163. KORTÖRTÉNETI JEGYZETEK

Bizonyos, hogy ma már talán Magyarországon sincs úgy minden, mint háromszáz év előtt volt. Bizonyos, hogy Magyarország élete, sorsa nem a protestáns eklézsiák bátorságán vagy gyávaságán fog eldőlni. De az ember nehezen dob el bizonyos babonákat, minél öregebb és tapasztaltabb, annál nehezebben. Mert megtanulja, hogy minden poklokon keresztül a babonák is ott vannak a hajtóerők között. Hozzászokott az ember, hogy a magyar protestantizmusban erőt és nyugtalanságot sejtsen. Tehát valami olyan szellemet, mint a francia hugenotta szellem, elősegítőt. Olyan szellemet, mely kifeszíti magát a dogmákból, s néha akaratlanul is szárnyal. És Magyarországon ma a protestánsokat csupán a Ne temere kezdetű pápai breve bántja. Semmi más csak a Ne temere, semmi, csak az, hogy a pápa a protestáns lelkészektől megáldott frigyet nem vallja igazi házasságnak.

Egy erdélyi unitárius pap egykor a maga iskolázatlan, józan fejével mondott valamit. Bizonyos korszakokban az egyházak kezdenek csúszni, sőt egymás helyébe csúszni. A katolicizmus fanatikusabb lesz, mint a régi mexikóiak vallása s vadabb, mint amilyennek a dominikánus vérebek akarták egykor. Az alkuvó Luther-féle avagy anglikán-fajta protestantizmus helyébe csúszik a katolicizmusnak, a kálvinizmusból swedenborgi vallás lesz, s az unitáriusok nem mernek hangosan nyilatkozni, Isten volt-e József ács fia vagy gyarló ember. Ez így: teológus, együgyű és tudománytalan beszéd, de hozzágondolva a tapasztalati tudomány eredményeit, valóság. Hiszen még a szórványos, krisztianizálódó, zsidó iparkodások is ide tartoznak.

Bizonyos korszakokban, vagy gazdasági és kulturális válságok előtt minden Isten gyáva lesz, a dogmák Istenei főképpen, de ha egy kicsit körülnézünk, nem csupán a vallási dogmák Istenei. De igenis gyáva lesz mindenféle Isten, akit csak az emberi agy kigondolt. Ma Magyarországon a protestantizmusnak éppen úgy nem érdeke a régi szabadosság, mint a legújabb filozófiának az anyagi monizmus. A magyar protestánsokban van egy állandó, örökölt pápizmus-félelem. De ez ma csak a Ne temere-ig mer kifakadni, mert Baksay püspök jobban reszket Bokányitól, mint Sarto pápától.

Viszont ez megint úgy hangzik ugye, mintha ugyanaz az erdélyi unitárius pap mondta volna? Emlékezzék csak mindenki, Kenessey, az új erdélyi ref. püspök milyen örömmel barátkozott gróf Mailáthtal, a harcias pápista püspökkel. A szekularizáció gondolatát milyen riadtan fojtotta meg a kálvinista papság, ahogy könnyelműen megszülte. Ma nem állanak egymással szemben a különféle istenek papjai. Mert ma Magyarországon elhallgatva, de mindenkitől látva, nagyobb kérdőjel van az égen Jehovánál s a vallási szekták apró, gyáva Isteneinél. Perzsiában a múlt hetekben a papság látta be először, hogy neki jó lesz észretérnie, a papságnak csak olyan forradalmakban szokása részt vennie, amely nem megy, nem mehet túl az ő istene birodalmának határain.

Ma Magyarországon a kálvinista pap legjobb esetben olyan radikális és progresszív lehet, mint például Bánffy Dezső báró. Bánffy Dezső pedig talán még a bizonyos miniszterelnöki székért se szegődnék a fölforgatókhoz, a vagyon és a könnyű módon szerzett kenyér rettegve gondol arra, hogy az ő ezerjeinek helyébe bizonytalan, elszánt, hazárd milliók tömegei jöjjenek. Íme, miért nem fáj ma Magyarországon Melius Juhász felekezetének sem nagyobb dolog, mint a Ne temere.

*

Gerov úrnak olyan arca volt, mint egy kutyafejű tatárnak s köpött, ha Szerbiáról vagy a szerbekről beszélt. Nacionalista lapot szerkeszt egyébként ez az úr Bulgáriában, Szófiában, s lapjának francia címe: Tribune des Balkans. Kilenc kerek évig tanult medicinát, jogot Párizsban, Lyonban, Genfben, Strassburgban Gerov úr. Egy vasúti kocsi internacionalizmusa hozott bennünket össze, s régen nem utaztam originálisabb emberrel. Azaz, ezt hittem azután, hogy elváltunk egymástól harmincöt órás utazás és barátság emlékével. Azóta az én úti bajtársam egyre cseréli lelkemben és emlékemben az ő nacionáléját, mivoltát. Tegnap például már azt hittem, hogy az egész embert, s mindazt, ami körülötte nevezetes, csak álmodtam. De nem, nézzen utána, akinek tetszik, s ha ideje van, hogy Szófiában igenis él Gerov Mátyás és a lapja. Sőt, azóta már a Szobranje hőse lehet a hősöm: avval is eldicsekedett ti., hogy mandátumot kap. Egyik titkára ő a bulgár[!]-macedón komiténak, Párizsba, Londonba pedig fegyverek ügyében jött. Talán nem okozok neki bajt, ha szavam hihetőségéért ezt a rámbízott titkot is elárulom. Gerov úr él, kedves, világlátott úr, aki harmincöt óra hosszat láttatta magát, diskurált, s a többiről ő nem tehet. Ha nem bulgár [!] téma volt előttünk és közöttünk; mintha nem is Balkán-ember lett volna az útitársam. Megfigyeltem, hogyan érintkezik, ismerkedik, cseveg az úton más idegenekkel is. Formásan simán, európaira tompított és csiszolt élénkséggel, amiként az Nyugaton nevelkedett úrhoz illik. Látszott rajta, s mondta is, hogy angol, francia és olasz revűket szokott olvasni. Tudósokról, művészekről ismerete és véleménye volt, politikai hite progresszív, radikális. De csak a francia és olasz politikában, a mások politikájában, a magukéban nem.

"Ma még nacionalistának kell lennie Bulgáriában minden becsületes és okos embernek." S mikor ezt mondta, már kicserélték, már ekkor a néhai bulgár cárok vad harcosa volt. Ők nem soviniszták, de nem nyugosznak addig, míg minden bulgárok [!] államilag is nem egyesülnek. Ők demokraták, de a parasztjaikat akár akasztófákkal is elzárják az idétlen s már Bulgáriába is betörő szociáldemokráciától. "Én hiszek a szocializmusban, de száz évig még agyonlövetnék minden bulgár [!] szociáldemokratát. Én szeretem s személyesen ismertem Párizsban Verlaine-t, de utálom azt a két bulgár poétát [!], akik nálunk új poézist akarnak." (A nevüket is megmondta, föl is jegyeztem, de nem lelem most hirtelen a följegyzést a noteszemben.) Ő antimilitarista, de ma még minden bulgár [!] férfiú katona legyen; ma és még sokáig. Nekik fegyveres leszámolnivalóik vannak; s meg kell csinálniuk előbb mindazt, amit a török hódítás óta meg nem csináltak. És rikácsolva kiabált, kutyafejű tatár arcáról elszállott a szláv melankólia és szőkeség.

