
Cristo egy előre meggyújtott gyertyát vett ki egy szekrényből, és mikor a
tolvaj legjobban belemélyedt a zárkinyitás munkájába, csendesen benyitott
az ajtón. Gondosan ügyelt rá, hogy a kezében tartott gyertya fénye jól
megvilágítsa az arcát.

Az ajtó olyan halkan nyílt ki, hogy a tolvaj semmi zajt sem hallott, de
legnagyobb ámulatára látta, hogy a szoba hirtelen megvilágosodik.

Hátrafordult.

- Adj isten jó estét, kedves Caderousse úr - kezdte Monte Cristo. - Mi az
ördögöt csinál itt ilyenkor?

- Busoni abbé! - kiáltott fel Caderousse.

Mivel nem értette, hogy ez a különös jelenség hogyan jöhetett be hozzá,
hiszen minden ajtót bezárt, leejtette a nagy csomó tolvajkulcsot, s a
megdöbbenéstől mozdulatlanul és elképedve állt a helyén.

A gróf most Caderousse és az ablak közé állt, ilyen módon elzárta a
megrémült tolvaj menekülésének egyetlen útját.

- Busoni abbé! - ismételte Caderousse, és tétován meredt a grófra.

- No igen, persze hogy Busoni abbé - felelte Monte Cristo -, ő, a saját
személyében, és nagyon örvendek, hogy rám ismert, kedves Caderousse úr. Ez
azt mutatja, hogy jó az emlékezetünk, mert ha nem csalódom, idestova tíz
esztendeje, hogy találkoztunk.

Ez a nyugalom, ez a gúny, ez a magatartás egészen megzavarta és
megrémítette Caderousse-t.

- Az abbé! Az abbé! - mormogta. A kezét tördelte, és vacogott a foga.

- Így hát meg akarjuk lopni Monte Cristo grófját? - folytatta az
állítólagos abbé.

- Abbé úr - mormogta Caderousse, és azon igyekezett, hogy az ablakhoz
jusson, ám a gróf könyörtelenül elállta az útját -, abbé úr, kérem, nem
tudom... higgye el... esküszöm...

- A bevágott ablak - folytatta a gróf -, a tolvajlámpa egy karika fülemüle,
a félig-meddig feltört íróasztal, hiszen ez világos.

Caderousse majd megfulladt nyakkendőjében, valami sarkot keresett, ahová
elbújhatna, egy rést, amelyen át eltűnhetne.

- Ugyan már - mondta a gróf -, látom, hogy maga még mindig a régi, kedves
gyilkos úr.

- Abbé úr, ha ön mindent tud, azt is tudnia kell, hogy nem én voltam a
gyilkos, hanem Carconte. Ezt még a bíróság is elismerte, hiszen csak
gályarabságra ítéltek.

- Hát már letöltötte az idejét, hogy amint látom, azzal foglalkozik éppen,
hogy visszakerüljön oda?

- Nem, abbé úr. Valaki kiszabadított.

- Az a valaki igazán remek szolgálatot tett a társadalomnak.

- Ó - felelte Caderousse -, csakhogy én megígértem ám...

- Tehát megszökött, és körözik? - kérdezte Monte Cristo.

- Sajnos! Bizony így van - felelte Caderousse nagyon nyugtalanul.

- Rút visszaesés... Ha nem csalódom, ilyen módon könnyen odakerülhet a
place de Greve-re, ahol kivégzik. Sebaj, sebaj, diavolo! - mint ahogy
az én hazámban mondják...

- Abbé úr, valami kényszerít erre... annak engedelmeskedem...

- Minden gonosztevő ezt állítja.

- A nyomorúság...

- Ugyan hagyja ezt - válaszolta megvetően Busoni -, a nyomor ráviheti arra,
hogy kéregessen, hogy egy darabka kenyeret lopjon a péktől, de arra nem,
hogy feltörjön egy íróasztalt egy olyan házban, amelyet lakatlannak hisz.
Hát mikor Joannes, az ékszerész, leolvasott magának negyvenötezer frankot
azért a gyémántért, amelyet én vittem magának, és maga meggyilkolta őt csak
azért, hogy a pénz is meg a gyémánt is a magáé lehessen, arra is a szükség
vitte rá?

- Bocsásson meg, abbé úr - mondta Caderousse. - Ön egyszer már megmentett
engem, mentsen meg másodszor is.

- Nem nagyon merném megtenni.

- Egyedül van, abbé úr? - kérdezte Caderousse, és összetette a kezét. -
Vagy csendőrök várnak rám?

- Egyedül vagyok - jelentette ki az abbé -, és megkönyörülnék magán, és
futni hagynám, pedig megkockáztatom vele, hogy gyengeségem újabb
szerencsétlenséget fog okozni, de akkor meg kell mondania a tiszta
igazságot.

- Abbé úr - kiáltott fel Caderousse, és összekulcsolt kézzel lépett Monte
Cristóhoz -, bízvást mondhatom, hogy ön az én megmentőm!

- Azt állította, hogy valaki kiszabadította a bagnó-ból?

- Ó, ez úgy igaz, mint ahogyan Caderousse-nak hívnak, abbé úr!

- Ugyan ki?

- Valami angol.

- Mi a neve?

- Lord Wilmore.

- Ismerem: megtudom hát, hogy nem hazudik-e.

- Abbé úr én a színigazat mondom.

- Az angol pártfogolta magát?

- Nem, nem éppen engem, hanem egy fiatal korzikait, akivel össze voltam
láncolva.

- Hogy hívták azt a fiatal korzikait?

- Benedettónak.

- Az keresztnév csak.

- Nem volt más neve, talált gyerek volt.

- Az a fiatalember tehát magával együtt szökött meg?

- Igenis.

- Hogy volt ez lehetséges?

- Toulon mellett, Saint-Mandrier-ban dolgoztunk. Tetszik ismerni Saint-
Mandrier-t?

- Hogyne ismerném.

- Nohát, mialatt a gályarabok aludtak déli tizenkettő és egy óra között...

- Sziesztázó gályarabok! Nohát, csak sajnálja még valaki a fickókat -
mondta az abbé.

- Ejnye! - méltatlankodott Caderousse. - Nem lehet ám szüntelenül dolgozni,
az ember mégse kutya!

- Ez a kutyák szerencséje - jegyezte meg Monte Cristo.

- Mialatt tehát mindenki más aludt, mi egy kissé félrevonultunk,
átreszeltük láncainkat egy kis reszelővel, amelyet az angol küldött nekünk,
és úszva menekültünk el.

- És mi lett Benedettóval?

- Nem tudom.

- Márpedig tudnia kell.

- Igazán nem tudom. Hyéres-ben elváltunk.

Hogy nyomatékot adjon tiltakozásának, Caderousse közelebb lépett az
abbéhoz, aki mozdulatlanul, nyugodtan kérdezgetve állt a helyén.

- Hazudik! - jelentette ki Busoni abbé az ellenállhatatlan tekintély
hangján.

- Abbé úr!...

- Hazudik! Az az ember ma is a barátja, és könnyen lehet, hogy cinkostársak
is.

- Ó, abbé úr!...

- Mióta Toulonból eljött, miből élt? Feleljen.

- Amiből tudtam...

- Hazudik! - ismételte harmadszor az abbé, még erélyesebb hangon.

Caderousse rémülten nézett a grófra.

- Maga abból a pénzből élt - folytatta Monte Cristo -, amit Benedetto
adott.

- Hát igen - vallotta be Caderousse. - Benedetto egy nagyúr fia lett.

- Hogyan lehetett egy nagyúr fia?

- Természetes fia.

- És hogy hívják azt a nagyurat?

- Monte Cristo grófjának. Most éppen az ő házában vagyunk.

- Benedetto a gróf fia? - kérdezte Monte Cristo, és most rajta volt a
csodálkozás sora.

- Ej, hát kénytelen vagyok azt hinni, mivelhogy a gróf talált neki valami
ál-apát, mivelhogy a gróf ad neki havonta négyezer frankot, mivelhogy a
gróf a végrendeletében reáhagyott ötszázezer frankot.

- Ah, úgy! - jegyezte meg az ál-abbé. Most kezdte csak érteni a dolgot. -
És addig is milyen nevet visel ez a fiatalember?

- Andrea Cavalcantinak hívják.

- Akkor hát ugyanaz a fiatalember, akit Monte Cristo barátom fogadni
szokott, és aki feleségül veszi Danglars kisasszonyt?

- Ugyanaz.

- És maga eltűri ezt, nyomorult, holott ismeri a fickó egész életét és
gyalázatát?

- Hát csak nem állom az útját egy jó barátom boldogulásának? - felelte
Caderousse.

- Igaza van, nem a maga dolga, hogy értesítse Danglars urat, hanem az
enyém.

- Ne tegye azt, abbé úr!

- Ugyan miért ne?

- Mert ezzel elveszítenénk a kenyerünket.

- És azt hiszi, majd én előmozdítom a csalásukat, cinkostársuk leszek, csak
azért, hogy biztosítsam az ilyen hitvány nyomorultak kenyerét, mint maguk?

- Abbé úr! - mondta Caderousse, és még közelebb lépett.

- Mindent elmondok.

- Kinek?

- Danglars-nak.

- De az irgalmát! - kiáltotta Caderousse. Meztelen kést húzott ki mellénye
alól, és belédöfött a gróf mellébe. - Egy mukkot se szólsz, abbé!

Caderousse legnagyobb ámulatára azonban a tőr nemhogy behatolt volna a gróf
mellébe, hanem kicsorbulva pattant vissza.

Ugyanakkor a gróf bal kezével megragadta a gyilkos csuklóját, és olyat
csavart rajta, hogy a tőr kihullott a megmerevedett kézből, és Caderousse
felkiáltott fájdalmában.

A gróf azonban nem törődött a kiáltással, tovább facsarta a bandita
csuklóját, míg csak karja ki nem ficamodott, és Caderousse térdre esett,
majd arccal a földre zuhant.

A gróf most a gyilkos fejére tette a lábát, és azt mondta:

- Nem is tudom, miért nem zúzom szét a koponyádat, te gonosztevő!

- Kegyelem! Kegyelem! - kiáltott Caderousse.

A gróf levette a lábát Caderousse fejéről.

- Kelj fel! - mondta.

Caderousse feltápászkodott.

- A teremburáját! Micsoda ökle van, abbé úr! - jegyezte meg Caderousse,
elhalt karját tapogatva, mert az eleven harapófogó ugyancsak megkínozta. -
A teremburáját! Micsoda ököl!

- Csend legyen. Isten erőt adott hozzá, hogy megszelídítsek egy ilyen
vadállatot, mint te vagy. Isten nevében cselekszem. Emlékezz vissza erre,
nyomorult, és ha most megkímélem az életedet, azzal is Isten szándékait
szolgálom.

- Jaj! - nyögött fel fájdalmában Caderousse.

- Vedd ezt a tollat és ezt a papirost, és írd, amit diktálok.

- Nem tudok írni, abbé úr.

- Hazudsz! Fogd ezt a tollat és írj!

Caderousse-t leigázta az erősebb hatalom, leült és írni kezdett:

Uram, az a férfi, akit ön házában fogad, és akinek feleségül szánta a
leányát, régi gályarab, aki velem együtt szökött meg Toulonból. Ő viselte
az 59-es számot, én pedig az 58-ast. A neve Benedetto volt, de az igazi
nevét ő maga sem tudja, mert sohasem ismerte a szüleit.- Írd alá! -
folytatta a gróf.

- Vesztemet akarja?

- Ha a vesztedet akarnám, ostoba, akkor átadnálak a legelső járőrnek.
Egyébként; mire ez a levél a címzetthez kerül, valószínű, hogy már semmitől
sem kell félned. Írd hát alá.

Caderousse aláírta.

- Cím: Báró Danglars bankár úrnak, rue de la Chaussée-d'Antin.

Caderousse megírta a címet. Az abbé átvette a levelet.

- Most rendben van - mondta. - Eredj.

- Merre?

- Amerről jöttél.

- Ezen az ablakon át menjek ki?

- Ha egyszer ott jöttél be.

- Ön forral ellenem valamit, abbé úr?

- Ostoba, ugyan mit forralnék?

- Akkor miért nem nyitja ki az ajtót nekem?

- Ugyan mire volna jó felébreszteni a kapust?

- Abbé úr, jelentse ki, hogy nem akarja a halálomat!

- Azt akarom, amit Isten akar.

- De esküdjék meg rá, hogy nem üt le, amíg lefelé kapaszkodom.

- Buta és gyáva vagy!

- Mi a szándéka velem?

- Ezt én kérdezem tőled inkább. Megpróbáltam, hogy boldoggá tegyelek és nem
lett belőled más, mint gyilkos!

- Abbé úr - mondta Caderousse - tegyen még egy utolsó próbát.

- Jól van! - felelte a gróf. - Ide figyelj, tudod, hogy én mindig állom a
szavamat.

- Tudom - jelentette ki Caderousse.

- Ha minden baj nélkül hazaérsz...

- Ha ugyan öntől nem kell tartanom...

- Ha minden baj nélkül hazaérsz, hagyd itt Párizst, hagyd itt egész
Franciaországot, és bárhol fogsz élni, amíg becsületesen viselkedel, kerek
kis járadékot juttatok neked. Mert ha baj nélkül érsz haza...

- Akkor? - kérdezte Caderousse és összeborzadt.

- Tudni fogom, hogy Isten megbocsátott neked, és akkor én is megbocsátok.

- Olyan igaz, mint ahogy keresztény vagyok: amit mond, az halálos
rettegéssel tölt el - hebegte Caderousse hátrálva.

- No gyerünk, siess! - mondta a gróf, és az ablakra mutatott.

Caderousse-t nem túlságosan nyugtatta meg a gróf ígérete, de kibújt az
ablakon, és rálépett a létrára.

Ott remegve állt meg.

- Másszál le - parancsolta az abbé keresztbefont karral

Caderousse most kezdte megérteni, hogy itt már nincs mitől félnie, és
lemászott.

A gróf az ablakhoz ment az égő gyertyával, úgyhogy a Champs-Élysées-ről jól
látszott az ablakból lemászó férfi, akit egy másik férfi megvilágít.

- Mit csinál, abbé úr? - kérdezte Caderousse. - Hátha erre talál menni egy
őrjárat...

Ezzel elfújta a gyertyát és folytatta útját a létrán lefelé. De mégiscsak
akkor nyugodott meg teljesen, amikor lába alatt érezte a kert talaját.

Monte Cristo visszatért a hálószobájába, és gyors pillantást vetett a kert
felől az utcára. Először Caderousse-t pillantotta meg, aki mikor földre
ért, egy kis kerülőt tett a kertben, és létráját a fal külső oldalához
támasztotta, hogy másfelé menjen ki, mint amerről bejött.

Majd a kert után a gróf az utcát vette szemügyre, és meglátta, hogy az az
ember, aki addig várakozott, most végigrohan az utcán, és odaáll arra a
sarokra, ahol Caderousse ki akart mászni.

Caderousse lassan lépkedett fel a létrán, és amint a legfelső fokra ért,
kidugta a fejét a fal tetején, hogy meggyőződjön róla, üres-e az utca.

Senkit sem látott, semmi neszt sem hallott.

Az Invalidusok tornyában egyet ütött az óra.

Caderousse akkor lovagolva ült fel a falra, felhúzta maga után a létrát,
kívülre állította a fal mellé, és hozzálátott, hogy leszálljon, vagyis
inkább lecsúsztatta magát. Ezt a műveletet olyan ügyességgel vitte véghez,
amely nagy gyakorlatra vallott.

De amint a lejtőre került, nem volt többé megállása. Hiába látta meg, mikor
még csak a létra közepén tartott, hogy valaki a sötétben feléje rohan.
Hiába látta meg, hogy egy kar a levegőbe emelkedik, amikor ő földet ér.
Mielőtt még védekezhetett volna, ez a kar olyan hatalmasat döfött a hátába,
hogy eleresztette a létrát és felkiáltott:

- Segítség!

Egy második döfés csaknem ugyanakkor a lágyékát érte. Végigzuhant a földön,
és újra kiáltott:

- Fogják meg a gyilkost!

Végül, mikor már a földön fetrengett, a gyilkos megragadta a hajánál fogva,
és most a mellébe szúrt.

Caderousse ismét kiáltani akart, de már csak nyögni tudott, és három
sebéből három patakban folyt ki a vére.

A gyilkos, mikor látta, hogy már nem jön hang az áldozat szájára, a hajánál
fogva felemelte a fejét. Caderousse-nak a szeme lecsukódott, és a szája
eltorzult. A gyilkos, abban a hitben, hogy Caderousse kiszenvedett,
visszaejtette a fejét és eltűnt.

Caderousse pedig, mikor érezte, hogy gyilkosa eltávozik, feltápászkodott a
könyökére, és elhaló hangon, végső erejével kiáltozta:

- Fogják meg a gyilkost! Meghalok! Segítség, abbé úr, segítség!

A gyászos hangok messze hallatszottak el az éjszaka sötétjében.

Kinyílt a titkos lépcső ajtaja, majd a kert kiskapuja is, és Ali,
gazdájával együtt, gyertyákkal sietett a haldoklóhoz.


*** 6 - Isten keze +++

Caderousse még mindig siránkozva kiáltozott:

- Segítség, abbé úr! Segítség!

- No, mi a baj? - kérdezte Monte Cristo.

- Segítsen rajtam! - ismételte Caderousse. - Meggyilkoltak!

- Itt vagyunk! Bátorság!

- Jaj, végem van. Már későn jöttek. Már csak meghalni tudok. Micsoda
döfések! És mennyi vér! - Ezzel elájult.

Ali és gazdája fogták a sebesültet, és bevitték az egyik szobába. Odabent
Monte Cristo intett Alinak, hogy vetkőztesse le, és szemügyre vette a három
szörnyű sebet.

- Istenem! - mondotta. - Olykor bizony késik a bosszú, de azt hiszem, annál
tökéletesebben sújt le.

Ali kérdően nézett gazdájára, mintha azt kérdezné, mitevő legyen.

- Eredj el Villefort királyi ügyész úrért. A faubourg Saint-Honorén lakik.
Hívd ide. Menet közben ébreszd fel a kapust, és küldd el orvosért.

Ali engedelmeskedett, és otthagyta az ál-abbét az eszméletlen Caderousse-
szal. Mikor a szerencsétlen ismét kinyitotta a szemét, a gróf, aki néhány
lépésnyire ült tőle, a szánakozás sötét kifejezésével nézte, és mozgó ajka
mintha imát mormolt volna.

- Sebészt, abbé úr, sebészt! - kérte Caderousse.

- Már érte mentek - válaszolta az abbé.

- Tudom hogy úgyis hasztalan, hiszen meghalok, de talán valami kis erőhöz
segít, és el tudom mondani vallomásomat.

- Miről?

- A gyilkosomról.

- Hát ismeri?

- Még hogy ismerem-e? Már hogyne ismerném, Benedetto az!

- A fiatal korzikai?

- Az.

- Volt rabtársa?

- Igen, az. Ő adta meg nekem a gróf házának tervrajzát, mert kétségtelenül
abban reménykedett, hogy megölöm a grófot, s így ő lesz a gróf örököse,
vagy hogy a gróf öl meg engem, s így megszabadul tőlem. Az utcán várt reám
és meggyilkolt.

- Mikor orvosért küldtem, elhívattam a királyi ügyészt is.

- Későn érkezik - mondta Caderousse -, érzem, hogy elfolyik minden vérem.

- Várjon - mondta Monte Cristo.

Kiment és öt perc múlva egy kis üveggel tért vissza.

A haldokló tekintete merev rémülettel szegeződött a gróf távollétében is az
ajtóra, ahonnan ösztönösen várta a segítséget.

- Siessen, abbé úr! - mondta. - Érzem, hogy újra elájulok.

Monte Cristo odalépett, és a kis üvegben levő folyadékból három-négy
cseppet öntött a sebesült szederjes ajkára.

Caderousse nagyot sóhajtott.

- Ó - mondta -, az életet önti belém. Még... még...

- Két cseppel több már megölné - válaszolta az abbé.

- Jaj, csak jönne valaki, akinek feljelenthetném a nyomorultat!

- Akarja, hogy leírjam a vallomását? Azután majd aláírja.

- Igen... igen... - mondta Caderousse. A szeme csillogott arra a
gondolatra, hogy még a halála után is bosszút állhat.

Monte Cristo ezt írta:

Meghalok, mert meggyilkolt a korzikai Benedetto, aki 59-es szám alatt
rabtársam volt a touloni bagnóban.- Siessen! Siessen! - sürgette
Caderousse. - Különben már nem bírom aláírni.

Monte Cristo átnyújtotta a tollat Caderousse-nak, aki összeszedte minden
erejét, aláírta a vallomást, majd visszahanyatlott ágyára, és azt mondta:

- A többit majd ön beszéli el, abbé úr. Mondja el, hogy Andrea
Cavalcantinak hívatja magát, hogy az Hôtel des Princes-ben lakik, hogy...
Jaj, Istenem! Istenem! Meghalok!...

Ezzel Caderousse ismét elvesztette eszméletét.

Az abbé megszagoltatta vele a kis üveget, mire a beteg újra kinyitotta a
szemét.

Bosszúvágya önkívülete alatt sem aludt ki.

- Mindent elmond, ugye, abbé úr?

- Mindent, hogyne, sőt még egyebeket is.

- Mit mond még el?

- Elmondom, hogy ennek a háznak a tervrajzát kétségtelenül abban a
reményben adta át önnek, hogy a gróf megöli önt. Elmondom, hogy a grófot
egy levélben értesítette a készülő betörésről. Elmondom, hogy a gróf távol
volt, s ezért a levelet én kaptam kézhez, s azért maradtam itt, hogy magát
bevárjam.

- Le fogják fejezni, ugye? - kérdezte Caderousse. - Ígéri, hogy le fogják
fejezni? Ezzel a reménnyel halok meg, ez a remény megkönnyíti halálomat.

- Elmondom azt is - folytatta a gróf -, hogy maga mögött jött és leste
magát egész idő alatt, hogy mikor távozni látta magát, a fal tövéhez
szaladt és elrejtőzött.

- Hát ön látta mindezt?

- Emlékezzék vissza a szavaimra: "Ha minden baj nélkül hazaérsz, tudni
fogom, hogy Isten megbocsátott neked, és akkor én is megbocsátok."

- És mégsem figyelmeztetett? - kiáltott fel Caderousse, és megpróbált
feltámaszkodni a könyökére. - Tudta jól, hogy amint innen kiteszem a lábam,
rögtön meggyilkolnak, de mégsem figyelmeztetett!

- Nem, mert Benedetto kezében az isteni igazságszolgáltatást láttam, és úgy
éreztem, szentségtörést követnék el, ha ellenszegülnék a Gondviselés
akaratának.

- Isteni igazságszolgáltatás! Erről ne beszéljen nekem, abbé úr; ha volna
isteni igazságszolgáltatás, ön tudja legjobban, hogy sokaknak meg kellett
volna már bűnhődniük, és mégse bűnhődnek meg.

- Türelem! - mondta az abbé olyan hangon, hogy a haldokló beléremegett. -
Türelem!

Caderousse csodálkozva nézett rá.

- Azonkívül - folytatta az abbé -, Isten irgalma mindannyiunk irányában,
mint ahogy irányodban is, ez volt: Isten először atya és csak azután bíró.

- Úgy! Ön hát hisz az Istenben? - kérdezte Caderousse.

- Ha olyan szerencsétlen lettem volna, hogy mostanáig ne higgyek benne,
mostantól kezdve hinnék, mikor téged itt látlak - jelentette ki Monte
Cristo.

Caderousse az ég felé fenyegetett öklével.

- Hallgasd csak meg, mit tett éretted Isten, akit végső perceidben
megtagadsz - mondta az abbé, és kezét a beteg fölé terjesztette ki, mintha
szívébe akarná önteni a hitet. - Adott neked egészséget, erőt biztos
kenyeret, sőt, jó barátokat is, vagyis olyan életet, amelyet mindenki
kedvesnek találhat, akinek tiszta a lelkiismerete, és természetes vágyai
vannak. Ahelyett hogy felhasználtad volna az Úrnak ezeket az adományait,
amelyeket a maguk teljességében olyan ritkán ad meg, látod, mit tettél:
ráadtad magad a semmittevésre, a részegeskedésre, és ittasságodban
elárultad egyik legjobb barátodat.

- Segítség! - kiáltott Caderousse. - Nem papra van szükségem, hanem
orvosra. Meglehet, hogy nem is vagyok halálosan megsebezve, talán nem is
halok meg, hátha meg tudnak menteni!

- Annyira halálos a sebed, hogy az imént adott három csepp orvosság nélkül
már régen kiszenvedtél volna. Hallgass hát ide!

- Jaj, micsoda furcsa egy pap ön, ahelyett hogy vigasztalná a haldoklókat,
még jobban kétségbeejti őket - mormogta Caderousse.

- Hallgass ide - folytatta az abbé. - Mikor elárultad barátodat, Isten nem
kezdett mindjárt verni téged, először csak figyelmeztetett. Nyomorba
kerültél és éheztél. Életed felét irigykedéssel töltötted, ahelyett hogy
munkával igyekeztél volna elérni valamit, és már-már bűntettre vetemedtél,
és ezt önmagad előtt nyomoroddal akartad mentegetni, mikor Isten csodát
tett veled, és énáltalam olyan vagyont küldött részedre, amelyre te, az
ágrólszakadt szűkölködő, álmodban sem mertél gondolni. Ez a váratlan, nem
remélt, hallatlanul nagy vagyon azonban már abban a pillanatban kevés volt
neked, amikor a birtokodba került. Meg akartad duplázni. És milyen módon?
Gyilkosság útján. Meg is dupláztad, de akkor Isten elhagyott, és az emberi
igazságszolgáltatás kezébe kerültél.

- Nem én akartam megölni a zsidót, hanem Carconte.

- Igen - hagyta rá Monte Cristo. - Isten mindenkor irgalmas: ezúttal nem
azt mondom, hogy igazságos, mert ha igazságot szolgáltatott volna, nem
hagyja meg az életedet, de kegyelmében megengedte, hogy szavaid meghassák a
bírákat, és megkímélték életedet.

- No, hiszen! Szép kis kegyelem, amelyik élethossziglan a gályára küld!

- Akkor bizony kegyelemnek tekintetted, nyomorult! Gyáva szíved, amely
reszketve félt a haláltól, csak úgy repesett örömében, mikor megtudtad
örökös szégyenedet, mert azt mondtad, magadban, amit minden gályarab: a
bagnónak van ajtaja, de a sírnak nincs. És igazad is volt, mert a bagno
ajtaja sosem remélt módon egyszer csak megnyílt előtted: egy angol Toulonba
látogat, mivel megfogadta, hogy két embert kiment a gyalázatból. Választása
reád és társadra esik. Az ég másodszor is megsegít. Pénzed is van,
nyugalmad is, újrakezdheted az életedet, akit arra ítéltek, hogy életed
végéig a gályarabok közt maradj. Akkor, te nyomorult, harmadszor is
megkísérted az Istent. Nem vagyok elég gazdag - mondod magadban, mikor
többel rendelkeztél, mint bármikor életedben. Ekkor harmadízben is bűnre
vetemedel minden ok nélkül, nincs rá semmiféle mentséged. Isten belefáradt,
és megbüntetett téged.

Caderousse szemmel láthatólag egyre gyengült.

- Inni - mondta. - Szomjas vagyok... elégek...

Monte Cristo adott neki egy pohár vizet.

- És ez az aljas gonosztevő Benedetto megmenekül! - mondta Caderousse, és
visszaadta a poharat.

- Senki sem menekül meg, azt én mondom neked, Caderousse... Benedetto is
megbűnhődik!

- Akkor hát ön is meg fog bűnhődni - jelentette ki Caderousse -, mert nem
teljesítette papi hivatását... Meg kellett volna akadályoznia, hogy
Benedetto engem megöljön.

- Én - mondta a gróf olyan mosollyal, amely megfagyasztotta a haldokló
vérét -, én akadályoztam volna meg Benedettót abban, hogy téged megöljön,
mikor te az én páncélingemen csorbítottad ki a tőrödet?!... Igen, talán ha
alázatos és bűnbánó lettél volna, akkor megakadályozom Benedettót, hogy
téged megöljön, de úgy láttam, hogy gőgös és kegyetlen vagy, s akkor
engedtem, hadd legyen meg az Isten akarata!

- Nem hiszek Istenben! - hörögte Caderousse. - És te sem hiszel benne...
Hazudsz... hazudsz!...

- Hallgass - mondta az abbé -, mert így még az utolsó csepp véred is
elfolyik... Ó, hát nem hiszel Istenben, és Isten kezétől halsz meg. Nem
hiszel Istenben, márpedig Isten nem kíván mást, csak egy imádságot, egy
szót, egy könnycseppet, és máris megbocsát... Isten úgy is irányíthatta
volna a gyilkos tőrét, hogy azonnal meghalj. De Isten adott neked még egy
negyedórát, hogy magadba szállj... Szállj tehát magadba, szerencsétlen, és
bánd meg bűneidet!

- Nem - felelte Caderousse -, nem, nem bánok meg semmit. Mert nincs Isten,
nincs Gondviselés, csak véletlenek vannak.

- Van Gondviselés, van Isten - jelentette ki Monte Cristo -, s ennek
bizonysága, hogy te itt fekszel kétségbeesetten, tagadva Istent, én pedig
itt állok előtted gazdagon, boldogan, egészségesen, és Isten felé tárom ki
karomat, Isten felé, akiben te nem akarsz hinni, akiben azonban a szíved
legmélyén mégis hiszel.

- De hát kicsoda ön tulajdonképpen? - kérdezte Caderousse, és halódó szemét
a grófra vetette.

- Jól nézz meg - mondta Monte Cristo. Fogta az égő gyertyát és saját arcába
világított.

- Hát az abbé!... Busoni abbé...

Monte Cristo levette fejéről a parókát, amely elváltoztatta, és előtűnt
szép fekete haja, amely olyan harmonikusan keretezte sápadt arcát.

- Ó! - mondta Caderousse rémülten. - Ha nem volna ilyen fekete a haja, azt
mondanám, hogy az angol áll itt, ön lord Wilmore.

- Nem vagyok sem Busoni abbé, sem lord Wilmore - jelentette ki Monte
Cristo. - Nézz meg csak jobban, erősebben nézz... Gondolj csak legrégibb
emlékeidre...

A grófnak e szavaiban valami olyan delejes erő remegett, amelytől a
szerencsétlen kimerült érzékei még egyszer fellobbantak.

- Ó, igen, csakugyan! - mondta. - Úgy rémlik, mintha már láttam volna,
mintha már ismertem volna valaha.

- Hogyne, Caderousse, hogyne, láttál bizony, és jól ismertél.

- De hát kicsoda ön? És ha már látott, ha már ismert, akkor miért hagyja,
hogy meghaljak?

- Mert téged már nem menthet meg semmi, Caderousse. A te sebeid halálosak.
Ha meg lehetett volna menteni az életedet, abban az Úr utolsó irgalmát
láttam volna, és apám sírjára esküszöm, hogy megkíséreltem volna visszaadni
életedet, és azt, hogy a bűnbánat útjára vezesselek.

- Apád sírjára! - mondta Caderousse. Még egyszer fellobbant benne az élet
szikrája, és felemelkedett, hogy jobban lássa azt az embert, aki ezt a
legszentebb esküvést tette. - De hát ki vagy te?

A gróf figyelemmel kísérte a haldoklás minden pillanatát. Megértette, hogy
ez volt az élet utolsó fellobbanása. Odalépett a haldoklóhoz, és nyugodt,
de mégis szomorú pillantással nézte.

- Én... - mondta egészen a füléhez hajolva - én...

És félig nyitott ajkán olyan halkan rebbent elő egy név, mintha a gróf maga
is félt volna meghallani azt a nevet.

Caderousse, aki térdre emelkedett, kinyújtotta a kezét, kissé hátrább akart
hajolni, majd összekulcsolt kezét végső erőfeszítéssel a magasba emelte:

- Istenem, Istenem - mondta -, bocsáss meg, amiért tagadni mertelek. Te
élsz, te vagy az emberek atyja az égben, és az emberek bírája a földön.
Istenem, Uram, sokáig nem tudtam rólad! Istenem, Uram, bocsáss meg nekem!
Istenem, Uram! Fogadj magadhoz engem!

Ezzel Caderousse lecsukta a szemét, hátrahanyatlott, utolsó kiáltás és
utolsó sóhaj hagyta el az ajkát.

Tátongó sebei nem véreztek többé. Meghalt.

- Egy! - mondta titokzatosan a gróf, és mereven a holttestre nézett,
amelynek arca a szörnyű haláltusa alatt alaposan eltorzult.

Tíz perc múlva megérkezett az orvos meg a királyi ügyész. Egyiket a kapus,
másikat Ali vezette. Mindkettőjüket Busoni abbé fogadta, aki a halott
mellett imádkozott.


*** 7 - Beauchamp +++

Két héten keresztül egyébről sem esett szó Párizsban, mint arról a merész
betörési kísérletről, amely a grófnál történt. A haldokló vallomást írt
alá, amelyben Benedettót nevezi meg gyilkosául. A rendőrség minden erejével
nekilátott, hogy kinyomozza a gyilkost.

Caderousse kése, a tolvajlámpa, a nagy csomó tolvajkulcs meg a ruhák - a
mellény kivételével, amelyet nem találtak meg - a törvényszékre kerültek. A
holttestet a hullaházba vitték.

A gróf mindenkinek azt mondta, hogy ez a kaland azalatt esett meg, míg ő
auteuili házában tartózkodott, következésképpen csak annyit tudott róla,
amennyit Busoni abbé elmondott. Az abbé aznap este merő véletlenségből
felkérte, hogy házában tölthesse az éjszakát, mert néhány olyan értékes
könyvet akart áttanulmányozni, amely abban a könyvtárban megvolt.

Csak Bertuccio sápadt el mindannyiszor, ahányszor jelenlétében kiestették a
Benedetto nevet. De senkinek sem volt rá oka, hogy egyáltalán észrevegye
Bertuccio sápadtságát.

Villefort, akit a bűncselekmény megállapítása végett hívtak el, kezébe
vette az ügyet, és azzal a szenvedélyes hévvel vezette a vizsgálatot,
amellyel valamennyi olyan bűnügyben szokta, ahol ő vihette a szót.

De már eltelt három hét is anélkül, hogy a legerélyesebb nyomozás is
eredményre vezetett volna. A társaságban már-már kezdtek megfeledkezni a
grófnál történt betörési kísérletről, és arról, hogy a betörőt saját
cimborája gyilkolta meg. Most már inkább Danglars kisasszonynak Andrea
Cavalcanti gróffal való közeli házasságával foglalkoztak.

A házassági hír már úgyszólván nyilvánosan bejelentettnek számított. A
bankár házánál már úgy fogadták a fiatalembert, mint Eugénie vőlegényét.

Írtak az idősebb Cavalcantinak, aki nagyon helyeselte, ezt a házasságot, és
kijelentette, mennyire sajnálja, hogy szolgálata teljesen lehetetlenné
teszi elhagynia Pármát, ahol tartózkodik, de késznek nyilatkozott kiadni a
százötvenezer frank járadéknak megfelelő tőkét.

Abban megegyeztek, hogy a hárommilliót Danglars-nál helyezik el, s a bankár
fogja gyümölcsöztetni. Voltak ugyan néhányan, akik a fiatalembert
figyelmeztették, hogy jövendő apósának vagyoni helyzete nem egészen
szilárd, mert az utóbbi időben ismételten több tőzsdeveszteség érte. A
fiatalember azonban önzetlenül és teljes bizalommal hárította el ezeket a
híreket, és volt olyan finom lelkű, hogy a bárónak említést sem tett róluk.

Imádta is a báró Andrea Cavalcanti grófot.

Más volt a helyzet Eugénie Danglars kisasszonynál. Mivel ösztönösen
gyűlölte a házasságot, Andreát úgy fogadta, mint egy olyan eszközt, amely
eltávolítja tőle Morcerf-t. De most, hogy Andrea nagyon is közel került
hozzá, szemmel láthatóan idegenkedett Andreától.

Lehet, hogy a báró észrevett valamit, de mivel a fiatal lány
visszahúzódását csak szeszélynek tarthatta, úgy tett, mintha semmit sem
látott volna.

Ezalatt az a határidő, amelyet Beauchamp kért, lassan lejáróban volt.
Albert különben is rájött, hogy Monte Cristo milyen helyesen tanácsolta,
hagyja annyiban az ügyet. Azt a cikket senki sem vonatkoztatta a
tábornokra, és a janinai várat kiszolgáltató tisztben senki sem ismerte fel
a pairek kamarájában helyet foglaló nemes grófot.

Albert azonban mégiscsak úgy érezte, hogy sértés érte mert a néhány sorban
bizony sértő szándék nyilvánult meg. Azonkívül nagyon elkeserítette az a
mód is, ahogyan Beauchamp véget vetett megbeszélésüknek. Így hát
gondolatban mégis mindig a párbajjal foglalkozott, amelynek igazi- okát, ha
Beauchamp beleegyezik, szerette volna titokban tartani még segédei előtt
is.

Beauchamp-t nem látták Albert látogatása óta. Aki kérdezősködött felőle,
annak azt felelték, hogy néhány napra elutazott.

Hol volt? Senki sem tudott róla.

Egy reggel Albert-t azzal ébresztette fel komornyikja, hogy Beauchamp úr
jött hozzá látogatóba.

Albert megdörzsölte a szemét, utasítást adott, hogy Beauchamp-t vezessék be
a földszinten levő kis dohányzóba, majd gyorsan felöltözött és lesietett.

Beauchamp éppen fel-alá sétált a szobában. Amint őt észrevette, megállt.

- Jó jelnek tekintem, hogy nem várta be látogatásomat, amelyre ma
készültem, és saját maga jelent meg nálam, uram - kezdte Albert. - Mondja
meg hát gyorsan, nyújtsak-e kezet önnek és mondjam: "Beauchamp, vallja be,
hogy nem volt igaza, és legyünk továbbra is jó barátok"? Vagy egész
egyszerűen azt kell kérdeznem: "Milyen fegyvernemet választott?"

- Albert - mondta Beauchamp olyan szomorúan, hogy a fiatalember megdöbbent
- először üljünk le és beszélgessünk.

- Én meg éppen ellenkezőleg úgy gondolom, uram, hogy mielőtt leülnénk talán
választ adna inkább?

- Albert - mondta az újságíró -, vannak olyan körülmények, ahol éppen a
válaszadásban van a nehézség.

- Majd én megkönnyítem, uram, azzal, hogy megismétlem kérdésemet:
visszavonja, igen vagy nem?

- Morcerf, nem érhetjük be egy igennel vagy nemmel, mikor egy olyan ember
becsületéről, társadalmi állásáról és életéről van szó, mint Morcerf gróf
altábornagy úr, Franciaország pairje.

- Mit kell tehát tenni?

- Azt, amit én tettem, Albert. Azt mondjuk: pénz, idő, fáradság nem számít,
amikor egy egész család jó híréről és érdekeiről van szó. Azt mondjuk: nem
elég a valószínűség, bizonyosság kell ahhoz, hogy két jó barátot halálos
párbajban szembeállítson egymással. Azt mondjuk: ha kardot vagy pisztolyt
szegezek egy olyan emberre, akivel három esztendőn keresztül mindig kezet
szorítottam, legalábbis tudnom kell, miért teszem ezt, hogy nyugodt
lélekkel és azzal a tiszta lelkiismerettel lépjek a küzdőtérre, amire
mindenkinek szüksége van, aki kardjával védi meg az életét.

- Nohát! - türelmetlenkedett Morcerf. - Mit jelent ez?

- Ez annyit jelent, hogy Janinából érkezem.

- Janinából? Ön?

- Igenis, én.

- Lehetetlen!

- Kedves Albert, itt az útlevelem, nézze végig a vízumokat: Genf, Milánó,
Velence, Trieszt, Delvino, Janina. Megbízik egy köztársaság, egy királyság
meg egy császárság rendőrségében?

Albert egy pillantást vetett az útlevélre, azután csodálkozva nézett
Beauchamp-ra.

- Ön Janinában volt? - kérdezte.

- Albert, ha ön idegen volna, valami ismeretlen, egy egyszerű lord, mint az
az angol, aki három-négy hónappal ezelőtt felelősségre vont, és akit
párbajban megöltem, hogy megszabaduljak tőle, akkor nem vettem volna
magamnak ennyi fáradságot. De úgy gondoltam, hogy tartozom a megbecsülésnek
ezzel a jelével. Egy hétig tartott az út oda, egy hét vissza, négy napot
vett el a vesztegzár és negyvennyolc órai ott-tartózkodás. Ez kiteszi éppen
az én három hetemet. Ma éjjel érkeztem vissza, és most itt vagyok.

- Istenem! Istenem! Mennyi fölösleges beszéd, Beauchamp! Miért késik azzal,
amit hallani akarok öntől?

- Azért, Albert, mert igazán...

- Mintha tétovázna.

- Igen, mert félek.

- Fél bevallani, hogy becsapta a tudósítója? Ó, ne legyen hiú, Beauchamp,
vallja be, hiszen senki sem vonja kétségbe a bátorságát.

- Nem erről van szó. Ellenkezőleg...

Albert rettenetesen elsápadt. Beszélni akart, de a szó a torkán akadt.

- Barátom - mondta Beauchamp nagyon gyöngéden -, higgye el, boldogan kérnék
bocsánatot öntől, a lelkem mélyéből tenném. De fájdalom...!

- Mi az?

- A hír igazat mondott, barátom.

- Micsoda? Az a francia tiszt...

- Igen.

- Az a Fernand?

- Igen.

- Az az áruló, aki az ellenség kezére játszotta át a várat, amíg a pasa
szolgálatában volt...

- Bocsásson meg, hogy kimondom, barátom: ez az ember az ön édesapja volt!

Albert olyan mozdulatot tett, mintha dühében rá akarna rontani Beauchamp-
ra, de az nemcsak kinyújtott kezével, hanem még inkább szelíd tekintetével
tartotta vissza.

- Nézze, barátom - mondta, és egy papírlapot vett elő a zsebéből -, itt a
bizonyíték.

Albert kibontotta a papírlapot. Négy tekintélyes janinai polgár
nyilatkozata volt arról, hogy Fernand Mondego ezredes, az Ali Tepelenti
vezír szolgálatában álló kiképző ezredes, Janina várát kétezer erszény
aranyért átadta az ellenségnek.

Az aláírásokat a konzul hitelesítette.

Albert megingott, és megsemmisülten rogyott le egy karosszékbe.

Most már nem volt semmi ok a kételkedésre, a családi név is betűről betűre
megegyezett.

Egy percnyi néma és fájdalmas csend után a szíve összeszorult, nyakán
megduzzadtak az erek, és a szeméből patakzott a könny.

Beauchamp mélységes szánalommal nézte a fájdalom rohamában vergődő ifjút és
hozzálépett.

- Albert - mondta -, most már megérti, ugye? Mindent magam akartam látni,
magam akartam megítélni, mert abban reménykedtem, hogy a magyarázat kedvező
lesz az ön édesapjára nézve, és hogy igazságot szolgáltathatok neki. Ezzel
ellentétben azonban a kapott tudósítások megállapítják, hogy ez a kiképző
tiszt, ez a Fernand Mondego, akit Ali pasa emelt a katonai kormányzói
rangra, nem más, mint Fernand de Morcerf gróf; ekkor visszatértem, mivel
eszembe jutott az a megtiszteltetés, hogy ön valaha barátságába fogadott,
és egyenesen idesiettem.

Albert még mindig ott hevert a karosszékében, kezét a szemére szorította,
mintha meg akarta volna akadályozni a napfényt, hogy elhatoljon hozzá.

- Idefutottam önhöz - folytatta Beauchamp -, hogy azt mondjam: Albert,
apáinknak a forradalmi és ellenforradalmi időkben elkövetett
cselekedeteiért nem lehetünk felelősek. Nézze, Albert, igen kevés olyan
ember van, aki azokat a forradalmi időket, amelyben mi születtünk, úgy élte
volna át, hogy valami szenny vagy vér ne tapadt volna katonai
egyenruhájához vagy bírói talárjához. Albert, a világon senki sem
kényszeríthet arra, hogy megverekedjem önnel, amit különben - s ezt
bizonyosra veszem - az ön lelkiismerete is bűnül róna fel magának most,
hogy minden bizonyíték a kezemben van, és ura vagyok az ön titkának. De
felajánlom önnek azt, amit ön immár nem követelhet meg tőlem. Akarja, hogy
megsemmisítsük ezeket a bizonyítékokat, nyilatkozatokat, tanúvallomásokat,
amelyeknek egyedül én vagyok a birtokosa? Akarja, hogy ez a borzasztó titok
kettőnk között maradjon? Becsületszavamra fogadom, hogy soha ki nem ejtem a
számon. Mondja, Albert, akarja? Mondja, akarja, barátom?

Albert Beauchamp nyakába borult.