"Egy szép napon arra ébred Európa, hogy a bulgár [!] hadsereg egyik fele Belgrádban, a másik Macedónia szívében van. Fiatal népnek érezzük magunkat, s a fiatalságnak joga van kikacagni s legázolni a vén bölcseket. Nekünk nem imponál addig a kultúra, amíg ellenünk is szólhat, s mi ráérünk még elfinomodni."

Így és ilyeneket mondott. Gerov, s ezért nem tudom és hiszem én ma már azt sem, hogy harmincöt óra hosszat útibajtársam volt. Nem a XIV-ik vagy a XVI-ik századból kelt ki, s szegődött mellém egy groteszk árnyék? Bulgár [!] volt-e csakugyan avagy magyar, oláh, szerb, albán, újgörög, örmény, horvát ez a Gerov? Valamelyik olyan néphez tartozó, melyet érintett vagy megállított egykor az ottomán erő. Ezeknek a népeknek a lelkéből ötszáz esztendő hiányzik, s hiába minden. Ez az ötszáz esztendő egy feneketlen iszák, amelybe hasztalanul ömlik a legjobb nedű is. Ez a Gerov magyar is, horvát is, közös típusa a török félholdtól elsápadt nemzetecskéknek. Ezekre új törvényeket kell megkeresnünk, ezekkel több baja lesz még a kultúrnemzeteknek, mint a hererók hordáival. Gerov úrral utaztam harmincöt óra hosszat, jó útitárs volt, nem unatkoztam. De Gerov Mátyás megerősítette az én kétségbeesett magyarságomnak minden rettenetes gyanúját. Párizsban úgy köszönt el tőlem, mint a legkorrektebb, szellemileg fölnőtt francia kultúrember. És elment dinamitot s puskákat rendelni, hogy Keletről majd beledurrantsanak a nyugati kultúremberek szép, szent és ostoba optimizmusába.

(Párizs)

HSz. 1908. szeptember

A. E.

164. FRANCIA-E PÁRIZS?

Budapestet azzal szokás fejbevágni, hogy nem olyan magyar főváros, mint amilyen francia főváros Párizs. Párizsra pedig nem szoktak ugyan Budapest példájával rápirítani, de ugyanezt a vádat százszorosan szórják. Az új francia irodalomban és publicisztikában valóságos iskolája támadt a Párizs-gyalázásnak. Hogy Párizs nem francia se nyelvben, se lakosságban, se szokásban, se arcban. Hogy Párizs lassan-lassan idegenek, jövevények, kalandorok prédája lesz, mint egykor Athén a "metek"-eké. A régi Athén is akkor veszett el a görögség és emberi kultúra számára, amikor idegen, zagyva népség szállta meg. Ez és ilyenek a vádak Párizs ellen, amely pedig nyolcszáz esztendő óta mindig kozmopolisz volt.

Fogós a kérdés, s az egy hajóban utazók is veszettül távol vannak egymástól. Hát ki, milyen, micsodás az igazi francia, s hol kezdődik a jött-ment? Már a faj-tudósok között is nagy az ellenesség, s csak a főbb irányok négyféle helyen keresik az ősfranciát. A gall-teória kezd gyöngülni, a latin még tartja magát, s a Gobineau-féle franko-germánságnak is vannak hívei. De íme, a legfiatalabb francia "intellectuel"-ek már szinte mind a franciák kelta származásában hisznek. A nyelv nem argumentum - hirdetik -, s ami értékes ember-anyag van Nyugat-Európában, az mind rokon és kelta-vérű. Egy nagyon finom és mély francia író, Rémy de Gourmont, ezt a teóriát részletezni is tudja. Szerinte Shakespeare is ír eredetű volt, tehát a legvalószínűbb kelta-epigon-fajból való. Szerinte a Bretagne-ból és Belgiumból került francia szellemi nagyságok voltak a legkülönbek és legfranciábbak. Szerinte Shakespeare és Racine közelebbi rokonok, mint Molière és Victor Hugo. Szerinte a francia szellemnek legközelebbi rokona az ír, még akkor is, sőt éppen akkor, ha angolul jelentkezik. Rémy de Gourmont szellemes faj-teóriája szerint az ősi kelta léleknek kell, szükséges ez a nyelvbeli átöltözködés.

Csak mint szellemesség, mint kuriózum mellett álltunk meg a kelta-elméletnél. Lám, egy érdekes bizonyítéka annak, hogy a fajták csak látszólagosak, s egy mai nép se ismeri őseit s fajiságának összetételét. Azután pedig már az éjszaki és déli francia között olyan nagy az ellentét, mintha két glóbuson élnének. Hogy lehessen Párizstól követelni meg az igazi franciaságot, mikor senki sem tudja, milyen ez az igazi? Goethe határozottan franciábbnak tetszik, mint Victor Hugo, s Taine németebb, mint Nietzsche.

*

De e kissé haszontalan elmélkedéseknél érdekesebb Párizs franciaságának napi és hírlapi problémája. Való, hogy Párizsban ma már angol és amerikai városrészek kezdenek alakulni. A gyönyörű, hatalmas Opera-avenue-n alig van francia üzlet, s a Bois felé vezető szépséges út palotáit amerikai s angol milliomosok vásárolják meg sorra. A német invázió miatt szinte naponként jajgatnak a párizsi bulvár-lapok. De hiszen van itt kolóniája minden nemzetnek, s csak magyar ember is hat-hétezer él Párizsban.

Más és talán veszedelmesebb dolog az, hogy terjed Párizs bennszülött franciái között is az "anglománia" és újabban az amerikaiaskodás. Ruházatban, sportban, bajusz- és szakállviseletben, affektált modorban, sőt még a diskurzus nyelvében is. Mistral az ő provence-i nyelvével is francia, de ezek a sznobok - faj-teória ide, faj-teória oda - valószínűleg már nem azok. Hírlapi nyelven a "gall szellemet", a "latinité"-t stb.-t siratják azok, akik Párizs franciátlanságát is siratják. Alapjában azonban nem is elnemzetietlenedéssel, de nemzetközi elbarbárosodással állunk itt szemben. Főképpen Amerika hat itt, de nemcsak Párizsra, hanem az egész világra. A sportember, az egyformán öltözködő, az érzéseket és hangulatokat megvető ember, kezdi végleg kiszorítani a másik fajtát. A másik fajtát, amely egyéniségre törekszik mindenben, amelynek világfölfogása esztétikai, amely szereti a művészeteket s önlelkének libegéseit. De ez nemcsak Párizsban van így, hanem mindenütt a világon, ahol az új gazdasági és társadalmi alakulások uniformizálták az embereket. A franciák és párizsiak külföldieskedése ilyenformán nem is külföldieskedés. S nem is az idegenek rontják meg Párizs franciaságát, hanem - a kor. A tizennyolcadik században s a múlt század romantikus évtizedeiben is még a legjámborabb szatócs kénytelen volt intellektuális kultúrát - legalábbis - utánozni. Ma a divatos és nagyon megfizetett francia művésznek az az álma, hogy őt gentlemannek lássák, s ha lehet, bejusson az automobil-klubba. Ez bizony mindenütt, Párizsban is, a demokráciával járó gazdasági föllendülés eredménye. Nem tartós baj, de eltarthat még vagy másfélszáz évig. Addig pedig a naiv, rosszullátó emberek bogozhatják a teóriákat, s a francia sovének szidhatják a nem francia Párizst. Érdekes különben, hogy a Párizs franciátlanságát siratók majdnem mind - németes nevűek. Párizs pedig olyan francia, mint nyolcszáz év előtt, s olyan, mint amilyennek a mi napjainkban lenni kénytelen.