- Micsoda nemes lélek! - kiáltott fel.

- Tessék - mondta Beauchamp, és az iratokat átadta Albert-nek.

Albert idegesen ragadta meg az iratokat, összegyűrte, belehasított és
darabokra akarta tépni, de akkor eszébe villant, hogy a szél magával
ragadhatná valamelyik darabkáját, és egyszer napvilágra kerülhetne, s ezért
a gyertyához lépett, amely még mindig égett, hogy könnyebben
rágyújthassanak szivarjaikra, és elhamvasztotta az utolsó darabkáig.

- Drága barátom! Nagylelkű, jó barátom! - mormogta Albert, míg az iratokat
égette.

- Feledjük el az egészet, mint valami gonosz álmot - mondta Beauchamp -,
tűnjön el, mint ezek a szikrák, amelyek átvillannak ezen a megsárgult
papíron, aludjék ki, mint ez az utolsó füst, amely a néma hamuból felszáll.

- Igen, igen - mondta Albert -, hogy ne maradjon egyéb, csak az örök
barátság, amelyet megmentőmnek áldozok, az a barátság, amelyet gyermekeink
is folytatni fognak, az a barátság, amely mindig arra fog emlékeztetni
engem, hogy véremmel, egész életemmel, nevem becsületével az ön adósa
vagyok. Mert ha ez kitudódott volna, Beauchamp, kijelentem önnek, golyót
röpítettem volna az agyamba. Nem nem, szegény anyám! Őt nem akartam volna
megölni ugyanazzal a lövéssel, amely engem a halálba küld.

- Kedves Albert! - mondta Beauchamp.

A fiatalember azonban e váratlan és nem is természetes örömkitörés után
csakhamar lecsendesedett, és még jobban hatalmába kerítette valami
mélységes szomorúság.

- No, mi az, mi bántja még, kedves barátom?! - kérdezte Beauchamp.

- Az - felelte Albert -, hogy valami eltört a szívemben. Nézze, Beauchamp,
nem lehet egy másodperc alatt lemondani arról a tiszteletről, arról a
bizalomról és arról a büszkeségről, amelyet az apa mocsoktalan neve
ébresztett a fiúban. Ó, Beauchamp! Miként viselkedjem ezentúl vele szemben?
Forduljak el, ha homlokon akar csókolni, húzzam el a kezemet, ha meg akarja
fogni?... Nézze, Beauchamp, nincsen nálam szerencsétlenebb ember. Jaj,
anyám, szegény anyám - mondta Albert, és könnyáztatta szemmel pillantott
édesanyja arcképére -, mennyire szenvedtél volna, ha mindezt tudod!

- Ej, no - mondta Beauchamp, megfogva barátja mindkét kezét -, bátorság,
barátom!

- De honnan is kerülhetett az az első közlemény az ön lapjába? - kiáltott
fel Albert. - Valami ismeretlen gyűlölet, egy láthatatlan ellenség bujkál
emögött.

- Akkor eggyel több okunk van rá, hogy bátran viselkedjünk, Albert - mondta
Beauchamp. - Nyoma se legyen arcán a felindulásnak. Úgy viselje belül ezt a
fájdalmat, mint ahogy a felhő hordja magában a romlást és a halált, ami
végzetes titok marad mindaddig, amíg ki nem tör a vihar. Menjen, barátom,
arra a pillanatra gyűjtögesse az erejét, amikor már cikáznak a villámok.

- Azt hiszi tehát, hogy még nem értünk a végére? - kérdezte Albert
rémülten.

- Nem hiszek én semmit, barátom, de hát minden lehetséges. Igaz is...

- Mi az? - kérdezte Albert, amikor látta, hogy Beauchamp habozik.

- Még mindig nőül akarja venni Danglars kisasszonyt?

- Miért kérdezi ezt éppen most, Beauchamp?

- Mert valahogy úgy képzelem, hogy a szakítás vagy a házasság megkötése
összefüggésben van azzal az üggyel, amely ebben a pillanatban foglalkoztat
bennünket.

- Hogyan? - kiáltott fel Albert, és homloka tűzben égett. - Azt hiszi, hogy
Danglars úr...

- Én csak annyit kérdeztem, hogy mi lesz a házasságával. Az ördögbe is! Ne
lásson a szavaim mögött mást, mint amit mondani akarok, és ne tulajdonítson
nekik nagyobb fontosságot, mint én!

- Nem - mondta Albert -, ebből a házasságból nem lesz semmi.

- Helyes - felelte Beauchamp.

Azután látta, hogy a fiatalembert ismét szomorú gondolatok gyötrik.

- Nézze, Albert - mondta -, ha rám hallgat, eljön egy kis sétára. Jót fog
tenni, ha egyet fordulunk a Bois-ban, akár kocsin, akár lóháton. Azután
visszajövünk, megreggelizünk valahol, és ön is megy a maga dolgára, én is a
magaméra.

- Nagyon szívesen - válaszolta Albert -, de menjünk inkább gyalog, úgy
érzem, jól fog esni, ha kissé kifáradok.

- Rendben van! - egyezett bele Beauchamp.

A két jó barát gyalog indult neki a boulevard-nak. Amint a Madeleine-hez
értek, Beauchamp így szólt:

- Ha már itt vagyunk, nézzünk be Monte Cristo úrhoz, legalább ön is
szórakozik. Nagyszerűen fel tudja villanyozni az embert, és sohasem faggat
senkit. Márpedig nekem az a véleményem, hogy az olyan ember, aki nem
szokott kérdezősködni, az a legügyesebb vigasztaló.


*** 8 - Az utazás +++

Monte Cristo felkiáltott örömében, mikor a két fiatalembert együtt látta
belépni.

- Ó, remélem, hogy minden félreértés eltűnt, minden tisztázódott és
elintéződött? - kérdezte.

- Úgy van - válaszolta Beauchamp -, ostoba mendemondák, amelyek önmaguktól
kiégtek, és amelyek ismétlődése esetén ugyancsak erélyesen támadnánk nekik.
Így tehát legjobb lesz, ha többé szóba se hozzuk.

- Albert a megmondhatója - folytatta a gróf -, hogy én is ezt a tanácsot
adtam neki. Nézzék csak - tette hozzá -, én egyébként azt hiszem, most
töltöttem el életem legutálatosabb reggelét.

- Mit művelt? - kérdezte Albert. - Amint látom, az iratait rendezgette.

- Az irataimat? Nem hála istennek, nem! Irataim mindig csodálatosan rendben
vannak, hiszen nincsenek is irataim. Hanem Cavalcanti úr iratairól
beszélek.

- Cavalcantiéról? - kérdezte Beauchamp.

- Arról bizony! Vagy nem tudja, hogy a gróf vezeti be a társaságba ezt a
fiatalembert? - kérdezte Morcerf.

- Szó sincs róla, értsük meg egymást - válaszolt a gróf -, nem vezetek én
be senkit, Cavalcanti urat pedig a legkevésbé.

- Aki helyettem elveszi majd Danglars kisasszonyt - folytatta Albert, és
mosolyogni próbált -, és mint ahogy képzelheti, kedves Beauchamp, ez nekem
szörnyű fájdalmat okoz.

- Micsoda? Cavalcanti veszi feleségül Danglars kisasszonyt? - kérdezte
Beauchamp.

- No, mi az? Hát hol él ön? - kérdezte Monte Cristo. - Ön, az újságíró, a
Fáma férje! Hiszen egyébről sem beszél egész Párizs!

- És ezt a házasságot ön hozta össze, gróf? - kérdezte Beauchamp.

- Én? Csak csendesen, szerkesztő úr, hogy jut eszébe ilyesmi? Szent isten!
Még hogy én hozok össze valami házasságot? Akkor ön nem ismer engem.
Ellenkezőleg, minden erőmmel ellene voltam, még azt is visszautasítottam,
hogy rám bízzák a kérői tisztet.

- Ó, értem - mondta Beauchamp -, Albert barátunk miatt.

- Énmiattam? - felelte a fiatalember. - Szó sincs róla! A gróf a
megmondhatója, mennyit kértem mindig, hogy tegye valahogy lehetetlenné ezt
a házasságot, amely szerencsére füstbe ment. A gróf azt állítja, hogy nem
neki tartozom érte hálával. Rendben van, így hát az ókoriak példájára
oltárt emelek Deo ignoto.[74]

- Nézze - folytatta Monte Cristo -, annyira nem az én érdekem, hogy sem az
apóssal, sem a vőlegénnyel nem vagyok valami jó viszonyban. Eugénie
kisasszony, aki mint láttam, nem nagyon lelkesedik a házasságért, és
észrevette, hogy nincs szándékomban megfosztani drága szabadságától, az
egyetlen, aki megtartott jó barátságában.

- És úgy mondja, hogy ez a házasság már küszöbön is áll?

- Hát istenem, bizony igen, mindannak ellenére, amit mondhattam. A
fiatalembert nem ismerem. Azt mondják hogy gazdag és jó családból való, az
én szememben azonban mindez csak afféle mendemonda. Mindezt az unalomig
ismételgettem Danglars úrnak, csakhogy ő mégis belebolondult a luccai
fiúba. Annyira mentem, hogy még azt az igen komolynak látszó körülményt is
közöltem vele: a fiatalembert kicserélték bölcsőjében, elrabolták kóbor
cigányok, vagy elsikkasztotta a nevelője, valami ilyesféle történt vele.
Annyit azonban tudok, hogy apja több mint tíz év óta elvesztette szem elől,
hogy e tízesztendei kóbor élet alatt a fiú mit csinált, mit nem, csak a
Jóisten tudja. Minden hiábavaló volt. Megbíztak vele, hogy írjak az
őrnagynak és kérjem tőle az iratokat. Az iratok itt is vannak: Elküldöm
nekik, de miként Pilátus, én is mosom a kezem.

- És d'Armilly kisasszony vajon milyen arcot fog vágni, ha megtudja, hogy
megfosztják tanítványától? - kérdezte Beauchamp.

- Ej, bizony nem tudom! De azt hiszem, Olaszországba utazik. Danglars-né
beszélt a kisasszonyról és kért tőlem ajánlóleveleket néhány
impresszárióhoz. Írtam is a Valle Színház igazgatójának, aki némileg
lekötelezettem. De mi lelte, Albert? Olyan szomorúnak látszik. Csak nem
szerelmes talán tudtán kívül Danglars kisasszonyba?

- Még tudtommal sem - felelte Albert szomorú mosollyal.

Beauchamp elmerült a festmények nézegetésébe.

- De végre is - folytatta Monte Cristo -, mintha ki volna cserélve. Bántja
valami? Mondja meg.

- A fejem fáj - felelte Albert.

- Ilyen esetre kitűnő orvosságot ajánlok önnek, kedves vicomte - jegyezte
meg Monte Cristo. - Ez a módszer mindig segített rajtam, valahányszor
valami bosszúság ért.

- Melyik az az orvosság? - kérdezte a fiatalember.

- A környezetváltozás.

- Igazán? - kérdezte Albert.

- Igazán. És lássa, ebben a pillanatban engem is bánt valami, magam is
elutazom. Volna kedve velem tartani?

- Önt bosszúság érte, gróf? - kérdezte Beauchamp. - Ugyan már, micsoda?

- Ej, hát ön könnyen beszél de folyna csak olyan nyomozás az ön házában,
amilyen az enyémben folyik!

- Nyomozás? Miféle nyomozás?

- Az a nyomozás, amelyet Villefort úr vezet az én kedves gyilkosom ügyében,
aki valami bagnóból szökött gályarab lehet.

- Igaz, igaz! - jegyezte meg Beauchamp. - Hiszen olvastam az újságban. Ki
az a Caderousse?

- Úgy látszik, valami provence-i ember. Villefort úr hallott róla, mikor
még Marseille-ben élt, és Danglars úr is emlékszik rá, hogy látta
valamikor. A királyi ügyész úr olyan buzgalommal viseli a szívén az ügyet,
hogy mint látszik, a legnagyobb mértékben érdeklődik a rendőrfőnök úr is,
és hogy hála ennek az érdeklődésnek, amelyért borzasztó hálás vagyok,
mintegy két hét óta ideküldözik Párizs és a környék minden banditáját azzal
az ürüggyel, hogy nem ezek gyilkolták-e meg Caderousse urat. Ebből pedig az
következik, hogy ha ez így megy tovább, három hónapon belül nem lesz ebben
a szép francia királyságban egyetlen olyan tolvaj vagy gyilkos sem, aki ne
ismerné betéve a házam minden zegét-zugát. Így hát én át is engedem nekik
mindenestül, és olyan messzire megyek, amilyen messzire csak lehet. Tartson
velem, vicomte, magammal viszem.

- Nagyon szívesen.

- Tehát megegyeztünk?

- Meg. De hová megyünk?

- Már mondtam, ahol tiszta a levegő, ahol nincs mende-monda, ahol,
bármilyen büszkék vagyunk is, alázatosaknak és kicsinyeknek érezzük
magunkat. Szeretem ezt a megalázkodást, én, akit a mindenség urának
tartanak, mint Augustust.

- Mégis, hova megy?

- A tengerre, vicomte, a tengerre. Tudja, tengerész vagyok én. Már mint
kisgyermeket is a vén óceán ringatott karjaiban, és a szép Amphitrité
dajkálgatott.[75] Egyiknek zöld kabátjával s a másiknak égszínkék ruhájával
játszadoztam. Úgy szeretem a tengert, mint más ember a kedvesét, és ha
sokáig nem láttam, vágyom utána.

- Menjünk, gróf, menjünk!

- A tengerre?

- A tengerre.

- Velem tart?

- Igen.

- Akkor hát, vicomte, ma este az udvaromon fog várni egy útikocsi, amelyben
éppúgy ki lehet nyújtózni, mint az ágyban. Négy postaló lesz belefogva.
Beauchamp úr, négyen is könnyedén elférnek benne. Volna kedve velünk jönni?
Szívesen elviszem.

- Köszönöm, éppen a tengerről jövök.

- Hogyan? A tengerről jön?

- A tengerről vagy csaknem onnan. A Borromei-szigeteken utazgattam.

- Sebaj! Azért csak jöjjön velünk - mondta Albert.

- Nem, kedves Morcerf, értse meg, hogy ha visszautasítom a meghívást, akkor
megvan rá a jó okom. Egyébként fontos, hogy Párizsban maradjak - tette
hozzá halkabban -, hiszen figyelemmel kell kísérnem az újság híreit.

- Ön igazán jó barátom - jegyezte meg Albert. - Igaza van, figyeljen jól,
legyen résen, Beauchamp, és igyekezzék leleplezni azt az ellenségemet, aki
napvilágra hozta azt a nyilatkozatot.

Albert és Beauchamp elváltak: utolsó kézszorításuk kifejezte mindazt az
érzést, amelyet egy harmadik előtt nem mondhattak el.

- Kitűnő egy fiú ez a Beauchamp! - jegyezte meg Monte Cristo, miután az
újságíró eltávozott - Igaz, Albert?

- Bizony kitűnő, szíve van, és én szeretem is lelkem minden melegével. De
most, hogy magunkra maradtunk, mondja meg, hová megyünk, noha nekem igazán
mindegy.

- Normandiába, ha nincs ellenére.

- Nagyszerű. Falun leszünk, ugye? Nem lesz semmiféle társaság, semmiféle
szomszédság?

- Lovagolni fogunk kettesben, kutyáink lesznek, velük járunk majd vadászni,
és lesz egy csónakunk, hogy halászhassunk, más nem lesz.

- Éppen erre van szükségem. Csak édesanyámat értesítem, és máris
rendelkezésére állok.

- De vajon bele fognak egyezni? - kérdezte Monte Cristo.

- Mibe?

- Hogy Normandiába jöjjön.

- Én? Hát nem vagyok szabad?

- Dehogynem, hogy egyedül jöjjön-menjen, ahová akar, abba igen, azt jól
tudom, hiszen eleget találkoztunk Olaszországban.

- Hát akkor?

- De hogy azzal az emberrel menjen el, akit Monte Cristo grófjának
neveznek?

- De rossz az emlékezete, gróf.

- Hogy érti ezt?

- Hiszen nemegyszer mondtam már, hogy édesanyám mennyire kedveli önt!

- Az asszony ingatag, mint ahogy I. Ferenc mondta. "Az asszony olyan, mint
a hullám" - jelentette ki Shakespeare. Az egyik nagy király volt, a másik
nagy költő, de mindegyikük jól ismerte a nőket.

- A nőket igen. De az én anyám nem akármilyen nő, ő az igazi asszony.

- Elnézi egy idegennek, ha nem tudja megkülönböztetni tökéletesen a nyelvük
minden finom árnyalatát?

- Azt akarom mondani, hogy nem nagyon osztogatja az érzelmeit, de ha
valakit a szívébe zárt, az egy egész életre szól.

- Igazán? - mondta sóhajtva Monte Cristo. - És azt hiszi, kitüntetne azzal,
hogy nekem más érzést szentel, mint a legteljesebb közönyt?

- Figyeljen ide! Már mondtam önnek, és megismétlem - folytatta Morcerf -,
hogy önnek rendkívüli, sőt, felsőbbrendű lénynek kell lennie.

- Ó!

- Igen, mert az édesanyám nemcsak kíváncsiságból, hanem különös
érdeklődésből foglalkozik önnel. Mikor kettesben vagyok vele, csakis önről
folyik a szó.

- És arra inti önt, hogy óvakodjék ettől a Manfrédtól?

- Ellenkezőleg, azt mondja: "Azt hiszem, a gróf nemes lelkű ember, azon
igyekezzél, hogy megszerettesd magad vele."

Monte Cristo elfordult, és nagyot sóhajtott.

- Igazán? - mondta.

- Annyira - folytatta Albert -, hogy nemcsak nem fogja ellenezni
utazásomat, hanem szívből örül is majd neki, hiszen napról napra ilyesmire
akar rávenni.

- Menjen tehát - mondotta Monte Cristo. - Az esti viszontlátásra. Öt órára
legyen itt. Éjfélre vagy éjfél után egy órakor ott leszünk.

- Micsoda? Tréport-ban?

- Tréport-ban vagy a környékén.

- Nyolc óra alatt megtesszük a negyvennyolc mérföldet?

- Ez még sok is lesz - jegyezte meg Monte Cristo.

- Annyi bizonyos, hogy ön a csodák embere, és nemsokára nemcsak a vasutat
gyűri le, ami Franciaországban nem is valami nagy dolog, de idestova
gyorsabb lesz, mint maga a telegráf.

- De addig is, mivel még mindig hat-nyolc órára van szükségünk, hogy
odaérjünk, legyen pontos, vicomte.

- Nyugodt lehet, mostantól kezdve semmi más dolgom nincs, mint felkészülni
az útra.

- Tehát öt órára.

- Öt órára.

Albert távozott. Monte Cristo mosolyogva feléje bólintott azután mélyen
elmerült gondolataiba. Végül is végigsimította a homlokát, mintha magához
akarna térni álmodozásából, majd a csengőhöz lépett, és kettőt csengetett.

Monte Cristo kettős csöngetésére belépett Bertuccio.

- Bertuccio mester - mondta a gróf -, nem holnap, nem is holnapután utazom
el Normandiába, mint ahogy előbb terveztem, hanem még ma este. Mostantól öt
óráig több idő áll rendelkezésére, mint amennyire szüksége van. Értesítse
az első állomás lovászait. Morcerf úr is velem jön. Elmehet!

Bertuccio engedelmeskedett. Egy lovas ügetett Pontoise-ba jelenteni, hogy a
kocsi pontban hat órakor ér oda. A pontoise-i lovász a következő állomást
értesítette nagy sietve, s az megint tovább üzent.

Hat óra múlva valamennyi állomás megkapta az értesítést.

A gróf, mielőtt elindult volna, felment Haydée-hez. Bejelentette, hogy
elutazik, megmondta, hová megy, és az egész házat a fiatal lány
rendelkezésére bocsátotta.

Albert pontosan megjelent. A utazás eleinte egyhangú volt, de csakhamar
élénkebbé lett, már csak gyorsasága miatt is. Morcerf nem is álmodott ilyen
sebességről.

- Az önök lomha postakocsija a maga kétmérföldes lassúságával, amit még
hátráltat az az ostoba törvény is, amely szerint tilos engedelem nélkül
megelőzni egy másik utast, s így valami beteg vagy szeszélyes utas
megakaszthat siető és egészséges utasokat, lehetetlenné teszi a jó utazást
- jegyezte meg Monte Cristo. - Én kikerülöm ezeket a kellemetlenségeket,
mert saját postakocsimon utazom, saját lovaimmal, igaz-e, Ali?

A gróf kihajolt a kocsi ablakán, csettintett egyet a lovaknak, mire azok
csaknem repülni kezdtek. A kocsi úgy dübörgött végig a sima úton, mint a
mennydörgés, és mindenki megfordult utána, hogy megcsodálja ezt a lángoló
meteort. Ali megismételte a csettintést, és mosolyogva mutogatta hófehér
fogát, míg izmos kezében a tajtékos gyeplőszárat szorongatta, és ostorával
cserdített a lovak felett. A lovak gyönyörű sörénye csak úgy lobogott a
szélben. Ali, a puszták gyermeke, most igazán elemében volt, és fekete
arcával, égő szemével, fehér burnuszával olyan volt a felkavart
porfelhőben, mint a számum szelleme és a vihar istene.

- Ezt a gyönyörűséget még eddig nem ismertem - mondta Morcerf. - Ez a
sebesség gyönyörű!

És homlokáról eltűnt az utolsó felhő is mintha a levegő, amelyet
hasítottak, magával sodorta volna ezeket a felhőket is.

- De hol az ördögbe talál ön ilyen lovakat? - kérdezte Albert. - Talán
saját maga tenyészti ki őket?

- Pontosan így van - felelte a gróf. - Hat esztendővel ezelőtt
Magyarországon egy pompás mént találtam amely a gyorsaságáról volt
nevezetes. Megvettem, már nem is tudom, mennyiért, hiszen Bertuccio fizette
ki. Még abban az évben harminckét csikaja született. Útközben ugyanettől az
apaméntől származó ivadékokat fogjuk használni. Valamennyien hasonlóak,
tiszta feketék, csak a homlokukon villog egy-egy fehér csillag, mert a
kancákat úgy válogatták össze, mint ahogy a pasa részére a háremben a
kedvenc nőket válogatják.

- Csodálatos!... De mondja csak, gróf, mit csinál ennyi lóval?

- Mint látja, utazom velük.

- De hiszen nem utazik örökké?

- Ha majd nem lesz rájuk szükségem, akkor Bertuccio eladja őket, és azt
állítja, hogy harminc-negyvenezer frankot nyer rajtuk.

- Hiszen nem lesz Európában elég gazdag király ahhoz, hogy meg tudja venni
őket.

- Akkor eladja majd valami egyszerű keleti nagyvezírnek, aki inkább kiüríti
kincstárát, csak hogy megvehesse a lovakat, mert azt reméli hogy majd csak
megtelik ismét a kincstár a rabszolgák munkájából, ha alaposan a talpukra
veret.

- Megmondjam, mi jutott hirtelen az eszembe, gróf?

- Mondja meg.

- Az, hogy ön után Bertuccio úr lehet Európa leggazdagabb magánembere.

- Téved, vicomte. Bizonyosra veszem, hogy ha kiforgatná a Bertuccio
zsebeit, tíz sou-t sem találna bennük.

- Hogy lehet az? - kérdezte a fiatalember. - Ez a Bertuccio is valami
furcsa tünemény? Ó, gróf úr, ne fokozza már a csodákat, mert bizony mondom,
semmit sem fogok elhinni önnek.

- Nincsenek nálam csodák, Albert, csak számok és logika, ennyi az egész.
Hallgassa csak meg ezt a dilemmát, miért lop a titkár, ha rákerül a sor?

- Ej, hát mert a természetében van - válaszolta Albert, - Azért lop, hogy
lopjon.

- Hát bizony, nem így van, téved: azért lop, mert felesége van, gyermekei
vannak, becsvágyak fűtik önmaga és családja iránt. Főleg pedig azért lop,
mert sohasem tudhatja, mikor bocsátja el a gazdája, és meg akarja alapozni
a jövőjét. Nohát Bertuccio úr egyedül áll a világban. Annyit vesz ki az
erszényemből, amennyit akar, nem is kérem számon, és bizonyos benne, hogy
nem küldöm el.

- Ugyan miért?

- Mert úgysem találnék nála jobbat.

- Ez hamis okoskodás, valószínűségeken alapszik.

- Szó sincs róla. Én bizonyos vagyok a dolgomban. Az én szememben az a jó
szolga, akinek élete és halála fölött rendelkezhetem.

- És Bertuccio élete és halála fölött joga van rendelkeznie? - kérdezte
Albert.

- Igen - válaszolta hidegen a gróf.

Vannak szavak, amelyek éppúgy lezárják a beszélgetést, mint valami vasajtó.
A gróf "igen"-je ilyen szó volt.

Az út hátralevő részét egyenlő sebességgel tették meg. A harminckét ló,
nyolc állomásra felosztva, nyolc óra alatt futotta be a negyvennyolc
mérföldnyi utat.

Az éjszaka közepén érkeztek meg egy gyönyörű park kapujához.

A kapus ébren volt, és kitárt kapuval fogadta őket. Az utolsó állomás
lovásza küldött neki értesítést.

Hajnal fél három volt, amikor Morcerf-t felvezették a lakosztályába. Fürdő
és kész vacsora várta. Az inas, aki a kocsi hátsó bakján ült az egész úton,
rendelkezésére állott. Baptistin, aki elöl ült a bakon, a gróf szolgálatára
volt.

Albert megfürdött, megvacsorázott és lefeküdt. A tenger hullámainak édesbús
zenéje ringatta álomba. Mikor felkelt, egyenesen az ablakhoz ment,
kinyitotta és máris egy kis teraszon állt. Előtte a tenger, vagyis a
végtelenség, mögötte pedig egy gyönyörű park, amely kicsiny erdőbe
torkollott.

Az egyik, eléggé tágas öbölben szűk bordájú, magas árbocú kis korvett
ringott. Az árboc tetején lobogó lengett, Monte Cristo címerével: aranyhegy
emelkedik az égszínkék tenger fölé, a tetején kereszt, ami célzás is lehet
a grófnak a Kálváriára emlékeztető nevére. Ezt a hegyet az aranyhegynél is
értékesebbé varázsolta az Úr szenvedése és az isteni vérrel megszentelt
megalázó kereszt. De éppúgy vonatkozhatott ennek az embernek személyes
szenvedésére és újjászületésére is amelyet titokzatos múltja sötéten
eltakart. A vitorlás körül több kis halászhajó himbálózott. Ezek a
szomszédos falucskák halászaié voltak, és alázatosan várakoztak királynőjük
parancsszavára.

Ott, mint mindenütt, ahol Monte Cristo tartózkodni szokott, akár csak két
napig is, az élet a legnagyobb kényelemmel volt berendezve. Éppen ezért a
szállás azonnal otthonosnak tetszett. A helyén volt minden, az utolsó
szegig.

Albert az előszobában két puskát és minden más, vadászathoz szükséges
eszközt talált. Egy magasabban fekvő földszinti szobában pedig mindenféle
elmés szerszámok voltak felhalmozva, amelyeknek használatát a személyesen
halászó, de türelmes és lassú mozgású, vérbeli angol halászok még nem
tanulták el a francia halászoktól.

Az egész nap különféle gyakorlatokkal telt el, amelyekben egyébként Monte
Cristo igen kitűnt: lelőttek egy tucatnyi fácánt a parkban, a patakokban jó
csomó pisztrángot fogtak, egy tengerre néző kioszkban ebédeltek, és a
könyvtárban itták meg teájukat.

Harmadik nap estefelé Albert, fáradtan ettől az életmódtól, amely Monte
Cristo számára csak játéknak látszott, elaludt egy karosszékben az ablak
mellett, a gróf pedig a háza mellett felépítendő üvegház tervét beszélte
meg építészével, mikor hirtelen lódobogás hallatszott az országút felől, és
Albert felébredt. Kinézett az ablakon és igen kellemetlenül lepte meg, hogy
az udvaron saját komornyikját pillantotta meg, akit nem akart magával
hozni, hogy kevesebb alkalmatlanságot okozzon Monte Cristónak.

- Miért jött ide Florentin? - kiáltott, és felugrott karosszékéből. - Csak
nem beteg az édesanyám?

Ezzel az ajtóhoz rohant.

Monte Cristo szemmel követte és látta, amint a komornyikhoz lép, aki még
megállítja lovát és még mindig lihegve, egy lepecsételt csomagot húz ki a
zsebéből. A kis csomagban egy újság meg egy levél volt.

- Ki küldte a levelet? - kérdezte Albert idegesen.

- Beauchamp úr - válaszolta Florentin.

- Akkor hát Beauchamp úr küldte önt?

- Igenis, uram. Magához hívatott, pénzt adott útiköltségre, postalovat
hozatott, és szavamat vette, hogy meg sem állok, amíg önhöz nem érek:
tizenöt óra alatt tettem meg az utat.

Albert remegve bontotta fel a levelet: az első soroknál felkiáltott, és
reszketve nyúlt az újság után.

De szeme előtt hirtelen minden elsötétedett, lába roskadozni kezdett, és ha
a karját feléje nyújtó Florentin fel nem fogja, lerogyott volna.

- Szegény fiatalember! - mormogta Monte Cristo olyan halkan, hogy maga sem
hallhatta meg a részvét e szavait. - Meg van hát írva, hogy az apák
vétkéért a fiak bűnhődjenek meg harmad- és negyedíziglen.

Eközben Albert magához tért, folytatta az olvasást, megrázta verejtéktől
izzadt fejét, és összegyűrte a levelet meg az újságot.

- Florentin - mondta -, megbírná még a lova az utat vissza, Párizsba?

- Hitvány, lesántult postaló ez.

- Ó, istenem! És mit csinált a család, mikor elindult?

- Elég nyugodtak voltak. Hanem mikor visszamentem Beauchamp úrtól, a
grófnét könnyek között találtam. Magához hívatott, hogy megtudja, mikor
tetszik hazajönni. Erre elmondtam neki, hogy Beauchamp úr önhöz küld. Első
pillanatban mintha ki akarta volna nyújtani a karját, hogy visszatartson,
de aztán meggondolta: "Menjen csak, Florentin - mondta -, és hívja haza."

- Igen, anyám, igen - jelentette ki Albert -, megyek légy nyugodt, és akkor
jaj annak az alávalónak!... De mindenekelőtt haza kell utaznom.

Visszatért abba a szobába, ahol Monte Cristót magára hagyta.

Egészen más ember lett belőle: ez az öt perc elég volt ahhoz, hogy rányomja
a szenvedés bélyegét. Mikor kiment, egészen nyugodt volt az arca,
visszatérve hangja megváltozott, arcán lázrózsák égtek, szikrázó szemét kék
karika vette körül, és tántorgott, mint a részeg.

- Gróf - mondta -, hálásan köszönöm kedves vendégszeretetét. Szerettem
volna tovább élvezni, de hirtelen vissza kell térnem Párizsba.

- De hát mi történt?

- Nagy szerencsétlenség. De engedje meg hogy elutazzam, az életemnél is
drágábbról van szó. Könyörgök, gróf, ne kérdezzen semmit csak adjon egy
lovat!

- Istállóim rendelkezésére állnak, vicomte - válaszolta Monte Cristo -, de
halálosan kifárad egy ilyen lovaglástól. Üljön inkább hintóba vagy
bármilyen kocsiba.

- Nem, az hosszadalmas volna, azonkívül pedig szükségem is van arra a
fáradságra, amelytől óvni akar: jót fog most tenni.

Albert tántorogva tett néhány lépést, mint akit golyó ért, és az ajtónál
levő székre rogyott.

Monte Cristo nem vette észre ezt a második ájulást. Az ablaknál állt és
kikiáltott:

- Ali, azonnal lovat Morcerf úrnak! Siessenek vele, nagyon sürgős!

Albert e szavak hallatára magához tért. Kirohant a szobából. A gróf nyomon
követte.

- Köszönöm! - mormogta a fiatalember, és nyeregbe szállt. - Ön is térjen
haza, amilyen gyorsan csak lehet, Florentin. Van valami jelszó ahhoz, hogy
másik lovat adjanak?

- Nincs semmi, csak át kell adni azt a lovat, amelyen érkezik. Azon nyomban
másikat nyergelnek önnek.

Albert már el is indult, de aztán hirtelen megállt.

- Meglehet, hogy váratlan távozásomat különösnek, esztelennek fogja találni
- jegyezte meg a fiatalember. - Meg sem érti, mennyire kétségbe ejthet
valakit néhány sor egy újságban. Tessék! - tette hozzá, és odadobta neki az
újságot. - Olvassa el, de csak akkor, mikor már nem leszek itt, hogy ne
láthassa arcom pirulását.

És míg a gróf felvette a ledobott újságot, Albert megsarkantyúzta a lovát.
A paripa nem győzött ámulni, hogy van olyan lovas is, aki szükségét látja
vele szemben az efféle hajszolásnak, és úgy nekiiramodott, mint a nyíl.

A gróf végtelen szánalommal nézett a fiatalember után, és csak akkor
pillantott az újságba, mikor Albert egészen eltűnt a szeme elől. Ezt
olvasta:

Az a janinai pasa szolgálatában álló francia tiszt, akiről három héttel
ezelőtt az "Impartial" cikket adott közre, s aki nemcsak hogy Janina
erődjeit szolgáltatta ki a törököknek, hanem saját jótevőjét is, abban az
időben valóban a Fernand nevet viselte, mint ahogy tisztelt laptársunk
megírta. Azóta azonban, keresztnevéhez hozzáfűzte nemesi rangját és címét
is.

Ma Morcerf gróf úrnak hívják, és tagja a pairek kamarájának.

Így hát az a szörnyű titok, amelyet Beauchamp olyan nagylelkűen eltemetett,
feltámadt, mint valami kísértet, és egy kegyetlenül jól értesült újság
harmadnapra rá, hogy Albert Normandiába utazott, közreadta azt a néhány
sort, amely a szerencsétlen fiatalembert csaknem az őrületbe kergette.


*** 9 - Az ítélet +++

Albert reggel nyolc órakor úgy rontott be Beauchamp-hoz, mint a vihar. A
komornyik már tudta, hogy jönni fog, és Morcerf urat bevezette gazdája
szobájába. Beauchamp éppen fürödni készült.

- Hát mit tegyünk? - kérdezte Albert.

- Szegény barátom, már vártam önt - válaszolta Beauchamp.

- Itt vagyok. Fölösleges kijelentenem, hogy sokkal lovagiasabbnak és jobb
szívűnek tartom önt, semmint feltenném, hogy bárki előtt is szóba hozta a
dolgot. Nem, barátom. Érzéseiről egyébként is tanúskodik a küldönc, akit
hozzám menesztett. Így hát ne fecséreljük az időt üres szavakkal: sejt-e
valamit, hogy honnan származik az egész ügy?

- Két szóval elmondom azonnal.

- Helyes, de előbb el kell mondania azt az alávaló árulást, minden
legapróbb részletével, barátom.

Beauchamp elmesélte a szégyentől és fájdalomtól lesújtott fiatalembernek
azokat az eseményeket, amelyeket mi majd híven el fogunk ismételni.

Két nappal ezelőtt ez a cikk már megjelent az Impartial-on kívül egy másik
újságban is. Az ügyet még nyomatékosabbá tette, hogy az említett lap
köztudomás szerint a kormányhoz tartozik.

Beauchamp éppen reggelizett, mikor szemébe tűnt a cikk. Azonnal bérkocsit
hozatott, és reggelijét félbehagyva, az újság szerkesztőségébe sietett.
Noha Beauchamp homlokegyenest ellenkező politikai álláspontot foglalt el,
mint a vádló lap szerkesztője, az illető, mint ahogy olykor, sőt, elég
gyakran megesik, meghitt barátja volt.

A szerkesztő éppen saját lapját olvasta, és gyönyörködött a cukorrépáról
szóló vezércikkben, amely valószínűleg az ő szakmájába vágott, mikor
Beauchamp betoppant hozzá.

- No, ha éppen kezében van az újság - mondta Beauchamp -, nem kell
magyaráznom, kedves barátom, hogy mi szél hozott ide.

- Csak nem a cukornád mellett tör lándzsát? - kérdezte a kormánypárti lap
szerkesztője.

- Nem - válaszolta Beauchamp -, ez a kérdés nagyon távol áll tőlem. Egészen
más ügyben jöttem.

- Milyen ügyben?

- A Morcerf-féle cikk dolgában.

- Á, csakugyan? Ugye, milyen furcsa dolog ez?

- Olyan furcsa, hogy szinte a rágalmazás határán mozog, és azt is
kockáztatja, hogy igen kétes kimenetelű perbe keveredik miatta.

- Szó sem lehet róla. A cikkel együtt kezünkbe került az összes bizonyíték
is, és meg vagyunk róla győződve, hogy Morcerf úr veszteg marad. Egyébként
közérdek, hogy leleplezzük azokat a hitvány embereket, akik méltatlanul
viselik magas méltóságukat.

Beauchamp meghökkent.

- De ugyan ki bocsátotta rendelkezésükre ezeket a bizonyítékokat? -
kérdezte. - Mert az én lapom amely elsőnek adott hírt az egészről,
bizonyítékok hiányában kénytelen volt elállni a továbbiaktól, márpedig
nekünk sokkal inkább érdekünkben áll leleplezni Morcerf, urat, mint
önöknek, mivelhogy ő Franciaország pairje, és a mi lapunk ellenzéki újság.

- Istenem, ez igazán egyszerű. Nem mi futottunk a botrány után, magától
jött ide. Tegnap hozzánk érkezett egy ember Janinából, magával hozta az ügy
valamennyi iratát, és mikor mi vonakodtunk tőle, hogy a vádat
szellőztessük, kijelentette, hogy visszautasításunk esetén a cikk egy másik
lapban fog napvilágot látni. Nahát, azt csak tudja, Beauchamp, hogy egy
ilyen fontos hírt nem engedhetünk ki a kezünkből. Most tehát a dolog
kipattant. Szörnyűséges, és visszhangra lel majd egész Európában.

Beauchamp megértette, hogy nem segíthet rajta, és kétségbeesetten távozott,
hogy hírt adjon Morcerf-nek.

Azt azonban nem írhatta meg Albert-nek, mert amit most elmondunk, az a
küldönc elindulása után történt, hogy még aznap, a pairek kamarájában nagy
izgalommal vették és tárgyalták a hírt a magas gyülekezetnek máskor oly
nyugodt csoportjai. Csaknem valamennyien az ülés megkezdése előtt érkeztek,
és meghányták-vetették a szörnyű eseményt, amely az egész közvéleményt
foglalkoztatni fogja, és az előkelő testület egyik legismertebb tagjára
vonatkozik.

Halkan olvasták a cikket, magyarázatokkal és visszaemlékezésekkel
tarkították, amelyek még jobban megvilágították az eseményeket. Morcerf
grófot nem valami nagyon szerették társai. Mint minden felkapaszkodott
ember, ő is kénytelen volt bizonyos leereszkedő gőggel viselkedni, hogy
rangja érvényesüljön. Az igazi arisztokraták mulattak rajta, a
tehetségesebbek távol tartották maguktól, a valóban kiválóak ösztönösen
megvetették. Ilyen kellemetlen helyzetben kellett most a grófnak meghoznia
az engesztelő áldozatot. Mivel az Úr őt szemelte ki áldozatul, mindenki
kígyót-békát kiálthat reá.

Csak éppen maga Morcerf gróf nem tudott semmiről. Nem kapta kézhez azt az
újságot, amely a becsületsértő hírt hozta, és az egész délelőttöt azzal
töltötte, hogy leveleket írt, és egyik lovát próbálta ki.

A megszokott időben megjelent tehát, emelt fejjel, büszke tekintettel,
dölyfös tartással kiszállott kocsijából, áthaladt a folyosókon, és belépett
a nagyterembe anélkül, hogy észrevette volna, hogy a teremőrök semmibe
veszik, és kollégái csak tessék-lássék köszönnek neki.

Mikor belépett, az ülés már több mint egy félórája folyt.

Noha a gróf, mint már mondottuk, semmiről sem tudott, tehát nem
változtatott megszokott arckifejezésén és magatartásán, arca és megjelenése
ezúttal a szokottnál is dölyfösebbnek tetszett és jelenlétét most
valamennyien olyan botrányosnak találták ebben a becsületére kényes
gyülekezetben, hogy mindannyian illetlenségnek, többen hencegésnek,
egynéhányan pedig sértésnek fogták fel.

Nyilvánvaló volt, az egész kamara alig várta már, hogy megkezdje ellene a
támadást.

A vádat tartalmazó újság mindegyiknek a kezében volt. De mint ahogy ez már
lenni szokott, mindenki habozott, hogy magára vállalja a támadással járó
felelősséget. Végül is az egyik tiszteletre méltó pair, Morcerf gróf ismert
ellensége, a szószékre lépett, azzal az ünnepélyességgel, amely jelezte,
hogy elérkezett a várva várt pillanat.

Ijesztő csend állott be. Csak Morcerf nem tudta, miért szentelnek ilyen
mélységes figyelmet annak a szónoknak, akit rendszerint nem szoktak ilyen
nagy figyelemre méltatni.

A gróf nyugodtan hallgatta a szónok bevezető szavait, amelyekkel
bejelentette, hogy a kamarára nézve olyan fontos, olyan életbevágó
kérdésről akar beszélni, amelynél szüksége van a kollégák teljes
figyelmére.

Mikor Fernand ezredes és Janina neve először hangzott el, Morcerf gróf
olyan rettenetesen elsápadt, hogy az egész gyülekezeten borzongás futott
végig és minden tekintet a gróf felé fordult.

Az erkölcsi sebeknek megvan az a különlegességük, hogy el lehet rejteni
őket, de egészen sohasem gyógyulnak be. Amint hozzájuk érnek, újra meg újra
fájdalmat okoznak, könnyen vérezni kezdenek, mindig elevenek és érzékenyek
maradnak.

Az újságcikk felolvasását továbbra is mélységes csendben hallgatták végig,
csak utána hangzott fel zúgó morajlás, de az is elhalt, mihelyt a szónok
folytatta beszédét. A vádló kifejtette kétségeit, és ecsetelte, hogy milyen
nehéz feladat előtt áll: Morcerf úr és az egész kamara becsületéről van
szó, amelyet meg akar védeni, s ezért általános vitát követelt ebben az
égető, személyes kérdésben. Végül is azt kérte, hogy rögtön indítsanak
vizsgálatot, mégpedig olyan gyorsan, hogy meghiúsíthassák a rágalmakat,
mielőtt jobban elterjednének, és hogy Morcerf urat visszahelyezhessék abba
a méltóságba, amelyre a közvélemény már régóta méltónak találta.

Morcerf olyan lesújtottnak és összetörtnek látszott e váratlan és hatalmas
támadás súlya alatt, hogy alig tudott néhány szót kinyögni, és zavaros
tekintettel nézett körül. Ez a rémület, amelyet éppúgy tarthattak az
ártatlanság csodálkozásának, mint a bűnös szégyenkezésének, némi részvétet
ébresztett iránta. A valóban nemes telkű emberek mindig készen állnak a
szánalomra, valahányszor ellenségük kétségbeesése túlhalad az ő gyűlöletük
határán.

Az elnök a vizsgálatra nézve szavazást rendelt el. Felállással és ülve-
maradással szavaztak, és azt a határozatot hozták, hogy megejtik a
vizsgálatot.

Megkérdezték a grófot, mennyi időre volna szüksége, hogy igazolására
felkészüljön.

Morcerf bátorsága visszatért, mihelyt érezte, hogy e szörnyű csapás után
még életben maradt.

- Pair urak - válaszolta -, nem időre van szükség ahhoz, hogy
visszautasítsunk egy olyan rágalmat, amellyel ebben a pillanatban ellenem
támadtak ismeretlen és sötétben bujkáló ellenségeim. Azonnal, a
villámcsapás segítségével kell megadnom a választ arra a villanásra, amely
egy pillanatig elkápráztatott. Miért nem onthatom ki véremet védekezés
helyett, hogy bebizonyítsam: méltó vagyok rá, hogy önök között lehessek, és
önökkel együtt haladhassak?

E szavak a vádlottra nézve kedvező hatást keltettek.

- Azt kérem tehát - folytatta -, hogy a vizsgálatot a lehető leghamarabb
folytassák le, és én a kamara elé terjesztem a vizsgálathoz szükséges
minden iratomat.

- Melyik napot határozza meg erre a célra? - kérdezte az elnök.

- Mától kezdve mindenkor a kamara rendelkezésére állok - felelte a gróf.

Az elnök csengetett.

- Beleegyezik a kamara, hogy a vizsgálatot még a mai napon lefolytassuk?

- Bele! - hallatszott az egyhangú válasz.

Tizenkét tagú bizottságot neveztek ki, hogy megvizsgálja azokat a
bizonyítékokat, amelyeket Morcerf terjeszt elő. A bizottság első ülését
este nyolc órára tűzte ki a kamara irodájában. Ha esetleg több ülés válik
majd szükségessé, azt is ugyanebben az órában és ugyanebben a helyiségben
tartják meg.