(Párizs.)

VU 1908. szeptember 20.

Diósadi

165. [A HOLNAP]

(Ady Endre előadása)

Kazinczy Ferenc valamikor úgy vágyott Széphalomról Erdélybe, mint Petőfi vágyott később sokáig és hasztalanul Párizs felé. Erdélyi útján mámoros volt. Kazinczy reményeket falt, sőt bizonyosan jobbakat gondolt, mint amilyeneket kicsi, hamar összehúzódó fantáziájával írt. Tetszett neki minden, s a Wesselényiék zsibói ménese különb institúciónak látszott előtte, mint valami leendő akadémia. Ennek az egyszerre német és vadmagyar táblabíró-intellektuelnek csodálatos, ma is becsülendő szimatja volt, Erdély, a régi Erdély mindig magyarabb és sokkal európaibb volt, mint a nyolcfelé osztott és béna Magyarország, Kazinczy fejében süröghettek a nagy nevek: Dávid Ferenc, Bethlen, Apáczai Csere, Bolyai, Wesselényi stb. Nagy névsor lenne, de elég ennyi, hogy egy csodálatos, alig érintett titok fátyolához jussunk. Erdély, amely büszke, szabad államként tárgyalt Angolországgal, Franciaországgal, Svédiával, Hollandiával, Lengyelországgal, a birodalmi császársággal, természetesen az ottomán birodalommal, magyar gyűjtőlencséje volt minden európai kulturális sugárnak. Az unió megölte Erdélyt, habár 1867 után még sokáig, pár évtizedig, az erdélyi nyugtalan, csalafinta elme teret kapott politikában, irodalomban, tudományban. Most már nincs Erdély, s emléke sincs kézzel foghatóan, szemmel láthatóan, helyébe lépett, az Isten akárhová tegye, a Dunántúl és Felső-Magyarország, nekem úgy mondta valaki, hogy a régi Erdélyből ennyi maradt: Apáthy professzor a maga nemzeti-európai tudományos háborodottságával, báró Bánffy Miklós, egy sovány, amatőr vénával, báró Bánffy Dezső, mint politikus s azok a vékony grófi és bárói zsúrok, amelyeken, saját dicsekedése szerint, nagyon szívesen látják Farkas Imrét. Ez is valami, amikor tudjuk, hogy az az Erdély, amely enyhítő körülménye volt Magyarországnak, s ahol Kazinczy Ferenc jól mulatott, nincs többé.

*

Egy nemzetet lehet jól kormányozni, lehet rosszul kormányozni, de ha ez a nemzet ér valamit, megölni nem lehet. Mocsáry Lajos, egy idült, magyar vezérpolitikus, akinek kivételesen, különben józan órái is vannak, egyszer elárulta magát, kisütötte, s ki is merte mondani, ami benne él a legelárjásodottabb magyar agyvelőben is: nekünk nem muszáj kultúrnépnek lennünk. Hivatkozott II. József korszakára, amikor a vármegyék máglyára hányták a legszebb nyomtatványokat, mert a nyomtatványok Bécsből érkeztek. Gebedjen meg Európa, nekünk semmi közünk az ő dolgaihoz, törekvéseihez; mi a magunk életét akarjuk élni. De ha ebben a saját életben valami harmonikus, valami lehető, valami ígérő, valami jó volna. Ám ez, ekként semmi más, mint az a bizonyos kultúra-iszony s az az úrhatnámság, melyről már a három lófarkú török basák is lemondtak a napokban. S az az impotencia, melynek például Eötvös Károly mulatságos anekdota-zamatot tud adni és - mégis csak impotencia. (A magyar glóbus igenis magyar kitalálás, nem a német Michel fogta ezt ránk, mint mi akarnók elhitetni.) Az úri szabadság sorsa nem ennek a furcsa magyar nációnak a sorsa, de e néhány tízezer birtokosé, hanem ez már - politika. Még maga Kazinczy Ferenc is gyönge ember volt, aki Berzsenyi kedvéért hazaárulónak deklarálja Berzeviczy Gergelyt. Berzeviczy Gergelynek nemrégiben emléket állítottak, és ami Petőfiben ma is érték és nagyság, azt ma se sejti ez a nem intellektuális ítélkezésekre berendezett magyar társadalom. - Csodálatos, hogy még mindég lehetséges ez a szemfényvesztés, ez az íjazás a megfordított ló hátáról. Lamartine szeretett bennünket, de az ő véleménye se volt más, mint más epigonjáé, a Paul Adamé: hunnok [!] vagyunk. Előretolt őrse a mongoloknak, tatároknak, perzsáknak, hinduknak, turkoknak s másoknak. Minden emberünk, aki még eddig Nyugat-Európa, Európa civilizációját, kultúráját szolgálta, úgy halt meg - Kerr szavait idézve - mint egy kóbor kutya. Az elmagyarosodó svábok, szlávok és egyebek, vadabbak, rosszabbak, ázsiaiabbak, árulóbbak az úgynevezett s kinevezett fajmagyaroknál.

*

Szerencsénk vagy szerencsétlenségünk, hogy nagyszámú zsidó penderedett erre a mi nagyon fátumos és szikos magyar földünkre. Sokféle zsidó, s ez megint szerencsénk vagy szerencsétlenségünk, de itt vannak körülbelül egymillióan eddig. Nagyobbrészt elromlottak, mert a zsidó csodálatosan elsajátítja, sőt kiélezi annak a fajtának, amelyhez betelepedik, minden vétkes karakterisztikonját. De elromlani egész masszájában még se tud, mert nemes race, fáradtan is fürge, hirtelen emelkedésében is - legalább - garanciát ad a jövendő sarjaiban. A Lipótvárost legjobban a Molnár Ferencek csúfolják, de adja az Isten, hogy a Lipótváros mai urai legalább két generációig termékenyek legyenek és - vagyonosak. A harmadik generáció már olyan lelkes, kultúrás, szép magyar lesz, mint Apáczai Csere János. Taine Graindorge úr jól mondja, Isten mentsen a hirtelenül fölgazdagodott, míveletlen vadaktól. Ez igaz, de csak Franciaországban, mert Magyarországot még az a szerencse se érte, hogy hirtelenül fölgazdagodott polgársága teremjen. Nálunk hiányzott, s kultúrhistóriánkból már végleg ki is hullott a mi saját Voltaire-korszakunk, avagy az előtte és utána való. Petőfit véletlenül megtette a maga nem programos, de erős népiessége, Aranyt a szolid, békés, intelligens, hétszilvafás nemessége s rigmusos falusiassága. Már Vajda János máig se tudott eljutni az elismerésig, mert rosszul érkezett: akkoriban még intelligens magyar zsidóink se igen voltak. Ma sincs nagyon nagy, nagyon számottevő szép előkelő magyar publikum, de mi lett vagy mi lehetett volna Vajda Jánosból, ha most jön?