Amint ezt a határozatot meghozták, Morcerf engedelmet kért a távozásra.
Össze kellett szednie a már régóta gyűjtögetett iratokat, hogy
szembeszálljon ezzel a viharral, amelynek álnok és ravasz voltát már jó
előre megsejtette.

Beauchamp elbeszélte a fiatalembernek mindazt, amit itt most elmondtunk:
csakhogy az ő elbeszélésében élet lüktetett, a miénk ellenben holt szó
maradt.

Albert hol reménykedve, hol haraggal, olykor szégyenkezve remegett meg, míg
barátja beszélt, mert Beauchamp bizalmas közléséből tudta, hogy apja bűnös,
és éppen azon töprengett, hogy bűnös létére miképpen tudja majd
bebizonyítani ártatlanságát.

Mikor Beauchamp ideért, elhallgatott.

- És azután? - kérdezte Albert.

- Azután? - ismételte Beauchamp.

- Igen.

- Barátom, ez a szó borzasztó nehéz helyzetbe hoz engem. Tudni akarja tehát
a továbbiakat?

- Meg kell tudnom mindenáron, barátom, és inkább öntől szeretném hallani,
mint bárki mástól.

- Jól van! - folytatta Beauchamp. - De szedje ám össze minden bátorságát,
Albert. Sohase volt nagyobb szüksége rá.

Albert végigsimította a homlokát, mintha erejéről akarna meggyőződni, mint
ahogy a harcba induló is végigtapogatja páncélját, és kipróbálja kardja
élét.

Erősnek érezte magát, mert lázas állapotát erőnek vélte.

- Kezdje csak! - mondta.

- Eljött az este - folytatta Beauchamp. - Egész Párizs ennek az ügynek a
fordulatait leste. Sokan azt állították, hogy az ön apjának csak
mutatkoznia kell, és a vád azonnal megdől. Mások azt beszélték, hogy a gróf
meg sem fog jelenni. Néhányan azt bizonygatták, hogy látták elutazni
Brüsszel felé, és voltak, akik a rendőrséghez fordultak, hogy
megtudakolják, igaz-e, hogy a gróf kiváltotta útlevelét.

Bevallom, mindent elkövettem, hogy bejussak a terembe - folytatta Beauchamp
-, ami sikerült is a bizottság egyik tagja, egy fiatal barátom révén, aki
maga is pair. Hét órakor értem jött, és mielőtt még bárki megérkezett
volna, beajánlott az egyik ajtónállóhoz, aki bezárt valami páholyfélébe.
Egy oszlop eltakart, és teljesen homályban voltam. Minden reményem megvolt
rá, hogy elejétől végig látni és hallani fogom az egész borzalmas jelenet
lefolyását.

Pontban nyolc órakor már mindenki a helyén ült.

Morcerf úr akkor lépett be, amikor az óra a nyolcadikat ütötte. Néhány
iratot szorongatott a kezében, és egész magatartása nyugodtnak látszott.
Fellépése, szokása ellenére, szerény volt, öltözéke választékos és
egyszerű. Öreg katonák szokása szerint kabátja állig be volt gombolva.

Megjelenése kitűnő hatást keltett: a bizottság legkevésbé sem volt
rosszindulatú, és tagjai közül többen odamentek a grófhoz, hogy kezet
szorítsanak vele...

Albert úgy érezte, hogy majd megszakad a szíve, amint ezt a sok apró-cseprő
részletet hallja, de fájdalma mellett valami nagy hálát is érzett. Szerette
volna megölelni azokat az embereket, akik apját becsülésük jeleivel
tüntették ki, amikor becsülete forgott kockán.

Ebben a pillanatban egy ajtónálló lépett be, és levelet adott át az
elnöknek.

- Öné a szó, Morcerf úr - jelentette ki az elnök, miközben feltörte a levél
pecsétjét...

A gróf megkezdte védőbeszédjét, és mondhatom, Albert - folytatta Beauchamp
-, hogy beszéde az ékesszólás és ügyeskedés remekműve volt. Olyan
okmányokat mutatott fel, amelyek bizonyították, hogy a janinai vezír élete
utolsó percéig kitüntette bizalmával, sőt, még a szultánnal való tárgyalást
is rábízta, amelytől pedig élete vagy halála függött. Felmutatta a gyűrűt,
a parancsnoki jelvényt. Ali pasa rendszerint ezzel a gyűrűvel pecsételte le
a leveleit, és azért adta át a gyűrűt neki, hogy majd ha visszatért, akár
éjjel, akár nappal beléphessen hozzá, még a hárembe is. Sajnos, a tárgyalás
dugába dőlt, és mikor visszatért, hogy megvédje jótevőjét, az már halott
volt. "De - mondta a gróf - olyan nagyon bízott bennem Ali pasa, hogy
haldoklása közben reám bízta kedvenc hölgyét és annak a leányát "

E szavakra Albert megremegett, mert amint Beauchamp beszélt, megelevenedett
előtte Haydée egész elbeszélése, s visszaemlékezett rá, hogy a szép görög
lány mit mondott erről a követségről, erről a gyűrűről, és arról, miként
adták el őt, és hogyan került rabszolgapiacra.

- És milyen hatást keltett a gróf beszéde? - kérdezte Albert aggodalmasan.

- Bevallom, engem meghatott, és velem együtt meghatotta az egész
bizottságot - jelentette ki Beauchamp.

Az elnök közben hanyag pillantást vetett az imént kapott levélre. De alig
olvasott el néhány sort, a levél lekötötte figyelmét. Végigolvasta, majd
újra elolvasta, és mereven Morcerf úrra szegezte pillantását:

- Gróf úr - mondta -, ön azt állította, hogy a janinai vezír önre bízta
feleségét és leányát?

- Úgy van, uram - felelte Morcerf -, de ebben is, mint minden egyébben,
üldözött a balsors. Mire visszatértem, Vasziliki és leánya, Haydée már
eltűnt.

- Ön ismerte őket?

- A pasával való meghitt barátságom és hűségembe vetett feltétlen bizalma
megengedte, hogy több mint hússzor lássam őket.

- Van valami sejtelme arról, hogy mi lett belőlük?

- Hogyne volna, uram. Hallottam, hogy belehaltak bánatukba és talán
nyomorukba. Magam sem voltam gazdag, életem egyébként is folytonos
veszedelmek között telt el, s így, legnagyobb fájdalmamra, nem volt rá
módom, hogy kutassak utánuk.

Az elnök alig észrevehetően összehúzta a szemöldökét.

- Uraim - mondta -, hallották és nyomon követték Morcerf gróf urat és
nyilatkozatát. Gróf úr, tudná talán tanúkkal alátámasztani mindazt, amit
itt előadott?

- Sajnos, nem tudom, uram - válaszolta a gróf. - Mindazok, akik a vezír
környezetében voltak, és akik engem ismertek az udvaránál, vagy meghaltak,
vagy széjjelszóródtak. Csak én, legalábbis úgy hiszem, hogy csakis én éltem
túl ezt az irtózatos háborút honfitársaim közül. Ali Tepelentitől csak
leveleim vannak, és ezeket a leveleket felmutattam önöknek. Csak ez a
gyűrűm van, amelyet ő adott nekem bizalma jeléül, és itt van a gyűrű. Végül
pedig a legmeggyőzőbb bizonyíték, amivel szolgálhatok, az, hogy valami
névtelen támadás után semmiféle bizonyíték nem került napvilágra az én úri
becsületszavam és egész katonai pályám tisztasága ellenében.

A gyülekezeten a helyeslés moraja futott végig. Abban a pillanatban,
Albert, ha semmi sem jött volna közbe, apja ügye diadalmasan fejeződött
volna be.

Már-már szavazásra került volna a sor, mikor az elnök kezdett beszélni.

- Uraim - mondta -, és ön, gróf úr, remélem, nem veszik rossz néven, ha
meghallgatunk egy igen fontos tanút, aki saját jószántából jelentkezett.
Nem vonjuk kétségbe, hogy ez a tanú - mindazok után, amit a gróf elmondott
- kollégánk teljes ártatlanságát fogja bizonyítani. Tessék, itt ez a levél,
amelyet erre nézve kaptam. Kívánják, hogy felolvassam, vagy úgy határoznak,
hogy térjünk fölötte napirendre?

Morcerf úr elsápadt, és görcsösen szorongatta a kezében levő iratokat,
amelyek megzörrentek.

A bizottság úgy határozott, hogy a levelet fel kell olvasni: a gróf pedig
elgondolkodott, és semmiféle véleményt nem nyilvánított.

Így tehát az elnök felolvasta a következő levelet:

Elnök úr,

alapos felvilágosítással szolgálhatok a bizottságnak, amely azzal
foglalkozik, hogy megvizsgálja Morcerf gróf altábornagy Epirusban és
Macedóniában viselt dolgait.

Az elnök itt rövid szünetet tartott.

Morcerf gróf elsápadt. Az elnök kérdően nézett végig a hallgatóságon.

- Folytassa! - kiáltották mindenfelől.

Az elnök így folytatta:

Jelen voltam Ali pasa halálánál, mellette álltam utolsó perceiben is.
Tudom, mi lett Vaszilikiből és Haydée-ból. Rendelkezésére állok a
bizottságnak, sőt követelem is, hogy kihallgassanak. Amikor ön átveszi ezt
a levelet, én már a kamara előcsarnokában leszek.- És ki az a tanú, vagy
inkább ellenség? - kérdezte a gróf, és hangja elárulta mélységes izgalmát.

- Mindjárt megtudjuk, uram - válaszolta az elnök. - Helyesli a bizottság,
hogy kihallgassuk a tanút?

- Igen! Igen! - hallatszott minden oldalról.

Behívták az ajtónállót.

- Ajtónálló - kérdezte az elnök -, várakozik valaki az előcsarnokban?

- Igenis, elnök úr.

- És ki az?

- Egy nő van itt, szolga kíséretében.

Valamennyien összenéztek.

- Vezesse be azt a nőt- mondta az elnök.

Öt perc múlva ismét megjelent az ajtónálló. Minden szem az ajtóra
szegeződött, sőt magam is részt vettem az általános izgalmas várakozásban -
mondta Beauchamp.

Az ajtónálló mögött egy nő lépett be, hosszú fátyolba burkolva, mely egész
alakját beborította.

A fátyol alól kirajzolódó alak és a kellemes illat, amely felőle áradt,
elárulta, hogy fiatal és előkelő hölgy lehet, de semmi mást.

Az elnök arra kérte az ismeretlen nőt, hogy vesse le fátyolát, és csak
azután látszott, hogy a hölgy görög ruhát visel. Ezen felül csodálatosan
szép fiatal nő volt.

- Ő! - jegyezte meg Morcerf. - Ő az.

- Ki az az ő?

- Haydée.

- Honnan tudja?

- Kitaláltam... De folytassa csak, Beauchamp, nagyon kérem. Láthatja, hogy
nyugodt és erős vagyok.

- Morcerf úr - folytatta Beauchamp - iszonyattal és meglepetéssel nézett a
nőre. Az ő részére élet-halál kérdése volt, hogy mit ejt ki ez a bájos
száj. A mi számunkra azonban olyan különös és furcsaságokkal teli kalandot
jelentett, hogy mellette Morcerf úr megmenekülése vagy veszte már csak
másodsorban érdekelt bennünket.

Az elnök helyet mutatott a fiatal hölgynek, de az fejével intett, hogy
állva marad. A gróf lerogyott karosszékébe, és nyilvánvaló volt, hogy lába
felmondta a szolgálatot.

- Asszonyom - mondta az elnök -, ön levelet írt a bizottságnak, és
felajánlotta, hogy felvilágosításokat közöl velünk a janinai ügyben.
Kijelentette azt is, hogy az események szemtanúja volt.

- Valóban így is volt - válaszolta az ismeretlen nő édes-bús hangon,
amelyből keleti zengzetesség csendült ki.

- Engedje megjegyeznem - folytatta az elnök -, hogy ön még nagyon fiatal
lehetett akkor.

- Négyéves voltam. De mivel azok az események a legnagyobb kihatással
voltak életemre, a legkisebb részlet sem veszett el emlékezetemben, semmi
sem mosódott el.

- De hát miért érintették önt olyan közvetlenül azok az események, és
kicsoda ön, hogy ez a nagy katasztrófa olyan mélységes hatást keltett
önben?

- Apám életéről és haláláról volt szó - felelte a fiatal lány. - Engem
Haydée-nak hívnak, leánya vagyok Ali Tepelentinek, a janinai pasának és
szeretett feleségének, Vaszilikinek.

A szerény és mégis büszke pirosság, amely elfutotta a fiatal lány arcát,
tekintetének tüze, nyilatkozatának fensége kimondhatatlan hatást keltett a
gyülekezetben.

A gróf akkor sem lehetett volna lesújtottabb, ha valami villámcsapás
örvényt nyitott volna meg a lába előtt.

- Asszonyom - folytatta az elnök, és tisztelettel meghajolt -, engedjen meg
egy egyszerű kérdést, amely egyáltalában nem kételkedést jelent, és ígérem,
hogy ez lesz az utolsó kérdésem: tudná-e bizonyítani mindannak a
hitelességét amit állít?

- Tudom, uram - válaszolta Haydée, és fátyola alól illatos selyemtáskát
vett elő. - Mert itt van a születési bizonyítványom, amelyet apám állított
ki, és tábornokai írták alá, itt a keresztlevelem, mivel apám beleegyezett
hogy anyám vallásában nevelkedjem, ezt az iratot Macedónia és Epirus
pátriárkája látta el pecsétjével. És végül (kétségtelenül ez a
legfontosabb) itt a személyemről és anyám személyéről szóló eladási okmány,
amely azt bizonyítja, hogy a francia tiszt El-Kobir örmény kereskedőnek
eladott bennünket, jótevője feleségét és leányát, ezer erszényért, vagyis
mintegy négyszázezer frankért, a Portával történt gyalázatos alku után,
saját zsákmányaként.

Morcerf gróf arcát zöldes sápadtság öntötte el szeme véresen meredt ki a
rettentő vád hallatára, amelyet a hallgatóság gyászos némasággal fogadott.

Haydée még mindig nyugodtnak látszott, de nyugalma még ijesztőbb volt mint
haragjában lehetett volna, és átadta az elnöknek az arab nyelven írott
adásvételi szerződést.

Mivel úgy gondolhatták, hogy a bemutatott iratok valamelyike arab, újgörög
vagy török nyelven lehet írva, már előre értesítették a kamara tolmácsát és
behívatták. A nemes pairek közül az egyik, aki az egyiptomi hadjárat alatt
megtanult arabul, ellenőrizte a levél tartalmát, amelyet a tolmács
fennhangon fordított:

Én, El-Kobir rabszolgakereskedő és őfelsége háremének szállítója elismerem,
hogy egy gróf Monte Cristo nevű francia úrtól egy kétezer erszény értékre
becsült smaragdot kaptam egy Haydée nevű tizenegy esztendős keresztény
rabszolganő vételára fejében, a felséges szultán részére. A rabszolganő az
elhunyt nagyúrnak, Ali Tepelentinek, Janina pasájának, és kedvenc
feleségének, Vaszilikinek leánya, akit hét évvel ezelőtt időközben elhalt
anyjával együtt Konstantinápolyban vettem meg egy Ali Tepelenti vezír
szolgálatában állott francia ezredestől, név szerint Fernand Mondegótól.

A fent említett eladás őfelsége megbízásából történt, ezer erszény
összegért.

Kelt Konstantinápolyban, őfelsége jóváhagyásával, a Hedzsra 1247.
esztendejében,

Aláírás: EL-KOBIR

Jelen okiratot hitelesíteni kell a császári pecséttel, amelyet az eladó
köteles megszerezni.

A kereskedő aláírása mellett valóban ott volt a császár pecsétje.

A felolvasást halálos csend követte. A grófban szinte élet sem volt már,
csak tekintete, tűzben égő tekintete tapadt Haydée-ra.

- Asszonyom - mondta az elnök -, nem kérdeznénk ki Monte Cristo grófját,
aki, tudtommal, jelenleg önnel együtt Párizsban van?

- Uram - válaszolta Haydée -, Monte Cristo grófja, második apám három nap
óta Normandiában van.

- Dehát akkor ki tanácsolta önnek asszonyom, ezt a lépést, amelyért hálás
önnek a kamara, és amely tulajdonképpen természetes is születése és az
átélt szenvedések miatt?

- Uram - válaszolta Haydée - ezt a lépést egyrészt tiszteletem, másrészt
fájdalmam sugallta. Noha keresztény vagyok, Isten megbocsátja nekem, hogy
mindig arról gondolkoztam, hogyan bosszulhatnám meg nagy hírű apámat!
Mihelyt Franciaország földjére léptem és megtudtam, hogy az áruló Párizsban
lakik, minden idegszálammal figyeltem. Visszavonultan élek nemes pártfogóm
házában, de csak azért élek így, mert kedvelem a csendet és a nyugalmat,
hiszen ezek lehetővé teszik, hogy gondolataimmal és álmaimmal foglalkozzam.
Monte Cristo grófja azonban apai gondoskodással vesz körül, és mindenről
értesülök, ami a nagyvilágban történik. De én csak a távoli zajokra
figyelek. Olvasom az összes újságot, megkapom az albumokat és
zenedarabokat. Ilyen módon esett meg, hogy noha senkivel sem törődöm,
tudomásomra jutott hogy mi történt ma reggel a pairek kamarájában, és hogy
mi készül itt ma este... Azért írtam.

- Így tehát - kérdezte az elnök - Monte Cristo gróf úr nem is tud erről a
lépéséről?

- Sejtelme sem lehet róla, uram, és csak attól az egytől tartok hogy rossz
néven fogja venni, ha megtudja. De azért az életemnek mégiscsak gyönyörű
napja - folytatta a fiatal lány, és égnek emelte lángoló pillantását -,
mert végre alkalmat találtam rá, hogy megbosszuljam apámat.

Morcerf gróf eközben egy szót sem szólt. Kollégái folyton őt nézték, és
bizonyára szánakoztak is, amiért egy nő illatos leheletére így megsemmisült
az egész élete. Szerencsétlensége sötéten kiült arcvonásaira.

- Morcerf úr - mondta az elnök - felismeri ön ebben a hölgyben Ali
Tepelenti janinai pasa leányát?

- Nem - felelte Morcerf, és hallatlan erőfeszítést tett, hogy fel tudjon
állni -, koholmány az egész, amelyet ellenségeim találtak ki.

Haydée egyre az ajtót leste, mintha várt volna valakit, de most hirtelen
hátrafordult, és mikor látta, hogy Morcerf gróf felállt, rettenetes
kiáltást hallatott:

- Nem ismersz meg? - kérdezte. - Hát jól van. Szerencsére azonban én rád
ismerek! Fernand Mondego vagy, a francia tiszt, aki kiváló apám csapatait
kiképezted. Te szolgáltattad ki a janinai erődöket! Apám Konstantinápolyba
küldött, hogy a szultánnal közvetlenül tárgyalj jótevőd élete és halála
felől, és hamis fermánt hoztál magaddal, amelyben apám kegyelmet kapott! Te
kaptad meg e fermán segítségével a pasa gyűrűjét, amelynek láttára Szelim,
a tűz őrzője, tartozott neked engedelmeskedni. Te szúrtad le Szelimet! Te
adtál el bennünket, anyámat meg engem, El-Kobir kereskedőnek! Gyilkos!
Gyilkos! Gyilkos! Még ott van a homlokodon gazdád kiontott vére! Oda
nézzenek! Mindenki láthatja!

Ezeket a szavakat az igazságnak olyan lelkes erejével mondta, hogy minden
szem a gróf homloka felé tekintett, sőt, ő maga is végigsimította homlokát,
mintha most is ott érezné Ali még ki sem hűlt vérét.

- Ön tehát határozottan felismeri Morcerf urat, hogy valóban azonos Fernand
Mondegóval, a tiszttel?

- Még hogy felismerem-e?! - kiáltotta Haydée. - Ó, anyám! Te azt mondtad
nekem: "Te szabad voltál, volt apád, akit szerettél, és szinte királynő
lehettél volna! Nézd meg jól ezt az embert, ez tett téged rabszolgává, ő
tűzte lándzsája hegyére apád fejét, ő adott el bennünket, ő szolgáltatott
ki mindannyiunkat! Nézd meg jól a jobb kezét, széles sebhely van rajta. Ha
elfelejtenéd az arcát, felismerheted a kezéről, amelybe egyenként potyogtak
belé El-Kobir kereskedő aranyai!" Még hogy felismerem-e! Merje azt mondani,
hogy nem ismert rám!

Minden szó tőrdöfésként hatott Morcerf grófra, s ezzel együtt ereje is
megtört. Az utolsó szavak hallatára önkéntelenül hátrakapta jobb kezét,
amelyet valóban sebforradás éktelenített el, és eldugta zubbonya alá,
azután hátrahanyatlott karosszékében, és mélységes kétségbeesés fogta el.

Ez a jelenet úgy felkavarta a kedélyeket, mint ahogy az északi szél dobálja
ide-oda a száráról levált falevelet.

- Morcerf gróf úr - mondta az elnök -, ne hagyja el magát, feleljen: a
kamara igazságérzete mindenek fölött áll, és egyenlően ítél mindenki
fölött, akár az Isten. Nem engedi, hogy ellenségei letiporják anélkül, hogy
alkalmat nyújtana a védekezésre. Akarja, hogy újabb vizsgálatot indítsunk?
Akarja, hogy kéttagú küldöttséget menesszünk Janinába? Beszéljen!

Morcerf nem válaszolt.

A bizottság valamennyi tagja irtózattal nézett egymásra. Jól ismerték a
gróf heves és hajthatatlan jellemét. Valóban rettenetes ütés béníthatta így
meg ezt az embert, ha még védekezésre sem gondol.

De végre is arra gondoltak, hogy e mélységes hallgatásra, amely olyan volt,
mint egy kába álom, majd csak bekövetkezik az ébredés, s az olyan lesz,
mint a villámcsapás.

- Mire határozta hát magát? - kérdezte az elnök.

- Semmire! - felelte a gróf tompán és felállt.

- Ali Tepelenti leánya - folytatta az elnök - ezek szerint az igazságot
mondta? Ő hát valóban az a lesújtó tanú, akinek a szemébe a bűnös nem meri
azt mondani: NEM? Véghezvitte hát ön mindazt valóban, amivel vádolják?

A gróf olyan kétségbeesetten nézett maga körül, hogy még egy tigris szíve
is megesett volna rajta, de a bírákat nem tudta lefegyverezni. Akkor a
boltozatra emelte tekintetét, majd hirtelen visszakapta, mintha attól félt
volna, hogy megnyílik, és ráveti sugarát egy második törvényszék, amelyet
mennyboltnak hívnak, és egy másik bíró, akinek a neve: Isten.

Egy hirtelen mozdulattal feltépte a végiggombolt kabátját, mert fojtogatta,
és úgy rohant ki a teremből, mint aki eszét vesztette. A boltozat egy
pillanatig gyászos komorságával verte vissza lépteit, majd egy vágtató
hintó robogása rázta meg a firenzei stílusú épület oszlopcsarnokát.

- Uraim - mondta az elnök, mikor a csend helyreállt. -, Morcerf gróf urat
hitszegés, árulás és hűtlenség büntettében marasztaljuk el?

- Igen! - hangzott a vizsgáló bizottság egyhangú válasza.

Haydée ott maradt az ülés végéig, végighallgatta az ítéletet anélkül, hogy
arcán az örömnek vagy a szánalomnak legkisebb jele is mutatkozott volna.

Akkor ismét magára öltötte fátyolát, méltóságos mozdulattal köszöntötte a
bizottság tagjait, és olyan léptekkel távozott, mint. Vergilius istennői.


*** 10 - A kihívás +++

- Ekkor - folytatta Beauchamp - felhasználtam a csendet és a terem
sötétségét, hogy észrevétlenül kisurranjak. Az az ajtónálló, aki nemrég
bevezetett a terembe, az ajtóban várt reám. Végigvezetett a folyosókon
egészen egy kis ajtóig, amely a rue Vaugirard-ra nyílik. Megtört szívvel,
de mégis elragadtatva jöttem ki onnan, bocsásson meg ezért a kifejezésért,
Albert: a szívem ön miatt fájt, elragadtatásomat pedig az apjáért bosszút
álló fiatal lány nemes viselkedése okozta. Igen, esküszöm, Albert,
akárhonnan jött is ez a leleplezés, azt állítom, lehet, hogy ellenségtől
jött, de akkor ez az ellenség a Gondviselés küldötte volt.

Albert két kezébe szorította a fejét, azután szégyentől égő és könnyben ázó
arcát felemelte, és megragadta Beauchamp karját.

- Barátom - mondta -, az életemnek vége, és nem mondhatom, mint ön, hogy
ezt a csapást a Gondviselés mérte rám, hanem azt, hogy fel kell kutatnom
azt az embert, aki üldöz. Azután, ha már megtudom, ki az, megölöm, vagy ő
öl meg engem. Számítok barátságára, hogy segítségemre lesz, Beauchamp, ha
ugyan a megvetés nem ölte meg szívében ezt az érzést.

- A megvetés, barátom? De hát mi köze önnek ehhez a szerencsétlenséghez?
Semmi, hála istennek! Már nem élünk abban a korban, amikor egy igazságtalan
balítélet a fiút tette felelőssé az apa tetteiért. Tekintsen csak vissza az
életére, Albert. Rövidke élet áll még ön mögött, az igaz, de szebb
hajnalhasadást el sem lehet képzelni, mint az öné! Nem, Albert; ön fiatal
és gazdag, higgyen nekem, hagyja el Franciaországot. Ebben a nyugtalan
életű és változó Babilonban hamar felejtenek mindent. Három-négy év múlva
visszajön, akkorára már nőül vett valami orosz hercegkisasszonyt, és
senkinek sem fog eszébe jutni, hogy mi történt tegnap, még kevésbé, hogy mi
történt tizenhat esztendővel ezelőtt.

- Köszönöm kedves jó Beauchamp, köszönöm, hogy annyi jóindulattal mondta
mindezt, de ez így lehetetlen. Elmondtam már a kívánságomat, és most, ha
kell, a "kívánom" szó helyett azt mondom: "akarom". Megértheti, hogy én,
akit olyan közelről érint ez az ügy, más szemszögből nézem az egészet, mint
ön. Amit ön úgy lát, hogy mennyei forrásból származik, azt én kevésbé
tiszta eredetűnek vélem. Bevallom, úgy látom, a Gondviselés igen távol van
az egésztől, és ez nagyon helyénvaló is, mert a mennyei jutalmazás és
büntetés láthatatlan és meg nem fogható küldötte helyett kézzelfogható és
látható emberre fogok találni, akin, esküszöm, megbosszulom a sok kínt,
amelyet egy hónap óta végigszenvedtem. És most megismétlem, Beauchamp,
vissza akarok térni az emberek közé, és ha ön még valóban barátom, mint
ahogy állítja, legyen segítségemre, hogy rátaláljak az apámat sújtó kézre.

- Nem bánom! - válaszolta Beauchamp. - És ha ragaszkodik hozzá, hogy földi
szemmel nézzem a dolgot, arra is hajlandó vagyok. Ha mindenáron fel akarja
kutatni, ki az ellensége, segítségére leszek benne. És meg is fogom
találni, hiszen ebben a hajszában az én becsületem csaknem annyira kockára
van téve, mint az öné.

- Nohát akkor, Beauchamp, azonnal, máris kezdjük meg a nyomozást. Minden
elvesztegetett perc egy örökkévalóság a számomra. A feljelentő még
büntetlenül él, joggal remélheti, hogy nem is éri el a büntetés. De
becsületemre mondom, ha ezt reméli, keservesen csalódik!

- Hallgasson hát ide, Morcerf.

- Beauchamp, úgy látom, ön sejt már valamit. Hadd halljam, talán az
életemet menti meg vele!

- Nem mondom, hogy bizonyos nyomon vagyok, Albert, de már ez is fény az
éjszakában: ha ezt a fényt követjük, talán célhoz érünk.

- Mondja hát! Láthatja, hogy égek a türelmetlenségtől!

- Elmondom hát azt, amit Janinából hazatérve nem akartam elbeszélni önnek.

- Beszéljen.

- Janinában tehát a következő történt, Albert: természetesen a város
legelső bankjához fordultam felvilágosításért. Még ki sem ejtettem az ön
apja nevét, csak éppen megemlítettem az ügyet, a bankár már így szólt:

- Ó, most már tudom, mi hozta önt ide.

- Hogy lehet az?

- Mert alig két héttel ezelőtt ugyanebben az ügyben fordultak hozzám.

- Kicsoda?

- Egy párizsi bankár, akivel összeköttetésben állok.

- Hogy hívják azt a bankárt?

- Danglars-nak.

- Ő az! - kiáltott fel Albert. - Csakugyan ő üldözi szegény apámat
irigykedéseivel már hosszú ideje. Ő, az állítólagos népbarát, nem tudja
megbocsátani Morcerf grófnak, hogy Franciaország pairje lett. Ott van az a
minden igaz ok nélkül meghiúsított házasság is. Igen, persze, ő az.

- Kérdezősködnie kell, Albert (de nehogy elhamarkodja a dolgot!),
tudakozódjék, mondom, és ha igaz a dolog...

- Igen, igen! Ha igaz a dolog - kiáltott fel a fiatalember -, akkor bizony
megfizet minden szenvedésemért!

- Legyen óvatos, Morcerf, ez már idős ember.

- Éppúgy tekintettel leszek a korára, mint ahogy ő tekintettel volt
családom becsületére. Ha valamiért haragudott az apámra, miért nem nyíltan
szállt szembe vele? Nem, szemtől szembe nem mer kiállni!

- Albert, nem ítélem el önt, csak vissza akarom tartani kissé. Albert,
óvatosan kezdjen hozzá.

- Ne féljen, egyébként ön is velem lesz. Beauchamp, az ünnepélyes ügyeket
mindig tanú jelenlétében kell elintézni. Mielőtt lenyugszik a nap, ha
valóban Danglars a bűnös, akkor vagy ő fejezi be életét, vagy én halok meg.
De már a becsületemnek szép temetést akarok rendezni, Beauchamp.

- Az ilyen elhatározásokat azonnal véghez kell ám vinni, Albert. Danglars
urat akarja felkeresni? Akkor máris induljunk.

Azonnal bérkocsit hozattak. Amint a bankár palotájához értek,
megpillantották a kapu előtt Andrea Cavalcanti úr kocsiját és inasát.

- No lám csak! - jegyezte meg Albert sötéten. - Ez pompás. Ha Danglars úr
nem akarna megverekedni velem, akkor megölöm a vejét. Egy Cavalcanti csak
megverekszik velem!

A fiatalembert bejelentették a bankárnak, aki jól tudta, mi történt előtte
való este, és nem akarta fogadni. De már késő volt, Albert követte a
komornyikot, hallotta a kiadott parancsot, belökte az ajtót, és Beauchamp
kíséretében behatolt a bankár dolgozószobájába.

- Mi az, uram - kiáltott Danglars -, nem áll talán jogomban azt fogadni
otthonomban, akit akarok? Úgy látom, alaposan megfeledkezett magáról.

- Nem én, uram - felelte Albert hidegen. - Vannak bizonyos körülmények, és
most ez áll fenn, amikor az ember köteles otthon lenni, legalábbis bizonyos
személyek részére, hacsak nem akar gyávának feltűnni.

- Mit akar hát tőlem, uram?

- Azt akarom - válaszolta Morcerf közelebb lépve, és ügyet se vetett
Cavalcantira, aki a kandallónak támaszkodott -, azt akarom, hogy
találkozzunk egy félreeső sarokban, ahol tíz percen át nem zavar senki
bennünket. Egyebet nem kérek, csak egy zugot, ahol kettőnk közül az egyik
ott marad a falevelek alatt.

Danglars elsápadt, Cavalcanti megmozdult. Albert a fiatalember felé
fordult.

- Ó, istenem - mondta -, hát jöjjön ön is, ha akarja, gróf úr, ez jogában
áll, hiszen ön úgyszólván már a családhoz tartozik, és ilyenfajta találkát
annyi embernek adok, ahány csak hajlandó elfogadni.

Cavalcanti kissé bárgyún bámult Danglars-ra, aki nagy nehezen felállt, és a
két fiatalember közé lépett. Albert-nek Andrea ellen intézett támadása más
mederbe terelte gondolatait, és abban reménykedett, hogy Albert látogatása
mögött egyéb ok húzódik meg, mint amire előbb gondolt.

- Nézze, uram - mondta Danglars -, ha bele akar kötni ebbe az úrba, amiért
ön fölé helyeztem, kijelentem, hogy a királyi ügyész elé viszem a dolgot.

- Téved, uram - mondta Morcerf sötét mosollyal -, eszem ágában sincs
házasságról beszélni, és csak azért fordultam Cavalcanti úrhoz, mert egy
pillanatig úgy rémlett, mintha bele akart volna avatkozni a kettőnk
vitájába. Egyebekben pedig önnek igaza van - tette hozzá -, én ma
mindenkibe belé akarok kötni. De legyen nyugodt, Danglars úr, öné az
elsőség.

- Uram - válaszolta Danglars sápadtan a haragtól és a félelemtől -,
figyelmeztetem, hogy amikor veszett kutya kerül az utamba, akkor megölöm,
és semmi lelkifurdalásom sincs miatta, hiszen a társadalomnak tettem vele
szolgálatot. Ha ön megdühödött, és meg akar marni, figyelmeztetem, hogy
könyörtelenül megölöm. Nohát! Én tehetek az apja becstelenségéről?

- Te tehetsz, nyomorult! - kiáltott Morcerf. - A te hibád!

Danglars hátrált egy lépést.

- Az én hibám? - mondta. - Megbolondult? Hát tudtam én egyáltalában erről a
görög dologról? Én? Utaztam én azokban az országokban? Talán én tanácsoltam
az apjának, hogy szolgáltassa ki a janinai várat? Hogy elárulja...

- Csend legyen! - hallatszott Albert tompa hangja. - Nem közvetlenül idézte
ön elő ezt a szerencsétlenséget, de a botrányt képmutató módon mégiscsak ön
okozta.

- Én?

- Igenis ön! Honnan származik az egész leleplezés?

- Úgy hiszem, az újság megírta: Janinából, a kutyafáját!

- És ki írt Janinába?

- Janinába?

- Igen. Ki írt oda, és ki kért felvilágosítást az apámról?

- Azt hiszem, bárki írhat Janinába.

- Mégiscsak egyvalaki írt.

- Egyvalaki?

- Igen! Mégpedig ön!

- Kétségtelen, hogy írtam. Azt hiszem, hogy ha valaki férjhez adja a
lányát, joga van tudakozódni az illető fiatalember családja felől. Ez
nemcsak joga, hanem kötelessége is.

- Mikor ön írt oda, uram - jelentette ki Albert -, akkor már bizonyos volt
a válasz felől.

- Én? Esküszöm, hogy soha az életben eszembe sem jutott volna, hogy
Janinába írjak! - kiáltott fel Danglars őszinte határozottsággal, amire
talán nem is annyira félelme ösztönözte, mint inkább az, hogy megesett a
szíve a szerencsétlen fiatalemberen. - Hát tudtam én egyáltalán Ali pasa
katasztrófájáról?

- Akkor hát rávette valaki, hogy írjon?

- Természetesen.

- Sarkallták rá?

- Igen.

- Ugyan ki?... Mondja hát meg!...

- A mindenségit! Nagyon egyszerű az egész. Beszéltem az ön apjának a
múltjáról, kifejtettem, hogy vagyonának eredete még mindig igen homályos.
Az illető azt kérdezte tőlem, hogy hol szerezte hát Morcerf ezt a vagyont.
"Görögországban" - feleltem. Ő erre azt mondta: "Nohát, akkor írjon
Janinába."

- És ki adta ezt a tanácsot önnek?

- Ej, hát Monte Cristo grófja, az ön barátja!

- Monte Cristo grófja tanácsolta, hogy írjon Janinába?

- Úgy van, és én írtam is. Akarja látni a levelezésemet? Szívesen
megmutatom.

Albert és Beauchamp összenéztek.

- Uram - mondta kisvártatva Beauchamp, aki ez ideig meg se szólalt -, ezek
szerint ön a grófot vádolja, aki nem tartózkodik Párizsban, és ebben a
pillanatban nem is igazolhatja magát.

- Nem vádolok én senkit, uram - jelentette ki Danglars - csak elmondtam az
egészet, ahogy van, és szívesen elismétlem Monte Cristo grófja előtt is,
amit az imént mondtam.

- Azt is tudja a gróf, hogy ön milyen választ kapott?

- Megmutattam neki.

- Tudta a gróf, hogy apám keresztneve Fernand és családi neve Mondego volt?

- Hogyne, ezt én már régen megmondtam neki, és én csak azt cselekedtem,
amit bárki megtett volna a helyemben, sőt talán annyit sem. Mikor egy
nappal később Monte Cristo úr unszolására Morcerf gróf eljött hozzám, hogy
hivatalosan megkérje a leányomat, mint ahogy ez szokás, ha az ember végére
akar járni valaminek, elutasítottam, elutasítottam teljes határozottsággal,
az igaz, de minden magyarázat és hűhó nélkül. De minek is csaptam volna
hűhót? Mi közöm nekem Morcerf úr becsületéhez vagy gyalázatához? Ettől se
nem estek, se nem emelkedtek a részvények.

Albert érezte, hogy a vér a fejébe szalad. Semmi kétség. Danglars aljas
módon ugyan, de annak az embernek a biztonságával védekezik, aki, ha nem is
a teljes igazat, de legalább egy részét megmondja. Igaz, hogy nem
lelkiismeretességből, hanem inkább félelemből. Egyébként mit akart Morcerf.
Nem az volt most fontos neki, hogy Danglars-e a bűnös vagy Monte Cristo, az
volt a fő, hogy legyen valaki, akit felelősségre vonhat a könnyebb vagy
súlyosabb sértés miatt, legyen valaki, aki megverekszik vele, márpedig
nyilvánvalónak látszott, hogy Danglars erre nem kapható.

Azután egyszerre csak felmerült emlékezetében sok elfeledett vagy
figyelemre nem méltatott mozzanat. Monte Cristo mindent tudott, hiszen ő
vette meg Ali pasa leányát, és mindennek ellenére mégis azt tanácsolta
Danglars-nak, hogy írjon Janinába. Mikor már tudta a választ, beleegyezett,
hogy teljesítse Albert kívánságát, és bemutatta Haydée-nak. Mikor a lány
előtt állt, akkor a gróf a társalgás fonalát ügyesen Ali halálára vezette,
nem ellenezte, hogy Haydée mindent elbeszéljen (kétségtelen azonban, hogy
újgörögül utasította a lányt, hogy Morcerf-nek nem szabad ráismernie
apjára). Egyébként nem kérte-e fel őt, Morcerf-t, hogy ne ejtse ki apja
nevét Haydée előtt? Végül elvitte őt Normandiába abban a pillanatban,
amikor tudta, hogy a botránynak ki kell törnie. Semmi kétség, mindez
számítás volt, és bizonyos, hogy Monte Cristo egy követ fúj Morcerf gróf
ellenségeivel.

Albert egy sarokba vonta Beauchamp-t, és elmondta neki gondolatait.

- Igaza van - jelentette ki Beauchamp. - Mindabban, ami itt történt,
Danglars úr csak hitvány eszköz volt, s önnek Monte Cristo úrtól kell
magyarázatot kérnie.

Albert hátrafordult.

- Uram - mondta Danglars-nak -, érthető, ugye, hogy most még nem búcsúzom
el öntől véglegesen. De tudnom kell, helytállók-e a vádjai, és erről előbb
Monte Cristo grófjával kell beszélnem.

Üdvözölte a bankárt, és Beauchamp-mal együtt távozott. Cavalcantit még csak
észre sem vette.

Danglars kikísérte őket az ajtóig, és ismét biztosította Albert-t, hogy
neki Morcerf gróf ellen semmi személyes gyűlöletre nincs oka.


*** 11 - A sértés +++

Lent a bankár kapujában Beauchamp megállította barátját.

- Várjon csak - mondta -, az imént odafent Danglars úrnál azt mondtam, hogy
Monte Cristo úrtól kell magyarázatot kérnie?

- Azt mondta, és most elmegyünk hozzá.

- Gondolkozzunk csak, Morcerf, mielőtt felkeressük a grófot.

- Ugyan min gondolkozzam?

- Ennek a lépésnek a komolyságán.

- Ez talán komolyabb lenne, mint az, hogy Danglars-hoz mentünk?

- Nagyon is. Danglars úr a pénz embere, és mint tudja, a pénzemberek
ragaszkodnak a tőkéhez, és nem egykönnyen párbajoznak. A másik ellenben
nemesember, vagy legalábbis annak látszik. De nem fél tőle, hogy a
nemesember máza alatt valami brávó rejtőzik?

- Én csak egyetlen dologtól félek: hogy olyan emberrel kerülök szembe, aki
nem verekszik meg.

- Ó, legyen nyugodt - felelte Beauchamp -, a gróf ugyancsak megverekszik.
Én viszont attól az egytől félek, hogy túlságosan jól tud verekedni. Csak
vigyázzon ám!

- Barátom - mondta Morcerf verőfényes mosollyal -, hiszen minden vágyam ez!
És lehetnék-e boldogabb, mintha apámért halhatnék meg? Ez mindannyiunkat
megmentene.

- Az édesanyja belehalna!

- Szegény édesanyám - mondta Albert, és kezével eltakarta a szemét -, tudom
én jól. De még mindig jobb, ha ettől hal meg, mintha a szégyen ölné meg.

- Tehát elszánta magát, Albert?

- El.

- Gyerünk hát! De gondolja, hogy megtaláljuk?

- Néhány órával eljöttöm után ő is elindult, azóta tehát már bizonyára meg
is érkezett.

Kocsiba szálltak, és elhajtattak a Champs-Élysées 30. szám alá.

Beauchamp egyedül akart kiszállni, de Albert figyelmeztette, hogy ilyen
rendkívüli ügyben eltekinthetnek a párbaj megszokott illemszabályaitól.

A fiatalember olyan szent ügynek kezelte az egészet, hogy Beauchamp
mindenben alávetette magát barátja akaratának. Így hát engedett és követte,
Albert a kapus fülkéjéből egyetlen ugrással már a lépcsőfeljáratnál
termett.

Baptistin fogadta.

A gróf valóban megérkezett, de éppen fürdött, és megtiltotta, hogy bárkit
is bebocsássanak hozzá.

- És a fürdő után? - kérdezte Morcerf.

- Akkor ebédel a gróf úr.

- És ebéd után?

- Alszik egy órát.

- Azután?

- Azután az Operába megy.

- Bizonyos ez? - kérdezte Albert.

- Egészen bizonyos. A gróf úr pontban nyolc órára rendelte a fogatot.

- Nagyszerű - felelte Albert. - Csak ennyit akartam megtudni.

Azután Beauchamp-hoz fordult:

- Ha van valami dolga, Beauchamp, intézze el most mindjárt. Ha találkája
volna ma estére, azt is halassza holnapra. Megérti, ugye, számítok rá, hogy
velem jön az Operába. Ha lehet, hozza magával Château-Renaud-t is.

Beauchamp élt az engedelemmel, s miután megígérte Albert-nek, hogy
háromnegyed nyolcra érte megy távozott.

Albert, amint hazaért, értesítette Franzot, Debrayt és Morrelt, hogy
szívesen venné, ha este eljönnének az Operába.

Azután meglátogatta édesanyját, aki az előző esti események óta bezáratta
ajtaját, s nem mozdult ki a szobájából. A nyilvános megalázás okozta
fájdalom ágyba döntötte.

Mikor Mercédes meglátta fiát, mint várható volt, zokogásba tört ki,
és megragadta Albert kezét. A sírás kissé enyhítette fájdalmát.

Albert egy percig némán szemlélte anyját. A fiatalember sápadt arcán és
összehúzott szemöldökén tisztán látszott, hogy a szívében kissé lelohadt a
bosszúvágy.

- Anyám - kérdezte Albert -, tud róla, hogy Morcerf grófnak van valami
ellensége?

Mercédes összerezzent. Észrevette, hogy fia nem azt mondta:
"apámnak".

- Édes fiam - felelte -, az olyan magas állású embernek, mint a gróf sok
olyan ellensége van, akiről nem is tud. Egyébként, akikről tudunk, azok nem
is a legveszedelmesebb ellenségek.

- Persze tudom, és éppen ezért fordulok az ön éleslátásához. Ön olyan okos
asszony, anyám, hogy semmi sem kerüli el a figyelmét.

- Miért mondod ezt?

- Mert ön észrevette például azt is, hogy az estélyünkön Monte Cristo úr
semmit sem akart fogyasztani nálunk.

Mercédes remegve könyökölt fel láztól forró karjára.

- Monte Cristo úr! - kiáltott fel. - Ugyan mi összefüggésben lehet ő az
előbbi kérdéseddel?

- Tudja, anyám, hogy Monte Cristo úr úgyszólván keleti ember, és a keletiek
se nem esznek, se nem isznak ellenségeik házában, hogy bosszújuk
szabadságát semmi se csorbítsa.

- Monte Cristo úr a mi ellenségünk volna, azt mondod, Albert? - folytatta
Mercédes, és fehérebb lett, mint ágyán a lepedő. - Ki hitette ezt el
veled? És miért? Bolond vagy, Albert. Monte Cristo úr mindig csak
előzékenyen viselkedett irányunkban. Monte Cristo úr megmentette az
életedet, és a grófot te magad mutattad be nálunk. Ó, fiam, nagyon kérlek,
ha ilyen gondolataid vannak, vesd el őket, és ha tanácsolhatok valamit, sőt
többet mondok, ha kérhetlek valamire, csak az lehet, hogy légy vele jó
barátságban.

- Anyám - vetette ellen a fiatalember sötét tekintettel -, önnek valami
különös oka lehet rá, hogy annyira lelkemre köti, kíméljem ezt az embert...

- Nekem! - kiáltott fel Mercédes, és most éppolyan gyorsan elpirult,
mint ahogy az előbb elsápadt, s csaknem utána mindjárt még halványabb lett,
mint az imént volt.

- Hogyne volna, mégpedig az az oka, ugye - folytatta Albert -, hogy ez az
ember nem árthat nekünk?

Mercédes megborzongott, és kutató pillantást vetett a fiára:

- Furcsán beszélsz velem, Albert - jegyezte meg -, és különösen elfogultnak
látszol. Mit vétett neked a gróf? Három nappal ezelőtt vele voltál
Normandiában. Három nappal ezelőtt mindketten a legjobb barátodnak
tekintettük.

Albert ajkán gúnyos mosoly jelent meg. Mercédes észrevette ezt a
mosolyt, asszonyi és anyai kettős ösztönével mindent kitalált. De mivel
okos és erős volt, zavarát és kétségbeesését ügyesen elrejtette.

Albert nem folytatta a beszélgetést. Kisvártatva azonban a grófné szólalt
meg:

- Azért jöttél, hogy megkérdezd, hogy érzem magam - mondta. - Őszintén
megvallom, fiam, nem jól vagyok. Jó volna, ha itt maradnál, Albert, mert az
egyedüllét nagyon rossz hatással van rám.

- Édesanyám - válaszolta a fiatalember -, tudja, milyen boldogan állnék
rendelkezésére, ha egy sürgős és fontos ügy nem kényszerítene rá, hogy
egész este magára hagyjam.

- Jól van! - felelte Mercédes sóhajtva. - Menj csak, Albert, nem
akarom, hogy fiúi részvéted rabszolgája légy.

Albert úgy tett, mintha nem hallotta volna anyja szavait. Köszönt és
távozott.

Alig csukódott be az ajtó a fiatalember mögött, Mercédes behívatta
egyik meghitt inasát, és meghagyta neki, hogy kövesse Albert-t egész teste,
bárhová megy is, és őt azonnal értesítse mindenről.

Azután csengetett komornájának, és noha gyengének érezte magát felöltözött,
hogy minden eshetőségre készen álljon.

Az adott megbízást az inasnak nem volt nehéz teljesítenie. Albert
visszatért a szobájába, és keresett gondossággal öltözött át. Tíz perccel
nyolc óra előtt betoppant Beauchamp: találkozott Château-Renaud-val, aki
megígérte, hogy még a függöny felgördülése előtt ott lesz a földszinten.

Mindketten Albert kocsijába szálltak, és mivel nem volt rá okuk, hogy
titkolják, hová indulnak, Albert jó hangosan adta ki az utasítást:

- Az Operához!

Türelmetlenségében úgy sietett, hogy előbb ért be, mintsem a függönyt
felhúzták volna. Château-Renaud a helyén ült már: Beauchamp mindenről
értesítette, így hát Albert-nek nem volt magyaráznivalója. Château-Renaud
olyan természetesnek találta, hogy a fiú bosszút akar állni apjáért, hogy
meg sem próbálta lebeszélni róla, hanem biztosította arról, hogy mindenben
rendelkezésére áll.

Debray még nem érkezett meg, de Albert tudta, hogy ritkán mulasztja el az
Opera egy-egy előadását. Albert összevissza járkált a színházban, míg csak
fel nem húzták a függönyt. Abban reménykedett, hogy összetalálkozik Monte
Cristóval akár a folyosón akár a lépcsőházban. A csengő azonban a helyére
szólította, és helyet foglalt földszinti székén Château-Renaud és Beauchamp
között.

Tekintetét eközben nem vette le a két oszlop között levő páholyról, amely
azonban az egész első felvonás alatt csökönyösen zárva maradt.

Végre, mikor Albert már talán századszor nézte meg az óráját, a második
felvonás kezdetén nyílt a páholy ajtaja, és fekete ruhában megjelent Monte
Cristo. A páholy széléhez támaszkodott, hogy szemügyre vegye a nézőteret.
Nyomában volt Morrel, aki szemével nővérét és sógorát kereste. Rájuk is
talált egy másodemeleti páholyban, és intett nekik.

A gróf, amint körülnézett a nézőtéren, tekintete megakadt egy sápadt arcon
és két villogó szemen, amely szinte felfalta pillantásával. Noha felismerte
Albert-t, de a fiatalember feldúlt arca láttára úgy tett, mintha nem vette
volna észre. Leült tehát, gondosan megőrizte közönyösségét, elővette
messzelátóját tokjából, és másfelé kezdett nézelődni.

Ám ha úgy tett is, mintha nem látná a fiatalembert, a gróf mégsem
veszítette szem elöl, és mikor a második felvonás végén leeresztették a
függönyt, csalhatatlan és biztos pillantása követte a fiatalembert, amint
két barátjával együtt kimegy a nézőtérről.

Csakhamar megpillantotta Albert sápadt arcát a vele szemben levő első
emeleti páholyban. A gróf érezte, hogy közeledik a vihar, és mikor
hallotta, hogy kulcs fordul meg páholya zárjában, noha éppen a legvidámabb
arccal beszélgetett Morrellel, azért jól tudta, mihez tartsa magát, és
mindenre elkészült.

Nyílt az ajtó.

Csak akkor fordult meg Monte Cristo, és megpillantotta Albert-t
halotthalványan, az izgalomtól remegve. Mögötte jött Beauchamp és Château-
Renaud.

- No lám! - kiáltott fel azzal a jóindulatú udvariassággal, amely rendesen
megkülönböztette a mindennapi emberek modorától. - Lám, az én lovasom célba
futott! Jó estét, Morcerf úr.

Annyira ura volt magának, hogy arca a legtökéletesebb barátságot fejezte
ki.

Morrelnek csak akkor jutott eszébe, milyen levelet kapott a vicomte-tól. A
levélben minden magyarázat nélkül arra kérte, hogy jöjjön el az Operába. És
megértette, hogy valami rettenetes dolog van készülőben.

- Nem azért jöttünk ide, hogy képmutató udvariaskodásokkal vagy
álbarátsággal halmozzuk el egymást - jegyezte meg a fiatalember. - Azért
jöttünk, hogy magyarázatot kérjünk, gróf úr.

A fiatalember remegő hangja alig tudott előtörni összeszorított foga közül.

- Magyarázatot? Az Operában? - felelte a gróf olyan nyugalommal és olyan
átható tekintettel, mint aki mindig tud uralkodni önmagán. - Akármilyen
kevéssé ismerem is a párizsi szokásokat, azt nem hittem volna, uram, hogy
ezen a helyen szoktak magyarázatot kérni.

- De ha egyesek elrejtőznek otthonukban - jegyezte meg Albert -, ha nem
lehet behatolni hozzájuk, hol azzal az ürüggyel, hogy fürödnek, hol
asztalnál ülnek vagy alusznak, akkor azt a helyet kell megragadni, ahol
éppen találkozni lehet velük.

- No, énvelem nem valami nehéz találkozni - jelentette ki Monte Cristo -,
mert még tegnap, uram, ha nem csal az emlékezetem, az én vendégem volt.

- Tegnap, uram - mondta a fiatalember egészen összezavarodva -, valóban az
ön vendége voltam, mert nem tudtam, kicsoda ön.

E szavakat olyan emelt hangon mondta Albert, hogy a szomszéd páholyokban
ülők és a folyosón sétálgatók is meghallhassák. A páholyokban hátra is
fordultak, a folyosón sétálgatók pedig megálltak Beauchamp és Château-
Renaud mögött e szóváltás hallatára.

- Honnan jön ön, uram? - kérdezte Monte Cristo, a legkisebb látható
felindulás nélkül. - Mintha nem volna egészen eszénél.

- Mivel megértem az ön álnokságát, uram, és meg tudom értetni önnel, hogy
bosszút akarok állni, talán mégis eléggé eszemnél vagyok - mondta Albert
dühösen.

- Uram, egyáltalában nem értem önt - ellenkezett Monte Cristo -, de ha
érteném is, ön mindenesetre túlságosan hangosan beszél. Én itt itthon
vagyok, uram, és csupán nekem van jogom emeltebb hangon beszélni. Távozzék,
uram! - Monte Cristo csodálatosan parancsoló mozdulattal mutatott ajtót
Albert-nek.

- Ohó, tudom ám a módját, hogy mivel lehet önt kimozdítani innen! -
folytatta Albert, és görcsösen szorongatta kesztyűjét, ami nem kerülte el a
gróf figyelmét.

- Helyes, helyes! - mondta egykedvűen Monte Cristo. - Ön mindenképpen össze
akar tűzni velem, uram, azt már látom. De fogadjon el egy tanácsot tőlem,
vicomte, és ne feledje el: nagyon rossz szokás lármát csapni, amikor
párbajra hív valakit. Egyeseknek nem tesz jót a nagy zaj, Morcerf úr.

E név hallatára a csodálkozás moraja futott végig a jelenet hallgatóin. Az
este óta a Morcerf név szájról szájra járt.

Albert elsőnek és mindenkinél jobban megértette a célzást, és olyan
mozdulatot tett, mint aki a gróf arcába akarja dobni a kesztyűjét. De
Morrel megragadta a csuklóját, Beauchamp és Château-Renaud hátulról
tartották vissza, mivel attól féltek, hogy a jelenet túllő a célon.

Monte Cristo azonban fel sem állt, előrehajolt a székén, és csak a kezét
nyújtotta ki. Kiragadta a fiatalember görcsösen összeszorított ujjai közül
az izzadt és összegyűrt kesztyűt:

- Uram - mondta félelmes hangon -, úgy veszem, mintha ide dobta volna
kesztyűjét, és golyóra csavarva fogom önnek visszaküldeni. Most pedig
távozzék innen, vagy inasaimmal dobatom ki.

Albert vérben forgó szemmel, tántorogva, riadtan hátrált két lépést.

Morrel felhasználta az alkalmat, és gyorsan becsukta az ajtót.

Monte Cristo ismét kezébe vette messzelátóját, és úgy nézelődött
mindenfelé, mintha semmi különös sem történt volna.

Ércből volt a szíve és márványból az arca. Morrel a gróf füléhez hajolt:

- Mit vétett ellene? - kérdezte.

- Én? Semmit, legalábbis személyesen semmit - válaszolta Monte Cristo.

- Márpedig ezt a furcsa jelenetet mégiscsak előidézte valami!

- Morcerf gróf kalandja hozta ki ennyire a sodrából a szerencsétlen
fiatalembert.

- Részese ön ennek a leleplezésnek?

- A kamarát Haydée világosította fel Morcerf árulásáról.

- Hallottam róla - mondta Morrel -, de nem akartam hinni, hogy valóban Ali
pasa leánya az a görög rabszolganő, akit itt, ebben a páholyban önnel
együtt láttam.

- Márpedig ez az igazság.

- Ó, istenem! - mondta Morrel. - Most már mindent értek, az előbb itt
lejátszódott jelenet előre ki volt tervezve.

- Hogyhogy?

- Albert írt nekem, hogy legyek estére az Operában. Bizonyára azt akarta,
hogy tanúja legyek a sértésnek.

- Ez valószínű - jelentette ki Monte Cristo rendíthetetlen nyugalmával.

- És most mit csinál vele?

- Kivel?

- Albert-rel.

- Albert-rel? - folytatta Monte Cristo ugyanazon a hangon. - Hogy mit
csinálok, Maximilien? Holnap reggel tíz óra előtt megölöm, olyan igaz, mint
az, hogy ön itt áll, és megszorítom a kezét. Hát ezt csinálom vele.

Most Morrel ragadta meg mindkét kezével Monte Cristo kezét, és
megborzongott, mikor érezte, hogy az milyen hideg.

- Ó, gróf - mondta -, annyira szereti az apja!

- Hagyjuk az ilyesmit! - válaszolta emeltebb hangon Monte Cristo, és
először látszott rajta, hogy haragszik. - Hadd szenvedjen!

Morrel megdöbbenten engedte el a gróf kezét.

- Gróf! Gróf! - mondta.

- Kedves Maximilien - szakította félbe Monte Cristo -, hallgassa csak,
milyen elragadóan énekli Duprez ezt az áriát:

Ó, Mathilde! Lelkem bálványa...- Látja, Duprezt én fedeztem fel Nápolyban,
és én tapsoltam neki először! Bravó! Bravó!

Morrel megértette, hogy itt hiába beszélne, és várt.

A függöny, amelyet éppen akkor húztak fel, amikor Albert jelenete
bevégződött, most ismét legördült. Kopogtak az ajtón.

- Tessék! - felelte Monte Cristo anélkül, hogy hangja a legkisebb izgalmat
is elárulta volna.

Beauchamp lépett be.

- Jó estét, Beauchamp úr - fogadta Monte Cristo, mintha az este folyamán
még nem látta volna. - Foglaljon helyet.

Beauchamp köszönt és leült.

- Uram - fordult Monte Cristóhoz -, mint láthatta, az imént együtt voltam
itt Morcerf úrral.

- Ami annyit jelent - folytatta Monte Cristo nevetve -, hogy valószínűleg
együtt vacsoráztak valahol. Nagyon jólesik látnom, Beauchamp úr, hogy ön
józanabb, mint a barátja.

- Uram - mondta Beauchamp -, belátom, hogy helytelen volt, hogy Albert
elragadtatta magát, és saját felelősségemre kérem szíves elnézését. És
most, hogy már bocsánatot kértem, tetszik érteni, a magam számára, meg
akarom mondani, gróf úr, sokkal inkább úriembernek tartom önt, semhogy
visszautasítaná, hogy magyarázatot adjon arról, milyen szálak fűzik a
janinai esethez, és még néhány szót szeretnék mondani a fiatal görög
hölgyről is.

Monte Cristo szája és szeme mozdulatával csendet parancsolt.

- Ejnye no! - mondta nevetve. - Minden reményem szertefoszlott.

- Hogy érti ezt? - kérdezte Beauchamp.

- Eddig kétségtelenül mindig valami rendkívüli embernek a hírét költötték
rólam: önök szerint egy Lara, egy Manfréd, egy lord Ruthwen vagyok. Majd,
mikor ezen a nézeten túl voltak, elvetették ezt az alakot, és énbelőlem
egészen közönséges ember lett. Azt akarják, hogy hétköznapi, szürke
személyiség legyek. Végül pedig magyarázatot kérnek tőlem. Ej no! Beauchamp
úr, ne tréfáljunk!

- Márpedig vannak olyan körülmények - folytatta Beauchamp gőgösen -, amikor
a becsület azt parancsolja...

- Beauchamp úr - szakította félbe a különös ember -, Monte Cristo gróf
úrnak egyedül csak Monte Cristo gróf úr parancsol. Így hát, nagyon kérem,
ne beszéljünk erről többet. Azt teszem, amit jónak látok, Beauchamp úr, és
higgye el, az mindig helyénvaló is.

- Uram - válaszolta a fiatalember -, ilyen aprópénzzel nem lehet becsületes
embereket kifizetni. A becsületet meg is kell védeni.

- Uram, magam vagyok az élő védelmező - jelentette ki Monte Cristo
hidegvérrel, de a szeme fenyegető villámokat szórt. - Albertnek is, nekem
is vér folyik az ereinkben, és mindkettőnknek kedvünk van kiontani azt a
vért. Ezt a választ vigye meg a vicomtenak, és mondja meg, hogy holnap
reggel tíz óra előtt tudni fogom, milyen színű a vére.

- Nekem tehát nem marad más tennivalóm, mint megállapítani a párbaj
feltételeit.

- Az nekem teljesen mindegy, uram - jelentette ki Monte Cristo. - De az
ilyen semmiség miatt kár volt engem itt az előadáson megzavarni.
Franciaországban karddal vagy pisztollyal verekednek. A gyarmatokon
karabélyt vesznek elő. Arábiában tőrrel dolgoznak. Mondja meg megbízójának,
hogy noha én vagyok a sértett fél, a végletekig viszem különcködésemet, és
átengedem neki a fegyvernem megválasztását. Vita nélkül, ellentmondás
nélkül mindenbe beleegyezem. Mindenbe, értette? Mindenbe, még a sorshúzásba
is, ami pedig ostoba találmány. Én azonban nem hátrálok meg semmitől,
biztos vagyok a győzelmemben.

- Biztos a győzelmében! - ismételte Beauchamp, és megdöbbenten bámult a
grófra.

- No, természetesen - mondotta Monte Cristo, és könnyedén vállat vont. -
Máskülönben meg sem verekednék Morcerf úrral. Megölöm, ennek meg kell
lennie, és meg is lesz. Csak arra kérem, hogy ma este a lakásomon mondja
meg a pontos órát és a fegyvernemet. Nem szeretek senkit sem várakoztatni.

- Pisztolyt választunk, a párbaj ideje reggel nyolc óra a vincennes-i
erdőben - mondta Beauchamp kissé kiesve szerepéből, mert nem tudta,
elbizakodott szájhőssel vagy valami természetfölötti lénnyel áll-e szemben.

- Rendben van, uram - felelte Monte Cristo. - Most, hogy már mindenben
megállapodtunk, engedje meg, hadd figyeljem az előadást, és mondja meg
Albert barátjának, hogy ma este már ne jöjjön el hozzám: az efféle
ízléstelen durvaság egészen fölösleges. Menjen csak nyugodtan haza, és
aludja ki magát.

Beauchamp azt se tudta, hová legyen a csodálkozástól, és távozott.

- Most pedig - mondotta Monte Cristo Morrelhez fordulva - számíthatok önre,
ugye?

- Nagyon természetes - válaszolta Morrel -, csak rendelkezzék velem, gróf.
Hanem...

- No, mi az?

- Fontosnak tartom, gróf, hogy tudomásom legyen a valódi okról...

- Ez annyit jelent, hogy visszautasít?

- Szó sincs róla.

- A valódi ok, Morrel? - ismételte a gróf. - Ez a fiatalember vakon
botorkál előre, és maga sem tudja a valódi okot. A valódi okot csak ketten
tudjuk, én meg az Isten. De becsületszavamra mondom, Morrel, hogy Isten
mellettünk áll ebben az ügyben.

- Ez nekem elég, gróf - válaszolta Morrel. - Ki lesz a másik segédje?

- Nem ismerek Párizsban mást, akit kitüntetnék ilyen kéréssel, mint önt,
Morrel, és sógorát, Emmanuelt. Gondolja, hogy Emmanuel megteszi nekem ezt a
szívességet?

- Felelek érte, csakúgy, mint magamért, gróf.

- Rendben van! Másra nincs is szükségem. Holnap reggel hét órakor nálam
lesznek, ugye?

- Ott leszünk.

- Csitt! Felmegy a függöny, most már hallgassunk. Ebből az operából nem
szeretek egy taktust sem elveszíteni. Olyan bűbájos zene ez a Tell Vilmos!


*** 12 - Az éjszaka +++

Monte Cristo úr szokása szerint végigvárta, míg Duprez elénekli híres
Kövess engem! kezdetű áriáját, és csak akkor állt fel és távozott.

A kapuban Morrel megismételte ígéretét, hogy másnap reggel pontban hét
órára Emmanuellel együtt nála lesz. Aztán Monte Cristo nyugodtan és
mosolyogva szállt be kocsijába. Öt perccel később már otthon is volt. Nem
ismerte a grófot az, akit megtévesztett volna a hang, amellyel Alinak
odaszólt, mikor belépett:

- Ali, az elefántcsontagyú pisztolyaimat!

Ali behozta gazdájának a fegyvereket tokostul, a gróf pedig annyi
gondossággal vizsgálta meg fegyvereit, ami egészen természetes az olyan
embernél, aki egy darabka vasra és ólomra bízza az életét. Egészen
különleges pisztolyok voltak ezek, Monte Cristo egyenesen azért csináltatta
őket, hogy otthon célba lőjön velük. A lövéshez elég volt egy gyutacs, és
még a szomszéd szobából sem lehetett meghallani, hogy a gróf lövöldözésben
gyakorolja magát.

Már éppen kezébe vette az egyik pisztolyt, és egy kis bádoglemezen a
célpontot kereste, mikor nyílt az ajtó, és belépett Baptistin.

De még mielőtt a komornyik megszólalhatott volna, a nyitva maradt ajtón
keresztül a gróf megpillantott egy sűrűn lefátyolozott női alakot a
szomszédos szoba félhomályában. A nő követte Baptistint.

Az asszony is észrevette őt pisztollyal a kezében, meglátta az asztalon
levő két kardot is és berohant.

Baptistin a szemével kérdezte meg gazdáját. A gróf intett, mire Baptistin
távozott, és becsukta az ajtót maga mögött.

- Kicsoda ön, asszonyom? - kérdezte a gróf a lefátyolozott nőtől.

Az ismeretlen asszony körülnézett, mintha meg akarna győződni róla, hogy
valóban egyedül vannak-e, aztán úgy hajolt meg, mintha le akarna térdelni,
könyörögve tette össze a kezét, és kétségbeesett hangon szólalt meg:

- Edmond - mondta -, ne ölje meg a fiamat!

A gróf hátrált egy lépést, halkan felkiáltott, és kiejtette kezéből a
pisztolyt.

- Milyen nevet ejtett ki, Morcerf grófné? - kérdezte.

- Az önét! - kiáltotta az asszony, és felhajtotta fátyolát. - Az önét,
amelyet egyes-egyedül csak én nem felejtettem el talán. Edmond, most nem
Morcerf grófné jött el önhöz, hanem Mercédes.

- Mercédes meghalt, asszonyom - válaszolta Monte Cristo -, és senki
mást nem ismerek ezen a néven.

- Mercédes él, uram, és Mercédes emlékezik, mert senki más nem
ismerte fel önt, uram, csak ő, amint meglátta, azonnal, sőt még látnia sem
kellett, ráismert a hangjára, Edmond, az első szavára. És azóta követi önt
lépésről lépésre, őrzi önt, fél öntől, s neki nem is kellett kutatnia,
kinek a karja sújtott le Morcerf úrra.

- Úgy gondolja, hogy Fernand-ra, asszonyom - folytatta Monte Cristo keserű
gúnnyal. - Ha már egyszer felidézzük a régi neveket, idézzük fel
valamennyit.

És Monte Cristo olyan gyűlölettel ejtette ki Fernand nevét, hogy hallatára
Mercédes egész testében megborzongott.

- Látja, hogy nem csalódtam, Edmond! - kiáltott fel Mercédes. - És jó
okom volt rá, hogy azért könyörögjek: kímélje meg fiam életét!

- Ugyan ki mondta önnek, asszonyom, hogy bántani akarom a fiát?

- Istenem, senki! De az anya lelke mindent megérez. Kitaláltam, Ma este
utána mentem az Operába, és egy földszinti páholyban elrejtőzve mindent
láttam.

- Hát ha mindent látott, asszonyom, akkor azt is látta, hogy Fernand fia
engem nyilvánosan megsértett - jelentette ki Monte Cristo félelmes
nyugalommal.

- Ó, irgalom!

- Látta - folytatta a gróf -, hogy még a kesztyűjét is az arcomba vágta
volna, ha egy barátom, Morrel úr, le nem fogja a kezét.

- Hallgasson meg. A fiam is megsejtette, hogy ki ön, és önnek tulajdonítja
mindazt a szerencsétlenséget, amely az apját sújtotta.

- Asszonyom - felelte Monte Cristo -, ön összetéveszti a fogalmakat. Ezek
nem szerencsétlenségek, hanem mindez büntetés. Nem én sújtottam le Morcerf
úrra, hanem a Gondviselés büntetése érte el.

- És miért lép ön a Gondviselés helyébe? - kiáltott fel Mercédes. -
Miért emlékezik ön, ha a Gondviselés már feledett? Mit érdekli önt, Edmond,
Janina és vezírje? Mit vétett önnek Fernand Mondego azzal, hogy elárulta
Ali Tepelentit?

- Igaza van, asszonyom - válaszolta Monte Cristo -, hiszen ez csak a
francia kapitánynak és Vasziliki leányának a dolga. Igaza van, ehhez semmi
közöm, és ha megesküdtem, hogy bosszút állok, az nem a francia kapitányra,
nem is Morcerf grófra, hanem Fernand-ra, a halászra, a katalán
Mercédes férjére vonatkozott.

- Jaj, uram! - kiáltott fel a grófné. - Milyen szörnyű bosszú ez azért a
hibáért, amelybe a végzet taszított! Mert a bűnös én vagyok, Edmond, és ha
valóban bosszút akar állni, itt vagyok! Én nem bírtam elviselni
távollétében rettenetes magányomat.

- De hát miért voltam én távol? - kiáltott fel Monte Cristo. - És miért
volt ön olyan magára hagyatott?

- Mert önt letartóztatták, Edmond, és börtönbe hurcolták.

- És miért tartóztattak le? Miért hurcoltak börtönbe?

- Azt én nem tudom - mondta Mercédes.

- Persze, nem tudja, asszonyom, legalábbis remélem, hogy nem tudja. Nohát,
majd én megmondom. Azért tartóztattak le és hurcoltak börtönbe, mivel a
Réserve lugasában, az esküvőnket megelőző estén, egy Danglars nevezetű
ember megírta ezt a levelet, amelyet Fernand, a halász, saját kezűleg adott
postára.

Ezzel Monte Cristo az íróasztalhoz lépett, kihúzta az egyik fiókját,
elővett egy színehagyott papírlapot, amelyen a tinta már rozsdaszínűvé
vált, és átnyújtotta Mercédesnek.

Danglars levele volt az, amelyet a királyi ügyésznek írt, és amelyet Monte
Cristo grófja a Thomson és French cég megbízottjának álruhájában elcsent
Edmond Dantes iratcsomójából aznap, amikor Boville úrnak a
kétszázezer frankot kifizette.

Mercédes iszonyodva olvasta a következő sorokat:

A trón és a vallás egyik híve értesíti a királyi ügyész urat, hogy a
Pharaon hajó Edmond Dantes nevű másodtisztje ma reggel megérkezett
Szmirnából, mintán hajójával kikötött Nápolyban és Porto Ferrajón. A
nevezettet Murat bízta meg, hogy levelet adjon át a bitorlónak, a bitorló
pedig egy másik levelet küldött vele a párizsi bonapartista bizottság
számára.

Bűnének bizonyítéka nyomban meglesz letartóztatása után, mert ez a levél
vagy nála, vagy apjánál, vagy pedig a Pharaon hajón levő fülkéjében
található.

- Jaj, istenem! - tört ki Mercédesből, és végigsimította verejtékező
homlokát. - Ezt a levelet...

- Kétszázezer frankért vettem meg, asszonyom - jelentette ki Monte Cristo.
- De még nem is volt drága, hiszen ma ezzel igazolhatom magam ön előtt.

- És ennek a levélnek mi volt a következménye?

- Tudja jól, asszonyom, letartóztattak. De azt már nem tudja, asszonyom,
hogy ez a rabság mennyi ideig tartott. Azt nem tudja, hogy tizennégy
esztendeig voltam bezárva If várának egyik börtönében, egynegyed
mérföldnyire öntől. Azt nem tudja, hogy e tizennégy év minden napján,
csakúgy, mint első nap, újra és újra esküvel fogadtam, hogy bosszút állok,
pedig nem tudtam, hogy ön feleségül ment Fernand-hoz, árulómhoz, s nem
tudtam azt sem, hogy apám éhen halt!

- Irgalmas Isten! - kiáltott fel Mercédes és megtántorodott.

- De megtudtam mindent mikor tizennégy esztendei raboskodás után kikerültem
a börtönből, és esküvéssel fogadtam meg az élő Mercédesre és megholt
apámra, hogy bosszút állok Fernand-on, és... bosszút is állok.

- Bizonyos ön abban, hogy a szerencsétlen Fernand követte ezt el?

- Lelkem üdvösségére mondom, asszonyom, úgy történt, ahogy elmondtam. De
egyébként ez sem sokkal gyűlöletesebb, mint az, ha valaki, akit a franciák
maguk közé fogadtak, az angolokhoz pártol, s hogy valaki, aki spanyolnak
született, a spanyolok ellen harcol, mint Ali zsoldosa elárulja és
meggyilkolja Alit. Ilyen tettekhez képest eltörpül ez a levél! Hiszen csak
gáláns cselszövényről van szó, és bevallom, hogy megértem, ha megbocsát
neki az az asszony, aki a felesége lett, amelyet azonban nem bocsát meg
soha szerelmese, aki nőül akarta venni. A franciák nem bosszulták meg az
árulót, a spanyolok nem lőtték le az árulót, a sírjában pihenő Ali futni
hagyta az árulót. De én, akit elárult, megölt és sírba vetett, Isten
segítségével kijutottam a sírból, és tartozom Istennek azzal, hogy bosszút
álljak. Azért küldött engem ide, és most itt vagyok.

A szegény asszony kezébe rejtette arcát, lába megingott, és térdre roskadt.

- Bocsásson meg, Edmond - mondta -, bocsásson meg énérettem, hiszen még
most is szeretem önt!

A hitvesi méltóságot elsöpörte a szerető nő és az anya szenvedélye.
Homlokával csaknem a szőnyeget érintette.

A gróf odaugrott hozzá és felemelte.

Mercédes egy karosszékben ülve, könnyein át jól megnézte Monte Cristo
sápadt arcát, amelyen a fájdalom és a gyűlölet fenyegető kifejezése
tükröződött.

- Hogy ne tiporjam el ezt az átkozott fajzatot! - mormogta. - Hogy ne
engedelmeskedjem Istennek, aki rám bízta a büntetést! Lehetetlen, asszonyom
lehetetlen!

- Edmond - mondta a szegény anya, aki minden eszközét latba vetette -,
istenem, ha én Edmond-nak hívom, miért nem szólít Mercédesnek?

- Mercédes - ismételte Monte Cristo -, Mercédes! Hát igen,
igaza van, még most is kedves nekem ez a név, és bizony hosszú idő óta most
először hagyja el ajkamat. Ó, Mercédes, az ön nevét a fájdalom
sóhajával, a szenvedés hörgésével és a kétségbeesés jajszavával ejtettem
ki. Ezt a nevet mondogattam a hidegtől dermedten börtönöm szalmáján
kuporogva. Ezt ismételgettem, mikor a hőség kínozott, és a börtön kőlapján
hemperegtem. Bosszút kell állnom Mercédes, mert tizennégy esztendeig
szenvedtem, tizennégy esztendeig sírtam, átkozódtam. És bizony azt mondom,
Mercédes, bosszút kell állnom!

A gróf remegett a gondolattól, hogy végül is enged majd a hajdan imádott nő
könyörgéseinek, és gyűlöletéhez segítségül hívta emlékeit.

- Bosszulja hát meg magát, Edmond! - kiáltott a szegény anya. - De a
bűnösökön álljon bosszút. Sújtson hát engem, sújtsa őt, de ne álljon
bosszút a fiamon!

- Meg van írva a Szentírásban - válaszolta Monte Cristo -. "Megbüntetem az
atyák vétkét a fiakban harmad- és negyedíziglen." Ha egyszer Isten a
prófétának ekként sugalmazta, miért lennék én jobb, mint Isten?

- Mivel Istené az idő és az örökkévalóság, s az emberek ezzel nem
rendelkeznek.

Monte Cristo nagyot sóhajtott. Ez a sóhaj hörögve szakadt fel torkán, és
két kezével markolt bele sűrű hajába:

- Edmond - folytatta Mercédes, és a gróf felé nyújtotta karját -
Edmond, mióta csak ismerem, mindig imádtam önt, és tiszteletben tartottam
emlékét. Edmond, barátom, ne kényszerítsen arra, hogy elhomályosítsam nemes
és tiszta képét, amely szívem tükrében kiolthatatlanul ragyog. Edmond, ha
tudná, mennyit könyörögtem Istenhez önért, míg csak abban reménykedtem,
hogy életben van, de azután holtnak véltem, fájdalom, halottnak. Azt
hittem, hogy holttestét valami sötét torony mélyébe temették. Azt is
hittem, hogy tetemét ledobták az örvénylő habokba, ahová a börtönőrök a
rabokat temetni szokták. És sírtam! Mi mást is tehettem volna én önért,
Edmond, mint imádkoztam és sírtam? Hallgasson rám: tíz év óta minden áldott
éjjel ugyanaz volt az álmom. Mintha azt mondták volna, hogy ön szökni akar,
hogy elfoglalta egy másik rab helyét, hogy egy halott helyére csúszott be
egy zsákba, és If várának magasából az élő testet hajították le. A
valóságot csak a sziklákra zuhantában kitörő sikoltása fedte fel a
temetkezőknek, akik hóhérai lettek, Edmond! A fiam életére esküszöm, akiért
könyörgök, Edmond, tíz esztendőn keresztül minden éjjel láttam azokat az
embereket, akik egy alaktalan és ismeretlen testet vetettek le egy szikla
tetejéről. Tíz álló esztendő óta minden éjjel hallom azt az irtózatos
kiáltást, amelyre mindannyiszor remegve és borzongva ébredtem fel. És
bizony én is, én is sokat, nagyon sokat szenvedtem, Edmond, higgyen nekem,
bármilyen bűnös voltam is akkor!

- Érezte, mit jelent az, hogy míg ön távol van, az édesapja meghal? -
kiáltott fel Monte Cristo a hajába markolt. - Látta az imádott nőt a
vetélytárs oldalán élni, míg ön az örvény mélyén hörög?...

- Nem - szakította félbe Mercédes. - De láttam, hogy az, akit
mindenkinél jobban szerettem, a fiamat akarja megölni!

Mercédes ezeket a szavakat olyan fájdalmasan, olyan kétségbeesetten
ejtette ki, hogy e szavakra a gróf torkát a zokogás fojtogatta.

Az oroszlán megszelídült. A bosszúállót legyőzték.

- Mit kíván? - kérdezte. - Hogy a fia életben maradjon? Helyes. Életben
marad.

Mercédes felsikoltott, mire Monte Cristo szemében két könnycsepp
csillant meg. E két könnycsepp azonban hamarosan el is tűnt, mert bizonyára
Isten küldte értük angyalait, hiszen ezek a könnycseppek drágábbak voltak
az Úr szemében, mint Guzarata és Ophir minden igazgyöngye.

- Ó! - kiáltott Mercédes, megragadta a gróf kezét, és ajkához emelte.
- Köszönöm, köszönöm, Edmond! Olyan vagy valóban, amilyennek mindig
álmodtalak, amilyennek szerettelek, most már megmondhatom.

- Ez annál jobb - válaszolta Monte Cristo -, mert a szegény Edmond-t nem
soká szeretheti már. A halál visszatér a sírba, a kísértet eltűnik az
éjszakában.

- Mit beszél, Edmond?

- Azt mondom, mivel ön így akarja, Mercédes, meg kell halnom.

- Meghalni? Ugyan ki mondta ezt? Ki beszél itt halálról? Honnan veszi ezt a
gondolatot?

- Csak nem tételezi fel, hogy ha nyilvánosan megsértettek, egy egész
nézőtér szeme láttára, az ön és fia barátainak jelenlétében, mikor párbajra
hívott ki egy gyermek, az diadalként kérkedhessen az én bocsánatommal? Csak
nem tételezi fel, mondom, hogy akár egy percig is kedvem volna így élni? Ön
után magamat szeretem a legjobban, Mercédes, vagyis a méltóságomat,
vagyis azt az erőt, ami sokak fölé emelt. Ez az erő volt az életem. Ezt ön
egyetlen szóval kettétöri. Meg kell halnom.

- Annak a párbajnak nem szabad megtörténnie, Edmond, ha egyszer
megbocsátott.

- Meg fog történni, asszonyom - jelentette ki ünnepélyesen Monte Cristo -,
csakhogy a föld nem az ön fia vérét fogja beinni, hanem az én vérem ömlik
ki.

Mercédes felsikoltott, és Monte Cristóhoz rohant, de hirtelen
megállt.

- Edmond - mondta -, van Isten az égben, ha egyszer ön életben van, ha
viszontláthattam önt, és én szívem minden dobbanásával bízom benne. Míg az
ön segítségét várom, addig is megbízom az ön adott szavában. Azt ígérte,
hogy fiam élni fog. És ugye élni is fog?

- Igen. Élni fog, asszonyom - válaszolta Monte Cristo, és nem győzött rajta
csodálkozni, hogy Mercédes ilyen könnyedén, minden meglepetés nélkül
fogadja hősies önfeláldozását.

Mercédes kezét nyújtotta a grófnak.

- Edmond - mondta, és a szeme könnybe lábadt, amint felnézett arra, akihez
szavait intézte -, milyen szép, milyen nemes cselekedet, amit véghezvisz,
milyen fenséges dolog, hogy megesett a szíve egy szegény asszonyon, aki
minden reménység nélkül jött el önhöz. Fájdalom, a gondok jobban itthagyták
nyomukat az arcomon, mint az évek, s az én Edmond-omat már nem tudom egy
mosolyra, egy tekintetre sem emlékeztetni, pedig ezt a Mercédest
valaha órákon keresztül el tudta nézegetni. Higgyen nekem, Edmond, már
elmondtam, bizony én is igen sokat szenvedtem. Újra elmondom, milyen
szomorú dolog örömtelenül, minden reménység nélkül leélni az életet... De
mindez azt bizonyítja, hogy életünk nem ér véget itt a földön. Nem, itt még
nem végződik be minden, érzem abból, ami szívemet eltölti. Ó, Edmond, újra
meg újra elmondom, milyen szép, milyen nagy, milyen fenséges dolog, hogy
így megbocsátott nekem!

- Most ezt mondja, Mercédes. Hátha még tudná, milyen óriási az én
áldozatom? Képzelje csak el, hogy a legfőbb Lény, mikor megteremtette a
világot, termékennyé tette a káoszt, csak azért állapodott volna meg a
teremtés harmadrészénél, hogy egy angyal arcáról letörülje azokat a
könnyeket, amelyeket majd bűneink fakasztanak halhatatlan szemében,
képzelje, hogy mikor már mindent elkészített, mindent megformált, mindent
termékennyé tett, akkor Isten abban a pillanatban, amikor gyönyörködhetett
volna művében, ehelyett kioltotta volna a napot, és lábával
visszataszította volna az egész mindenséget az örök éjszakába, s ekkor lesz
némi sejtelme... vagy nem, nem, még akkor sem lesz fogalma arról, hogy mit
veszítek én azzal, ha most befejezem az életemet.

Mercédes olyan tekintettel nézte a grófot, amely csodálatot,
hódolatot és hálát fejezett ki.

Monte Cristo forró kezére támasztotta homlokát, mintha homloka már nem
bírná el gondolatainak súlyos terhét.

- Edmond - mondta Mercédes -, már csak egyetlen szavam volna önhöz.

A gróf keserűen mosolygott.

- Edmond - folytatta az asszony -, meglátja, hogy ha a homlokom már nem is
sima, ha a szemem nem csillog úgy, mint régen, ha egész szépségem
elhervadt, hogy ha végül is Mercédes egész külseje nem a régi már, a
szíve mégis ugyanaz!... Isten vele hát, Edmond... Már semmit sem kérek
Istentől... Éppolyan nagynak és nemesnek láttam önt viszont, mint amilyen
hajdan volt. Isten vele, Edmond... Isten vele, és hálás köszönet!

A gróf azonban nem válaszolt.

Mercédes kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, és már el is tűnt,
mielőtt még a gróf magához tért volna fájó és mélységes álmodozásából,
amelybe az elveszített bosszú tudata kergette.

Az Invalidusok toronyórája éppen egy órát ütött, mikor Morcerfné kocsija
végiggördült a Champs-Élysées kövezetén, s ez a zaj magához térítette Monte
Cristo grófját.

- Esztelen vagyok - mormogta -, hiszen akkor, amikor elszántam magam a
bosszúra, ki kellett volna tépnem a szívemet!


*** 13 - A párbaj +++

Mercédes távozása után Monte Cristo lelkében minden elsötétedett.
Körülötte és bensejében egyaránt megállt minden gondolat.

Határozott, erős szelleme szinte elszunnyadt, mint ahogy a test elpihen
valami nagy fáradtság nyomán.

"Mi az? - tűnődött, mialatt a lámpa meg a gyertyák szomorúan pislogtak, és
a szolgák türelmetlenül várakoztak az előszobában. - Mi az? Az az épület,
amelyet olyan lassan készítettem elő, annyi bajjal és gonddal építettem
fel, egyetlen csapásra összedőlne, egyetlen szóra, egyetlen fuvallatra? Hát
az az én, amelyről azt hittem, hogy valami, az az én, amelyre olyan büszke
voltam, az az én, amelyet olyan kicsinynek láttam If várának börtönében,
amelyet ismét olyan hatalmassá tudtam tenni, holnapra egy marék hamuvá
lesz? Bizony, nem a test halála rettent vissza, hiszen az éltető elem
pusztulása csak nyugalmat jelent, ahol minden megpihen, amire minden
szerencsétlen vágyódik, az anyag nyugalma az, amelyet olyan régóta
szomjaztam, amely elé indultam az éhség fájdalmas útján, mikor hirtelen
felbukkant börtönömben Faria abbé. Mi a halál? Egy fokkal közelebb kerülök
a nyugalomhoz, és talán kettővel közelebb a csendhez. Nem, nem a létet
sajnálom én, hanem a lassan kitervelt és oly sok munkával felépített
terveim rombedőltét. A Gondviselés tehát, amelyről azt hittem, hogy
oltalmazza szándékomat, ellene volt inkább! Isten nem akarja hát, hogy
beteljesüljön. Az a teher tehát, amelyet vállamon cipeltem, s amely csaknem
olyan súlyos volt, mint a világ maga, s amelyről azt képzeltem, hogy végig
kibírom, csak vágy volt, de nem volt hozzá erőm. Csak akartam, de nem volt
hozzá hatalmam, és most, utam közepén, le kell tennem. Ó, tehát ismét
fatalistává kell lennem, pedig tizennégy esztendei kétségbeesés és tízévi
reménység istenfélővé tett.

Istenem, és mindez azért történt így, mert a szívem, amelyről azt hittem,
hogy már halott, csak alélt volt, feléledt, megdobbant, s én engedtem e
szívdobbanás fájdalmas érzésének, amely egy asszony hangjára kelt bennem
életre!

És mégis - folytatta töprengését a gróf, és egyre jobban belemerült a
rettenetes holnap sejtelmének örvényébe, amelyet Mercédes már el is
fogadott -, de nem, az lehetetlen, hogy ez a nemes lelkű asszony csupa
önzésből beleegyezzék abba, hogy engem megöljenek, engem, aki csupa erő és
egészség vagyok! Lehetetlen, hogy az anyai szeretet, vagyis inkább az anyai
önkívület idáig fajuljon! Vannak erények, amelyek bűnné válnak, ha túlzásba
viszik őket. Nem, bizonyára valami regényes jelenetet talált ki, talán
közénk veti magát, és az egész párbaj magasztosból nevetségessé válik."

A gróf homlokát a büszkeség pirossága öntötte el.

"Nevetségessé - ismételte -, és engem tesz majd nevetségessé... Hogy én
legyek nevetséges! Ugyan már! Akkor sokkal inkább meghalok."

Megígérte Mercédesnek, hogy megkíméli fia életét, s így reá nézve
csak rossz fordulatot hozhat a holnap; majd így tűnődött: "Ostobaság,
ostobaság, ostobaság! Puszta nagylelkűségből egy ifjú pisztolya elé álljak
céltáblául! Sose fogja elhinni, hogy halálom öngyilkosság volt, márpedig
tiszta emlékemnek tartozom ezzel... (Ez nem hiúság, Istenem, csak
méltánylást érdemlő büszkeség!) Emlékem megérdemli, hogy mindenki megtudja:
beleegyeztem, saját akaratomból történt, önszántamból történt, hogy már
felemelt karom félúton megállt, és hogy ez a kar, amely olyan biztosan
védett meg mások ellen, most reám magamra fog lesújtani. Meg kell lennie,
hát meglesz."

Tollat ragadott, és kivett egy iratot íróasztala titkos fiókjából. Ez az
irat végrendelete volt, amelyet Párizsba érkezte után készített, és
amelyhez most záradékot fűzött, hogy a kevéssé tisztánlátók kedvéért
elmondja benne halála körülményeit.