Azaz bocsánat, Vajda Jánosból, ha ma él, akkor se lehetett volna több, sokkal több, mint a maga idejében. A mi szociális fejlődésünkből, ami nem is fejlődés, kiesett a finom, literátus fajta, mondjuk: az esztéta. Ez nem csoda, s az sem csoda, hogy a magyar zsidó nem csinálhat csodát a saját idegélete ellenére. Volna két kicsi, csöpp seregünk az intellektuális kultúrára: a civilizált magyar zsidó s a régi Erdély értelmében nevelt s még el nem züllött magyar. Éppen ez ellen a két értékes fajta ellen követ el minden elkövethetőt a tíz év óta grasszáló mixt-fajta, se magyar, se más. Megint politika lenne belőle, ha megint magyarázni akarnók, ami előttünk, a fórumon folyik.

*

A zsidó ideges, ha még nem is kultúrember, a magyar ábrándos, ha ritka esetben kultúrember is. Ebből az idegességből és keleti, kéjes ábrándosságból születhet-e valami fix valami, amiért mi tízen, ötvenen, százan odaadtuk az életünket, bízva, Nyugatra nézve, túszokként? Ez az a nagy kérdés, mely szinte csaknem előtte jár minden politikai és gazdasági változatnak, mely e nyomorult s tarka nemzetiségű, de esetleg históriailag lekötött és kötött, sőt küldött országnak és nemzetiségnek elevenjébe vág. Liberális, anarchista magyar vagyok: mondjuk, hogy egy beteg civilizáció kiirtására kerültünk a Duna-tájra, a Kárpátok alá, de akkor ne kényeskedjünk, hanem az új ágyúkon kívül semmit se fogadjunk el a beteg civilizációból. Öljük meg Homérosztól, Dantétól, Voltaire-től, aki csak utunkba akad, Beöthy Zsoltig, Rákosiig és Szabolcskáig, mert a senkiket is meg kell ölnünk, hiszen ezek valakiknek mutatják magukat, és úgy forgatják saját fogsoraik között Goethét, sőt Shakespeare-t, mintha ezek mi ellenünk, szegény, vérező nyak [!] ellen s értük éltek volna. Vagy-vagy: vagy vagyunk hunnus-előörsök, új leendő kultúra barbár prófétái, vagy részesei akarunk lenni az igazi Európa kultúrájának. Sokáig nem akarunk jégen mászkálni, ide-oda rángatódni, s az egész ügybe belebolondulni. Tessék törvényhozásilag kimondani, hogy az intellektuális élet és foglalkozás tiltva van Magyarországon. Akkor szétnézünk, s kiből földmívelő, kiből beamter, kiből katona, kiből kereskedő lesz. De, óh magyarok Istene, hisz ez végeredményben ismét az irodalomhoz fog vezetni, az ördög vigye el. Mert, óh népem, Árpád népe, az a legszörnyebb és legmagyarabb átok, hogy a kultúrát nem lehet kikerülni.

Nagyváradi Napló 1908. szeptember 29.

166. PAOLI ÚR EMLÉKEI

Párizs, szeptember hó

Franciaország és Navarra legúribb rendőrbiztosa kétségtelenül a híres és nevezetes Paoli úr. Majdnem harminc esztendő óta Paoli úr a Franciaországban időző fejedelmi személyek rendőr-angyala. Mert "Marianne", ez a kacér francia köztársaság, szereti ám a szuveréneket. Nemcsak szereti, vonzza, hívja, s meghódítja őket: Franciaországba több Felség és Fenség szokott ellátogatni, mint akárhová. Párizs, a Riviéra, Biarritz, Aix-les-Bains, Dieppe ki nem fogynak a fejedelmi látogatókból. S a köztársaság szörnyű gonddal ügyeltet reájuk, s inkább az Elnököt hordja szét egy bomba, semhogy egy magas vendégnek a hajaszála is meggörbüljön. Paoli úr a köztársaság fölkent fődetektívje, aki majdnem harminc esztendő óta vigyáz a magas vendégekre. Ha parádé van, akkor is ott van a hatalmas személyiség árnyaképpen mindenütt. Ha pláne inkognitóban bolyong a magas védenc, Paolival kell bolyongania, ennie, mulatnia és unatkoznia.

És most Paoli úr ki fogja adni könyv alakban az emlékiratait, és bizonyos, hogy ennél kapósabb könyv nem volt és nem lesz mostanában. Az nem számít, hogy ezt a könyvet valószínűleg egy ügyes újságíró írja Paoli úr helyett. Nem is igazi emlékirat ma már, amit ugyanaz a valaki ír meg, aki emlékezik. A könyv mégis érdekes lesz, és Paoli úr szívesen árul el előre egyet és mást a könyvből. Mindenekelőtt elárulja, hogy ő a fejedelmi perszónákat általában érdekes és szeretni való emberfajtának ismerte meg.

- Bizony - vallja Paoli úr -, ezek a szegény bíboros, koronás lények jobb sorsra volnának méltók.

Lovagias franciaként elsősorban a fejedelmi nőkről tud sok szépet mondani Paoli úr. Két kedvence, Viktória angol királynő s a mi néhai Erzsébet királynénk extázisba hozzák, ha róluk beszél. Viktória királynőnek Cimiez, Nizza mellett, s Erzsébet királynőnek Cap-Martin volt a francia otthona. És Paoli gyönyörűen megható emlékeket tud erről a két olyan különböző lelkű és sorsú asszonyról. Ha nem is igaz talán, de milyen szép és valónál valóbb, amit Erzsébet királynővel mondat. Előttünk, körülöttünk a hiúság vására a kozmopolita, csavargó gazdagok piacos tömege:

- Mi csak álmodjuk mindezt, rebegi halkan, csak önmagának, a szomorú királynő. Mi magunk se létezünk, semmi sem valóság, ami térben és időben jelentkezik. Talán csak az az egyetlen valóság, ami elmúlt, s amit nem is merünk már elhinni. Vagy talán még az sem, semmi sem, nincs semmi, semmi.