- Istenem, a te dicsőségedre és a magam becsületére csinálom ezt - mondta,
és az égre tekintett. - Már tíz esztendő óta úgy tekintem magam, Istenem,
mint aki az isteni bosszút hajtom végre, és ne higgye az a nyomorult
Morcerf, Danglars és Villefort, hogy a véletlen szabadította meg őket
ellenségüktől. Ellenkezőleg, hadd tudják meg, hogy a Gondviselés, amely már
elrendelte, hogy meg kell bűnhődniük, egyedül az én puszta akaratomra
másította meg elhatározását, hogy az a büntetés, amelyet idelent a földön
elkerültek, igenis vár reájuk a másvilágon, és az örökkévalóságban sor
kerül reá.

Mialatt ilyen módon hánykolódott e komor bizonytalanságban, mint valami
rossz álomban, amelyből a fájdalom ébreszti fel, a hajnal már felderengett
az ablakon, és megvilágította a halványkék papírlapot, amelyre éppen leírta
a Gondviselés fenséges akaratát.

Hajnali öt óra volt.

Hirtelen könnyű nesz ütötte meg a fülét. Azt hitte, hogy valami elfojtott
sóhajtást hallott. Hátrafordult, körülnézett, de nem látott senkit.

Csakhogy a halk nesz eléggé tisztán megismétlődött, s így a kétség
bizonyossággá változott.

A gróf most felállt, csendesen kinyitotta a szalon ajtaját, és egy
karosszékben, lecsüngő karral, megpillantotta Haydée-t. Gyönyörű arca
halálsápadt volt és hátrahanyatlott. A fiatal lány keresztben feküdt az
ajtó előtt, úgyhogy a gróf nem léphetett ki anélkül, hogy meg ne látta
volna, habár az ifjúság álma meglepte a hosszú virrasztástól kimerült
fiatal teremtést.

Haydée az ajtónyílás zajára sem ébredt fel.

Monte Cristo gyöngéd szeretettel és sajnálkozva nézett rá.

- Mercédesnek eszébe jutott a fia, és én megfeledkeztem a lányomról!
- mondta.

Szomorúan rázta meg a fejét:

- Szegény Haydée! - mondta. - Látni akart, beszélni akart velem, félt
valamitől, vagy talán ki is talált valamit... Ó, nem mehetek úgy el, hogy
istenhozzádot ne mondjak neki, nem halhatok úgy meg, hogy valakinek a
gondjaira ne bíznám.

Vigyázva visszaült a helyére, és hozzáfűzte a záradékhoz:

Maximilien Morrelnek, a szpáhikapitánynak, régi főnököm, Pierre Morrel
marseille-i hajótulajdonos fiának húszmilliót hagyományozok, amelynek egy
részét átadhatja nővérének, Julienek, és sógorának, Emmanuelnek, ha nem
tart attól, hogy ilyen vagyonszaporodás megzavarhatná boldogságukat. Ez a
húszmillió Monte Cristó-i barlangomban van elásva, amelynek titkát
Bertuccio ismeri.

Ha Maximilien Morrelnek szabad még a szíve, és nőül akarná venni Haydée-t,
a janinai pasának, Alinak a leányát, akit apai szeretettel neveltem, és aki
engem gyermeki ragaszkodással szeret, ezzel teljesítené, ha nem is utolsó
akaratomat, de utolsó vágyamat.

A jelen végrendelet már Haydée-t tette meg vagyonom többi részének
örököséül. Ez a vagyon földekből, angliai, ausztriai és hollandiai
járadékokból, különböző palotáimból és házaimból s a bennük levő
ingóságokból áll, és a húszmillió s a szolgáimnak hagyott összegek
levonásával is meghaladja a hatvanmilliót.

Éppen leírta ezt az utolsó sort, mikor a mögötte felhangzó sikoltásra
kiejtette kezéből a tollat.

- Haydée - kérdezte -, hát te elolvastad?

A fiatal leányt valóban felébresztette a hajnal világossága, felkelt és
könnyű lépteivel, amelyeket még a szőnyeg is tompított, nesztelenül a gróf
háta mögé ment.

- Ó, uram! - mondta, és összetette a kezét. - Miért írsz rólam ebben az
órában? Miért hagyod reám minden vagyonodat, jó uram? Hát el akarsz hagyni?

- Nagy útra készülök, drága angyalom - válaszolta a gróf bánatos arccal és
végtelen szeretettel -, és ha valami baj érne...

Monte Cristo megállt.

- No és? - kérdezte a fiatal lány olyan határozottsággal, amelyet Monte
Cristo eddig sosem látott nála, és amelynek hallatára megremegett.

- Nohát, ha baj találna érni - folytatta Monte Cristo -, azt akarom, hogy a
kislányom boldog legyen.

Haydée a fejét rázta, és szomorúan mosolygott.

- A halálra gondolsz, jó uram? - kérdezte.

- Ez pedig üdvös gondolat, gyermekem, így mondják a bölcsek.

- Ha meghalsz, uram - mondta Haydée -, hagyd másokra a vagyonodat, mert ha
meghalsz... nekem már semmire sem lesz szükségem.

Ezzel fogta a végrendeletet, és négyfelé szakította, úgy szórta le a szoba
közepére. Azután ez a rabszolganőnek szokatlan energia annyira kimerítette,
hogy most már nem álomba merülten, hanem ájultan zuhant végig a padlón.

Monte Cristo a lány fölé hajolt, és karjába vette. Amint elnézte ezt a
szép, halvány arcot, e gyönyörű, lehunyt szempárt, e karcsú, élettelen
testet, most először ötlött eszébe az a gondolat, hogy talán a lány
másképpen szereti őt, mint ahogy gyermek az apját.

- Fájdalom! - mormogta csüggedten. - Talán még boldog is lehettem volna!

Átvitte Haydée-t a szobájába, s a még mindig eszméletlen lányt rábízta
szolgálóira. Aztán visszatért dolgozószobájába, most alaposan magára zárta,
és újra leírta a széttépett végrendeletet.

Alig végzett vele, a kapu alól kocsizörgés zaját hallotta meg. Az ablakhoz
lépett, és a kocsiból Maximilient meg Emmanuelt látta kiszállni.

- Helyes - mondta -, itt az ideje!

Hármas pecséttel zárta le a végrendeletet.

Kisvártatva léptek zaja hallatszott be a szalonból, s ő maga ment ajtót
nyitni. A küszöbön Morrel jelent meg.

Csaknem húsz perccel korábban érkezett a kitűzött időnél.

- Talán túlságosan korán is jöttem, gróf úr - mondta. - De őszintén
bevallom, hogy egyetlen pillanatra sem hunytam le a szemem, és éppúgy volt
vele az egész ház. Szükségem volt rá, hogy lássam, és az ön bátorságából
merítsek erőt, és magamhoz térjek.

Monte Cristo nem tudott ellenállni az igaz szeretet e tanújelének, és
nemcsak kezét nyújtotta a fiatalembernek, hanem gyöngéden meg is ölelte.

- Morrel - mondta meghatottan -, szép nap ez nekem, mert látom, hogy
szeret. Jó napot, Emmanuel úr. Velem jönnek hát, Maximilien?

- Hát csak nem kételkedett benne? - felelte a fiatal kapitány.

- De ha esetleg nem nekem volna igazam...

- Nézze, gróf úr, én le nem vettem önről a szememet az egész kihívás alatt,
egész éjszaka az ön magabiztosságára gondoltam, és arra, hogy az igazságnak
az ön oldalán kell lennie, vagy egyáltalán semmi alapja annak, hogy emberi
vonásokban olvasni lehet.

- De Morrel, Albert a barátja önnek.

- Felületes ismeretség, gróf.

- Hiszen akkor találkozott vele először, amikor velem.

- Az igaz, de látja, ha nem emlékeztetne rá, eszembe se jutna.

- Köszönöm, Morrel.

Azután csengetett.

- Fogd csak - mondta a belépő Alinak -, és küldd el a jegyzőmhöz. Ez a
végrendeletem, Morrel. Majd halálom után megtudja, mit tartalmaz.

- Micsoda! - kiáltott fel Morrel. - Halála után?

- Ej, hát mindenre kell gondolni, kedves barátom! De mit csinált tegnap,
mikor elváltunk egymástól?

- A Tortoni vendéglőben voltam, és ahogy előre reméltem, találkoztam
Beauchamp-mal és Château-Renaud-val. Bevallom, beszélni akartam velük.

- Mi célja volt ennek, hiszen már mindent megbeszéltek?

- Nézze csak, gróf, ez nagyon komoly és kikerülhetetlen dolog.

- Kételkedett benne?

- Nem. A sértés nyilvánosan történt, és már mindenki beszél róla.

- Akkor hát?

- Meg akartam változtatni a fegyvernemet, és szerettem volna, ha a pisztoly
helyébe kard kerül. A pisztoly vak ám.

- És sikerrel járt? - kérdezte Monte Cristo a reménynek egy halvány
sugarával.

- Nem, hiszen tudják, hogy ön milyen remek kardvívó.

- Ej! Ugyan ki árulta el?

- A vívómesterek, akiket ön megvert.

- Így hát kudarcot vallott?

- Határozottan elutasították kérésemet.

- Morrel - mondta a gróf -, sose látott még engem pisztollyal lőni?

- Soha.

- Nohát, most van még időnk, nézzen ide.

Felemelte a pisztolyokat, amelyeket akkor ejtett le, amikor Mercédes
belépett, és egy treff ászt tűzött a bádoglemezre, majd négy lövéssel
sorban átlyukasztotta a treff négy sarkát.

Morrel minden találatnál elsápadt.

Megvizsgálta a golyókat is, amelyekkel Monte Cristo ezt a mutatványt
végezte, és látta, hogy nem nagyobbak, mint az őzserét.

- Ijesztő - jegyezte meg. - Nézze csak, Emmanuel!

Aztán Monte Cristóhoz fordult.

- Gróf - mondta -, az isten szerelmére, meg ne ölje Albert-t! Anyja is van
a szerencsétlennek.

- Az igaz - felelte Monte Cristo -, nekem pedig nincs.

E szavakat úgy mondta, hogy Morrel végigborzongott.

- Ön a sértett fél, gróf.

- Ez kétségtelen. S ez mit jelent?

- Azt jelenti, hogy ön lő először.

- Én lövök először?

- Ohó, ezt kikötöttem helyesebben kiverekedtem. Éppen elég engedményt
adtunk ahhoz, hogy ezt megtegyék.

- Hány lépésről?

- Húsz lépésről.

A gróf ajka körül ijesztő mosoly játszott.

- Morrel - mondta -, el ne feledje azt, amit az imént látott.

- Nem is számítok másra - felelte a fiatalember -, csak arra, hogy ön
izgatott lesz, és ez menti meg Albert életét.

- Én, izgatott? - csodálkozott Monte Cristo.

- Megmentheti még az ön nagylelkűsége is barátom. Mivel tudom, milyen
biztos a dolgában, bátran megkérhetem valamire, ami nevetségesen hangzanék,
ha másvalakinek mondanám.

- Éspedig?

- Lője át az egyik karját, sebesítse meg, de ne vegye el az életét.

- Még ezt hallgassa meg, Morrel - mondta a gróf - nincs rá szükség, hogy
bárki is biztasson, hogy kíméljem meg a Morcerf úr életét. Előre
megmondhatom, hogy Morcerf úr nyugodtan fog eltávozni két barátja
társaságában, míg én...

- No és ön?

- Ó, ez más dolog, engem úgy fognak elvinni.

- Ugyan már! - kiáltott fel Maximilien magánkívül.

- Úgy lesz, ahogy bejelentem, kedves Morrel. Morcerf úr megöl engem.

Morrel egészen értetlenül bámult a grófra.

- Mi történt önnel tegnap este óta, gróf?

- Ugyanaz, ami Brutusszal történt, a philippi csata előestéjén: kísértetet
láttam.

- És mit tett az a kísértet?

- Az a kísértet azt mondta, hogy már eleget éltem.

Maximilien és Emmanuel összenéztek.

Monte Cristo elővette az óráját.

- Induljunk - mondta -, hét óra öt perc, és a párbajnak pontban nyolc
órakor kell megkezdődnie.

Befogott kocsi várakozott az udvaron. Monte Cristo és két segédje beszállt
a kocsiba.

Monte Cristo a folyosón végighaladtában megállt egy ajtó előtt és
hallgatózott. Maximilien és Emmanuel illendőségből kissé előbbre mentek, és
úgy tetszett nekik, mintha az ajtó mögül zokogást hallanának, amelyre Monte
Cristo sóhajtással felelt.

Pontban nyolc órakor a találkozás helyén voltak.

- Megérkeztünk - jegyezte meg Morrel, és kidugta fejét a kocsi ablakán. -
És mi vagyunk az elsők.

- Bocsánatot kérek, uram - mondta Baptistin, aki szörnyű aggódó arccal
kísérte gazdáját -, de úgy láttam, hogy amott a fák alatt is van egy kocsi.

Monte Cristo könnyedén leugrott a hintóból, és kezét nyújtotta Emmanuelnek
és Maximiliennek, hogy lesegítse őket.

Maximilien nem is engedte el a gróf kezét.

- Jól van - mondta -, ilyen legyen annak a keze, akinek élete ügye
igazságától függ.

- Csakugyan, két fiatalembert látok amott sétálni, mintha várakoznának -
jegyezte meg Emmanuel.

Monte Cristo nem vonta egészen félre Morrelt, csak néhány lépéssel távolabb
húzta sógorától.

- Maximilien - kérdezte -, szabad még a szíve?

Morrel csodálkozva nézett Monte Cristóra.

- Nem bizalmas vallomást kérek öntől, barátom csak egyszerű kérdést adtam
fel. Feleljen igennel vagy nemmel. Mindössze ennyit kérek.

- Szeretek egy fiatal lányt, gróf.

- Nagyon szereti?

- Jobban, mint az életemet.

- Hagyjuk hát - jegyezte meg Monte Cristo. - Még egy reményem
szertefoszlott.

Azután nagyot sóhajtott.

- Szegény Haydée! - mormogta.

- Igazán mondhatom, gróf - kiáltott fel Morrel -, ha kevésbé ismerném, nem
is hinném el, milyen bátor ember!

- Mert olyan valakire gondoltam, akitől meg kell válnom, és ezért
sóhajtottam? Ugyan, Morrel, hát egy katona ilyen rosszul tudja megítélni a
bátorságot? Hát az életemet félteném? Mit jelent az nekem, aki húsz évig
élethalálharcot vívtam? Mit bánom én az életet vagy a halált? Egyébként,
legyen nyugodt, Morrel, ezt a gyengeséget, ha valóban van, csak ön előtt
nem takargatom. Jól tudom, hogy az élet egy nagy társaságbeli szalon,
ahonnan udvariasan és becsületesen illik távozni, vagyis köszönni kell, és
nem szabad kártyaadósságot hátrahagyni.

- Helyes, ez már beszéd - válaszolta Morrel. - Igaz is, elhozta a
fegyvereit?

- Én? Ugyan minek? Remélem, azoknál az uraknál lesz fegyver!

- Mindjárt megtudakolom - mondta Morrel.

- Helyes, de semmi alkudozást nem kérek, értette?

- Ó, legyen nyugodt.

Morrel Beauchamp-hoz és Château-Renaud-hoz sietett. Ezek, látva, hogy
Morrel közeledik, néhány lépést elébe mentek.

A három fiatalember üdvözölte egymást, ha nem is nyájasan, de legalább
udvariasan.

- Bocsánat, uraim - kezdte Morrel -, de sehol sem látom Morcerf urat!

- Ma reggel értesített bennünket, hogy csak idekint fogunk találkozni -
válaszolta Château-Renaud.

- Úgy! - jegyezte meg Morrel.

Beauchamp elővette az óráját.

- Nyolc óra múlt öt perccel, még nem vesztettünk időt, Morrel úr - mondta.

- Ó! - felelte Maximilien. - Nem is azért mondtam.

- Egyébként - szakította félbe Château-Renaud -, itt egy kocsi.

Valóban, nagy robajjal közeledett egy kocsi azon az úton, amelynek a sarkán
a fiatalemberek álltak.

- Uraim - mondta Morrel -, önök bizonyára ellátták magukat pisztolyokkal.
Monte Cristo úr kijelenti, lemond arról a jogáról, hogy a sajátját
használja.

- Ezt az előzékenységet a gróf részéről előre láttuk, Morrel úr -
válaszolta Beauchamp -, és magammal hoztam azokat a fegyvereket, amelyeket
nyolc-tíz napja vettem, mikor azt hittem, hogy efféle ügyben szükségem lesz
rájuk. Vadonatújak, még senki sem használta őket. Lesz szíves megtekinteni?

- Beauchamp úr - válaszolta Morrel meghajolva -, ha egyszer ön azt állítja,
hogy Morcerf úr nem ismeri ezeket a fegyvereket, gondolhatja, hogy az ön
szava nekem elég, ugye?

- Uraim - mondta Château-Renaud -, ebben a kocsiban nem Morcerf érkezett,
hanem Franz meg Debray?

Valóban, a két említett fiatalember közeledett.

- Hogy kerülnek önök ide, uraim? - kérdezte Château-Renaud, mialatt
mindegyikükkel kezet szorított.

- Azért jöttünk - felelte Debray -, mivel Albert ma reggel felkért
bennünket, hogy mi is legyünk jelen.

Beauchamp és Château-Renaud csodálkozva néztek össze.

- Uraim - mondta Morrel -, azt hiszem, én értem a dolgot.

- Hadd halljuk!

- Tegnap délután levelet kaptam Morcerf úrtól, amelyben arra kér, hogy
estére legyek az Operában.

- Én is - jegyezte meg Debray.

- Én is - mondta Franz.

- És mi is - mondták Château-Renaud meg Beauchamp.

- Azt akarta, hogy legyenek jelen a kihíváskor - mondta Morrel -, s hogy
legyenek jelen magánál a párbajnál is.

- Igen, igen, így van, Maximilien úr - mondták a fiatalemberek. - Minden
valószínűség szerint fején találta a szeget.

- De mindamellett - mormogta Château-Renaud - Albert nem jön, pedig már tíz
perc késésben van.

- Már itt is van - jegyezte meg Beauchamp -, mégpedig lovon jön, vágtatva,
szolgája kíséretében.

- Micsoda meggondolatlanság! - jelentette ki Château-Renaud. - Lóháton
jönni pisztolypárbajra! Pedig mennyire a lelkére kötöttem mindent!

- Meg azután nézzék csak - mondta Beauchamp -, nyakkendője, fehér gallérja,
nyitott kabátja és fehér mellénye van! Ugyan miért nem rajzoltatott
mindjárt egy nagy fekete célpontot a gyomrára? Egyszerűbb lett volna, és
hamarabb végezne!

Eközben Albert odaért az öt fiatalemberből álló csoporthoz. Mintegy tíz
lépésnyire megállította lovát, leugrott és a kantárt odadobta lovászának.

A csoporthoz lépett.

Sápadt volt. Szeme vörös és duzzadt. Látszott rajta, hogy egész éjszaka egy
pillanatra nem hunyta le.

Egész arcán valami nála szokatlan szomorúság ömlött el.

- Köszönöm, uraim - kezdte -, hogy eleget tettek meghívásomnak: higgyék el,
mindig hálával fogok visszaemlékezni baráti szívességükre.

Morrel Albert közeledtére mintegy tíz lépésnyire visszavonult, és ott
megállt.

- Önnek is köszönöm, Morrel úr - mondta Albert. - De jöjjön közelebb,
egyáltalán nincs terhünkre.

- Uram - felelte Maximilien -, nem tudja talán, hogy én Monte Cristo úr
segédje vagyok?

- Nem voltam benne bizonyos, de sejtettem. Annál jobb, minél több
kifogástalan úriember van jelen, annál nagyobb lesz az elégtételem.

- Morrel úr - mondta Château-Renaud -, kérem, jelentse Monte Cristo gróf
úrnak, hogy Morcerf úr megérkezett, és hogy rendelkezésére állunk.

Morrel éppen indulni akart, hogy eleget tegyen a megbízatásnak. Beauchamp
ugyanakkor elővette a kocsiból a pisztolyokat.

- Várjanak, uraim - mondta Albert -, volna néhány szavam Monte Cristo
úrhoz.

- Négyszemközt? - kérdezte Morrel.

- Nem, uram, a teljes nyilvánosság előtt.

Albert segédei meglepetve néztek össze. Franz és Debray halkan váltottak
néhány szót, Morrel pedig, örülve ennek a váratlan fordulatnak a grófért
ment, aki Emmanuellel az egyik oldalsó fasorban sétált.

- Mit akar tőlem? - kérdezte Monte Cristo.

- Azt nem tudom, de kéreti, hogy beszélhessen önnel.

- Csak nem kísérti az Istent valami újabb gyalázkodással? - kérdezte Monte
Cristo.

- Nem hinném, hogy efféle szándékai volnának - jelentette ki Morrel.

A gróf Maximilien és Emmanuel kíséretében előre tartott: nyugodt és derült
arca különös ellentétben állott Albert feldúlt vonásaival. A fiatalember is
közeledett hozzá négy barátja társaságában.

Mikor három lépésnyire voltak egymástól, Albert és a gróf megálltak.

- Uraim - kezdte Albert -, lépjenek közelebb. Nem akarom, hogy akár csak
egyetlen szó is elvesszen abból, amit Monte Cristo gróf úrnak mondani
szerencsém lesz. Mert amit szerencsém lesz neki mondani azt, kérem,
ismételjék el mindenkinek, akit csak érdekel, bármilyen különösnek találják
is nyilatkozatomat.

- Hallgatom, uram - mondta a gróf.

- Uram - mondta Albert előbb gyenge, remegő hangon, de hangja egyre jobban
megerősödött -, uram, én szemére vetettem önnek, hogy elhíresztelte Morcerf
úrnak epiruszi viselt dolgait. Mert bármilyen nagy bűnt követett is el
Morcerf gróf úr, nem hittem volna, hogy éppen önnek van jogában megbüntetni
őt. Ma azonban már tudom, uram, hogy önnek megvolt ez a joga. Nem Fernand
Mondegónak Ali pasa ellen elkövetett árulása adja számba e bocsánatkérő
szavakat, hanem az, hogy Fernand, a halász, elárulta önt, és hogy ennek az
árulásnak hallatlan következményei voltak. Azért mondom és azért
nyilatkoztatom ki fennhangon: igenis, uram, önnek jogában volt bosszút
állni az apámon, és én, a fia, még megköszönöm önnek, hogy nem tett ennél
többet!

Ha a villám hirtelen lecsap a kis jelenet nézői közé, az sem lehetett volna
váratlanabb, mint Albert nyilatkozata.

Monte Cristo lassan égnek emelte a szemét. Tekintetében végtelen hála
csillogott, és nem győzött csodálkozni rajta, hogy Albert így alá tudta
rendelni indulatos természetét ennek a hirtelen megalázkodásnak. Márpedig
ismerte a fiatalembernek a római banditák tanyáján tanúsított bátorságát.
De azonnal felismerte az egészben Mercédes kezét, és megértette, hogy
ez a nemes lélek miért fogadta tegnap oly könnyedén az ő áldozatát,
amelyről előre tudta, hogy meg fog hiúsulni.

- Most pedig, uram - mondta Albert -, ha úgy érzi hogy bocsánatkérésem
kielégíti önt, akkor nyújtsa ide a kezét, kérem. Az olyan csalhatatlanság,
mint az öné, ritka érdem, s nézetem szerint utána mindjárt legfőbb érdem,
hogy bevalljuk hibáinkat. Ez a vallomás pedig egyedül engem illet. Én úgy
cselekedtem, ahogyan az emberek szoktak, de ön úgy, ahogy az Isten
cselekszik. Csak egy angyal menthette meg egyikünket a haláltól, s az az
angyal leszállt az égből, ha nem is azért, hogy barátokká tegyen bennünket,
sajnos, a végzet ezt lehetetlenné teszi, de legalább két olyan emberré, aki
becsüli egymást.

Monte Cristo könnyes szemmel, megrendülten, szólásra készen nyújtotta
jobbját Albert-nek. A fiatalember megragadta, és csaknem hódoló
tisztelettel szorította meg.

- Uraim - mondta -, Monte Cristo úr szíves volt elfogadni
bocsánatkérésemet. Nagyon meggondolatlanul viselkedtem vele szemben. A
meggondolatlanság pedig rossz tanácsadó: helytelenül cselekedtem. Most már
jóvátettem a hibámat. Remélem, az emberek nem fognak gyávának bélyegezni
azért, amiért azt tettem, amit lelkiismeretem parancsolt. De abban az
esetben, ha mégis akadna ilyen valaki - tette hozzá a fiatalember, és
büszkén felvetette a fejét, mintha mind barátaival, mind ellenségeivel
szembe akarna szállni -, azon leszek, hogy más véleményre bírjam őket.

- Mi történhetett az éjjel? - kérdezte Beauchamp Château-Renaud-tól. - Úgy
érzem, mintha szomorú szerepet játszanánk itt.

- Valóban, amit Albert csinált, az vagy nagyon alávaló, vagy gyönyörű -
válaszolta a báró.

- No de már mit jelenthet ez az egész? - kérdezte Debray Franztól. -
Hogyan, Monte Cristo grófja Morcerf úr becsületébe gázolt, és a fia mégis
azt vallja, hogy Monte Cristónak igaza volt! De már én csak azt mondom, ha
tíz Janina bukkanna is fel a családomban, úgy érezném, kötelességem mind a
tízszer megverekedni!

Monte Cristo pedig lehajtott fejjel, lecsüngő karral, huszonnégy esztendő
fájó emlékeinek súlya alatt görnyedve nem gondolt sem Albert-re, se
Beauchamp-ra, se Château-Renaud-ra, sem bármelyikre a jelenlevők közül.
Csak arra a bátor lelkű asszonyra gondolt, aki eljött hozzá, hogy a fia
életéért könyörögjön, akinek cserébe felajánlotta a maga életét, s aki azt
megmentette egy családi titok irtózatos feltárásával, noha e vallomással
esetleg örökre megölhette a fiatalember szívében a fiúi szeretetet.

- Megint a Gondviselés! - mormogta. - Ó, csak most tudom igazán, hogy
valóban Isten küldötte vagyok!


*** 14 - Anya és fiú +++

Monte Cristo grófja szomorú, de önérzetes mosollyal köszönt el az öt
fiatalembertől, azután ismét beszállt kocsijába Maximiliennel és
Emmanuellel.

Albert, Beauchamp és Château-Renaud csakhamar magára maradt a tisztáson.

A fiatalember két segédjére nézett, pillantása nem volt éppen félénknek
mondható, de mégis mintha fürkészte volna, hogy mi a véleményük a
történtekről.

- Mondhatom, barátom - jegyezte meg Beauchamp elsőnek, akár azért, mert
érzékenyebb volt a többieknél, akár mivel kevésbé tudta leplezni érzéseit
-, engedje meg, hogy gratuláljak: remekül oldotta meg ezt a kellemetlen
ügyet.

Albert nem felelt, elmerült gondolataiba. Château-Renaud beérte azzal, hogy
hajlékony pálcájával a csizmáját ütögesse.

- Nem indulnánk? - kérdezte némi kínos hallgatás után.

- Nagyon szívesen - válaszolta Beauchamp. - Csak annyi időt adjon, hogy
gratulálhassak Morcerf úrnak. Igazán lovagias, ritka szép nemeslelkűségről
tett tanúságot!

- Ó hogyne! - jegyezte meg Château-Renaud.

- Nagyszerű! - folytatta Beauchamp. - Hogy valaki ekkora önuralommal
rendelkezzék!

- Ez bizonyos. Én bizony képtelen lettem volna rá - jelentette ki Château-
Renaud cseppet sem titkolt hidegséggel.

- Uraim - szakította félbe Albert - úgy hiszem, nem értették meg egészen,
hogy milyen nagyon komoly dolog történt köztem és Monte Cristo úr között...

- Dehogynem, dehogynem - vágta rá hirtelen Beauchamp - csakhogy nem minden
szájtátó fogja ám megérteni az ön hősiességét, és előbb-utóbb kénytelen
lesz erélyesebb magyarázatot adni, ami egészségének ártalmára lenne, és
talán még az életét is kockáztatná. Elfogad tőlem egy baráti tanácsot?
Utazzék el Nápolyba, La Haye-ba, vagy Szentpétervárra, ezek békés országok,
ott okosabbak az emberek, és higgadtabban ítélik meg a becsületbeli
dolgokat, mint a mi forrófejű párizsiaink. Ha egyszer ott van, lásson neki
a céllövészetnek, gyakorolja jól bele magát a kardvívásba. Néhány év múlva
térjen haza nyugodtan Franciaországba, mert vagy alaposan megfeledkeztek
már önről, vagy olyan gyakorlott vívó lesz, hogy békén hagyják. No ugye,
hogy igazam van, Château-Renaud úr?

- Osztozom a nézetében - jelentette ki az ifjú nemes. - Semmi sem idéz fel
annyi újabb párbajt, mint egy füstbe ment párbaj.

- Köszönöm, uraim - válaszolta Albert hideg mosollyal. - Követem a
tanácsukat, mégpedig nem azért, mivel ezt ajánlják, hanem mert szándékomban
is volt elutazni Franciaországból. Mindannyiuknak hálásan köszönöm, hogy
mint segédeim rendelkezésemre állottak. Jó mélyen bevésődött a szívembe már
csak azért is, mivel az előbb elmondott szavaik után másra nem is szeretnék
emlékezni.

Château-Renaud és Beauchamp összenéztek. Mindketten egyet gondoltak, és az
a hang, amelyen Albert a háláját kifejezte, olyan határozottságtól
tanúskodott, hogy a helyzet mindannyiukra nézve kellemetlenné válik, ha
folytatják a beszélgetést.

- Isten vele, Albert - búcsúzott hamarosan Beauchamp, és hanyagul nyújtott
kezet a fiatalembernek, aki azonban mélyen elmerült gondolataiba.

Nem is vette észre, hogy barátja kezet nyújtott.

- Isten vele - mondta most Château-Renaud is. Bal kezében sétapálcáját
szorongatta, jobbjával üdvözletet intett.

Albert csak gépiesen mormolta: "Isten önnel!" Tekintete sokkal
határozottabb volt: visszafojtott harag, büszke megvetés és nemes
felháborodás tükröződött benne.

Mikor segédei kocsiba szálltak, még egy darabig szomorúan, mozdulatlanul
állt a helyén. De aztán hirtelen eloldotta lovát attól a kis fától,
amelyhez lovásza kötötte, könnyedén nyeregbe szökött, és galoppban indult
Párizs felé. Egy negyedóra múlva már befordult a rue du Helderen levő ház
kapuján.

Mikor leszállt a lováról, úgy rémlett neki, hogy Morcerf gróf
hálószobájának ablakában a függöny mögött apja sápadt arcát pillantja meg.
Albert sóhajtva fordult el, és saját kis pavilonja felé tartott.

Mikor belépett, még egy utolsó pillantást vetett mindarra a sok holmira,
amely olyan kedvessé és boldoggá tette életét gyermekkora óta. Még egyszer
megnézte a képeket, amelyekről az alakok mintha rámosolyogtak volna, és a
tájak színei szinte megelevenedtek.

Azután kivette keretéből édesanyja arcképét, összegöngyölte, és üresen
hagyta az aranyrámát.

Rendbe rakta szép török fegyvereit, gyönyörű angol puskáit, japán
porcelánjait, karcsú serlegeit, művészi bronzfiguráit, amelyeket
Feucheres vagy Barye alkotott. Átnézte a szekrényeket, mindegyikbe
beléhelyezte a maga kulcsát. Minden pénzt, amit csak zsebében talált,
beszórt íróasztala fiókjába, amelyet nyitva hagyott, berakta azt az ezer
apróságot, amellyel tele voltak serlegei, dobozai, polcai. Leltárt
készített mindenről, és ezt a leltárt az egyik asztal legszembeötlőbb
helyére tette, de előbb minden könyvet és papírt leszedett az asztalról.

Noha Albert meghagyta komornyikjának, hogy hagyja magára, az e munka
kezdetén mégis bejött a szobába.

- Mit akar? - kérdezte Morcerf inkább szomorúan, mint haraggal.

- Bocsásson meg, uram - válaszolta a komornyik. - Ön ugyan megtiltotta,
hogy zavarjam, de Morcerf gróf úr behívatott.

- No és - kérdezte Albert.

- Nem akartam addig bemenni a gróf úrhoz, míg ön, uram, meg nem adja az
utasításait.

- Ugyan miért?

- Mert a gróf úr bizonyára tud róla, hogy önt elkísértem a párbajhoz.

- Ez valószínű - jelentette ki Albert.

- És bizonyára azért hívat, hogy megkérdezze, mi történt ott. Mit feleljek
akkor?

- Az igazat.

- Azt mondjam hát, hogy a párbaj nem történt meg?

- Azt mondja, hogy én bocsánatot kértem Monte Cristo grófjától. Elmehet.

A komornyik meghajolt és távozott.

Albert visszatért leltárához.

Amint ezzel a munkával végzett, az udvarból lovak toporzékolása és az
ablaktáblákat is megremegtető kocsizörgés ütötte meg a fülét. Az ablakhoz
lépett, és látta, amint apja kocsiba száll és elhajtat.

Alig csukódott be a kapu a gróf után, Albert édesanyja lakosztályába
sietett és mivel senkit sem talált, aki bejelentse, eljutott egészen
Mercédes hálószobájáig. Összeszorult a szíve attól, amit látott és
amit kitalált, s állva maradt a küszöbön.

Mintha ebben a két emberi lényben egy lélek lakozott volna. Mercédes
ugyanazt csinálta a saját szobájában, amit Albert most fejezett be a
magáéban. Mindent rendbe rakott: csipkéket, ékszereket, csecsebecséket,
fehérneműt, ezüstöt. Minden a fiókokban sorakozott, amelyeknek a kulcsát a
grófné gondosan összegyűjtötte.

Albert elnézte ezt a készülődést, megértette és felkiáltott:

- Anyám!

És Mercédes nyakába borult.

Meghatóbb képet festő sem készíthetett volna, mint amilyen látványt anya és
fia nyújtottak.

Hanem azért ez a határozott elszántságra valló előkészület, amelyet Albert
magára nézve természetesnek tartott, anyjára nézve megdöbbentette.

- Mit csinál, anyám? - kérdezte.

- Mit csináltál te? - válaszolt az anya.

- Ó, anyám! - kiáltott fel Albert, s a meghatottságtól alig jött szó az
ajkára. - Önnél is más a helyzet, meg nálam is! Nem, ön nem szánhatta el
arra magát, amit én elhatároztam, mert éppen arról akartam értesíteni, hogy
búcsút mondok a szülői háznak és... és önnek.

- Én is, Albert - jelentette ki Mercédes. - Én is elutazom. Bevallom,
arra számítottam, hogy a fiam elkísér. Tévedtem volna?

- Anyám - mondta Albert határozott hangon -, nem kárhoztathatom önt arra a
sorsra, amelyre magamat rászántam: a jövőben név és vagyon nélkül akarok
élni. Addig is, míg beletanulok ebbe a nehéz mesterségbe, kölcsön kell
kérnem egy barátomtól azt a kis összeget, amelyből megélek, amíg meg nem
tudom keresni a kenyeremet. Így hát, édes jó anyám, én most Franzhoz
megyek, tőle kérem el azt a kis összeget, amelyre ebben a pillanatban
feltétlenül szükségem van.

- Ó, szegény gyermekem! - kiáltott fel Mercédes. - Nyomorognod és
éhezned kell hát! Jaj, ne mondj ilyet, hiszen kettétöröd erős
elhatározásomat!

- De nem az enyémet, anyám - válaszolta Albert. - Fiatal és erős vagyok,
sőt, azt hiszem, megállom a helyemet is. És tegnap megtanultam azt is,
milyen hatalma van az akaratnak. Fájdalom, anyám, vannak olyan emberek,
akik nagyon sokat szenvedtek, és nemcsak hogy nem haltak bele, hanem inkább
új életet tudtak teremteni a boldogság roncsain, amellyel az ég kecsegtette
őket, s reményeik romjain, amelyet Isten adott nekik. Megtanultam ezt,
anyám, láttam ezeket az embereket. Tudom, hogy az örvény mélyéről, ahová
ellenségeik taszították őket, annyi erővel és dicsőséggel emelkedtek ki,
hogy úrrá tudtak lenni hajdani legyőzőiken, és most ők lökték le amazokat.
Nem, anyám, nem. A mai naptól kezdve szakítottam egész múltammal, és nem
fogadok el belőle semmit, még nevemet sem, mert - anyám, ön megérti ezt,
ugye? - az ön fia nem viselheti annak az embernek a nevét, akinek egy másik
ember előtt pirulnia kell!

- Albert, gyermekem - mondta Mercédes -, ha a szívem erősebb lett
volna, én is ezt a tanácsot adtam volna neked. Mikor kifulladt a hangom,
megszólalt a te lelkiismereted. Arra hallgass, fiam. Voltak barátaid,
Albert, egyelőre szakíts velük, de ne essél kétségbe, anyád kedvéért! A te
korodban még szép az élet, kedves fiam, hiszen alig vagy huszonkét éves. És
mivel az olyan tiszta lelkű embernek, amilyen te vagy, tiszta névre van
szüksége, vedd fel az apám nevét: Herrerának hívták. Jól ismerlek, Albert
fiam. Bármilyen pályára lépsz, hamarosan híressé teszed a nevedet. Akkor
majd még ragyogóbban léphetsz ki a világba, mint a téged ért
szerencsétlenség előtt. És ha minden reményem ellenére ez nem így
következne be, hagyd meg nekem legalább ezt a reménységet, hiszen számomra
már csak ez az egyetlen gondolat él, nekem nincs már jövőm, és számomra a
sír kezdődik e ház küszöbénél.

- Úgy teszek, amint kívánja, anyám - jelentette ki a fiatalember. - Igen,
osztozom reményeiben: nem fog bennünket üldözni az ég haragja, hiszen ön
tiszta, s én ártatlan vagyok. De ha már egyszer elszántuk magunkat,
cselekedjünk azonnal. Morcerf úr mintegy félórája ment el hazulról. Az
alkalom, mint látja, kedvező, hogy kikerüljünk minden feltűnést és
magyarázatot.

- Várlak hát, fiam - mondta Mercédes.

Albert leszaladt a boulevard-ra, és bérkocsit hozott, amely majd elviszi
őket a házból. Eszébe jutott, hogy a rue de Saints-Péres-en van egy csinos
kis bútorozott ház, ahol édesanyja szerény, de hozzá illő lakást találna.
Visszatért tehát a grófnéért.

Abban a pillanatban, amikor a bérkocsi megállt a kapu előtt, és Albert
kiszállt belőle, egy ember odalépett hozzá, és levelet adott át neki.

Albert ráismert Monte Cristo titkárára.

- A gróf küldi - mondta Bertuccio.

Albert átvette a levelet, kibontotta és elolvasta.

Azután szemével Bertucciót kereste, de míg ő a levelet olvasta, a titkár
eltűnt.

Albert ekkor könnyes szemmel, izgalomtól remegve ment be Mercédeshez,
és szótlanul adta át neki a levelet.

Mercédes a következőket olvasta:

Albert,

ha megmondom, hogy előre láttam tervét, s tudom, hogy el akarja hagyni a
házat, azt is közlöm önnel, hogy megértem nemes szívre valló elhatározását.
Ön immár szabad, elhagyja a gróf házát, magához veszi édesanyját, aki épp
olyan szabad, mint ön. De jól fontolja meg, Albert, ön többel tartozik
neki, mint amennyit egész életében leróhatna, szegény nemes lelkű ifjú...
Ne riadjon vissza a küzdelmektől, ne féljen a szenvedésektől, de kímélje
meg őt attól a nélkülözéstől, amely az első időkben kikerülhetetlen lesz.
Mert ő még azt sem érdemli meg, hogy az a végzetes balsors, amely ma lesújt
reá, rávesse árnyékát, és a Gondviselés nem kívánja, hogy a bűnös miatt az
ártatlan szenvedjen.

Tudom, hogy mindketten elhagyják a rue du Helderen levő házat, és nem
visznek onnan semmit magukkal. Ne kutassa, hogyan tudtam meg, elég, hogy
tudom. Érje be ennyivel.

Hallgasson rám, Albert.

Huszonnégy esztendővel ezelőtt igen vidáman és büszkén tértem vissza
hazámba. Volt jegyesem, Albert, egy tiszta, ifjú lány, akit imádtam, és én
menyasszonyomnak százötven aranyat hoztam, amelyet keserves munkával
kuporgattam össze. Ezt a pénzt neki szántam, és mivel tudtam, hogy a tenger
milyen szeszélyes, kis kincsünket elástam annak a kis háznak a kertjében,
ahol apám lakott Marseille-ben, az allées de Meilhanon.

Édesanyja jól ismeri ezt a drága, szegény kis házat, Albert.

Legutóbb Párizsba jövet Marseille felé utaztam. Meg akartam látogatni a
fájdalmas emlékekkel teli házat. Estére kelve ásót fogtam, és felástam azt
a kis sarkot, ahová ezt a kincset eldugtam. A kis vaskazetta ugyanazon a
helyen volt, senki sem nyúlt hozzá. Egy szép fügefa van a közelében,
amelyet apám az én születésemkor ültetett el. Ez a fügefa vet reá árnyékot.

Albert, ez a pénz, melynek az imádott nő életét és nyugalmát kellett volna
biztosítania, egy különös és fájdalmas véletlen következtében most ugyanazt
a célt fogja szolgálni. Értse meg jól, mire gondolok, hiszen milliókat
ajánlhatnék fel annak a szegény asszonynak, és mégiscsak azt a darabka
fekete kenyeret nyújtom neki, amely ott maradt szerény fedelem oltalma
alatt, ahol elszakítottak attól, akit szerettem.

Ön nemes lelkű ember, Albert, de lehet, hogy a büszkeség meg a neheztelés
elvakítja. Ha visszautasít, ha másvalakihez fordul azért, amit jogom van
felajánlani, akkor azt mondom, nem vall nemes lélekre visszautasítani
édesanyja számára egy olyan ember segítségét, akinek apja az ön apja miatt
halt borzalmas éhhalált.

A levél elolvasása után Albert sápadt volt, és mozdulatlanul várta, mit
határoz az édesanyja.

Mercédes leírhatatlan kifejezéssel emelte égre a szemét.

- Elfogadom - mondta. - Jogában áll, hogy ő adja a hozományt annak, aki
kolostorba indul!

A levelet keblére rejtette, majd fia karjába kapaszkodott, és olyan szilárd
léptekkel, amelyre ő maga sem számított, megindult lefelé a lépcsőn.


*** 15 - Az öngyilkosság +++

Eközben Monte Cristo is visszatért a városba Emmanuellel és Maximiliennel.

Jó hangulatban voltak. Emmanuel nem is titkolta, mennyire örül, hogy a
háborúskodás ilyen békés véget ért, és fennhangon eldicsekedett emberbaráti
elveivel. Morrel a kocsi egyik sarkában üldögélt, hagyta, hadd hangoskodjék
örömében a sógora. Ő maga csendben maradt, és örömét csak a szeme
csillogása árulta el.

A trône-i sorompónál Bertuccióval találkoztak: ott állt, és várt
mozdulatlanul, mint valami őrszem a vártán.

Monte Cristo kidugta fejét a kocsi ablakán, halkan mondott neki néhány
szót, mire a titkár eltűnt.

- Gróf úr - mondta Emmanuel, mikor a place Royal közelébe értek -, nagyon
kérem, tegyen le engem a kapum előtt, hogy a feleségem ne aggódjék sem ön
miatt, sem miattam.

- Ha nem volna nevetséges dolog a saját győzelmünkkel kérkedni - mondta
Morrel -, meghívnám most a gróf urat. De bizonyára a gróf úrnak is van kit
megnyugtatni. Megérkeztünk, Emmanuel, búcsúzzunk el most barátunktól, és
engedjük, hadd folytathassa útját.

- Várjanak - mondta Monte Cristo -, ne fosszanak meg így egyszerre
mindkettőjük társaságától. Tessék csak visszatérni bájos kis feleségéhez,
és kérem, adja át neki meleg üdvözletemet, ön pedig, Morrel, kísérjen el a
Champs-Élysées-re.

- Nagyszerű - jegyezte meg Maximilien -, amúgy is dolgom van arrafelé,
gróf.

- Várjunk meg a reggelivel? - kérdezte Emmanuel.

- Ne várjatok - felelte a fiatalember.

A kocsi ajtaja becsukódott, és továbbrobogtak.

- Látja, hogy szerencsét hoztam önnek? - jegyezte meg Morrel, mikor magára
maradt a gróffal. - Nem gondolt még erre?

- De igen - válaszolta a gróf -, és éppen ezért szeretném örökre magam
mellett tartani.

- Csodálatos! - folytatta Morrel, mintha a saját gondolataira felelt volna.

- Mi a csodálatos? - kérdezte Monte Cristo.

- Mindaz, ami most történt.

- Hát igen - felelte a gróf mosolyogva. - Eltalálta a szót, Morrel,
csodálatos!

- Mert végül is Albert bátor szokott lenni - tette hozzá Morrel.

- Nagyon bátor - jelentette ki Monte Cristo -, én láttam nyugodtan aludni,
mikor Damoklesz kardja csüngött a feje fölött.

- Én pedig tudok róla, hogy már kétszer verekedett, mégpedig igen derekasan
- mondta Morrel. - Hogyan tudja ezt a ma reggel történtekkel
összeegyeztetni?

- Ez is az ön befolyása! - mosolygott Monte Cristo.

- Albert-nek szerencséje, hogy nem katona - jegyezte meg Morrel.

- Ugyan miért?

- Bocsánatot kérni a párbaj helyszínén! - jegyezte meg a fiatal kapitány a
fejét csóválva.

- Ej! - válaszolta a gróf szelíden. - Csak nem lesz ön is rabja a
közönséges emberek balítéletének, Morrel? Azt csak beismeri, hogy Albert
nem lehet gyáva, ha egyszer bátornak ismerjük, hogy bizonyára komoly oka
volt a ma reggeli viselkedésére, és hogy éppen ez a viselkedése volt a
leghősiesebb magatartás?

- Ez kétségtelen - válaszolta Morrel. - De már én csak a spanyolokkal
tartok. Ma nem viselkedett olyan derekasan, mint tegnap.

- Velem reggelizik, ugye, Morrel? - kérdezte a gróf, hogy véget vessen
ennek a beszélgetésnek:

- Nem lehet, tíz órakor el kell mennem.

- Talán reggelire várják valahol?

Morrel mosolygott, és a fejét rázta.

- No de valahol csak kell reggeliznie.

- De ha egyszer nem vagyok éhes - jelentette ki a fiatalember.

- Ó - mondta a gróf. - Csak két dolog veszi így el az ember étvágyát: a
fájdalom (erről szerencsére nem lehet szó, hiszen jókedvűnek látom önt) és
a szerelem. Mivel azonban erről már beszélt valamit, talán jogosan hiszem,
hogy...

- Hát én ezt nem is tagadom, gróf - felelte vidáman Morrel.

- És nekem ezt el sem mondja, Maximilien? - folytatta a gróf olyan élénken,
ami világosan megmutatta, mennyire szeretné megismerni Morrel titkát.

- Azt már ma reggel is megmutattam, hogy van szívem, ugye, gróf?

Monte Cristo felelet helyett kezét nyújtotta a fiatalembernek.

- Mióta ez a szív már nincs a vincennes-i erdőben önnel, valahol másutt
van, és utána megyek - folytatta Morrel.

- Hát csak menjen - mondta halkan a gróf -, menjen, kedves barátom. De ha
valami akadály gördülne az útjába, jusson eszébe, hogy van némi hatalmam,
és boldog vagyok, ha ezt a hatalmat azoknak javára használhatom fel, akiket
szeretek, és hogy önt igazán szeretem, Morrel.

- Köszönöm - felelte a fiatalember -, eszemben tartom, mint ahogy az önző
gyerekeknek is szüleik jutnak eszükbe, ha valamire szükségük van. Ha
szükségem lenne önre, és talán el is jön ez a pillanat, önhöz fordulok,
gróf.

- Helyes, szavánál fogom. Tehát isten vele.

- Viszontlátásra.

Éppen odaértek a Champs-Élysées-i ház elé. Monte Cristo kinyitotta a kocsi
ajtaját, Morrel leugrott a kocsiról.

A feljárónál Bertuccio várakozott.

Morrel eltűnt az avenue de Marigny irányában. Monte Cristo pedig kíváncsian
sietett Bertuccióhoz.

- No, mi újság? - kérdezte.

- Az asszony elhagyja a házat! - válaszolt a titkár.

- Hát a fia?

- Florentin, a komornyikja, úgy véli, hogy ő is hasonlóképpen fog
cselekedni.

- Jöjjön csak.

Monte Cristo a dolgozószobájába vezette Bertucciót, megírta azt a levelet,
amelyet már ismerünk, és rábízta a titkárra.

- Menjen - mondta -, mégpedig siessen vele. És igaz is: értesítse Haydée-t,
hogy visszajöttem.

- Itt vagyok - mondta a fiatal lány, aki a kocsi zajára már leszaladt. Arca
örömtől sugárzott, hogy baj nélkül, épen és egészségesen láthatta viszont a
grófot.

Bertuccio távozott.

Haydée e türelmetlenül várt visszatérés első pillanatában átérezte mindazt,
amit a leány érez, aki imádott apját látja viszont, vagy a szerető, aki
megtért kedvesének a nyakába borul.

Ha Monte Cristo öröme nem is látszott ilyen túláradónak, azért mégsem volt
kevésbé mélységes. A sokat szenvedett szív számára olyan az öröm, mint a
naptól szikkadt talajnak a harmat: szív és föld mohón issza be a jótékony
cseppeket, de külsejük nem árul el semmit. Monte Cristo néhány napja
megértett valamit, amit már réges-régen nem mert hinni: hogy két
Mercédes van a világon, és hogy ő még boldog is lehet.

Boldogságtól csillogó tekintettel nézett Haydée könnyes szemébe, mikor
hirtelen kinyílt az ajtó. A gróf összeráncolta a homlokát.

- Morcerf úr! - jelentette Baptistin, mintha ebben a szóban benne volna
minden mentsége.

A gróf arca valóban fel is derült.

- Melyik? - kérdezte. - A vicomte vagy a gróf?

- A gróf.

- Istenem! - kiáltott fel Haydée. - Hát még mindig nincs vége?

- Nem tudom, vajon vége van-e már, drága gyermekem - mondta a gróf, és
megfogta a fiatal lány kezét -, annyit azonban tudok, hogy neked nincs
mitől félned.

- De hát az a nyomorult....

- Az az ember már nem árthat nekem, Haydée - jelentette ki Monte Cristo. -
Csak akkor lett volna okod aggódni, ha a fiával kerültem volna szembe.

- Nem is tudod meg soha, uram, mit szenvedtem akkor - mondta a fiatal lány.

Monte Cristo elmosolyodott.

- Apám sírjára esküszöm! - mondta Monte Cristo, és a fiatal lány fejére
tette a kezét. - Igen, esküszöm, ha egyikünket baj éri, az nem én leszek!

- Hiszek neked, uram, hiszek úgy, miként ha Isten szólt volna hozzám -
jelentette ki a fiatal lány, és csókra nyújtotta homlokát.

Monte Cristo olyan csókkal illette ezt a tiszta, gyönyörű homlokot, amely
egyszerre két szívet dobogtatott meg, egyiket hevesen, másikat gyengébben.

- Ó, Istenem! - mormogta a gróf. - Megengednéd hát, hogy még szeressek az
életben?... Vezesse be a szalonba Morcerf grófot - szólt oda Baptistinnek,
a szép görög lányt pedig egy titkos lépcsőhöz vezette.

Monte Cristo számára talán nem volt váratlan ez a látogatás, de
olvasóinknak tartozunk némi magyarázattal.

Amíg Mercédes, mint ahogy elmondtuk, éppúgy összeírta holmiját, mint
Albert a magáét, mialatt összerakosgatta minden apró-cseprő ékszerét,
bezárta fiókjait, összeszedte kulcsait, hogy mindent rendben hagyjon maga
után, azt nem vette észre, hogy egy sápadt és borús arc jelent meg az egyik
ajtó üvegje mögött, amelyen keresztül fény hatolt be a folyosóra. Onnan
nemcsak látni, hanem hallani is lehetett mindent. Aki így leskelődött,
minden valószínűség mellett teljesen észrevétlenül látott és hallott
mindent, ami Morcerf-nénál történt.

A sápadt arcú férfi az üvegajtón át bement aztán Morcerf gróf
hálószobájába. Odabent remegő kézzel húzta félre az egyik, udvarra néző
ablak függönyét. Mintegy tíz percig állt ott mozdulatlanul, némán, és saját
szíve dobbanásait hallgatta. Borzasztó hosszúnak érezte ezt a tíz percet.

Akkor volt ez, amikor Albert, a párbaj színhelyéről visszatérve,
megpillantotta apját, amint az az ő visszatértét leste a függöny mögül, és
a fiatalember elfordította a fejét.

A gróf szeme kimeredt: jól tudta, hogy Albert vérig sértette Monte Cristót,
s tudta azt is, hogy az ilyen sértést a világon mindenütt halálos párbaj
követi. És Albert most makkegészségesen tért haza, tehát a grófot bizonyára
megbosszulta.

E gondolatra baljóslatú arcát kimondhatatlan öröm fénye ragyogta be, mint
ahogy a nap is felcsillan még egyszer, mielőtt felhőbe hanyatlik, s ez a
felhő inkább a sírjanak látszik, semmint nyugvóhelyének.

De már elmondtuk, hogy hiába várta fiát a diadalmas hírrel. Elmondtuk azt
is, hogy fia, mielőtt elindult a párbajra, nem akarta látni az apját,
akinek a becsületét akarta megbosszulni, ezt meg is értette, de ha már
egyszer tisztára mosta apja becsületét, miért nem siet hozzá, hogy karjaiba
zárja?

Ekkor történt az, hogy a gróf, mivel nem látta fiát, a fia komornyikjáért
küldött. Tudjuk, hogy Albert felhatalmazta komornyikját hogy nyíltan
beszéljen a gróf előtt.

Tíz perccel később a lépcsőfeljárónál megjelent Morcerf tábornok, fekete
kabátban, katonás gallérral, fekete nadrágban, fekete kesztyűvel. Úgy
látszott, már előre kiadta utasításait, mert alig ért a lépcső legalsó
fokára, kocsija már útra készen jött elő a kocsiszínből, és megállt előtte.

Komornyikja egy csuklyás katonaköpenyt tett be a kocsiba. A köpenyt a
beléje burkolt két kard tartotta mereven. Azután a komornyik becsukta a
kocsi ajtaját, és felült a kocsis mellé.

A kocsis hátrafordult, hogy megkérdezze, hová hajtson.

- A Champs-Élysées-re - parancsolta a tábornok. - Monte Cristo grófjához.
Gyorsan!

A lovak csak úgy száguldottak az ostorcsapások alatt, és öt perc múlva
megálltak a gróf háza előtt.

Morcerf úr maga nyitotta ki kocsija ajtaját, és a kocsi még jóformán meg
sem állt egészen, mikor ő, mint valami fiatalember, már kiugrott belőle az
oldalsó fasorba, csengetett és komornyikjával együtt eltűnt a kitárt
kapuban.

Egy pillanat múlva jelentette Baptistin Monte Cristo úrnak Morcerf gróf
látogatását, és Monte Cristo előbb kikísérte Haydée-t, azután utasítást
adott, hogy vezessék a grófot a szalonba.

A tábornok már harmadszor mérte végig a szalont egész hosszában, mikor
hátrafordultában megpillantotta Monte Cristót a küszöbön.

- Ó, hát csakugyan Morcerf úr az - jegyezte meg nyugodtan Monte Cristo. -
Már azt hittem, rosszul hallottam.

- Igen, én vagyok az, valóban - felelte a gróf, és annyira összeszorította
a száját, hogy alig tudott tisztán beszélni.

- Most már csak azt kellene tudnom - jelentette ki Monte Cristo -, minek
köszönhetem a szerencsét, hogy ilyen korai órában itt láthatom Morcerf
grófot.

- Önnek ma reggel párbaja volt a fiammal, uram? - kérdezte a tábornok.

- Tud róla? - kérdezte vissza a gróf.

- Sőt, azt is tudom, hogy a fiamnak minden oka megvolt megverekedni önnel,
és mindent elkövetni, hogy megölje önt.

- Ez igaz, uram, minden oka megvolt erre! De mint látja, minden igaz oka
ellenére sem ölt meg, sőt, meg sem verekedett velem.

- Pedig önben látta apja szégyenének okozóját, és tudta, hogy ön okozta azt
a szörnyű szerencsétlenséget is, amely házamat sújtja.

- Ez igaz, uram - jelentette ki Monte Cristo a maga rettenetes nyugalmával.
- De ez csak másodrendű ok volt, nem a közvetlen ok.

- Ön bizonyára adott neki valami magyarázatot, vagy bocsánatot kért tőle.

- Semmiféle magyarázatot nem adtam neki, és ő kért tőlem bocsánatot.

- De hát akkor minek tulajdonítja ezt a viselkedést?

- Minden valószínűség szerint annak a meggyőződésének, hogy ebben a
dologban van valaki, aki nálam is nagyobb bűnös.

- És ki az az ember?

- Az apja.

- Rendben van! - mondta a gróf és elsápadt. - De még a legnagyobb bűnös sem
hagyja magán száradni ezt a vádat.

- Tudom... Vártam is azt, ami ebben a pillanatban bekövetkezett.

- A fiam gyávaságára számított? - kiáltott fel a gróf.

- Albert de Morcerf úr nem gyáva - jelentette ki Monte Cristo.

- Az a férfi, akinek kard van a kezében, és így áll szemben halálos
ellenségével, az az ember, ha meg nem verekszik, akkor igenis gyáva! Kár,
hogy nincs itt, mert a szemébe vágnám!

- Uram - válaszolta hidegen Monte Cristo -, felteszem, nem azért jött ide,
hogy apró-cseprő családi ügyeit közölje velem. Mondja ezt meg Albert úrnak,
talán majd tudja, mit feleljen önnek.

- Ó, nem! Nem! - vetette ellen a tábornok, és hirtelen támadt mosolya
csakhamar el is tűnt arcáról. - Nem, önnek igaza van, nem ezért jöttem!
Azért jöttem, hogy megmondjam önnek, én is ellenségemnek tekintem! Azért
jöttem, hogy megmondjam: ösztönösen gyűlölöm önt! Hogy úgy érzem, mintha
világéletemben ismertem és gyűlöltem volna! És végül mivel ennek a
századnak a fiai már nem párbajoznak, rajtunk a sor, hogy megverekedjünk...
Egy nézeten vagyunk, uram?

- Tökéletesen. Hiszen mikor azt mondtam az imént, hogy előre tudtam, mi fog
következni, akkor épp az ön látogatására gondoltam.

- Annál jobb... Így hát megtett minden előkészületet?

- Azok nálam mindig készen állnak, uram.

- Tudnia kell, hogy addig verekszünk, míg kettőnk közül az egyik itt marad
holtan - jegyezte meg a tábornok dühösen.

- Míg csak egyikünk itt nem marad holtan - ismételte Monte Cristo grófja,
és könnyedén bólintott.

- Akkor hát induljunk, segédekre semmi szükség.

- Az valóban fölösleges - felelte Monte Cristo -, hiszen olyan jól ismerjük
egymást!

- Ellenkezőleg - mondta Morcerf gróf -, hiszen nem is ismerjük egymást.

- Ugyan! - mondotta Monte Cristo ugyanazzal a kétségbeejtő nyugalommal. -
Nézzünk csak utána kissé. Nem ön az a Fernand nevű katona, aki a waterlooi
csata előestéjén áruló lett? Nem az a Fernand nevű főhadnagy-e ön, aki
Spanyolországban kémszolgálatot teljesített a francia hadseregnek? Nem ön-e
az a Fernand nevű ezredes, aki elárulta, eladta és meggyilkolta jótevőjét,
Alit? És nem mindebből a sok Fernand-ból lett Morcerf gróf altábornagy,
Franciaország pairje?

- Ó! - kiáltott fel a tábornok, és e szavak úgy égették, mint a tüzes vas.
- Ó, nyomorult, akkor hányod szememre szégyenemet, amikor talán hamarosan
meg is ölsz! Nem, azt nem állítottam, hogy te nem ismersz. Tudom jól, te
démon, hogy alaposan behatoltál múltam mélyébe, olvastál is életem
könyvében, noha nem tudom, miféle fáklya világánál! De azért talán még
mindig több becsület van bennem, a gyalázatomban, mint benned, bárha te
ragyogó külsővel rendelkezel. Ismersz te engem, tudom jól, hanem én nem
ismerlek téged, te arannyal és drágakővel ékesített kalandor! Párizsban
Monte Cristo grófjának neveztetted magadat. Olaszországban úgy hívtak:
Szindbád, a tengerész. Máltában mit tudom én, mi volt a neved. Elfeledtem
már. De én most az igazi nevedet akarom tudni, a száz neved közül, hogy
legyen mit kiáltanom abban a pillanatban, amikor a küzdőtéren szívedbe
döföm a kardomat!

Monte Cristo grófja rettenetesen elsápadt. Szeme sárgás fényben lobogott.
Sarkon fordult, és egy ugrással szobájával szomszédos öltözőfülkében
termett, s még egy másodperc sem telt bele, ledobta magáról nyakravalóját,
kabátját, mellényét magára kapott egy tengerész-zubbonyt, matrózsapkát
csapott a fejébe, amely alól kilátszottak hosszú, fekete fürtjei.

Így tért vissza a szobába, engesztelhetetlen haraggal, karba font kézzel,
megállt a tábornok előtt, aki eddig nem tudta mire vélni a gróf eltűnését,
és várt reá. Most fogvacogva és megroggyanó lábbal hátrált egy lépést, s
csak akkor állt meg, mikor egyik kezével görcsösen bele tudott kapaszkodni
egy asztalba.

- Fernand! - kiáltotta Monte Cristo. - Csak egyet kell megmondanom a száz
nevem közül, hogy lesújtsalak vele. De kitalálod ezt a nevet, ugye? Vagy
inkább emlékszel még reá? Mert minden szenvedésem, minden fájdalmam
ellenére ma olyan arcot mutatok neked, amelyet megfiatalít a bosszú érzése,
olyan arcot, amelyet neked nagyon gyakran kellett látnod álmaidban, mióta
megházasodtál... Mióta feleségül vetted Mercédest, a menyasszonyomat!

A tábornok hátracsukló fejjel, kitárt karral, merev tekintettel, szó nélkül
meredt erre a szörnyű látványra. Azután a falnál keresve támaszt, lassan az
ajtóhoz támolygott, és egyetlen panaszos, fájdalmas, szívet tépő hang
fakadt fel torkán:

- Edmond Dantes!

Már nem is emberi hangon nyöszörgött, és elvánszorgott a tornácig,
végigtántorgott az udvaron, mint a részeg, majd komornyikja karjába
hanyatlott, mialatt alig érthetően dadogta:

- Haza! Haza!

Útközben a friss levegő és a szolgái előtt való szégyenkezés kissé magához
térítették. Az út azonban rövid volt, és minél közelebb ért otthonához,
annál jobban hatalmába kerítette a fájdalom.

A háztól néhány lépésnyire megállíttatta kocsiját és kiszállt. A palota
ajtaja tárva-nyitva állt. Az udvar közepén bérkocsi várakozott, amely
bizonyára maga is csodálkozott, hogyan került ilyen fényes helyre. A gróf
rémülten nézte a bérkocsit, de nem mert kérdezősködni senkitől, hanem
egyenesen a szobájába rohant.

A lépcsőn ketten haladtak lefelé a grófnak alig maradt annyi ideje, hogy
beugorjon egy félreeső fülkébe, és így kikerülje őket.

Mercédes és Albert volt az. Mercédes fiára támaszkodva éppen
akkor hagyta ott a házat.

Két lépésnyire haladtak el a szerencsétlen gróftól, akit a damasztfüggöny
mögé rejtőzve kissé megérintett Mercédes selyemruhája.

Arcán érezte fia langyos leheletét, amint az éppen megszólalt:

- Bátorság, édesanyám! Jöjjön, jöjjön, ez már nem otthonunk többé.

A szavak elhangzottak, a léptek eltávolodtak.

A tábornok felegyenesedett, görcsösen a damasztfüggönybe kapaszkodott.
Száján a legrettentőbb zokogás tört ki, ami valaha egy apa mellét
szorongatta, azét az emberét, aki egy csapással veszíti el feleségét és
fiát...

Csakhamar hallotta, amint becsapódik a bérkocsi ajtaja, hallotta a kocsis
hangját is, majd a nehéz kocsi végiggördült az udvaron, és megremegtette az
ablaktáblákat. Akkor felment a hálószobájába, hogy még egyszer lássa
mindazt, amit szeretett az életben. A bérkocsi azonban eltávozott anélkül,
hogy Mercédes vagy Albert feje megjelent volna a kocsi ablakában,
hogy a magányos háznak, az elhagyott apának és férjnek egy utolsó
pillantást, istenhozzádot, vagyis bocsánatot küldjön.

Még el sem hangzott a kerekek zaja a boltívek alatt, mikor lövés dördült el
és füst tódult ki a hálószoba ablakán; az ablak megpattant a lövés
erejétől.


*** 16 - Valentine +++

Mindenki kitalálhatja, hová ment Morrel, és kivel volt találkája. Mikor
elhagyta Monte Cristót, lassacskán a Villefort-ház felé indult.

Azt mondottuk: lassacskán. Ez annyit jelent, hogy Morrelnek még több mint
egy félórai ideje volt, hogy megtegye azt az ötszáz lépést. De noha ilyen
fölösen sok idővel rendelkezett, mégis sietett elválni Monte Cristótól,
mert egyedül akart maradni gondolataival.

Jól tudta, mikor szokott Valentine Noirtier reggelijénél jelen lenni, a
fiatal lány ilyenkor bizonyos lehetett benne, hogy nem zavarják meg e
kegyes kötelessége teljesítésében. Noirtier és Valentine heti két
látogatást engedélyeztek neki, és most élni akart ezzel az engedelemmel.

Mikor megérkezett, Valentine már várta. Nyugtalanul, csaknem izgatottan
fogta meg Morrel kezét, és odavezette nagyapjához.

Ez a nyugtalanság, amely, mint mondottuk, szinte az izgalomig fokozódott,
onnan eredt, hogy hírét vette Morcerf kalandjának. Mindenki tudta (a
társaságban mindig mindent tudnak), hogy mi történt az Operában.
Villefort-éknál mindenki bizonyosra vette, hogy párbaj lesz belőle.
Valentine finom női ösztönével kitalálta, hogy Monte Cristo segédje Morrel
lesz, és a fiatalember bátorságát ismerve attól tartott, hogy Morrel a gróf
iránt érzett benső barátsága következtében könnyen kiléphet passzív
szerepéből.

Érthető, hogy milyen mohón kérdezgette a részleteket a fiatal lány, és
Morrel kiolvashatta imádott menyasszonya szeméből a kimondhatatlan örömet,
amikor meghallotta, hogy az egész ügy váratlanul ilyen szerencsés
megoldással végződött.

- Most pedig - mondta Valentine, és helyet mutatott Morrelnek az öregúr
mellett, míg ő maga a zsámolykára ült, amelyen Noirtier lába pihent -, most
pedig beszéljünk kissé a saját ügyünkről. Azt tudja, Maximilien, hogy
nagyapa nemrég arra gondolt, hogy elköltözik Villefort úr házából, és
máshol fog lakni?

- Hogyne - válaszolta Maximilien -, emlékszem erre a tervre, és magam is
nagyon helyeseltem.

- Nos hát helyeseljen tovább, Maximilien - folytatta Valentine -, mert
nagyapa visszatért ehhez a tervéhez.

- Bravó! - mondta Maximilien.

- Hát azt tudja-e - folytatta Valentine -, milyen oka van nagyapának
elhagyni a házat?

Noirtier a szemével csendre intette unokáját. De Valentine nem nézett
Noirtier felé. Szeme, tekintete, mosolya, minden-minden Morrelnek szólt.

- Bármilyen oka van is rá Noirtier úrnak - kiáltott fel Morrel -,
kijelentem, hogy igaza van.

- Kitűnő oka van rá - jelentette ki Valentine -, azt állítja, hogy a
faubourg Saint-Honoré levegője nem tesz jót nekem.

- Úgy is van - mondta Morrel. - Hallgasson ide, Valentine. Noirtier úrnak
nagyon is igaza lehet. Úgy találom, hogy mintegy két hét óta az ön
egészsége nincs egészen rendben.

- Igaz, van benne valami - válaszolta Valentine. - Nagyapa lett most az
orvosom, és mivel ő olyan sokat tud, nagyon megbízom benne.

- De hát végeredményben akkor mégiscsak beteg, Valentine? - kérdezte Morrel
élénken.

- Istenem, betegségnek éppen nem mondhatom ezt: valami olyan általános
gyengeséget érzek. Nincs étvágyam, és olyan érzésem van, mintha a gyomrom
igyekezne valamihez hozzászokni, és ez nem egykönnyen megy.

Noirtier nem vesztette el Valentine egyetlen szavát sem.

- És milyen orvossággal él az ismeretlen betegség leküzdésére?

- Nagyon egyszerű a kezelés - felelte Valentine. - Reggelenként beveszek
egy kanálnyit abból az orvosságból, amelyet nagyapának hoznak. Egy
kanálnyival kezdtem, és most már a négy kanálnyinál tartok. Nagyapa azt
állítja, hogy ez valóságos csodaszer.

Valentine mosolygott, de mosolya valami szomorúságot, valami szenvedést
fejezett ki.

Maximilien szerelemtől ittasan, csendben gyönyörködött benne. Nagyon szép
volt, de halványsága valami tompa árnyalatot kapott, szeme a szokottnál
jobban ragyogott, és máskor gyöngyház fehérségű keze mintha most viaszból
lett volna. A fiatalember Valentine-ről Noirtier-ra tekintett. Az öregúr
kutató szemmel vizsgálgatta a szerelmesen ábrándozó lányt. Úgy látszott, ő
is észrevette a lappangó betegség jeleit, akár Morrel, pedig ezek a jelek
olyan jelentéktelenek voltak, hogy a nagyapa és a szerelmes kivételével nem
is vette volna észre senki.

- De - mondta Morrel - azt hittem, hogy az a csodaszer, amelyet már
négykanalanként szed, Noirtier úrnak készült orvosság, nem?

- Csak azt tudom, hogy nagyon keserű - jelentette ki Valentine -, annyira
keserű, hogy bármit iszom utána, mindennek ugyanazt az ízét érzem.

Noirtier kérdően nézett unokájára.

- Igen, nagyapa - mondta Valentine -, ez így van. Az imént, mielőtt
lejöttem volna hozzád, ittam egy pohár cukros vizet, és a felét otthagytam
annyira keserűnek éreztem.

Noirtier elsápadt, és intett, hogy beszélni akar.

Valentine felállt, hogy odahozza a szótárt.

Noirtier kimondhatatlan aggodalommal követte lépteit.

Ekkor a vér hirtelen a lány fejébe tódult, arca lángba borult.

- No mi az? - kiáltott fel még mindig vidáman. - Hogy káprázik a szemem!
Talán a nap sütött a szemembe?

Az ablakkilincsbe kapaszkodott.

- Nem is süt a nap - felelte Morrel, akit még nyugtalanabbá tett Noirtier
arca, mint Valentine rosszulléte.

Valentine-hez futott.

A fiatal lány mosolygott.

- Nyugodjál meg, nagyapa - mondta Noirtier-nak -, nyugodjék meg ön is,
Maximilien, semmiség az egész, már el is múlt. De figyeljetek csak: nem
kocsizörgés hallatszik az udvarból?

Kinyitotta Noirtier ajtaját, a folyosó egyik ablakához szaladt, majd
gyorsán visszatért.

- De igen - mondta -, Danglarsné és leánya jöttek látogatóba. Isten velük,
menekülök, mert úgyis értem jönnek ide. Vagy még inkább a viszontlátásra,
maradjon nagyapánál, Maximilien úr, ígérem, hogy nem tartóztatom a
vendégeket.

Morrel követte a tekintetével, látta, amint becsukódik mögötte az ajtó,
hallotta, ahogy felment azon a kis lépcsőn, amely Villefort-né szobájához
és az övéhez vezetett.

Alig tűnt el a leány, Noirtier intett Morrelnek, hogy vegye elő a szótárt.
Morrel engedelmeskedett, Valentine útmutatása nyomán hamarosan beletanult,
hogy megértse az öregembert.

De bármennyire gyakorlott volt is, mivel több ízben végig kellett mennie az
ábécén, tíz perc is beletelt, mire az aggastyán gondolatait a következő
szavakba tudta önteni:

- Keresse meg azt a pohár vizet és a kancsót Valentine szobájában.

Morrel azonnal csengetett az új inasnak, aki Barrois utódja volt; és
Noirtier nevében kiadta neki a parancsot. Az inas egy perc múlva
visszatért.

A kancsó is, meg a pohár is teljesen üres volt.

Noirtier intett, hogy beszélni akar.

- Miért üres a pohár meg a kancsó? - kérdezte. - Hiszen Valentine azt
mondta, hogy csak félig itta ki a poharat.

Ennek az újabb kérdésnek a kibetűzése újabb öt percbe került.

- Azt nem tudom - felelte az inas. - De a szobalány Valentine kisasszony
szobájában van, meglehet, hogy ő ürítette ki.

- Kérdezze meg tőle - mondta Morrel, aki most tekintetével fordította le
Noirtier gondolatát.

Az inas távozott, és hamarosan visszatért.

- Valentine kisasszony a saját szobáján keresztül ment át Villefort-néhoz -
mondta. - És mivel szomjas volt, közben megitta azt a vizet, ami a pohárban
maradt. A kancsót pedig Édouard úr ürítette ki, hogy tavacskát készítsen a
kacsáinak.

Noirtier égnek emelte a szemét, mint az a játékos, aki mindenét egyetlen
kártyára tette fel.

Ettől kezdve az öregúr le nem vette szemét az ajtóról, mereven nézte.

Valentine valóban Danglars-nét és leányát látta az imént megérkezni. A
vendégeket Villefort-né szobájába vezették, mert az asszony ott akarta
fogadni őket. Ezért ment tehát keresztül Valentine a saját szobáján: az ő
szobája ugyanis ugyanazon az emeleten volt, mint mostohaanyjáé, és a két
szobát csupán Édouard-é választotta el egymástól.

A két hölgy azzal a hivatalos merevséggel lépett be, amely elárulta, hogy
látogatásuk hivatalos jellegű.

Az egyenlőrangúak azonnal felismernek minden árnyalati különbséget.
Villefort-né erre az ünnepélyességre maga is ünnepélyességgel válaszolt.

Ebben a pillanatban belépett Valentine, és az üdvözlések elölről kezdődtek.

- Kedves barátnőm - kezdte a báróné, míg a két fiatal lány kezet fogott -,
azért jöttem Eugénie-vel, hogy elsőnek önökkel közöljem leányomnak
Cavalcanti herceggel küszöbönálló házasságát.

Danglars ragaszkodott a hercegi címhez. A népi származású bankár úgy
vélekedett, hogy ez sokkal szebben hangzik, mint a gróf.

- Akkor hát engedjék meg, hogy kifejezzem legőszintébb
szerencsekívánataimat - válaszolta Villefort-né. - Cavalcanti herceg igazán
kiváló fiatalembernek látszik.

- Nézze - mondta a báróné mosolyogva -, ha őszinte akarok lenni, önnek,
mint barátnőmnek, meg kell mondanom, hogy még magunk sem tudjuk, mi lesz a
hercegből. Van benne valami különös vonás, amiről mi, franciák, az első
pillanatra felismerjük az olasz vagy német nemest. Mindamellett, úgy
látszik, igen jószívű, szellemes, egyebekben pedig, Danglars szavaival
élve, a vagyona felséges.

- Azonkívül - mondta Eugénie, és Villefort-nénak egy albumában lapozgatott
-, tegye hozzá, asszonyom, hogy ön egészen különleges módon kedveli ezt a
fiatalembert.

- De azt ugye fölösleges kérdeznem - mondta Villefort-né -, hogy ön is
osztozik édesanyjának ebben az érzésében?

- Én? - válaszolta Eugénie szokott határozottságával. - Szó sincs róla,
asszonyom. Egyáltalán nem érzem magam hivatottnak arra, hogy egy háztartás
gondjaival bíbelődjem, vagy egy férfi szeszélyeinek vessem alá magam,
bármilyen is az a férfi. Az én hivatásom az, hogy művész legyek, tehát
szabad legyen a szívem, szabadok legyenek a gondolataim, és egész személyem
fölött magam rendelkezzem.

Eugénie e szavakat olyan magabiztosan adta elő, hogy Valentine belepirult.
A félénk lány nem tudta megértem ezt a határozottságot, amelyben nyoma sem
volt a női félénkségnek.

- De végül is - folytatta Eugénie -, mivelhogy mindenképpen férjhez kell
mennem, akár akarom, akár nem, csak hálás lehetek a Gondviselésnek, amiért
megszerezte nekem Albert de Morcerf úr ellenszenvét, mert enélkül ma egy
becsületét vesztett férfi felesége volnék.

- Az igaz - jegyezte meg a báróné azzal a furcsa gyermekességgel, amelyet
oly gyakran tapasztalhatunk az előkelő hölgyeknél, és melyet a polgárok
közé vegyülten sem tudnak teljesen levetkőzni. - Igaz, ha Morcerf-ék nem
tétováztak volna, a lányom nőül ment volna ehhez az Albert úrhoz: a
tábornok nagyon ragaszkodott hozzá, személyesen el is jött, hogy megkérje a
lányomat Danglars-tól, de hát szerencsésen megúsztuk ezt az ügyet.

- De - vetette ellen félénken Valentine - az apa minden bűnéért a fiúnak
kell bűnhődnie? Azt hiszem, Albert úr teljesen ártatlan a tábornok árulási
dolgaiban.

- Bocsásson meg, kedves kis barátnőm - jegyezte meg az engesztelhetetlen
ifjú hölgy -, Albert úr részt kér a dologból, és méltónak is mutatkozik
apjához. Úgy hiszem, tegnap este kihívta ugyan Monte Cristo urat az
Operában, de ma a párbaj színhelyén bocsánatot kért tőle.

- Lehetetlen! - jelentette ki Villefort-né.

- Drága barátnőm - jegyezte meg Danglars-né a már említett naivsággal -, ez
bizonyos. Debray úrtól hallottam, aki maga is jelen volt a
bocsánatkéréskor.

Valentine is tudta az igazat, de nem szólt semmit. E néhány szó eszébe
juttatta Morrelt, aki Noirtier szobájában várja, és most gondolatban ott
volt vele.

Valentine-t most annyira lefoglalták gondolatai, hogy egy ideig részt sem
vett a társalgásban. Még csak azt sem tudta, miről esett szó néhány perc
óta, mikor Danglars-né hirtelen megérintette a karját, és kizökkentette
álmodozásából.

- Mi történt, asszonyom? - kérdezte Valentine, és úgy összerezzent
Danglars-né érintésére, mintha villamos áram ütötte volna meg.

- Csak nem beteg, drága Valentine? - kérdezte a báróné. - Fájdalma van?

- Nekem? - kérdezte a fiatal lány, és végighúzta a kezét égő homlokán.

- Nézzen csak bele ebbe a tükörbe. Egy perc alatt többször elsápadt és
elpirult.

- Csakugyan! - kiáltott fel Eugénie. - Nagyon sápadt vagy!

- Sose nyugtalankodj, Eugénie. Már néhány nap óta így megy ez.

Noha igazán távol állt minden ravaszkodástól, mégis érezte, hogy most jó
alkalma nyílt a távozásra. Egyébként Villefort-né is a segítségére sietett.

- Menjen a szobájába, Valentine - mondta. - Valóban úgy látszik, nem érzi
jól magát, a hölgyek bizonyára megbocsátanak. Igyék egy pohár tiszta vizet,
attól majd jobban lesz.

Valentine megcsókolta Eugénie-t, és üdvözölte Danglars-nét, aki már
távozásra készen maga is felállt. Azután a lány eltávozott.

- Szegény gyermek - jegyezte meg Villefort-né, mikor Valentine eltűnt -,
nagyon aggódom miatta, egy cseppet sem lepne meg, ha valami komoly baja
történnék.

Valentine pedig valami önkívületfélében, amelyről nem tudott magának számot
adni, keresztülhaladt Édouard szobáján, feleletet sem adott a gyerek valami
rosszmájú megjegyzésére, és a saját szobáján át a kis lépcső felé tartott.
Lehaladt a lépcső fokain, de a három utolsón már nem tudott lemenni. Már
hallotta Morrel hangját, mikor hirtelen elhomályosodott a tekintete, lába
elvétette a lépcsőt, már nem volt annyi ereje, hogy megkapaszkodjék a
karfába, a falnak dőlt, és végigesett a három lépcsőfokon.

Morrel a zajra egy ugrással az ajtónál termett, kinyitotta, és ott találta
Valentine-t a lépcsőházban a földön.

Villámgyorsan karjára vette, bevitte a szobába, és leültette egy
karosszékre. Valentine kinyitotta a szemét.

- Ó, de ügyetlen vagyok - mondta lázasan hadarva -, hát már meg sem tudok
kapaszkodni? Megfeledkeztem róla, hogy még három lépcső van hátra!

- Nem ütötte meg magát, Valentine? - kiáltott fel Morrel. - Ó, istenem,
istenem!

Valentine körülnézett: Noirtier szeméből mélységes rémületet olvasott ki.

- Nyugodjál meg, nagyapa - mondta, és mosolyogni próbált. - Semmiség az
egész... Kissé elszédültem, más baj nincsen.

- Ez már a második szédülés! - mondta Morrel, és a kezét tördelte. -
Vigyázzon, Valentine, könyörgök, vigyázzon!

- De ha mondom - válaszolta Valentine -, semmiség az egész, és már el is
múlt. Most pedig hallgassanak meg egy hírt: egy hét múlva Eugénie megtartja
az esküvőjét, és három nap múlva nagy, ünnepi eljegyzési lakomát tartanak.
Mindannyiunkat meghívtak, apámat, Villefort-nét, engem... vagy legalábbis
így értettem.

- Ugyan mikor foglalkozunk már mi is az ilyen részletekkel? Ó, Valentine,
ön oly sok mindent keresztül tud vinni a nagyapánál, vegye rá, hogy azt
felelje: nemsokára!

- Így hát rajtam keresztül akarja sürgetni és emlékeztetni nagyapát?

- Igen! - kiáltott fel Morrel. - Istenem, istenem! Mégpedig minél
gyorsabban. Mert amíg nem mondhatom a magaménak, Valentine, mindig úgy
érzem, mintha elveszíteném!

- Ó - felelte Valentine valami különös görcsös mozdulattal - ön nagyon is
félénk, Maximilien, ez nem illik katonához, tiszthez, aki, mint mondják,
sohasem ismerte a félelmet. Hahaha!

Rikácsoló és fájdalmas nevetésbe tört ki. Karja megmerevedett és kifordult,
feje hátrahanyatlott a karosszékre, és többé nem mozdult.

A borzalom kiáltása, amelyet Isten nem engedett kitörni Noirtier ajkán, ott
lángolt a szemében.

Morrel megértette. Segítséget kellett kérnie.

A fiatalember megrántotta a csengőt. A szobalány, aki Valentine szobájában
tartózkodott és az inas, Barrois utódja, egyszerre rohantak be.

Valentine olyan sápadt, olyan hideg és élettelen volt, hogy nem is kellett
nekik semmi magyarázat, elfogta őket az a félelem, amely állandóan ott
tanyázott ebben az átkozott házban, és mindketten segítségért kiáltozva
futottak végig a folyosókon.

Danglars-né és Eugénie ebben a pillanatban távoztak. Még éppen megtudták,
hogy mi okozza ezt a nagy felfordulást.

- Hát nem megmondtam? - kiáltott fel Villefort-né. - Szegény kislány!


*** 17 - A vallomás +++

Ugyanakkor Villefort úr hangja hallatszott, amint a dolgozószobájából
kikiáltott:

- Mi a baj?

Morrel a tekintetével kért tanácsot Noirtier-tól, aki már visszanyerte
egész hidegvérét, és egy pillantással a kis szoba felé mutatott, ahová már
hasonló körülmények között egyszer elrejtőzött.

Csak éppen annyi ideje volt, hogy vegye a kalapját, és lélekszakadva
berohanjon a kis szobába. Máris hallatszottak a folyosóról a királyi ügyész
lépései.

Villefort berohant a szobába, Valentine-hoz futott, és karjába kapta.

- Orvost! Orvost!... D'Avrigny urat! - kiáltott Villefort. - Vagy inkább
magam megyek érte.

Ezzel kirohant a szobából.

A másik ajtón Morrel sietett ki.

Valami szörnyű emlék nyilallt a szívébe: az a beszélgetés Villefort és az
orvos között, amelyet akkor éjjel hallott, amikor Saint-Méranné meghalt.
Ugyanezek a jelenségek előzték meg Barrois halálát is, noha ezek már sokkal
ijesztőbbek voltak.

Ugyanakkor megcsendültek fülében Monte Cristo szavai is, amelyeket mintegy
két órával előbb mondott neki:

- Ha bármire van szüksége, Morrel, forduljon hozzám, jusson eszébe, hogy
van némi hatalmam.

A gondolatnál is sebesebben rohant el tehát a faubourg Saint-Honoré-ról a
rue Matignonba s a rue Matignonból az avenue des Champs-Élysées-re.

Villefort úr ezalatt bérkocsin d'Avrigny úr kapuja elé ért. Olyan erővel
rántotta meg a csengőt, hogy a kapus rémülten ment kaput nyitni. Villefort-
nak ahhoz sem volt ereje, hogy magyarázatot adjon, csak felrohant a
lépcsőn. A kapus ismerte, felengedte és utána kiáltott:

- A dolgozószobájában van, királyi ügyész úr, a dolgozószobájában!

Villefort már akkorra benyitott, vagy inkább belökte az ajtót:

- Ó, hát ön az? - kérdezte az orvos.

- Én vagyok - válaszolta Villefort, és becsukta az ajtót maga mögött. -
Igen, doktor, én vagyok az, és most én kérdezem öntől, egyedül vagyunk-e.
Doktor, a házam valóságos elátkozott ház!

- Mi az? - mondta az orvos látszólag közönyösen, de a valóságban mélységes
megdöbbenéssel. - Csak nincs megint beteg önöknél?

- De igen, doktor! - kiáltott Villefort, és görcsösen a hajába markolt. -
De igen!

D'Avrigny tekintete ezt fejezte ki: "Nem megmondtam előre?"

Azután lassan, minden szót megnyomva kérdezte:

- Ki van most halálán önöknél, és milyen újabb áldozat vádolja majd Isten
előtt az ön gyengeségét?

Villefort szívéből fájdalmas zokogás tört elő. Az orvoshoz lépett, és
megragadta a karját:

- Valentine! - mondta. - Most Valentine került sorra!

- A leánya! - kiáltott fel d'Avrigny fájdalmas meglepetéssel.

- Láthatja, hogy tévedett - mormogta az ügyész. - Jöjjön, nézze meg
betegágyán, és kérjen tőle bocsánatot, amiért meggyanúsította.

- Valahányszor csak hívott - mondta d'Avrigny -, mindig késő volt már. De
nem tesz semmit, megyek. De siessünk, uram, az önökre sújtó ellenséggel
szemben semmi veszteni való időnk sincs.

- Ó, most már nem fogja szememre hányni a gyengeségemet, doktor. Ezúttal
kinyomozom a gyilkost és rajtaütök.

- Először próbáljuk megmenteni az áldozatot, csak azután gondoljunk a
bosszúra - jegyezte meg d'Avrigny. - Tessék jönni.

A bérkocsi, amelyen Villefort idehajtatott, lóhalálában vágtatott velük
vissza, és ugyanakkor értek haza, amikor Morrel kopogtatott Monte Cristo
ajtaján.

A gróf a dolgozószobájában volt, és mélyen elmerült gondolataiba, mialatt
Bertuccio sebtében küldött üzenetét olvasta.

Mikor Morrelt jelentették neki, akitől két órával előbb vált el, felkapta a
fejét.

A fiatalembert eléggé megviselte ez a két óra; Morrel, aki vidám arccal
távozott a gróftól, most feldúlt arccal jelent meg.

Monte Cristo felállt, és Morrel elé sietett.

- Mi történt, Maximilien? - kérdezte. - Holtsápadt, és a homloka csupa
verejték.

Morrel inkább lerogyott, semmint leült egyik karosszékbe.

- Igen - mondta -, mert nagyon siettem. Beszélnem kellett önnel.

- Otthon, remélem, mindenki jól van? - kérdezte a gróf olyan őszinte,
szívből jövő melegséggel, amelyet nem lehetett félremagyarázni.

- Köszönöm, gróf, köszönöm - válaszolta a fiatalember. Zavarban volt, nem
tudta, hogyan kezdjen hozzá a mondókájához. - Igen, otthon mindannyian
egészségesek.

- Akkor jól van. De valamit mégiscsak mondani akar? - folytatta a gróf
egyre nyugtalanabbul.

- Igen, hogyne - felelte Morrel. - Olyan házból jövök, ahol a halál vert
tanyát, és én iderohantam.

- Morcerf úréktól jön talán? - kérdezte Monte Cristo.

- Nem - válaszolta Morrel. - Meghalt valaki Morcerf-éknél?

- A tábornok az imént lőtte főbe magát - válaszolta Monte Cristo.

- Jaj, micsoda borzasztó szerencsétlenség! - kiáltott fel Maximilien.