És Viktória királynő, aki matróna-korában is bakfis maradt. Mindig tudott örülni, mert az öröm se érintette nagyon-nagyon mélyen. Azt mondja Paoli, olyan naiv volt, hogy sokszor erőszakkal kellett visszatartani egy-egy tréfás-kínos felsüléstől.

Edward királyról persze rajongva beszél Paoli úr. Majdnem úgy kedveli, mint György görög királyt, és sokkal jobban, mint Lipótot, Belgium királyát s Kongó császárát. György királlyal néha mulatnia s lumpolnia kellett, mint egy elkényeztetett diák mellé rendelt nevelőnek. Nem valószínű azonban, hogy az élő, hatalmas urakról mindent megírjon; amit látott és tud. Nem fogjuk tehát tőle azt se megtudni, hogy Alfonz spanyol király csakugyan úgy mulatott-e Párizsban, ahogy a legenda tartja. Talán még az orosz nagyhercegekről se fog olyan bátran írni Paoli úr, mint ahogy egy memoár-íróhoz illenék.

Talán a perzsa sah-t, a néhait és az élőt, Szizovatha királyt, a maharadzsákat s más egzotikusokat nem fogja ígyen kímélni. Bár ezek is valamennyien rendjeleikkel ékesítették föl Paoli urat. Mert az ugye természetes, hogy Paoli úrnak több ordója van, mint bárkinek Franciaországban? De a könyve csak akkor lenne érdekesnél több, ha ő írná és ha majd csak a halála után jelenne meg. De Paoli úrnak van annyi esze, hogy nem vár egészen haláláig, amikor élni jó és élni kell. Pénzt és hírt annyit fog hozni ez a könyv, hogy egy Anatole France beleszédülne. Nem rossz dolog, mert nem rossz dolog földi hatalmasok közelségében lenni. Hacsak annyira is és köztársasági házőrző eb bárcájával ellátva, mint Paoli úr.

Az Újság 1908. szeptember 30.

Diósady

167. SZENT ALBERT LEVELE

Megírta ő is, Szent Albert a maga kis levelét Beöthy Zsolthoz, s ezen nem csodálkozunk. Jaj, hiszen ő a kultúrának is minisztere volna, s ezenfölül hálás ember. A családnak, melyhez Beöthy Zsolt is tartozik, bizonyisten sokkal tartozik ő. Tehát volt oka és joga írásos fölköszöntőt mondani - tinta-baritonnal. De ő nem elégedett meg ennyivel: ő bírálatot mondott a mai magyar irodalomról és kegyetlenül végigvágott azoknak a hátán, akik nem Assisi Szent Ferenccel tartanak. És nem akadt magyar lap, magyar író, aki csak halványan, ceruzájával is leírja: veto. Hát én leírom anélkül, hogy kikiáltott, notórius irodalmi forradalmárságomat állítanám őkegyelmessége elébe. Az más kérdés, az lehetséges, hogy én és bajtársaim lázadók és túlzók vagyunk. Nem a mi ügyünkről van szó, nem egy irányéról, de az egész irodalomról.

Nem ismerjük el őkegyelmességének azt a jogát, hogy hozzászóljon az irodalom dolgához. Ő nagy szónok, de soha életében még egy ép mondatot ki nem mondott. Alanyt, állítmányt és értelmet a gyorsírók raknak utólag a beszédjeibe. Őkegyelmessége csak akkor mond kerek mondatokat, amikor németül, angolul vagy franciául, külföldön zengedez. Akkor is banalitásokat mond, de ez nem a mi dolgunk, s főképpen nem az irodalomé. Ellenben amikor beszédjeit könyv alakban adta ki, tíz íródiák se tudott ezekből a beszédekből Cicero-ópusokat csinálni. Aki nem hiszi, olvassa el ezeket a beszédeket, mely[ek] azonban rögtön a Kisfaludy-Társaságba juttattá[k] elszavalójukat.

De az irodalomnak van más, tárgyibb és dühösebb oka, hogy Szent Albert leveléhez hozzászóljon. Mit tesz a magyar kultuszminisztérium az irodalomért s mindazért, ami gondolatbeli lelki érték? Tacskó piktorok, kupec írótanárok, klerikális penna-csibészek és mindenki senkik szívesen fogadtatnak a kultuszminisztériumban, Az irodalom, az igazi irodalom sohse kapott, és ma sem kap onnan semmit.

Mi kormány, társadalom, sőt közönség nélkül, szenvedve, mártírokként igyekszünk ennek az országnak lelket, karaktert, jogcímet s kultúr-zománcot adni. A kutya sorsa a nem alkuvó, büszke, kemény magyar író sorsa. Erre születésnapot ül egy főrendiházi tag, aki hiányzó domíniuma helyett kénytelen volt az irodalom által megméltóságosodni. S erre jön a magyar kultúra minisztere, aki aligha olvas mást, mint a jezsuita vitairatokat, s röviden, hegyesen leköpi az irodalmat. Hohó, gróf úr, Szent Albert, ehhez többnek, jobbnak, míveltebbnek és elfogulatlanabbnak kell lenni.

Azt mondják, hogy művészlélek, s különösen a muzsikához ért. Akkor pláne szépen vagyunk: ez az úr [az] Eliana operát kinevezte remekműnek. Cikket írt róla egy német lapban, s egy szürke, de kellemetlenül önhitt karmestert megtett a magyar zenevilág urának. És ez a miniszter akar direkciót adni s mutatni a magyar irodalomnak. Hagyja békén az irodalmat, ha eddig megvolt, s nagy, kormányzó urak nélkül is. Újra veto-t mondok mindazok nevében, akiknek van az irodalomhoz egy kis közük.

Budapesti Napló 1908. október 6.

Ód.

168. A FÖLD FOROG TOVÁBB

Nagyváradon, a zsidó temetőben, láttam egy síremléket, néhai, gazdag zsidó sírján. Magas oszlopon pántlikázott, mozduló látszatú földgolyó, valami ilyen fölírással:

- Te meghaltál és a Föld pedig mégis forog tovább, tovább.

Hát ilyen tiszteletlen bizony ez a fránya Föld: ez nem jön zavarba. A Nap még csak megállott egyszer a Józsue kedvéért, de a Föld mindig forog. S a Földnek e megátalkodottsága miatt nincsenek már se csodák, se tekintélyek.

Például udvari tanácsos lesz máról holnapra egy rőföskereskedőből. És a Föld nem áll meg, forog, forog tovább, s a méltóságos úr ugyanaz, mint tegnap. Csak egy nappal öregebb, egy gőggel ostobább, de ugyanaz.

Ferdinándról jut eszünkbe mindez, Bulgáriának két nap óta cárjáról. Lehet, hogy még háború is lesz a tirnovói eset miatt, de a Föld akkor se fog megállni. És Ferdinándnak nem lett kisebb az orra, a Föld forog tovább.

Jó dolog ám, ha a világ a kicsi, megkésett népek és hősök példájából megismeri a legendákat. Íme, így születtek vala az Isten kegyelméből való császárok és királyok. Valahogyan így lett a pápából máról holnapra Szent Péter utódja. Így születtek a nagyok, akikről gyermekeink az iskolában tanulnak s a legendák, melyeket a naivak még ma is elhisznek.

A Föld azonban forog, forog tovább, s a csodák és legendák a történelem kőszínpadáról lekerülnek a nyári bódékba. Királyi fenség helyett Felség lett a bizánci császárokkal hadakozó bulgár [!] cárok utódja.

Egyszer egy bulgár [!] képviselő beszélte nekem, hogy náluk a legutolsó bulgár [!] a fejedelem. Örüljön a fejedelem, hogy egyáltalában megtartják és megtűrik. Amikor a szófiai színházat megnyitották, s Ferdinánd úgy jelent meg kíséretével, ahogy az etikettes bécsi udvarban tanulta, bizony kifütyülték, és majd megverték. Cárt is csak azért csináltak belőle, mert a népeknek is megvannak a maguk hiúságaik.

A Föld azonban forog tovább, még ha közben egy jó kis véres háború is jön epizódul. Még arra is fogadok, hogy a szófiai udvari szakács se főz több tál ételt azóta, hogy Ferdinándból cár vagy király lett.

Budapesti Napló 1908. október 7.

Ód.

169. JÓKAI-EMBEREK

A Jókai Magyarországa elmúlt, talán nem is volt, de Jókai-alakok ma is élnek. Gyönyörű fenomén, nagyszerű tünet ez: a zseni emberfölöttiségének a bizonyítéka. Magyarországból a szellemtelen cinizmus és korrupció klasszikus országa lett. De Jókai géniusza még itt is, ott is fönntart egy kis oázist. Emberek élnek közöttünk, akik Jókai által és szerint élnek, arany-ködben. Az örök magyar romantika, az áldott cifra, hazudozó élet-szépség nem halt meg. Ők se a világban éltek Gundel-Göröncsér és Máté Ilona, Máté Ilona, aki most úgy ment el halott vőlegényéhez, mint ahogy Jókai írta volna.

Ha ebben a jellemtelen nagy városban is élnek, hogyne élnének vidéken a Jókai emberei? Élnek, és én is találkoztam velük, Erdélyben, Dunántúl, Debrecenben. A nagy elvonulók, a szent mániákusok, az életüket megregényesítők, a nagy szeretők: valamennyien Jókai gyermekei.

Jókait megrótták, leszólták, hogy fantáziája nem tud a földön maradni. És íme Jókaival is az történik, ami minden zsenivel. Whistlerről azt mondja a Wilde-ötlet, hogy a londoni köd tanult az ő képeitől. Íme sohse voltak olyan emberek talán, amilyenekről Jókai mesélt, de Jókai óta már vannak.

Valósággal Jókai szerint stilizálja néhány száz vagy néhány ezer ember az életét. Van Rab Rábynk, kőszívű emberünk, Berend Ivánunk stb. stb. Az ember megdöbben, hogy néha az emberek milyen regényesen és mégis ismerősen cselekszenek. Ezek a Jókai-emberek, akikben Jókai él az álmaival.

Ha Jókai nem él, Gundel-Göröncsér él, s Máté Ilona is egy kicsit más sorsra jut. Egy sereg különös, de becses ember nem élne, ha nem élt volna az, akit úgy vádoltak az élet ignoranciájával.

Ez a géniusz, ez a zseni, ez a nagyság, mely tirannusi, ha olyan szelíd és álmodó is. A művész, az igazi, nagyon-nagyon hatalmas, szent és veszedelmes. S igazuk van azoknak, akik a különben is hitvány bűnügyi regények terjedésétől félnek. A zseniális bűnügyi regények zseniális gazembereket szülnek. Miként Jókai után sugaras, gyönyörű emberfölötti emberek élnek ma is. Ma is, amikor Magyarország - ismételjük - klasszikus földje lett a cinizmusnak és elromlottságnak.

Budapesti Napló 1908. október 8.

Ód.

170. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

És ha háború lesz?

Sem a pompánk, sem a vidámságunk nem hasonlít a III. Napóleon Franciaországáéhoz. Bőrünk van, de nem osztrák, nem magyar, nem osztrák-magyar, afféle összevarrott bőr. Komoly háborút saját becses bőrén még nemigen érzett a Habsburg-monarchia mai generációja. Bosznia okkupációja csak amolyan muszájos, rossz álom volt. De amikor olasz vert vagy porosz vert bennünket, itt-ott még örültünk is. Ki tudja hát elképzelni, mit jelentene egy nagy háború most Ausztria-Magyarországnak? Franciaországban a nemzeti katasztrófa eggyé és egyformává tett mindenkit. Taine, Renan istenien hideg, eszes voltukból kivetkeződtek. Verlaine pedig hazafias jeremiádot sírt.

Angolországra is emlékszünk a búr vereségek minapi idejéből. Milyen méltóságosan gyászos és kemény volt ez a nagy náció. Már Oroszországban a háború a régen készülő delíriumot törette. Már Oroszországban orosz milliók áldották azt a napot, amelyen fűbe harapott sok ezer ifjú katona.

De egy bizonyos, hogy minden más élet megáll, ha jön a háború. És jaj az olyan háborúzó országoknak, ahol lappangó keserűségek vannak. Pokoli színjáték lehet abból, ha a hatalmasok háborút hoznak arra a földre, melyet dunai birodalomnak nevez a Nyugat.

II.

Bolond vagy nem bolond?

Siczinszki; a hazafias gyilkos, rutén diák megmenekedhetnék a haláltól. Csak engedné, hogy konstatálják rajta a zavart elméjűséget. Ölt, az ő és bajtársai szerint hősi dolgokat cselekedett, példát adott és fölkiáltó jelet tett bele a históriába. Misszióját tehát elvégezte, s a halál ezt a missziót nem teszi már teljesebbé. És ő ha meghal, vétkezik az emberiség ellen, mert az ő élete fiatal. És ha van reá mód, hogy elkerülje a halált, minden ilyen mód megengedett. Ha ő engedi, hogy bolondnak nyilvánítsák, rendben van, ő életben marad. És ő sikoltozva tiltakozik: ő nem bolond, ő öntudatosan cselekedett, őt akasszák föl, vagy lőjék agyon. És ha Galíciában emberséges bíróság volna, most már igazán őrültnek nyilváníttatná Potoczki gróf gyilkosát.

III.

Lovak kultúrája

Mulatságos és szomorú is az a nagy-nagy érdeklődés, mellyel a budapesti-bécsi katonatiszti versenylovaglást lesi egész Ausztria és egész Magyarország. Mi igazán ló-monarchia vagyunk, igazán kétszáz évvel megkésett emberek. Indusztriális kultúránk nem lévén, becsületünket a lovakra tesszük föl, s a lovak becsülete a mi becsületünk. Franciaországban, Olaszországban, Németországban, Amerikában egész más gondjuk van az embereknek. Automobil, autocanot, ezer új mozgó gép, léghajó, repülő instrumentum stb. izgatja a fantáziákat. Minket a lovak foglalnak le, s a lovaktól várjuk a dicsőséget. Iszonyúan jellemző ez a lovasbravúrok lázas figyelése. Iszonyúan jellemző a mi kultúránkra - Ausztriát is értjük - ez a lókultúra.