- A grófnéra és Albert-re nézve nem - jelentette ki Monte Cristo. - Többet
ér egy holt apa és férj, mint egy becsület nélkül élő apa és férj. A vér
lemossa a gyalázatot.

- Szegény grófné! - mondta Maximilien. - Őt sajnálom legjobban, hiszen
olyan nemes lelkű asszonynak ismerem!

- Sajnálhatja Albert-t is, Maximilien, mert higgye el, méltó fia ő az
édesanyjának. De térjünk vissza az ön dolgára: ön hozzám rohant, mint
mondotta. Tudnék talán segítségére lenni valamiben?

- Hogyne, szükségem van önre, vagyis azt hittem, mint valami eszelős, hogy
ön segíthetne olyan körülmények között, ahol már csak Isten segíthet.

- Beszéljen hát - biztatta Monte Cristo.

- Igazán nem is tudom - mondta Morrel -, fel szabad-e fednem ilyen titkot
bárkinek is. De a sors késztet rá, s a szükség kényszerít, gróf.

Morrel megállt, habozott.

- Azt tudja, hogy szeretem önt? - kérdezte Monte Cristo, és gyöngéden
megfogta a fiatalember kezét.

- Milyen jó, hogy bátorságot önt belém, és valami azt súgja itt bent -,
Morrel a szívére mutatott -, hogy ön előtt nem is lehet titkom.

- Úgy is van, Morrel, Isten szól a szívéből, és szívének sugallata beszél
önhöz. Ismételje el hát mindazt, amit a szíve mondott.

- Megengedné, gróf, hogy elküldjem Baptistint az ön nevében tudakozódni
valakinek a hogylétéről, akit ön is ismer?

- Magam is rendelkezésére állok, annál inkább rendelkezhetik szolgáimmal.

- Hiszen szinte nem is élek addig, amíg nem kapok hírt róla, hogy jobban
van!

- Csengessek Baptistinnek?

- Nem, majd én magam beszélek vele.

Morrel kiment, szólította Baptistint, és néhány szót súgott neki. A
komornyik futva távozott.

- Elintézte? - kérdezte Monte Cristo, mikor látta, hogy Morrel visszatért.

- El, és most talán már kissé nyugodtabb leszek.

- Tudja, hogy várom szavait - mondotta Monte Cristo mosolyogva.

- Tudom és beszélek is. Hát tessék csak ide hallgatni: egy este egy kertben
álltam, sűrű bokrok mögött, senki sem sejtette, hogy ott lehetek. Ketten
haladtak el mellettem. Engedje meg, hogy egyelőre elhallgassam a nevüket.
Halkan beszélgettek, de engem érdeklő szavaikból nem veszítettem el
egyetlen árva szót sem.

- Ez elég baljóslatúan kezdődik, főleg ha összefügg mostani sápadtságával
és izgatottságával, Morrel.

- Bizony baljóslatúan, barátom! Ahhoz a kerthez tartozó házban, ahol
rejtőztem, éppen akkor halt meg valaki. A két beszélgető közül, akiknek
szavait figyeltem, az egyik annak a kertnek a gazdája, a másik az orvos
volt. Az előbbi vallomást tett az orvosnak aggodalmáról és
kétségbeeséséről, mivel egy hónap leforgása óta már a második haláleset
történt a házában, mégpedig hirtelen és váratlanul, mintha csak Isten
küldte volna rájuk haragjában a halál angyalát.

- Ej, ej! - jegyezte meg Monte Cristo, és mereven figyelte a fiatalember
arcát, majd egy alig észrevehető mozdulattal úgy fordította a széket, hogy
ő maga árnyékban maradjon, Maximilien arcát pedig jól megvilágítsa a nap.

- Bizony - folytatta Morrel -, egy hónap leforgása alatt már másodszor
látogatott be a halál abba a házba.

- És mit válaszolt az orvos? - kérdezte Monte Cristo.

- Azt felelte... azt felelte, hogy ez nem volt természetes halál, és hogy
nem tulajdonítható másnak, mint...

- Mint minek?

- Mint méregnek!

- Igazán? - mondotta Monte Cristo azzal a könnyed köhécseléssel, amellyel
nagy felindulásait szokta palástolni, akár elpirul, akár elsápad hirtelen,
akár túlságos figyelmét akarja leplezni. - Igazán ezt hallotta, Maximilien?

- Ezt, kedves gróf, ezt hallottam, sőt, az orvos még hozzátette, hogy ha
még egyszer előfordulna ilyesmi, úgy érzi, kötelessége lenne törvényes
vizsgálatot kérni.

Monte Cristo a legtökéletesebb nyugalommal hallgatta, de lehet, hogy ez a
nyugalma tettetett volt csupán.

- Harmadszor is kopogtatott a halál - jegyezte meg Maximilien - de sem a
ház gazdája, sem az orvos nem tettek jelentést. Meglehet hogy most
negyedszer is belép a halál. Mit gondol, gróf, hallgatásra kötelez engem e
titok ismerete?

- Kedves barátom - válaszolta Monte Cristo -, ön most olyan kalandot
beszélt el, amit valamennyien könyv nélkül tudunk. Ismerem jól azt a házat,
ahol mindez történt, vagy legalábbis ismerek hozzá hasonlót. Azt a házat,
ahol a kert van, a családapát, az orvost és a három hirtelen és váratlan
halálesetet. Nohát, nézzen reám, én nem lestem ki semmiféle beszélgetést,
mégis éppen olyan jól ismerem az egész esetet, mint ön, és nincs semmiféle
lelkifurdalásom. Nincs! Semmi közöm hozzá. Azt mondja, hogy Isten haragja
sújtotta a halál angyalával azt a házat. Ki mondhatná, hogy feltevése nem
valóság? Ne lásson meg olyan dolgokat, amelyeket azok nem akarnak meglátni,
akiknek érdekükben állna. Ha ez Istennek nem haragja, hanem
igazságszolgáltatása, Maximilien, fordítsa el a fejét, és engedje, hogy
Isten törvényt üljön ott.

Morrel végigborzongott. A gróf szavaiban valami gyászos komorság, valami
ünnepélyesség és félelmes erő volt.

- Egyébként - folytatta a gróf egészen megváltozott hangon, úgy, hogy
szinte olyan volt, mintha nem is ugyanaz az ember beszélne -, egyébként ki
mondja önnek, hogy még folytatódik a dolog?

- Folytatódik, gróf! - kiáltott fel Morrel. - Hiszen ezért rohantam éppen
önhöz.

- Mit tehetek hát, Morrel? Azt akarja talán, hogy jelentsem a királyi
ügyész úrnak?

E szavakat Monte Cristo olyan tisztán és olyan nyomatékosan ejtette ki,
hogy Morrel hirtelen felállt, és így kiáltott:

- Gróf! Gróf! Ugye tudja, kiről akarok beszélni?

- Már hogyne tudnám, kedves barátom, és ezt azzal bizonyítom be hogy az i-
re felteszem a pontot is, vagyis megnevezem a szereplőket. Ön egy este
Villefort úr kertjében sétált. Azok után, amiket mondott, úgy sejtem, hogy
Saint-Méranné halálának estéje volt. Hallotta amint Villefort úr d'Avrigny
úrral Saint-Méran úr haláláról, majd a marquise nem kevésbé csodálatos
hirtelen elhunytáról beszélt. D'Avrigny úr azt mondta, hogy szerinte
mérgezés, mégpedig két mérgezés történt. És ön, az ízig-vérig becsületes
ember, azóta azon töpreng, vajon hogy nyugtathatja meg lelkiismeretét: ha
felfedi ezt a titkot, vagy ha hallgat. Már nem élünk a középkorban, édes
barátom, nincs többé szent Fehme,[76] nincsenek már vérbíróságok, mi az
ördögöt akar hát tőlük? "Lelkiismeret, mit háborgatsz?" - mint ahogy Sterne
mondja. Ej, kedves barátom, hagyja, hadd aludjanak mások, ha már
elszenderültek, engedje, hadd pusztuljanak bele az álmatlanságba, ha nem
jön álom a szemükre, és az isten szerelmére, ön csak aludjék, hiszen nincs,
ami háborgassa a lelkiismeretét.

Morrel arcán szívet facsaró fájdalom jelent meg. Megragadta Monte Cristo
kezét.

- De hiszen még folytatódik! Azt mondom éppen!

- Hadd folytatódjék! - válaszolta a gróf, és elcsodálkozott ezen az
állhatatosságon, amelyet nem értett. Figyelmesen nézte Maximilient. - Csak
hadd folytatódjék: ez valóságos atreida[77] család. Isten átkozta el őket,
és el kell szenvedniük az ítéletet. El fognak tűnni mindannyian, mint azok
a kártyavárak, amelyeket a gyermekek építenek, s amelyek teremtőjük
legyintésére egymás után esnek el, még ha kétszázan volnának is. Három
hónappal ezelőtt Saint-Méran úr, két hónappal ezelőtt Saint-Méranné, a
minapában Barrois, ma az öreg Noirtier vagy a fiatal Valentine lesz soron.

- Hát tudta? - kiáltott fel Morrel olyan borzasztó rémülettel, hogy Monte
Cristo beleremegett, pedig talán az égszakadás se hozta volna ki
nyugalmából. - Tudta, és nem tett jelentést?

- Ej, mit bánom én? - vont vállat Monte Cristo. - Alig ismerem őket, és
miért mentsem meg az egyiket a másiktól? Nem, nem, hiszen nincs közöm sem a
bűnöshöz, sem az áldozathoz.

- De én, én szeretem! - kiáltott fel Morrel szinte üvöltve fájdalmában.

- Kit szeret? - kiáltott Monte Cristo. Felugrott és megragadta Morrel ég
felé emelt két kezét.

- Halálosan, őrülten szeretem, úgy szeretem, hogy a véremet adnám érte,
hogy felszárítsam egyetlen könnycseppjét. Szeretem Valentine de Villefort-
t, akit most gyilkolnak meg éppen, értse meg! Szeretem, és azt kérdem az
Istentől meg öntől, hogyan menthetném meg az életét?

Monte Cristo ajkán olyan vad kiáltás tört ki, amilyet csak a megsebzett
oroszlán hallat.

- Szerencsétlen! - kiáltotta, és most ő tördelte a kezét. - Szerencsétlen!
Valentine-t szereted! Egy elátkozott család gyermekét szereted!

Sose látott még Morrel ilyen arckifejezést, nem látott még ilyen lángoló
tekintetet. A rémület szellemét, amely olyan sokszor merült fel előtte a
csatatéren vagy Algéria gyilkos éjszakáin, sohasem látta baljóslatúbb
lánggal kigyúlni maga körül.

Iszonyodva hátrált.

Monte Cristo pedig e zajos kitörés után egy pillanatra lehunyta a szemét,
mintha valami belső fény kápráztatná: e pillanat alatt annyi akaraterővel
lett úrrá önmagán, hogy látszott, amint fokról fokra csillapodik mellének
izgalmas hullámzása, mint ahogy látni lehet, amint a háborgó, tajtékos
hullámok vihar után a nap erejétől szétfoszlanak.

Ez a csend, ez a magába szállás, ez az önmagával való küzdelem mintegy húsz
másodpercig tartott.

Ekkor a gróf felemelte sápadt arcát.

- Látja - mondta alig remegő hangon -, látja, kedves barátom, hogyan tudja
Isten megbüntetni közönyükért a legnagyobb szájhősöket, és azokat, akiket
hidegen hagynak a legszörnyűbb látványok. Én, aki érzéketlenül és
kíváncsian szemléltem ennek a gyászos tragédiának a kibontakozását, én, aki
mint a gonosz angyal, csak kacagtam rajta, hogy mennyi rosszat követnek el
az emberek a titok leple alatt (márpedig a gazdagok és hatalmasok könnyen
őrizhetik meg a titkokat), én is érzem, hogy a szívembe mart az a kígyó,
amelynek tekervényes útját idáig figyelmesen követtem!

Morrel tompán felnyögött.

- Rajta hát - folytatta a gróf -, elég volt a jajgatásból. Legyen férfi,
legyen erős, reméljen, hiszen itt vagyok, és őrködöm ön felett.

Morrel szomorúan megrázta fejét.

- Azt mondom: reméljen! Érti? - kiáltotta Monte Cristo. - Tudja meg, hogy
sohasem hazudom, sohasem tévedek. Most dél van, Maximilien, adjon hálát az
Istennek, amiért délben jött, nem pedig este vagy holnap reggel. Hallgassa
meg hát, mit akarok mondani, Morrel: dél van. Ha Valentine ebben az órában
nem halt meg, akkor életben is marad.

- Istenem! Istenem! - kiáltott fel Morrel. - És én úgy hagytam ott, hogy
csaknem haldoklott.

Monte Cristo végigsimította a homlokát.

Ugyan mi történt ebben a szörnyű titkokkal teli fejben?

Mit mondott ennek a könyörtelen és mégis oly emberi szellemnek a fény vagy
a sötétség angyala?

Csak az Isten tudja!

Monte Cristo még egyszer felemelte a fejét, de most már nyugodt volt, mint
az álomból ébredő gyermek.

- Maximilien - mondta -, menjen csak nyugodtan haza. Megparancsolom önnek,
hogy ne tegyen egy lépést se, ne próbálkozzék semmivel, és arcán még csak
nyoma se legyen az aggódásnak. Hamarosan hírt adok önnek. Most menjen.

- Istenem! Istenem! - mondta Morrel. - Egészen elrémít, gróf, ezzel a
hidegvérével. Tud talán valami szert a halál ellen? Több ön, mint ember?
Angyal talán? Vagy Isten?

És a fiatalember, aki soha semmiféle veszedelemben meg nem hátrált, most
valami lebírhatatlan félelem hatása alatt hátrahőkölt Monte Cristo előtt.

De Monte Cristo szomorú és mégis szelíd mosollyal nézett rá, úgy, hogy
Maximiliennek könny szökött a szemébe.

- Sokat tehetek, barátom - válaszolta a gróf. - Most menjen, mert szükségem
van rá, hogy egyedül legyek.

Morrel e csodálatos akarat hatása alatt, amely Monte Cristo körül mindenütt
megnyilvánult, nem is próbált ellenkezni. Megszorította a gróf kezét és
távozott.

Csak a kapuban állt meg, hogy bevárja Baptistint, aki feltűnt a rue
Martignon sarkán, és futva igyekezett hazafelé.

Ezalatt Villefort meg az orvos is elértek az ügyész lakására. Valentine még
mindig eszméletlenül feküdt. Az orvos azzal a gondossággal vizsgálta meg a
beteget, amelyet a körülmények megköveteltek, és azzal az alapossággal,
amelyet a titok ismerete még jobban elmélyített.

Villefort le nem vette szemét az orvosról, és mohón leste a vizsgálat
eredményét. Noirtier, aki sápadtabb volt, mint maga a beteg, és Villefort-
nál is nyugtalanabbul várakozott, merő értelem és fogékonyság volt.

Végre d'Avrigny lassan megszólalt:

- Még él.

- Még! - kiáltott fel Villefort. - Doktor, micsoda borzalmas szót mondott!

- Márpedig - mondta az orvos - megismétlem, amit mondtam: még él, és én
nagyon csodálkozom rajta.

- De megmenekült? - kérdezte az apa.

- Meg, ha egyszer él.

E pillanatban d'Avrigny tekintete összetalálkozott Noirtier pillantásával,
amelyben olyan emberfölötti öröm csillogott, annyi hálás gondolat fénye
sugárzott, hogy az orvost meghatotta.

Visszaengedte a karosszékbe az ájultan heverő fiatal lányt, akinek ajka
alig látszott, annyira vértelen és fehér volt. D'Avrigny azután nem
mozdult, majd újra Noirtier-ra pillantott, aki figyelemmel kísérte az orvos
minden mozdulatát.

- Uram - mondta akkor d'Avrigny Villefort-nak -, kérem, hívja be Valentine
kisasszony szobalányát.

Villefort elengedte leánya fejét, amelyet addig támogatott, és maga szaladt
ki a szobalányért.

Alig csukódott be az ajtó Villefort mögött, d'Avrigny Noirtierhoz lépett.

- Akar valamit mondani? - kérdezte.

Az aggastyán jelentőséggel hunyta le a szemét. Mint tudjuk, ez igenlő
választ jelentett az öregúr rendelkezésére álló jeladások szerint.

- Csak nekem?

- Igen - jelezte Noirtier.

- Helyes, itt maradok önnél.

Ebben a pillanatban visszatért Villefort a szobalánnyal. A szobalány mögött
Villefort-né lépett be.

- De hát mi történt ezzel a kedves gyermekkel? - kiáltott fel. - Kijött a
szobámból azzal a panasszal, hogy nem érzi jól magát, de az eszembe se
jutott, hogy ilyen komollyá válhat a dolog.

A fiatalasszony könnyes szemmel és az igazi anya szeretetének minden
jelével lépett oda Valentine-hez, és megfogta a kezét.

D'Avrigny továbbra is Noirtier-ra nézett, és látta, hogy az öregember szeme
kimered, kitágul, arca elsápad, és egész testében remegni kezd. Homlokát
kiverte a verejték.

- Úgy! - jegyezte meg önkéntelenül, és követte Noirtier tekintetét, vagyis
Villefort-néra meredt, aki egyre ezt ismételgette:

- Jobb volna lefektetni szegénykét. Jöjjön, Fanny, fektessük csak le.

D'Avrigny úr, aki ezt az ajánlatot kedvezőnek találta, mert így egyedül
maradhatott Noirtier-val, intett, hogy ez lesz a leghelyesebb, de
megtiltotta, hogy bármit is adjanak neki, amit nem ő rendelt.

Elvitték Valentine-t, aki közben magához tért, de azért nem tudott sem
mozdulni, sem beszélni, annyira megviselte a roham. Annyi ereje azonban
mégis volt, hogy egy pillantással köszöntse nagyapját, akinek majd a szíve
szakadt meg, mikor látta, hogy a beteget elviszik.

D'Avrigny követte őket, utasításokat adott, meghagyta Villefortnak, hogy
bérkocsiba üljön, és maga menjen a patikushoz, a patikában a szeme láttára,
készítsék el a rendelt orvosságokat, ő maga hozza haza, és leánya
szobájában várjon reá.

Még egyszer szigorúan meghagyta, hogy Valentine-nek semmit se adjanak, majd
visszatért Noirtier-hoz, gondosan bezárta az ajtókat, és mikor
megbizonyosodott róla, hogy senki sem hallhatja őket, az öreghez fordult:

- Mondja, kérem, tud valamit unokája betegségéről? - kérdezte.

- Igen - intett az aggastyán.

- Figyeljen ide, nincs veszteni való időnk. Én kérdezek, ön pedig válaszol.

Noirtier intett, hogy kész válaszolni.

- Előre látta, hogy Valentine-t valami baj fogja érni?

- Igen.

D'Avrigny kissé elgondolkozott, majd ismét Noirtier-hoz fordult:

- Bocsásson meg azért, amit most mondani fogok - tette hozzá -, de
semmiféle jelenséget nem szabad elhanyagolni e szörnyű körülmények között.
Látta ön meghalni a szegény Barrois-t?

Noirtier égnek emelte a szemét.

- Tudja azt is, hogy mitől halt meg? - kérdezte d'Avrigny, és kezét
Noirtier vállára tette.

- Igen - felelte az öreg.

- Úgy gondolja, hogy természetes halállal hunyt el?

Noirtier béna ajkán valami mosolyféle derengett.

- Gondolt-e arra, hogy Barrois-t esetleg megmérgezték?

- Igen.

- Úgy gondolja, hogy neki szánták azt a mérget, amelynek áldozatává lett?

- Nem.

- No most: úgy véli-e, hogy ugyanaz a kéz működik most Valentine-nél,
amelyik Barrois-t megölte, mikor másvalakit akart meggyilkolni?

- Igen.

- Tehát Valentine is meg fog halni? - kérdezte d'Avrigny, és mélyen
Noirtier szemébe nézett.

Figyelmesen leste, hogy ez a kérdés milyen hatással lesz Noirtier-ra.

- Nem - válaszolta az öreg diadalmas arccal, amely tévútra vezethette volna
a legügyesebb jós feltevéseit is.

- Ön tehát reménykedik? - kérdezte d'Avrigny meglepetten.

- Igen.

- Miben reménykedik?

Az öregember kifejezte a szemével, hogy nem tudja megmagyarázni.

- Igaz, persze - mormogta az orvos.

Majd ismét Noirtier-hoz fordult:

- Abban reménykedik - kérdezte -, hogy a gyilkos belefárad?

- Nem.

- Akkor hát abban, hogy a méreg nem lesz hatással Valentine-re?

- Igen.

- Mert hiszen nem mondok újat önnek - folytatta d'Avrigny - ugyebár, ha
kijelentem, hogy meg akarták Valentine-t mérgezni?

Az aggastyán intett a szemével, hogy ebben a kérdésben semmi kétsége nincs.

- Akkor hát miből meríti azt a reményt, hogy Valentine felépül?

Noirtier állhatatosan egy pontra szegezte a szemét. D'Avrigny követte a
tekintetet: arra az orvosságos üvegre irányult, amelyet reggelenként hoztak
be az öregnek.

- Á - mondta d'Avrigny, akinek hirtelen különös ötlete támadt -, csak nem
az jutott eszébe, hogy...

Noirtier nem engedte befejezni.

- De igen - jelezte.

- Hogy felvértezze a méreg ellen...

- Igen.

- Lassan hozzászoktatta...

- Igen, igen, igen - intette Noirtier boldogan, amiért megértették.

- Hallotta tőlem, hogy abba az orvosságba, amelyet önnek rendeltem, brucint
is tétettem?

- Igen.

- És azért szoktatta hozzá ehhez a méreghez, hogy semlegesítse a méreg
hatását?

Noirtier szemében ismét a diadalmas öröm fénye lobbant fel.

- És ez sikerült is önnek! - kiáltott fel d'Avrigny. - Mert e gondos
elővigyázat nélkül Valentine ma befejezte volna az életét, megölték volna
menthetetlenül, irgalom nélkül. A roham igen heves volt, de a beteg
ellenállt, és legalábbis ezúttal életben marad.

Az aggastyán végtelen hálával emelte égre a szemét, amelyben emberfölötti
öröm lángolt.

Ebben a pillanatban visszatért Villefort.

- Tessék, doktor - mondta -, elhoztam a kért orvosságot.

- Ön előtt készítették el?

- Igen - válaszolt a királyi ügyész.

- És nem adta ki a kezéből?

- Nem.

D'Avrigny fogta a kis üveget, néhány cseppet öntött a tenyerébe és megitta.

- Rendben van - mondta -, menjünk fel Valentine-hez, mindenkinek kiadom az
utasítást, ön személyesen őrködjék, Villefort úr, hogy senki se térjen el
tőle.

Abban a pillanatban, amikor d'Avrigny Villefort úr kíséretében bement
Valentine szobájába, egy szigorú külsejű, nyugodt és határozott modorú
olasz pap bérelte ki saját használatára a Villefort úr palotájával
szomszédos házat.

Senki sem tudta mi okozta, hogy a ház három lakója két órával később
kiköltözködött: de az a vélemény terjedt el a környéken, hogy a ház
roskadozik, összedűléssel fenyeget, az új bérlőt azonban ez nem akadályozta
meg abban, hogy még aznap öt óra tájban beköltözzék szerény bútoraival.

A bérlet három, hat vagy kilenc évre szólt, és az új lakó, bevett szokás
szerint, egy fél évet előre kifizetett. Az új lakó, mint már mondottuk,
olasz volt, és signor Giacomo Busoninak hívták.

Azonnal munkásokat hívtak, és az elkésett éjszakai járókelők bámulva
látták, hogy ácsok és kőművesek alapjától kezdve átépítik a düledező házat.


*** 18 - Apa és lánya +++

Mint az előző fejezetben láttuk, Danglars-né hivatalosan bejelentette
Villefort-nénak Eugénie Danglars kisasszony és Andrea Cavalcanti úr
küszöbönálló házasságkötését.

Ezt a hivatalos bejelentést, amely legalább látszólag valamennyi érdekelt
elhatározása volt, olyan jelenet előzte meg, amelyről be kell számolnunk
olvasóinknak.

Kissé visszatérünk tehát annak a napnak a reggelére, amelyen az említett
szerencsétlen események lejátszódtak, és olvasóinkat abba a gyönyörűen
aranyozott szalonba vezetjük el, amelyet már ismertettünk, és amely
büszkesége volt tulajdonosának, Danglars báró úrnak.

Ebben a szalonban reggel tíz óra tájt pár perc óta elgondolkozva és szemmel
láthatóan nyugtalanul sétálgatott maga a báró. Minden ajtónyílásra
felfigyelt, és minden zajra összerezzent.

Mikor minden türelme kimerült, beszólította a komornyikot.

- Étienne - mondta -, kérem, nézze meg, miért kért meg Eugénie kisasszony,
hogy a szalonban várjak rá, és kérdezze meg, miért várakoztat ilyen sokáig?

Az, hogy rosszkedvének így tanújelét adhatta, kissé lecsillapította a
bárót.

Danglars kisasszony, mikor reggel felébredt, valóban arra kérette
édesapját, hogy beszélhessen vele, mégpedig az aranyozott szalonban. Ez a
szokatlan kérés, főleg pedig hivatalos színezete, módfelett meglepte a
bankárt, nyomban engedett leánya kérésének, és elsőnek jelent meg a
szalonban.

Étienne csakhamar visszatért küldetéséből.

- A kisasszony szobalánya azt mondta, hogy a kisasszony már felöltözött, és
azonnal itt lesz - jelentette.

Danglars bólintott, annak jeléül, hogy meg van elégedve. Danglars
társaságában, sőt, háznépével szemben is mindig a jó embert és a derék apát
adta: szerep volt ez nála, amely beillett az általa játszott
népszerűséghajhászó komédiába. Ezt az álarcot öltötte magára, és illett
neki, mint ahogy az ókori színházakban az atyák olyan álarcot viseltek,
amely jobbról nézve felfelé ívelő szájjal nevetőnek, balról nézve pedig
lefelé görbülő ajakkal pityergőnek látszott.

Sietünk kijelenteni, hogy meghitt családi körben a felfelé ívelő, kacagó
száj legörbült szélű, siránkozó ajakká változott, és így a derék ember is
többnyire eltűnt, helyet adva a durva férjnek s a zsarnok apának.

- Ugyan mi az ördögnek akar velem beszélni ez a bolondos lány, s ha már
akar, miért nem jöhet egyszerűen a dolgozószobámba? - mormogta Danglars.

Már vagy huszadszor elgondolta ezt, mikor végre nyílt az ajtó, és megjelent
Eugénie. Fekete selyemruhát viselt, ugyancsak fekete, hímzett, fénytelen
virágot, ünnepiesen volt megfésülve, és kesztyű is volt a kezén, mintha
éppen a Théâtre Italienbe készült volna.

- No mi az, Eugénie? - kiáltott fel az apa. - És mire való ez az ünnepélyes
szalon, hiszen jól megfelelt volna a dolgozószobám is!

- Teljesen igaza van, uram - válaszolt Eugénie, és intett apjának, hogy
leülhet. - Két olyan kérdést intézett hozzám, amely felöleli tulajdonképpen
egész megbeszélésünket. Felelek hát mind a kettőre, de minden szokás
ellenére először a másodikra, mivel ez az egyszerűbb. Azért választottam a
szalont megbeszélésünk színhelyéül uram, hogy kikerüljük a bankár
dolgozószobájának kellemetlen benyomásait és hatását. Azok a
pénztárkönyvek, ha bármilyen aranyozottak is, a várkapuk módjára lezárt
fiókok, az a halom bankjegy, amely ki tudja, honnan jön, és az a csomó
levél, amely Angliából, Hollandiából, Spanyolországból, Indiából, Kínából
és Peruból érkezik, általában különös hatással vannak az apa
gondolkodására, és elfeledtetik vele, hogy van a világon nagyobb és
szentebb érdek is, mint ügyfeleinek társadalmi állása és nézete. Ezt a
szalont választottam tehát, ahol pompás keretekben láthatja vidám,
mosolygós arcképét, az enyémet, anyámét és a különböző pásztorjeleneteket
és megható pásztorjátékokat. Én sokat adok a kívülről jövő benyomásokra.
Meglehet, hogy az ön szemében ez csak szeszélynek látszik, de hát nem is
volnék művész, ha nem maradna valami kis illúzióm.

- Nagyon helyes - válaszolta Danglars úr, aki ezt a szóáradatot
rendíthetetlen hidegvérrel hallgatta végig, de nem értett belőle egyetlen
szót sem, mert azzal volt gondolatban elfoglalva, mint minden olyan ember,
akinek hátsó gondolatai vannak, hogy miképpen lehetne összefonni saját
gondolatainak szálait az éppen vele való társalgónak gondolatmenetével.

- A második pontot tehát megvilágítottam, vagy csaknem megvilágítottam -
jelentette ki Eugénie a legkisebb zavar nélkül, és azzal a férfias
fellépéssel, amely minden mozdulatát és beszédmódját is jellemezte -, és
úgy látom, ön meg is van elégedve magyarázatommal. Most pedig térjünk rá az
elsőre. Azt kérdezte, miért kértem ezt a kihallgatást öntől. Két szóval
megfelelek rá. Tessék, uram: nem akarok feleségül menni Andrea Cavalcanti
gróf úrhoz.

Danglars felugrott karosszékéből, és szemét égnek emelte, karját is ég felé
tárta.

- Istenem, ez így van, uram - folytatta Eugénie, tovább is teljes
nyugalommal. - Látom, ön nagyon csodálkozik, mert mióta ez a kedves kis ügy
megkezdődött, a legkisebb ellenállást sem tanúsítottam, mert tudtam, eljön
az ideje, hogy teljes és elszánt akarattal szálljak szembe azokkal, akik
nem kérték ki véleményemet, és ellenszegüljek minden olyan dologban, amely
ízlésem ellen való. Ezúttal azonban ez a nyugalom, ez a beletörődés, mint
ahogy a filozófusok mondják, más forrásból is fakadt. Onnan, hogy mint
engedelmes és szófogadó lány... - Eugénie piros ajkán könnyű mosoly jelent
meg - eleget akartam tenni a kívánságának.

- No és? - kérdezte Danglars.

- Hát bizony, uram - folytatta Eugénie -, mindent megtettem, ami erőmből
futatta, és most, hogy eljött a pillanat, minden megkísérelt erőfeszítésem
ellenére úgy érzem, nem tudok engedelmeskedni.

- De végre is - mondta Danglars, aki nem volt valami lángész, és egészen
elkábult ettől a kérlelhetetlen logikától, amelynek közönyössége olyan sok
gondolkodásról és akaraterőről tett tanúságot -, mi az oka ennek a
visszautasításnak, Eugénie, mi az oka?

- Az oka? - mondta a fiatal lány. - Istenem, nem mintha ez az ember
csúnyább, ostobább vagy kellemetlenebb volna, mint bárki más, nem. Andrea
Cavalcanti úr még megjárja valahogy azok szemében, akik egy fiatalember
arcát és termetét nézik csupán. Az sem az oka, mintha a szívemet kevésbé
nyerte volna meg, mint akárki: mindez egy iskolás lányhoz való ok volna, és
én ennek fölötte állok. Nem szeretek senkit sem, uram, azt tudja, ugye? Így
hát nem is látom be, hogy szükség volna arra, hogy megzavarja életemet egy
örökös élettárs. Valahol azt mondja egy bölcs: "Semmiből sem jó a sok", más
helyen pedig: "Minden értékedet magadban hordjad." Még latinul és görögül
is megtanítottak ezekre az aranyigazságokra: az egyik, azt hiszem,
Phaedrus, a másik Biasz mondása. Hát édes jó apám, az élet hajótörésében,
mert hiszen az élet nem más, mint reményeink örökös hajótörése, a tengerbe
szórom fölösleges holmimat, és saját akaratomból teljesen egyedül,
következésképpen teljesen szabadon akarok élni.

- Szerencsétlen! Szerencsétlen! - mormogta Danglars, és elsápadt, mert
hosszú tapasztalatból tudta, hogy most kemény akadályba ütközött.

- Szerencsétlen? - folytatta Eugénie. - Azt mondja, uram, hogy
szerencsétlen vagyok? Szó sincs róla, igazán, s ezt a kitörését egészen
színpadiasnak és tettetettnek látom. Ellenkezőleg, boldog vagyok, mert azt
kérdezem: miben van hiányom? A társaságban szépnek találnak, s ez már ok
arra, hogy kedvező fogadtatásban legyen részem. Márpedig én szeretem, ha
kedvezően fogadnak: ettől kivirulnak az arcok, és akik körülvesznek, maguk
is szebbeknek látszanak. A sors megáldott némi szellemmel és bizonyos
relatív fogékonysággal, ami lehetővé teszi, hogy az élet általános
rendjéből ki tudjam hámozni magamnak azt, amit jónak találok, és ezt
bekebelezem, akárcsak a majom, mikor feltöri a zöld diót, hogy kiszedje
belőle a belsejét. Gazdag vagyok, hiszen ön Franciaország egyik
leggazdagabb embere, és az egyetlen lánya vagyok, ön pedig nem ragaszkodik
olyan makacsul a tervéhez, hogy mint a Porte-Saint-Martin és Gaité színpadi
atyái, kitagadjon azért, amiért nem akarom unokákkal megajándékozni. A
törvény egyébként előrelátóan gondoskodott róla, hogy ki ne tagadhasson,
vagy legalábbis nem teljesen, mint ahogy azt a hatalmat is elvette öntől,
hogy ehhez vagy ahhoz az úrhoz férjhez kényszerítsen. Így hát szép,
szellemes, és mint ahogy a vígoperákban mondják, némileg tehetséges s főleg
gazdag vagyok - boldog is vagyok, uram! Hogyan nevezhet hát
szerencsétlennek?

Danglars, mikor látta, hogy leánya az arcátlanságig vidám és gőgös, nem
tudta megtagadni durvaságát, amely azonban mindössze hangja kitörésében
nyilvánult meg. Leánya kérdő tekintete előtt, e szép, összehúzott fekete
szemöldök láttára óvatosan visszakozott, és azonnal lecsillapodott, mert a
körültekintés vaskeze így megszelídítette.

- Mindazzal valóban rendelkezik, leányom - válaszolta mosolyogva -, amivel
dicsekszik, egyet kivéve. Nem akarok durva lenni és szemébe vágni, melyik
az: jobban szeretem, ha egymaga rájön.

Eugénie őszinte meglepetéssel meredt Danglars-ra, amiért kétségbe merte
vonni, hogy valóban ott díszlik fején az a korona, amelyet olyan büszkén
tett fel rá.

- Leányom - folytatta a bankár -, ön tökéletesen megmagyarázta, milyen
érzések bírhatnak rá egy magafajta lányt arra az elhatározásra, hogy ne
menjen férjhez. Most rajtam a sor elmondani, milyen okai vannak a hozzám
hasonló apának, mikor férjhez akarja adni a lányát.

Eugénie meghajolt, de nem engedelmes gyermek módjára, aki meghallgatja
apját, hanem úgy, ahogy a vitára kész ellenfél cselekszik.

- Leányom - folytatta Danglars -, mikor az apa arra kéri a lányát, hogy
menjen férjhez, mindig megvan rá a maga jó oka. Egyeseknek például megvan
az a rögeszméjük, amelyet az imént említett, vagyis, hogy unokák után
áhítoznak. Meg kell mondanom, én nem tartozom ezek közé, a családi örömök
úgyszólván hidegen hagynak. Bevallhatom ezt egy olyan lány előtt, akit
eléggé józannak tartok ahhoz, hogy megértse ezt a közönyt, és ne rója fel
bűnömül.

- Nagyon helyes - mondta Eugénie. - Beszéljünk nyíltan, uram. Ez kedvemre
való.

- Általában nem osztozom az őszinteség iránt táplált feltétlen
rokonérzésében - jelentette ki Danglars -, de azért alávetem magam, ha a
körülmények így kívánják. Folytatom tehát. Ajánlottam férjet önnek, nem az
ön kedvéért ugyan, mert eszembe sem jutott önre gondolni, mikor
kiválasztottam - ön kedveli az őszinteséget, remélem, most megkapta, amit
kívánt -, hanem mivel szükségem volt rá, hogy minél előbb hozzámenjen ehhez
a fiatalemberhez, mert bizonyos üzleti terveket készülök kidolgozni.

Eugénie kissé türelmetlen lett.

- Ez úgy van, mint ahogy már volt szerencsém mondani, leányom, ezért nem
kell megharagudnia rám, hiszen ön akarta, hogy színt valljak. Értse meg,
nekem sem valami kedves dolog számtani műveletekbe bocsátkozni egy olyan
művésszel, amilyen ön, aki elkerüli a bankár dolgozószobáját, mert attól
fél, hogy kellemetlen vagy túlságosan prózai benyomásokat észlelhet, igen,
észlelhet, ha jól tudom, ezt a filozófusok is így mondják. De abban a
bankári dolgozószobában, amelybe még tegnapelőtt volt szíves bejönni, hogy
elkérje tőlem a havi ezer frank zsebpénzét, kedves kisasszonykám, még az
ilyen ifjú hölgyek is sokat tanulhatnának, akiknek nincs ínyükre férjhez
menni. Megtanulhatják például azt, amire ideges érzékenysége miatt ebben az
aranyozott szalonban fogom megtanítani, hogy a bankár anyagi és erkölcsi
alapja a hitel, hogy a hitel azt jelenti számára, mint a testnek a
lélegzés, és Monte Cristo úr erről egy ízben olyan előadást tartott nekem,
amelyet sohasem fogok elfelejteni. Megtanulhatják, hogy a hitel elhalásával
megbénul az egész test, és ez igen hamar bekövetkezik annál a bankárnál,
akinek szerencséje van ilyen logikusan gondolkodó lánnyal dicsekedni.

Eugénie azonban nemhogy meghajolt volna, hanem inkább még felvetette a
fejét e támadásra.

- Tönkrement? - kérdezte.

- Megtalálta a helyes kifejezést, leányom, a legtalálóbb kifejezést -
jelentette ki Danglars, és körmével a mellét kotorászta, de kemény arcán
ott maradt a szívtelen, de nem szellemtelen ember mosolya. - Tönkrementem!
Így van.

- Ó! - mondta Eugénie.

- Igen, tönkrementem. A szörnyű titok napvilágra került, mint ahogy a
tragikus költő mondja. Most pedig, leányom, hallja meg tőlem magamtól,
hogyan lehet ezt a szerencsétlenséget ön által enyhíteni. Ezt most nem
magamért, hanem önért mondom.

- Nem valami jó emberismerő ön, uram, ha azt képzeli, hogy magam miatt
búsulok majd ezen a katasztrófán, amelyet tudomásomra hozott - kiáltott fel
Eugénie. - Én nem mentem tönkre! És mit is törődném vele? Hiszen megmarad a
tehetségem! Azt hiszi talán, hogy mint Pasta, mint Malibran vagy mint Grisi
nem kereshetek meg annyit, amennyit valaha is adhatott volna nekem,
bármekkora vagyonnal rendelkezik is, száz- vagy százötvenezer frank
járadékot, amelyet majd csak magamnak köszönhetek! És ez a pénz nem úgy jut
majd hozzám, mint az a hitvány tizenkétezer frank, amelyet ön mogorva
arccal adott nekem, miközben egyre szememre hányta tékozlásaimat hanem
ünneplések, éljenzések és virágkoszorúk kíséretében! És ha nem volna meg
bennem az a tehetség, amelyben, gúnyos mosolyáról ítélve, ön kételkedik,
még mindig megmarad kimondhatatlan rajongásom a független életért, amely
többet ér nekem a világ minden kincsénél, és erősebben él bennem, mint maga
az önfenntartás ösztöne. Nem, nem magam miatt szomorodtam el, én mindig meg
tudok majd élni, hiszen könyveim, ceruzáim, zongorám s mindaz, ami nem
kerül sokba, és amit mindig meg tudok szerezni, sohasem fog hiányozni
otthonomból. Ha azt hiszi talán, hogy Danglars-né miatt búsulok, ebből a
hitéből is ki kell ábrándulnia: vagy hatalmasan csalódom, vagy pedig anyám
jó előre megtett minden óvóintézkedést e katasztrófa esetére, amely önt
fenyegeti ugyan, de őt egyáltalán nem fogja érinteni. Remélem, hogy ő
biztonságban van, és foglalkozhat vagyoni ügyei intézésével, én nem vettem
el az idejét, mert hála istennek, szabadságszeretetem ürügyével engem
teljesen magamra hagyott. Kora gyermekségem óta sok mindent láttam magam
körül, uram. Sokkal jobban megértettem mindent, semhogy nagyobb hatást
váltana ki belőlem ez a szerencsétlenség, mint amekkorát érdemel. Mióta
csak eszemet tudom, sohasem szeretett senki. De az is tény, hogy én sem
szerettem senkit, s ez így volt helyes! Most legalább ismeri a
hitvallásomat.

- Így hát - mondta Danglars dühtől sápadtan, de haragját nem a sértett apai
szeretet sugallta -, így hát, kisasszony, ön kitart amellett, hogy betetőzi
tönkrejutásomat?

- Tönkrejutását! Hogy én tetőzöm be tönkrejutását! - mondta Eugénie. - Mit
akar ezzel mondani? Nem értem.

- Akkor jó, így még van számomra egy reménysugár. Hallgasson ide.

- Hallgatom - mondta Eugénie. Merően nézett apjára, és Danglars-nak komoly
erőfeszítésébe került, hogy le ne süsse a szemét a fiatal lány tekintete
előtt.

- Cavalcanti úr - folytatta Danglars - hárommillió franknyi vagyont hoz a
házhoz, ha a felesége lesz, és ezt a pénzt nálam helyezi el.

- Nagyszerű! - jegyezte meg fenséges megvetéssel Eugénie, és végigsimította
kesztyűjét.

- Azt gondolja, hogy a nyakára hágok annak a hárommilliónak? - kérdezte
Danglars. - Szó sincs róla, az a hárommillió arra való, hogy legalább tíz
legyen belőle. Egy másik bankárral, üzlettársammal együtt megszereztem egy
vasútépítési engedélyt. Manapság ez a legjövedelmezőbb vállalkozás. Olyan
mesébe illő, közvetlen sikerre van kilátásunk, amilyennel valamikor Law
vakította el a jó párizsiakat, a spekulációnak ezeket az örök bámészkodóit,
a csodás Mississippivel. Számításom szerint mindössze igen kevés vasúti
sínre volna szükség, mint ahogy annak idején az Ohio partján csupán egy
hold szűzföld kellett. Jelzálogos befektetés lenne, ami már haladás, mint
látja, mert az emberek a pénzükért legalább tíz, tizenöt, húsz, száz font
vasat kaphatnának. Mához egy hétre négymilliót kell letennem a magam
részéről! Ez a négymillió, kijelentem, tíz- vagy tizenkétmillióra fog
megnövekedni.

- De mikor tegnapelőtt az ön szobájában jártam, uram, amire bizonyára
emlékszik - folytatta Eugénie -, öt és fél millió frankot hajtott be, ez a
helyes kifejezés, ugye? Még meg is mutatott nekem két kincstári utalványt,
sőt, nem győzött csodálkozni rajta, hogy ilyen hatalmas értékű papír nem
kápráztatta el a szememet, mint a villám.

- Az igaz, csakhogy ez az öt és félmillió nem az én tulajdonom, és
mindössze a belém vetett bizalom bizonyítéka. Mivel népszerű bankár vagyok,
rám bízták a kórházak vagyonát, és ez az öt és fél millió a kórházak
tulajdona. Más időkben eszembe se jutna gondolkodni rajta, hogy
felhasználjam ezt az összeget, de mivel ma már köztudomású, hogy nagy
veszteségek értek, mint már említettem, a hitelem kezd kissé
megfogyatkozni. Az igazgatóság bármely pillanatban számon kérheti tőlem a
letétet, és ha én azt másvalamire használtam fel, bizony szégyenletes bukás
az osztályrészem. Én a csődtől nem idegenkedem, higgye el, de csak az olyan
csődöt kedvelem, amitől meggazdagszik az ember, nem pedig amitől
tönkremegy. Ha feleségül megy Cavalcanti úrhoz, és én megkapom az ígért
hárommilliót, vagy legalábbis azt hiszik, hogy megkapom, hitelem
megszilárdul, és vagyonom, amely már egy-két hónap óta valami
megfoghatatlan végzetszerűséggel egy alattam ásott örvénybe merült, ismét
helyrebillen. Megértette?

- Teljesen. Engem akar elzálogosítani hárommillióért, ugye?

- Minél nagyobb az összeg, annál hízelgőbb önre nézve, hiszen fogalmat ad
önnek saját értékéről.

- Köszönöm. Még csak egy szót, uram. Megígéri, hogy megelégszik annak az
összegnek a névleges értékével, amelyet Cavalcanti úr kell hogy adjon, de
magához a pénzhez nem nyúl? Ez nem önzés, hanem finomság kérdése. Abban
segédkezet nyújtok önnek, hogy megmentsem a vagyonát, de nem akarok cinkosa
lenni mások tönkretételében.