Budapesti Napló 1908. október 9.

Ód.

171. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Mert ünnepek kellenek

Hajh, hajh, az Egyház nem rosszul van megcsinálva, de azt kell sokszor hinnünk, hogy örökéletre. Az Egyház úgy ismeri az emberi értelem gyarlóságát, hogy szamár volna, ha hasznot nem húzna belőle. Valahányszor valaki az Egyház ellen csinált valamit, mindig az Egyház mintájára csinálta. Itt vannak most megint például a szabadgondolkozók akik pedig ugyancsak vagdosnák a szent Hydra száz fejét. Párizsban november két első napján kongresszusra gyűlnek össze a franciaországi szabadgondolkozók. És a kongresszus egyik fő pontja, hogy az egyházi ünnepek helyett állapítsanak meg - világi ünnepeket. Például Boldogasszony fogantatása helyett legyen a szabadgondolkozók ünnepe a házasság ünnepe. Legyen ünnep például a gyermek serdült korba lépésének, e valóban isteni eseménynek az alkalma. De ünnepek kellenek, ma még ünnepek kellenek, mint ahogy azt az Egyház szinte kétezer év óta bölcsen tudja. S mióta istenes vallások vannak, voltak ünnepeik is. És akármilyen embertársadalmi, morális inst[it]úció csak úgy boldogulhat, ha az Egyházat utánozza. Comte, a pozitivista, végre is egy új Egyházat eszelt ki, s ha a szabadgondolkozók legyűrnék az Egyházat, újat kellene helyébe csinálniok. Nagy politikátlanság ezt így bevallani, de igaz, mert az emberek külön-külön talán eszes lények, de seregben, csomóban rosszabbak a csordánál. A csordának pedig delelő kell, mint a hortobágyi gulyástól Sarto pápáig mindenki tudja.

II.

Nemesség a tudósnak

Erdély fejedelmeinek időszerű bölcsessége szerint minden kálvinista pap nemes ember volt. Ez a maga idejében nemes gondolat, előkelő rendszer, gyönyörű fölvilágosodottság volt. Hasonlóképpen szép volt, amikor fölvilágosult nyugati fejedelmek lovaggá üttettek érdemes tudósokat és írókat. Shakespeare is, ha igaz, ilyen nemes, igazán előkelő királyi kézből lett gentleman. De, istenem, ma, most 1908-ban van még ország, ahol tudósokat, úgynevezett tudósokat nemesítéssel jutalmaznak. Hát nem optimisták azok, akik azt állítják, hogy Magyarország csak negyven-ötven évvel késik el a nyugati kultúrnépektől. Fenét negyven-ötven évvel, hanem két-három évszázaddal, s némely dologban többel is. Némely dologban ezer és egynéhány esztendővel, annyival, amilyen koros ez az ország itt a Duna-Tisza körül.

III.

Az áldomások országa

Dínomdánom-ország evő-ivó-ország, asztal-ország, koccintó-ország vagyunk mi. És meghatóan bájos az a hitünk, hogy asztal körül, közös tállal, pohár mellett testvérekké változtathatjuk az ördögöket is. Lám Zichy Tivadar gróf is azt hiszi, hogy a tegnapi park-klubi delegátus lakoma óta az osztrák delegátusok a legjobb cimborák. Ez a magyar politikai bölcsesség régi iskolája: bandérium, ováció, áldomás. A higgadt, mívelt formákba nevelt, s formákhoz szokott európai embernek ez nyilván mulatság. Mint ahogy Keletre szalad minden túlcivilizált ember, ha valami naivul, ősiül furcsát, vadat akar látni. Ez a mi mindenkit megáldomásoztató szokásunk olyan kuriózum az európai idegennek, mint az eszkimók között járó utazónak az, amikor házigazdája kellő felvilágosítással kedves nejét vele hagyja ott a kunyhóban. Az utazó hazajön, de azért nem írja meg a könyvébe[n], hogy a világ első népe az eszkimó. A Zichy Tivadar gróf ebédje után se fogják az osztrák delegátusok azt mondani, hogy ezek a magyar politikusok valóban hatalmas, páratlan kultúremberek.

Budapesti Napló 1908. október 29.

Ód.

172. A NEMESI FÖLKELÉS

Tehát ünnep lesz abból is, amit Montenegro is óvatosan avatna ünneppé: az utolsó nemesi fölkelésből. De a legutolsó nemesi fölkelésből bezzeg nem lesz ünnep mostanában, de csak úgy száz-kétszáz év múlva. Tudniillik ma azok ünneplik az utolsó nemesi fölkelést, akiknek méltó elődeik Győrött olyan szépen szaladtak. Akik mostanság szaladtak meg, a legeslegújabb nemesi fölkelők ezzel az ünneppel akarják biztosítani azt, hogy ők is fognak kapni valamikor ünnepet.

Beszélik, s írják, hogy néha históriába kerülő nagy csaták után is az emberek, sőt a vezérek maguk se tudják hirtelenébe, hogy ki győzött. Egyetlen kivétel - úgy látszik - mink volnánk, mink boldog magyarok, akik mindig győzünk. Mi Győrött is győztünk, s mi a múltkor is győztünk, amikor Bécsben elfogadták a nemzeti kormányt.

Bájos ünnep ez az inzurrekcionális ünnep minden alágondolt mellékleteivel egyetemben. Hiszen, ha férfiak és magyarok volnánk, inkább talán Napóleon híres fölszólításának évfordulóját kellene megünnepelnünk. Azonban a betyárizmus, hogy izmussal becsüljük meg a magyar társadalom mai hangulatát, nem olyan józan, mint egykoron a magyar betyár esze. Ugyanaz a Fazekas Ágoston vagy hogy hívják, alispán vagy micsoda, aki tegnap felségsértésig mert elmenni, ma ünnepli a nemesi fölkelést.

Borzasztó volna, ha az ember ma már nem tudná, hogy magyarul nincs semmise borzasztó. Sőt: magyarul ma nem is lehet más ünnepet ülni, mint a nemesi fölkelés ünnepét.

Lóra ülnek fringiáikkal a nemesek, megszaladnak, s a vége - dicsőség.

Hazudtunk, legalábbis tévedtünk: meg kell ünnepelni az utolsó nemesi fölkelést. Ilyen nagyszerűen, mint ez az ünnep, semmise, egy új, magyar Tacitus se tudná jellemezni a magyar uralkodó osztályt és ez osztály történelmét. A mozik korában el is várhatjuk a mai rendtől, hogy ilyen szimbólumos mozit adjon a népnek.

Budapesti Napló 1908, október 30.

Ód.