- De ha egyszer mondom - kiáltotta Danglars -, hogy ezzel a
hárommillióval...

- Gondolja, hogy kievickél a bajból, uram, ha nem nyúl magához a pénzhez?

- Remélem, de csak azzal a feltétellel, hogy ez a házasság megszilárdítja a
hitelemet.

- Ki tudná még fizetni Cavalcanti úrnak azt az ötszázezer frankot, amelyet
hozományul ígért?

- Az esküvőről hazajövet azonnal kézhez kapja.

- Rendben van.

- Hogyhogy rendben van? Mit ért ezen?

- Azt értem rajta, hogy ha aláírom a házassági szerződést, teljesen szabad
maradok?

- Teljesen.

- Akkor: rendben van. Mint mondtam, uram, így kész vagyok megesküdni
Cavalcanti úrral.

- És mik a tervei?

- Ohó, ez már az én titkom. Hol volna a fölényem, ha kifecsegném a magam
titkát, mikor az önét megtudtam?

Danglars az ajkába harapott.

- Tehát akkor hajlandó néhány feltétlenül szükséges hivatalos látogatásra?

- Hajlandó vagyok - válaszolta Eugénie.

- És aláírja a szerződést három napon belül?

- Aláírom.

- Akkor most én mondom: rendben van!

Danglars megszorította leánya kezét.

De csodálatosképpen, míg kezet szorítottak, az apa nem merte azt mondani:
"Köszönöm, gyermekem", a lány pedig még csak rá sem mosolygott apjára.

- Vége az értekezletnek? - kérdezte Eugénie felállva.

Danglars bólintott, jelezve, hogy nincs több mondanivalója.

Öt perccel később megszólalt a zongora d'Armilly kisasszony ujjai alatt,
Danglars kisasszony pedig Brabantiónak Desdemonára mondott átkát kezdte
énekelni.

Az ária befejeztével belépett Étienne, és jelentette Eugénie-nek, hogy a
kocsi előállott, s a báróné várakozik rá, hogy látogatóba menjen.

A két hölggyel találkoztunk már Villefort-éknél, ahonnan eltávoztak, hogy
tovább folytassák látogatásaikat.


*** 19 - A szerződés +++

Harmadnapra az imént elbeszélt jelenet után, azaz Eugénie Danglars
kisasszony és a bankár által csökönyösen hercegnek nevezett Andrea
Cavalcanti házassági szerződésének aláírására kijelölt napon, délután öt
óra tájban, friss szellő remegtette meg a Monte Cristo háza előtt levő kis
kert lombjait, mikor a gróf éppen távozni akart hazulról. És mialatt lovai
kapálva vártak reá, s a kocsis a bakon ülve már negyedórája fogta
gyeplőjüket, az az elegáns kocsi hajtott be a kapun, amelyet már jól
ismerünk, főleg az auteuili estélyről, és nem is annyira kiszállt, mint
inkább kirepült belőle a feljáró lépcsőjére Andrea Cavalcanti úr, aki olyan
díszesen kiöltözködött, mintha valami hercegkisasszonyt akart volna
feleségül venni.

A tőle megszokott bizalmassággal érdeklődött a gróf hogyléte iránt,
könnyedén felment az első emeletre, és a lépcsőházban összetalálkozott
vele.

A fiatalember láttára a gróf megállt. Andrea Cavalcanti nagyon
nekiiramodott, és ilyenkor semmi sem tartotta vissza.

- Jó napot, kedves Monte Cristo úr! - szólt oda a grófnak.

- Nini, Andrea úr! - felelte Monte Cristo egy kis gúnyos árnyalattal
hangjában. - Hogymint van?

- Remekül, mint látja. Annyi beszélnivalóm van önnel. De mondja csak: most
indul, vagy most jött haza?

- Éppen indulóban voltam, uram.

- Akkor hát, hogy ne tartóztassam, ha megengedi, én is beszállok a
hintajába. Tom pedig majd utánunk jön az én kocsimmal lépésben.

- Nem - válaszolta a gróf, alig észrevehető megvető mosollyal, mert csepp
kedve sem volt együtt mutatkozni a fiatalemberrel. - Nem, inkább itt
hallgatom meg, kedves Andrea úr. Sokkal kellemesebb szobában beszélgetni,
és nincs a közelünkben kocsis, aki röptében elkapja az ön szavait.

A gróf belépett az egyik első emeleti kis szalonba, leült, majd lábát
keresztbe vetve, intett a fiatalembernek, hogy ő is foglaljon helyet.

Andrea széles jókedvében volt.

- Azt tudja, kedves gróf - kezdte -, hogy ma este lesz a szertartás. Este
kilenc órakor aláírjuk a házassági szerződést az apósomnál.

- Á, igazán? - jegyezte meg Monte Cristo.

- Mi az? Még nem is hallott róla? Hát Danglars úr nem értesítette önt erről
az ünnepélyes eseményről?

- Dehogynem - felelte a gróf. - Tegnap kaptam levelet tőle. De azt hiszem,
az órát nem írta meg pontosan.

- Az bizony meglehet. Apósom bizonyára arra gondolt, hogy ezt már mindenki
tudja.

- Ön hát most boldog, Cavalcanti úr - jegyezte meg Monte Cristo. - Ennél
kitűnőbb házasságra nem is gondolhatott volna. És méghozzá Danglars
kisasszony igazán nagyon csinos.

- Bizony csinos - válaszolta Cavalcanti szerényen.

- És főleg nagyon gazdag, vagy legalábbis azt hiszem - jegyezte meg Monte
Cristo.

- Azt hiszi, hogy nagyon gazdag? - ismételte a fiatalember.

- Úgy kell lennie. Azt mondják, Danglars úr vagyonának legalább a felét
eltitkolja.

- Márpedig tizenöt-húszmilliót vall be - jelentette ki Andrea örömtől
ragyogó tekintettel.

- Nem számítva, hogy olyan vállalkozásba kezd - tette hozzá Monte Cristo -,
amely az Egyesült Államokban és Angliában már elcsépelt dolog, de
Franciaországban teljesen új.

- Igen, igen, tudom, mire gondol: arra a vasúti engedélyre, amelyet most
szerzett meg, ugye?

- Arra! Általános vélemény szerint ezen az ügyön legalábbis tízmillió
nyeresége lesz.

- Tízmillió! Azt hiszi? Hát ez igazán nagyszerű! - jelentette ki
Cavalcanti, aki egészen megrészegedett az aranyszavak érces csengésétől.

- Nem számítva - tette hozzá Monte Cristo -, hogy ez az egész vagyon önre
marad majd, és hogy ez így van rendjén, hiszen Danglars kisasszony egyetlen
gyermek. Egyébként, ahogy az édesapjától hallottam, az ön vagyona majdnem
megközelíti menyasszonyáét. De hagyjuk csak kissé a pénzügyeket. Tudja-e,
Andrea úr, hogy ezt az egész dolgot igen ügyesen és fürgén csinálta?

- Hát nem éppen rosszul - jelentette ki a fiatalember. - Azt hiszem
diplomatának születtem.

- Helyes, akkor majd megnyílik ön előtt ez a pálya. A diplomáciát nem lehet
megtanulni, ösztön dolga az egész... No és beleszeretett a hölgybe?

- Tartok tőle, hogy igen - válaszolta Andrea azon a hangon, ahogy a Théâtre
Français-ban Dorante vagy Valere válaszol Alceste-nek.

- És a lány viszontszereti?

- Úgy kell lennie - jelentette ki Andrea győzedelmes mosollyal -, ha
egyszer a feleségem lesz. De azért ne feledkezzünk meg egy fontos dologról.

- Melyikről?

- Hogy ebben az egész ügyben nagyon támogatott valaki.

- Ugyan!

- De bizony úgy van.

- Talán a körülmények támogatták?

- Nem, hanem ön.

- Én? Ne mondjon már ilyet, herceg - mondotta Monte Cristo, és erősen
hangsúlyozta a címzést. - Ugyan mit is tehettem volna az ön érdekében?
Mintha nem lett volna elég az ön neve, társadalmi állása és sok más érdeme?

- Nem - jelentette ki Andrea -, nem. És hiába is állítja, gróf úr, bizony
én kitartok amellett, hogy az ön társadalmi helyzete többet nyomott a
latban, mint az én nevem, társadalmi állásom és minden érdemem.

- Nagyon téved, uram - jelentette ki Monte Cristo, aki átlátott a
fiatalember ravasz fogásán, és teljesen megértette szavai súlyát. - Az én
pártfogásom csak akkor kezdődött, amikor tudomásomra jutott, hogy
édesapjának nagy befolyása és hatalmas vagyona van. Mert utóvégre is kinek
köszönhetem ezt a szerencsét, hogy megismerhettem önt, aki sohasem láttam
önt, sem az apját? Két igen jó barátomnak, lord Wilmore-nak meg Busoni
abbénak. Mi bátorított fel arra, nem hogy jótálljak önért, hanem hogy
támogassam? Az édesapja neve, amely Olaszországban közismert és
köztiszteletben áll. De én személy szerint nem ismerem önt.

Ez a nyugalom, ez a tökéletes fesztelenség tudomására hozta Andreának, hogy
ebben a pillanatban az övénél izmosabb kéz fogta meg, és hogy ezt a
szorítást nem egykönnyen rázza le magáról.

- Így hát apám valóban olyan dúsgazdag ember, gróf úr? - kérdezte Andrea.

- Úgy látszik, hogy igen, uram - válaszolta Monte Cristo.

- Nem tudja, megérkezett-e az a pénz, amelyet nekem nászajándékul ígért?

- Az értesítő levél már a kezemben van.

- Hát a hárommillió?

- A hárommillió minden valószínűség szerint úton van már.

- Igazán megkapom?

- Ejnye, no! Azt hiszem, mostanáig sem volt szűkiben a pénznek, uram -
jegyezte meg Monte Cristo.

Andrea meglepődve elmerengett e szavak hallatára.

- Így hát - mondta, amint felocsúdott álmodozásából -, most már csak egy
kérésem volna önhöz, uram, és azt hiszem, természetesnek fogja találni ezt
a kérésemet még akkor is, ha esetleg kellemetlenül érintené.

- Tessék - felelte Monte Cristo.

- Vagyonom következtében igen sok előkelő ismerősre tettem szert, és ma
már, legalábbis e pillanatban, sok jó barátom van. De most, hogy
megházasodom, s az egész párizsi társaság figyel reám, szükségem volna egy
olyan előkelő férfi támaszára, aki apám távollétében elkísér az oltárhoz,
mert hiszen apám nem jön Párizsba, ugye?

- Ő már koros, teste sebesülésekkel teli, és saját kijelentése szerint az
utazás mindannyiszor halálosan megviseli.

- Értem. Éppen ezért jövök önhöz kérésemmel.

- Hozzám?

- Igenis, önhöz.

- Ugyan miféle kéréssel?

- Hogy helyettesítse apámat.

- Ó, kedves uram! Nemegyszer volt szerencsém együtt lenni önnel, és mégis
olyan rosszul ismer, hogy efféle kérést intéz hozzám. Kérjen kölcsön tőlem
egy félmilliót, szavamra mondom, kívánsága kevésbé volna terhemre, noha ez
is különös kérés volna. Tudnia kell, hiszen úgy hiszem, több ízben mondtam
már, hogy Monte Cristo grófja főleg erkölcsi tekintetben nagyon
lelkiismeretes, sőt, többet mondok, kételkedő és babonás, mint a keletiek
általában. Még hogy én elnököljek egy házasságkötésnél, én, akinek szerája
van Kairóban, Szmirnában és Konstantinápolyban? Soha!

- Hát elutasít?

- A leghatározottabban. De éppúgy elutasítanám, ha ön a testvérem vagy a
fiam volna is.

- A mindenségit! - kiáltott fel Andrea csalódottan. - Mit csináljak hát?

- Ön maga mondta az imént, hogy sok barátja van.

- Az igaz is, de mégiscsak ön mutatott be Danglars-éknak.

- Szó sincs róla. Vegyük csak a dolgokat úgy, ahogy történtek: ön nálam
volt ebéden Auteuilben, és maga mutatkozott be Danglars úrnak. Az ördögbe
is! Ez nem mindegy.

- Igen, de ön segítségemre volt, hogy házasságom létrejöjjön.

- Hová gondol? Higgye el, nem így volt. Emlékezzék csak vissza, mit
válaszoltam, amikor azt kívánta, én kérjem meg az ön számára Eugénie
kisasszonyt: "Sohasem közvetítek házasságot, kedves hercegem, már ez elvi
kérdés nálam."

Andrea az ajkába harapott.

- De legalább jelen lesz az esküvőn? - kérdezte.

- Egész Párizs ott lesz?

- Ó, bizonyára ott lesz.

- Akkor az egész Párizzsal együtt én is jelen leszek - jelentette ki a
gróf.

- Alá is írja a szerződést?

- Ennek nincs semmi akadálya, nem látok benne semmit, ami aggodalomra
adhatna okot.

- Minthogy többre nem hajlandó, be kell érnem azzal, amit ad. De még egy
utolsó szavam volna, gróf.

- Mi az?

- Tanácsot kérek.

- Vigyázzon: tanácsot még nehezebben adok, mint valami más szívességet.

- Ó, ezt igazán megteheti minden kockázat nélkül.

- Tessék.

- Feleségem hozománya ötszázezer frank.

- Nekem is ennyit mondott Danglars úr.

- Mi volna helyesebb, ha átvenném ezt az összeget, vagy ha a jegyző kezében
hagynám?

- Általában a következőképpen szoktak eljárni, akik úri módon akarják
elintézni a dolgot: mindkettőjük jegyzője találkozót beszél meg egymással a
szerződés aláírását követő másnapra vagy harmadnapra. Kicserélik a két
hozományt, kölcsönösen nyugtatványt adnak róla, majd az esküvő után a
milliókat az ön kizárólagos rendelkezésére bocsátják, mert ön a családi
közösség feje.

- De hát - mondta Andrea rosszul palástolt nyugtalansággal -, mintha azt
hallottam volna apósomtól fél füllel, hogy tőkéinket is abba a remek vasúti
építkezési vállalkozásba akarja fektetni, amelyről az imént tetszett
beszélni.

- Hát ez nagyszerű - felelte Monte Cristo -, hiszen mindenki azt mondja,
hogy vagyonuk egy év alatt megháromszorozódik. Danglars báró jó apa, és ért
az üzlethez.

- Akkor semmi baj - jegyezte meg Andrea -, minden jól megy, kivéve az ön
visszautasítását, ami bizony rosszul esett.

- Ne tulajdonítsa másnak, mint aggodalmaskodásnak, amely hasonló helyzetben
egészen természetes.

- Legyen hát úgy, ahogy ön kívánja - mondta Andrea. - Tehát viszontlátásra
este kilenc órakor.

- Viszontlátásra.

Monte Cristo ajka sápadt volt, de azért megőrizte szertartásos mosolyát, és
Andrea, a gróf minden vonakodása ellenére is, megragadta a kezét,
megszorította, aztán beugrott kocsijába és eltűnt.

Az esti kilenc óráig hátralevő négy-öt órát Andrea arra használta fel, hogy
ellátogasson barátaihoz, és megkérje őket, hogy fényes fogatokkal, a
legnagyobb pompával jelenjenek meg estére a bankárnál. Elkápráztatta őket
üzleti ígéreteivel, amelyek annál hatásosabbak voltak, mivel a
kezdeményezés Danglars-tól indult ki.

Este fél kilenckor Danglars-ék nagyszalonja, a hozzá tartozó folyosó és az
emelet másik három fogadóterme valóban megtelt előkelőségekkel, akiket nem
éppen a rokonérzés vonzott oda, hanem inkább az a legyőzhetetlen szükség,
hogy jelen legyenek mindenütt, ahol érdekes látnivaló van.

Valami akadémikus azt mondaná, hogy az ilyen előkelő estélyek olyanok, mint
egy nagy virágbokréta, amely magához vonzza a csapongó pillangókat, a
falánk méheket és a zümmögő darazsakat.

Szinte természetes, hogy a termek úsztak a fényárban, a számtalan gyertya
fénye a selyemkárpitokat aranydísszel hintette tele, és a csupán
gazdagságával pompázó berendezés ízléstelensége most teljes fényében
kibontakozott.

Eugénie kisasszony elegánsan, egyszerű fehér selyemruhában jelent meg,
amelyet fehér hímzés díszített. Ébenfekete hajába egy szál fehér rózsát
tűzött, s ez volt minden ékszere.

De szeméből kivillant az a határozottság, amely teljesen ellentétben állott
szűzies, habfehér ruhájával.

Danglars-né mintegy harminc lépésnyire tőle, Debrayvel, Beauchamp-mal és
Château-Renaud-val beszélgetett. Debray most jelent meg először ismét ebben
a házban, de csak a nagy, ünnepélyes alkalomra való tekintettel, és minden
különleges kiváltság nélkül, éppúgy, mint bárki más.

Danglars úr képviselők és bankárok csoportja közepében az új adózásról
szóló elméletét fejtette ki, amelyet akkor akart érvényre juttatni, ha úgy
alakulnának a dolgok, hogy a kormányzat miniszterségre jelölné.

Andrea karonfogva sétált az Opera egyik leghírhedtebb dendijével, és mivel
jól tudta, hogy igen magabiztosan kell viselkednie, meglehetős
szemérmetlenül kifejtette neki jövendő terveit, és elmondta, milyen fényűző
életmódot fog folytatni hetvenötezer frank jövedelmével a párizsi nagyúri
és előkelő társaságban.

A tömeg úgy hullámzott a termekben, mint a türkizek, rubinok, smaragdok,
opálok és gyémántok áradata.

Mint mindenütt, itt is a legöregebb asszonyok voltak a legjobban
felcicomázva, és a legcsúnyábbak voltak mindig az élen.

Ha akadt is imitt-amott valami szép fehér liliom vagy kedves, illatos
rózsa, bizony azt nehezen lehetett megtalálni, mert valami sarokban volt
elrejtve egy fejdíszes mama vagy paradicsommadarat viselő nagynéni mögé.

E tolongásban, zúgásban, nevetgélésben percenként felhangzott az ajtónállók
szava, amint egy-egy ismert pénzembert, a hadsereg valamelyik kiváló tagját
vagy egy neves írót jelentettek be. Ilyenkor ezt a nevet a csoportok halk
moraja fogadta.

De egy-egy kiváltságos után, aki megmozgatta az emberhullám óceánját,
hányat fogadtak a megvetés közönyével vagy hahotájával!

Abban a pillanatban, amikor az alvó Endümiont ábrázoló hatalmas óra
mutatója a kilences számhoz ért az arany óralapon, és a kis harang, a
gépies gondolat e hű tolmácsolója, kilencedszer kondult meg, felhangzott
Monte Cristo grófjának neve. E név hallatára, mintha villamos áram érte
volna, az egész tömeg az ajtó felé fordult.

A gróf szokott egyszerűségével volt öltözve, fekete ruhát viselt. Fehér
mellénye kiemelte domború mellkasát. Fekete gallérja különösen jól illett
neki, mert még jobban kiemelte arcszíne bágyadt halványságát. Minden
ékszere egy finom kis láncocska volt, amelynek vékony aranyfonala alig
látszott meg a fehér mellényen.

Már az ajtóban köréje sereglettek.

A gróf egyetlen pillantással észrevette Danglars-nét a szalon egy sarkában,
Danglars urat a másikban és Eugénie kisasszonyt maga előtt.

Először a bárónéhoz sietett, aki éppen Villefort-néval beszélgetett.
Villefort-né egyedül jött, mert Valentine még mindig gyengélkedett. Azután,
mivel útjából mindenki félreállott, Monte Cristo a bárónétól egyenesen
Eugénie-hez tartott, akit olyan rövid és tartózkodó szavakkal köszöntött,
hogy a büszke művésznő egészen elképedt.

Eugénie mellett Louise d'Armilly kisasszony állt, aki köszönetet mondott a
grófnak azokért az ajánlólevelekért, amelyeket olyan szíves volt adni neki
olaszországi barátaihoz. A leveleket, mint mondotta, haladéktalanul fel is
fogja használni.

Mikor a gróf elhagyta a hölgyeket, megfordult és ott találta maga mellett
Danglars-t, aki feléje tartott, hogy kezet szorítson vele.

Mikor eleget tett ennek a három társasági kötelezettségének, Monte Cristo
megállt, és széjjelnézett azzal a biztos kifejezésű tekintettel, amelyet
csak a nagyvilági előkelőségeknél látunk. Ez a tekintet szinte ezt mondta:

"Megtettem a kötelességemet, amivel tartoztam. Most mások is tegyék meg a
magukét, amivel nekem tartoznak."

Andrea, aki egy szomszédos teremben tartózkodott, megérezte azt a hatást,
amelyet Monte Cristo megjelenése a tömegben keltett, és besietett, hogy
üdvözölje a grófot.

Mikor a szalonba ért, a grófot már egészen körülfogták. Megvitatták minden
szavát, mint ahogy az olyan emberek kijelentéseit szokták, akik keveset
beszélnek, de amit mondanak, az sohasem érdektelen.

Ebben a pillanatban léptek be a jegyzők, és irataikat letették az
aranyozott fa asztalkára, amelyet az ünnepélyes alkalomra arannyal hímzett
bársonyterítő borított.

Az egyik jegyző leült, a másik állva maradt.

A szerződés felolvasására készültek, amelyet fél Párizs, az ünnepségen
résztvevők valamennyien alá akartak írni.

Mindenki helyet foglalt, helyesebben a nők közelebb húzódtak, a férfiak
pedig, akiket Boileau szerint hidegebben hagy az erélyes stílus,
megbírálták Andrea lázas tevékenységét, Danglars úr túlbuzgalmát, Eugénie
közönyét és azt a könnyed magatartást, amellyel a báróné ezt a fontos ügyet
fogadta.

A szerződést a legnagyobb csend közepette olvasták fel. De alig fejeződött
be a felolvasás, a szalonokban folytatódott a zaj, sőt, az előbbi zsibongás
még erősebb lett: a hatalmas vagyonok, a fiatal pár jövő életében szereplő
milliók és a különszobában kiállított menyasszonyi kelengye és
gyémántékszerek csak még jobban felkeltették az összesereglett társaság
irigységét.

A fiatal férfiak szemében Danglars kisasszony szépsége erősen
megnövekedett, és úgy vélték, hogy még a napot is elhomályosítja.

A nők irigyelték a milliókat, de úgy gondolta mindegyikük, hogy ők milliók
nélkül is szépek.

Andreát körülfogták barátai, szerencsét kívántak, ugyancsak hízelegtek
neki, úgyhogy már maga is kezdett hinni álmai megvalósulásában, és csaknem
elvesztette a fejét.

A jegyző ünnepélyesen elővette a tollát, magasra emelte, és így szólt:

- Uraim, most a szerződés aláírására kerül a sor.

Először a bárónak kellett aláírnia, utána Cavalcanti apja megbízottjának,
majd a bárónénak, azután a jövendő házasfeleknek, mint ahogy a pecsétes
irat lehetetlen stílusa kifejezi.

A báró felvette a tollat, és aláírta az okmányt, utána a megbízott
következett.

Most báróné közeledett Villefort-né karján.

- Kedves barátnőm - mondta a báróné, miközben kezébe vette a tollat -, hát
nem bosszantó, hogy annak a lopási és gyilkossági ügynek váratlan fordulata
miatt, amelynek Monte Cristo grófja csaknem áldozatul esett, nélkülöznünk
kell Villefort urat?

- Istenem! - felelte Danglars olyan hangon, mintha csak annyit mondott
volna: "Bánom is én, engem nem érdekel!"

- Istenem! - jegyezte meg Monte Cristo, és közelebb lépett. - Tartok tőle,
hogy ezt akaratlanul is én okoztam.

- Hogyan? Ön, gróf? - kérdezte Danglars-né, mialatt aláírta a szerződést. -
Ha csakugyan így van a dolog, vigyázzon magára, mert sohasem bocsátok meg.

Andrea fülelni kezdett.

- Tulajdonképpen pedig nem is az én hibámból történt - jelentette ki a gróf
élénk érdeklődés közepette. - Ezt is meg kell állapítanom.

Mindenki odafigyelt: Monte Cristo olyan kevés beszédű volt, és most
beszélni fog.

- Emlékeznek rá - kezdte a gróf a legnagyobb csendben - hogy nálam halt meg
az a szerencsétlen, aki azért jött, hogy engem meglopjon, és tőlem
távoztában ölték meg. Mindenkinek az a véleménye, hogy cinkostársa áldozata
lett.

- Hogyne emlékeznénk - felelte Danglars.

- Hogy jobban segítségére lehessenek, letépték róla a ruhát, és egy sarokba
dobták, ahol azután a rendőrség bukkant rá. A rendőrség magával vitte a
kabátot és a nadrágot, hogy letétbe helyezze, de ottfelejtette a mellényt.

Andrea szemmel láthatóan elsápadt, és óvatosan az ajtó felé húzódott.
Mintha a szemhatáron felhő jelent volna meg, és az a felhő vihart hordozna
méhében.

- Ezt a szerencsétlen mellényt ma találták meg. Vérrel van átitatva, és a
szív tájékán lyuk tátong rajta.

A hölgyek sikongtak, és többen már ájuldoztak.

- Hozzám hozták a mellényt. Senki sem tudott rájönni, hogy honnan
származik. Csak én gondoltam arra, hogy valószínűleg az áldozat mellénye
lesz. A komornyikom, aki utálkozva és óvatosan bontotta ki ezt a siralmas
ereklyét, hirtelen észrevette, hogy a mellény zsebében papírdarabka húzódik
meg. Kiszedte belőle: levél volt, mégpedig önnek címezve, báró.

- Nekem? - kiáltott fel Danglars.

- Istenem Hát igen, önnek. Sikerült kibetűznöm a vérrel mocskolt levélen az
ön nevét - válaszolta Monte Cristo, az általános meglepett szörnyülködések
közepette.

- De - vágott közbe Danglars-né, nyugtalanul nézve férjére - hogyan gátolja
meg ez a dolog Villefort urat az eljövetelben?

- Ez is nagyon egyszerű, asszonyom - felelte Monte Cristo. - A mellény meg
a levél bűnügyi bizonyítékok voltak. Mind a kettőt elküldtem tehát a
királyi ügyész úrnak. Érthető, ugye, kedves báró, hogy bűnügyekben
legbiztosabb a törvényes út: hátha ön ellen készült valami ravasz
fondorlat?

Andrea merőn nézte Monte Cristót, és eltűnt a másik teremben.

- Lehetséges - jelentette ki Danglars. - Hiszen a meggyilkolt ember valami
régi gályarab volt, ugye?

- Hogyne - felelte a gróf -, gályarab volt valamikor, Caderousse-nak
hívták.

Danglars kissé elsápadt. Andrea a második termet is elhagyta, és már az
előszobában volt.

- Csak tessék folytatni az aláírásokat! - mondotta Monte Cristo. - Most
veszem csak észre, történetem mindenkit izgalomba hozott, és alázattal
bocsánatot is kérek, báróné és Danglars kisasszony.

A báróné éppen most írta alá az okmányt, és a tollat visszaadta a
jegyzőnek.

- Cavalcanti herceg - mondta az írnok -, Cavalcanti herceg, hol tetszik
lenni?

- Andrea! Andrea! - ismételgette több fiatalember, ezek már olyan jó
barátságba kerültek a fiatal olasz nemessel, hogy keresztnevén szólították.

- Hívják hát ide a herceget, értesítsék, hogy rajta az aláírás sora! -
kiáltott Danglars az egyik ajtónállónak.

De abban a pillanatban mindenki rémülten a nagyterembe tódult, mintha
valami borzasztó szörnyeteg hatolt volna be a termekbe, querens quem
devoret.[78]

Valóban volt is mitől visszariadni, volt mitől megrémülni, kiáltozni.

Egy csendőrtiszt minden terem ajtajába két-két csendőrt állított, s
Danglars felé tartott a szolgálati övben megjelenő rendőrbiztossal együtt.

Danglars-né nagyot sikoltott és összeesett.

Danglars abban a hitben, hogy valami veszedelem fenyegeti - némely
lelkiismeretek sohasem nyugodtak -, rémülettől eltorzult arccal nézett
vendégeire.

- Mi történt, uram? - kérdezte Monte Cristo a rendőrbiztoshoz lépve.

- Uraim, melyik önök közül Andrea Cavalcanti? - kérdezte a rendőr, anélkül
hogy a grófnak felelt volna.

A terem minden sarkából a rémület moraja hangzott fel.

Mindenki Cavalcantit kereste, utána kérdezősködött.

- De kicsoda hát az az Andrea Cavalcanti? - kérdezte Danglars szinte
megzavarodva.

- Régi gályarab, a touloni bagnóból szökött meg.

- És miféle bűntettet követett el?

- Az a vád ellene - válaszolta a rendőrbiztos a maga érzéketlen hangján -,
hogy meggyilkolta Caderousse nevezetű egykori gályarabtársát, amikor az
Monte Cristo grófjától éppen kilopódzott.

Monte Cristo gyorsan körülnézett.

Andrea már eltűnt.


*** 20 - A belgiumi országút +++

Néhány perccel a nagy zűrzavar után, amelyet Danglars úr szalonjában a
csendőrtiszt váratlan megjelenése és az azt követő felfedezés okozott, a
hatalmas palota olyan gyorsan ürült ki, mintha pestis vagy kolera híre
járta volna a vendégek között: néhány pillanat alatt valamennyi ajtón,
minden lépcsőn, minden kijáraton, egymás hegyén-hátán tódultak kifelé,
szinte menekülésszerűen. Mert ilyen körülmények között meg sem lehet
próbálni a köznapi vigasztaló szavakat, amelyek a legjobb barátokat is
alkalmatlanná teszik nagy szerencsétlenségek idején.

A bankár palotájában nem maradt senki más, csak Danglars, aki bezárkózott
dolgozószobájába, s ott tette meg tanúvallomását a csendőrtisztnek,
Danglars-né, szörnyű rémületben abban a budoárban, amelyet már ismerünk, és
Eugénie, aki gőgös tekintettel és megvető ajkbiggyesztéssel vonult vissza
szobájába elválaszthatatlan barátnőjével, Louise d'Armilly kisasszonnyal.

A nagyszámú cselédség, amelyet az ünnepség alkalmából még meg is
szaporítottak a Café de Paris cukrászai, szakácsai és pincérei, dühös
haraggal fordultak gazdáik ellen, amiért ilyen gyalázatba keveredtek
miattuk. Valamennyien csoportokban álldogáltak a tálalóban, konyhákban és
szobáikban, és édeskeveset törődtek szolgálatukkal, amely természetesen
amúgy is félbeszakadt.

E sok különféle ember között, akiket különböző érdekek tartottak
izgalomban, csupán kettő érdemli meg, hogy foglalkozzunk vele: Eugénie
Danglars és Louise d'Armilly kisasszony, a két elválaszthatatlan barátnő.

Mint már említettük, a fiatal menyasszony gőgös arccal és megvető
ajkbiggyesztéssel, a megalázott királynő magatartásával vonult vissza
barátnője kíséretében, aki még nála is sápadtabb és izgatottabb volt.

Eugénie kulcsra zárta be maga mögött az ajtót, Louise pedig egy székre
rogyott.

- Istenem! Istenem! Micsoda szörnyűség! - sopánkodott a fiatal művésznő. -
De ugyan ki gyaníthatott ilyesmit? Andrea Cavalcanti úr...
gyilkos...szökött gályarab... gályarab!...

Gúnyos mosoly játszott Eugénie ajka körül.

- Csakugyan, úgy látszik, ez volt a sorsom - mondta, - Csak azért
menekültem meg Morcerf-től, hogy Cavalcanti kezébe kerüljek!

- Ó, ne említsd őket egy napon, Eugénie!

- Csak hagyd el, Louise, minden férfi egyformán alávaló, és boldog vagyok,
hogy többet tehetek, mint azt, hogy gyűlöljem őket. Most már meg is vetem
valamennyit!

- És most mitévők leszünk? - kérdezte Louise.

- Hogy mitévők leszünk?

- Azt kérdeztem.

- Azt tesszük, amit három nappal ezelőtt kellett volna tennünk...
elutazunk.

- Tehát annak ellenére, hogy nem mégy férjhez, még mindig el akarsz utazni?

- Hallgass ide, Louise, irtózom a kimért, szabályos, kicirkalmazott
életmódtól, amely éppen olyan, mint a mi kottapapírunk. Én világéletemben a
művész életére, a szabad, független életre vágytam, azt kívántam, azt
tartottam szem előtt. Amikor az ember csakis önmagának tartozik számot
adni, csak önmagától függ. Ugyan minek maradnék itt? Hogy egy hónap múlva
megint csak megkíséreljék, hogy férjhez adjanak? És kihez? Debray úrhoz
talán, mint ahogy egy pillanatig ő is szóba jött? Nem, Louise. A ma esti
kaland remekül jött nekem, benne van minden mentségem, hiszen nem magam
kerestem, még csak nem is imádkoztam érte. Maga az Isten rendelte így, és
én csak áldani tudom érte.

- Milyen erős és bátor vagy! - mondta a törékeny szőke lány barna
barátnőjének.

- Hát még nem ismersz? Ugyan, Louise, beszéljük hát meg a dolgainkat. A
postakocsi...

- Az szerencsére már három nap óta készen áll.

- Oda rendelted, ahol fel akarunk rá szállni?

- Oda.

- Az útlevelünk?

- Tessék, itt van!

Eugénie szokott határozottságával azonnal felbontotta az iratot, és
hangosan olvasta:

Léon d'Armilly úr, húszéves, hivatásos művész, haja fekete, szeme fekete, a
húgával utazik.- Nagyszerű! Hogyan szerezted ezt az útlevelet?

- Mikor Monte Cristo úrhoz elmentem a római és nápolyi színházakhoz szóló
levelekért, kifejtettem neki, mennyire kellemetlen lesz majd nő létemre
ilyen nagy útra egyedül menni. Tökéletesen megértett, és megígérte, hogy
szerez nekem egy férfinévre szóló útlevelet. Két napra rá megkaptam ezt, és
azt már magam írtam rá: "A húgával utazik."

- No, hát akkor nincs már egyéb hátra, mint összecsomagolni. Az egész
különbség csak annyi, hogy nem az esküvő estéjén, hanem a szerződés
aláírása estéjén szökünk meg - mondta Eugénie vidáman.

- Jól gondold meg, Eugénie!

- Ó, már én mindent meggondoltam. Már belefáradtam ám, hogy örökké csak
számadásokról, hóvégi összegekről, az értékek emelkedéséről és eséséről, a
spanyol papírokról és a haiti részvényekről halljak. Ehelyett, Louise,
hallod-e, levegő, szabadság, a madarak éneke, Lombardia síkságai, Velence
csatornái, Róma palotái, Nápoly tengerpartja várnak. Mennyi pénzünk van,
Louise?

A kérdezett lány egy intarziás íróasztalból elővett egy kulccsal bezárt
tárcát, kinyitotta s leszámolt belőle huszonhárom bankjegyet.

- Huszonháromezer frank - mondta.

- És legalább ugyanannyi értékű gyöngy, gyémánt és ékszer - jelentette ki
Eugénie. - Gazdagok vagyunk. Negyvenötezer frankból két esztendeig is
elélhetünk, mégpedig hercegi módon, vagy négy évig szerényebben. De egy fél
év sem telik bele, s én a hangommal, te a muzsikáddal megkétszerezzük a
tőkét. A pénzt te vedd gondjaidba, én pedig az ékszeres szekrénykét veszem
magamhoz. Így aztán ha valamelyikünk el találja veszíteni valami
szerencsétlenség folytán a kincsét, még mindig megmarad az, amelyik a
másiknál van. És most ide az útitáskával, siessünk, hamar a táskát!

- Várj csak - felelte Louise, és Danglars-né ajtajánál hallgatózott.

- Mitől félsz?

Hogy meglepnek bennünket.

- Az ajtó zárva van.

- De hátha azt akarják, hogy kinyissuk?

- Felőlem mondhatják, ha akarják, én ugyan ki nem nyitom.

- Igazi amazon vagy, Eugénie!

A két fiatal lány lázas buzgalommal nekifogott, hogy becsomagolja mindazt a
holmit, amelyet szükségesnek tartott.

- Így ni - mondta Eugénie -, most, amíg én átöltözöm, te zárd le a
poggyászt.

Louise apró fehér kezének minden erejével le akarta nyomni a táska tetejét.

- Nem bírom - jelentette ki -, nem vagyok hozzá elég erős. Csukd le te.

- Igazad van! - nevetett Eugénie. - Megfeledkeztem róla, hogy én Herkules
vagyok, te pedig csak a halvány arcú Omphalé vagy.

Térdével ránehezedett az útitáska tetejére, izmos, fehér kezével lenyomta,
míg csak össze nem ért, és d'Armilly kisasszony beleakasztotta a kampót a
zárba.

Amint ezt befejezték, Eugénie kinyitott egy fiókos szekrényt, amelynek a
kulcsát magánál hordta, és kivett belőle egy vattával bélelt ibolyaszín
selyem útiköpenyt.

- Látod - mondta -, mindenre gondoltam ám. Ebben a kabátban nem fogsz
fázni.

- Hát te?

- Ó, én sohasem fázom, hiszen tudod. Egyébként is férfiruhában...

- Itt akarsz átöltözni?

- Természetesen.

- De lesz rá időd?

- Ugyan, ne nyugtalankodjál már, te gyáva! A házban mindenki a nagy
szenzációval van elfoglalva. Egyébként mi különöset találhatnak benne, ha
ilyen kétségbeesett helyzetben bezárkózom a szobámba?

- Igazad van, már meg is nyugodtam.

- Akkor gyere és segíts.

És ugyanabból a fiókból, ahonnan a d'Armilly kisasszonynak szánt köpenyt
vette ki, amelyet az már magára is öltött, előhúzott egy teljes
férfiöltözetet, a magas szárú cipőtől egészen a kabátig, sőt, még a
szükséges fehérnemű is ott volt. Semmi fölöslegeset nem készített oda, de
ki sem felejtett semmit. Mindent jó előre elkészített.

Azzal a gyorsasággal, amely elárulta, hogy nem első ízben öltött magára
férfiruhát, felhúzta a férficipőt, felvette a pantallót, nyakára csavarta a
nyakkendőt, állig begombolta magas nyakú mellényét, és magára vette a
kabátot is, amely pompásan illett hajlékony, karcsú termetére.

- Ó, remek! Igazán nagyszerűen illik rád! - jegyezte meg Louise, és
csodálattal nézte. - De vajon befér-e a férfikalap alá, amelyet itt látok,
a te gyönyörű fekete hajad, az a pompás hajfonat, amelyet minden nő
sóhajtva irigyelt?

- Mindjárt meglátod - felelte Eugénie.

Bal kezével megfogta vastag hajfonatát, amelyet csak nagy nehezen tudott
átérni hosszú ujjaival, jobb kezével felkapta az ollót, és az acél
egykettőre belehatolt a gazdag, gyönyörű hajtömegbe, amely leomlott a
fiatal lány lába elé. Eugénie hátrahajolt, hogy a hajfonat ne érje a
kabátját.

Mikor a dús fonattal elkészült, a halántékára került a sor, ott is levágta
apródonként a hajfürtöket. Mindezt a legcsekélyebb sajnálkozás nélkül
tette, sőt, szeme még a szokottnál is jobban és vidámabban csillogott
ébenfekete szemöldöke alatt.

- Ó, a gyönyörű haj! - jegyezte meg Louise sajnálkozva.

- Ej, nem százszor jobban áll így? - kiáltott fel Eugénie, és lesimította
immár férfiasra nyírt haját. - Nem találod, hogy így szebb vagyok?

- Így is gyönyörű vagy! - kiáltott fel Louise. - Na, most hová megyünk?

- Ha akarod, Brüsszelbe, az a legközelebb levő határ. Elmegyünk Brüsszelbe,
Liege-be, Aix-la-Chapelle-be, átmegyünk a Rajnán egészen Strasbourg-
ig, azután Svájcon keresztül a Szent-Gotthárdon át Olaszországba jutunk.
Megfelel ez neked?

- Hogyne.

- Mit nézel?

- Téged nézlek. Igazán imádni való vagy így. Még majd azt hiszik, hogy
engem szöktetsz.

- Hát aztán? Igazuk lesz, a kutyafáját!

- Csak nem fogsz káromkodni, Eugénie?

És a két lány, akiről mindenki azt hitte, hogy könnyben ázik az arca, egyik
a saját sorsa miatt, a másik pedig barátnőjéért búsul, kacagásban tört ki.
Azután eltüntették a rendetlenség legkirívóbb nyomait, amelyek elárulhatnák
szökésüket.

Elfújták a gyertyákat, és a két szökevény leselkedve, fülelve, nyakát
nyújtogatva kinyitotta az öltözőszoba ajtaját, amely az udvarra vezető
cselédlépcsőre nyílt. Elsőnek Eugénie indult el, fél kézzel fogta az
útitáska egyik fülét. A másikat d'Armilly kisasszony két kezével is alig
bírta emelni.

Az udvar üres volt. Éjfélre járt.

A kapusnál még világosság volt.

Eugénie halkan közelített, és látta, hogy a derék kapus a fülke mélyén
karosszékében elnyúlva békésen alszik.

Visszafordult Louise-hoz, ismét felkapta a táskát, amelyet egy pillanatra
letett, és a fal árnyékában lapulva eljutottak a boltíves kapualjához.

Eugénie elbújtatta Louise-t a kapu sarkában, hogy ha a kapus véletlenül fel
találna ébredni, csak egy személyt lásson.

Azután kiállt a lámpa egész fényébe, amely az udvart világította meg:

- A kaput! - kiáltotta legszebb mély hangján, és megkocogtatta az ablakot.

A kapus csakugyan felébredt, ahogy Eugénie előre látta, és még néhány
lépést előre is ment, hogy megnézze, ki távozik. De mikor látta, hogy egy
fiatalember az, aki türelmetlenül ütögeti pálcájával a nadrágja szárát,
azonnal kaput nyitott.

Louise is kisiklott a félig nyitott kapun, mint valami kígyó, és könnyedén
kiszökkent. Eugénie látszólag nyugodt volt, pedig a szíve bizonyára
sebesebben vert, mint rendesen, szintén kilépett a kapun.

Egy arra haladó hordárnak átadták táskájukat, azután megadták neki útjuk
végcélja gyanánt a rue de la Victoire 36-os számú házát, és mögötte
haladtak. A hordár jelenléte megnyugtatta Louise-t. Eugénie pedig erős
volt, mint egy Judit vagy egy Delila.

Megérkeztek a kijelölt ház elé. Eugénie meghagyta a hordárnak, hogy tegye
le a málhát, valami aprópénzt adott neki, majd bekopogott az ablakon, és
elküldte a hordárt.

Az az ablak, amelyen Eugénie kopogtatott, egy előre értesített
fehérneművarrónő szobájából nyílt. A varrónő még nem aludt, és azonnal
ajtót nyitott.

- Kisasszony - kezdte Eugénie - hozassa ki a kocsiszínből a kapussal a
hintót, és küldje el a postalovakért. Itt van neki öt frank a fáradságáért.

- Igazán mondhatom, hogy csodállak - jegyezte meg Louise -, sőt majdnem
tisztellek is.

A fehérneművarrónő csodálkozva nézte, de mivel értésére adták, hogy húsz
aranyat kap, nem tett semmi megjegyzést.

Egy negyedórával később megérkezett a kapus, magával hozta a kocsit meg a
lovakat.

Azonnal befogott, a kapus felrakta a kocsira az útipoggyászt, és egy
kötéllel meg szíjjal odaerősítette.

- Itt az útlevél - mondta a postakocsis. - Merre megyünk, ifjú uram?

- Fontainebleau felé - válaszolta Eugénie csaknem férfihangon.

- Ej no, hát mit beszélsz? - kérdezte Louise.

- Félrevezetem - felelte Eugénie. - Az a nő, akinek húsz aranyat adtunk,
negyven aranyért egész könnyen elárulhat bennünket. A boulevard-on majd
megadjuk az igazi irányt.

És a fiatal lány úgy ugrott fel a kocsira, amely kitűnő alvóhelyül is
szolgálhatott, hogy a felhágót alig érintette a lábával.

- Mindig igazad van, Eugénie - jelentette ki az énektanárnő, és helyet
foglalt barátnője mellett.

A postakocsis egy negyedórával később nekiindult az igazi útiránynak, és
ostorát pattogtatva áthaladt a Saint-Martin sorompón.

- Ah! - mondta Louise és fellélegzett. - Most már elhagytuk Párizst!

- El, kedvesem, és a szöktetés szépen és tökéletesen sikerült - válaszolta
Eugénie.

- Igen, és még csak erőszakot sem alkalmaztál - jegyezte meg Louise.

- Ezt enyhítő körülménynek fogom felhozni - válaszolta Eugénie.

Ezek a szavak elvesztek a kocsizörgésben, amint La Villette kövezetén
haladtak.

Danglars úrnak nem volt többé lánya.