173. A DUK-DUK AFFÉR

Vaády Imre de genere Bajtsch és Kronstein A. Béla urak a napokban megszagolták, hogy én Budapesten vagyok, s beállítottak a hotelembe. Komor volt a két úr, elszánt, fölkészült gőgű, s nem tudom, kiknek a nevében beszélők. Azaz beszélni csak Vaády Imre beszélt, s Kronstein A. Béla úr e beszédhez csupán méltóságot és kísérő gesztusokat nyújtott.

- Ady úr - mondta Vaády -, ön verseket ír, s megsérti Magyarország literáris közönségét avval a balga gyanúval, hogy az ön verseit nem értik meg.

- Uram - válaszoltam én nem túlságosan bátor hangon -, valószínűleg egy kis tévedés is lesz ebben a dologban. Hadúrra, Jehovára és minden Istenre esküszöm, akik önöknél számítanak, hogy a legérthetetlenebb verseimet se hiszem csalhatatlanul érthetetleneknek.

- De ön fogta magát, és forradalmat, fölkelést, újítást, sőt újulást hirdet, ön lázít, ön henceg, és sereget gyűjt, mint Szerbia. - Én? - nem, uram, azaz urak, én nem vétkeztem, én nem vagyok olyan bűnös ember, mint önök hiszik: én csupán vagyok. Bűnnek elég bűn ez, de ez a bűn annyira hasonlít az eredendő bűnhöz, hogy nem volna szabad érte elkárhoztatni.

- Igen ám, de önnek a nyomában kétszáz apró Ady száguld s csörgeti a fegyverét. Hogy így, hogy úgy, majd megmutatjuk a harcias öregeknek, az ifjú véneknek s a boldog sikerhez-érteknek. Ezt mégis csak ön csinálta; ön rendezi a modernség vagy nem tudom micsoda nevében?

- Hallgassanak meg, urak, és ne ragadtassák magukat esetleges inzultusokra, mielőtt meg nem hallgattak légyen.

- Halljuk, halljuk! - zúgtak Vaády Imre de genere Bajtsch és Kronstein A. Béla urak.

- Tehát, uraim, én nem vagyok semmiféle titkos társaságnak küldöttje, elnöke, sőt tagja sem. Nincs közöm az úgynevezett magyar modernekhez, s az én állítólagos irodalmi lázadásom nem is lázadás. Ravasz, kicsi emberek belémkapaszkodhatnak, mert türelmes vagyok és egy kicsit élhetetlen, de oka ennek se vagyok. Melanéziában van egy duk-duk nevű társaság, afféle ősformájú szabadkőmívesség, ahol a vezér ritkán tudja meg, hogy ő a vezér. Talán ilyen vezér lehetek én ugyanakkor, mikor a régi hasonszőrű magyarokkal való közösséget jobban érzem, mint ember valaha érezhette. Gondolják-e, uraim, hogy én helyrehozhatatlanul megsértettem önöket s azokat, akik önökkel együttéreznek?

- Az ön emberei azt hirdetik, hogy le kell számolni mindenkivel, aki csak ön és önök előtt élt és él vala. Tehát a magyar modernek nagy leszámolásra készülnek, és önnek ezt tudnia kell.

- Nem, én nem tudom ezt az ügyet, s nem tudok semmit arról a forradalomról, amely állítólag nevemben, az én nevemben dúl. Se Balassánál, se Csokonainál, se Petőfinél újfélébbnek, modernebbnek nem tartom magamat. Különben is régen tisztázott dolog, hogy a modernek roppant szolid emberek: a jövendő klasszikusai. Nem vállalok semmi közösséget és sorsot azokkal, akik elfelejtettek magyarul is megtanulni. Nincs dolgom azokkal, akik elolvastak néhány olcsó kiadású német könyvet, s most ennek az árán meg akarják váltani a magyar irodalmat. Nincs közöm a betegekhez, impotensekhez s mindazokhoz a fiatalokhoz, akik engem jobban gyűlölnek Gyulai Pálnál, aki végre - tudom - nem is olyan nagyon gyűlöl. Ki vagyok, mi vagyok, mit jelentek, sem én, sem kortársaim nem dönthetjük el. De azt már jogom van kijelenteni, hogy a nevemben, cégérem alatt ágáló senkiket jobban utálom, mint általában engem szokás utálni.

- De legalább magyarázza meg nekünk, mit jelent a modernség, forradalom és a többi?

- Jelenti azt, hogy a talentumnak megvan a maga brutális fátuma minden időben, még az aranykorokban is. Pláne, ha egy kis interregnum van, mint nálunk volt az utolsó időkben. Ha aranykor helyett szűkös esztendők után mer jelentkezni valaki akármilyen értékkel, de értékesnek látszóan, az ilyen ember úgy jár, mint a mesebeli gazdag, akiről minden ruhaholmit leszednek, s közben azt mondogatják neki, hogy csodálatos köntöse és ruhái vannak.

- Szóval, ön kijelenti, hogy nem akart sem bennünket, sem a magyar közönséget nem akarta megsérteni?

- Igen, én ezt kijelentem, s nem azért jelentem ki, mert az urak olyan szigorúak hozzám. Nevemben és mellettem egy csomó senki mozog, dúl-fúl, harcol és ír, akikhez semmi közöm. Én inkább akarnék központi főszolgabíró vagy alispán lenni Szilágy vármegyében, a vármegyémben, mint hírhedt költő. Nyilván erre teremtődtem, de fájna, ha olyan ízetlennek, be se pácolt vadnak látszanék, mint amilyennek látszom. E kabaré-országban talán jobban tudnék élni, ha ilyen volnék, de nem vagyok ilyen.

- Tehát ön nem akarta megsérteni a magyar publikumot, s kimagyarázással elintézhetjük ezt az ügyet?

Vaády Imrét, de genere Bajtschot és Kronstein A. Bélát egy shakespeare-es mondással engedtem el magamtól.

- Vannak dolgok, uraim, az Ég alatt, melyek esetleg csöppségek, de amelyek egyszer meg fognak nőni. S ha nem nőnek meg, akkor is nagy dolog az, hogy vannak az Ég alatt becsületes emberek is.

Új Idők 1908. november 15.

Ady Endre

174. A DUK-DUK AFFÉRHOZ

- Válasz A Holnapnak -

Juhász Gyula úr Nagyváradról (a nyílttéri Hymen-rovatok nyelvén) eljegyezte Ady Dühike kisasszonyt egy nyomorult szilágysági faluból, Érmindszentről. Ha az Új Időkbe írott Duk-duk-cikkemet ezerszer megbántam volna, Juhász Gyula hallatlanul merész huszonöt sora után, ezeregyszer megint megírnám. Mindenekelőtt azonban kijelentem, hogy Juhász Gyula úr aligha az egész A Holnap irodalmi társaság nevében írhatott. Ha pedig valóban A Holnap nevében írt és írhatott, tudnék jobb Cyrano-idézetet, mint ő, ha Rostand-t annyira becsülném, mint ő. Mert Ábrányi Emil leborulhat Rostand előtt, s félálomban játszhatja is Cyranót, de mindezért tehetsége szerint élt, megdolgozott és megszenvedett. Hogy Juhász Gyula úr az én mellemnek Rostand-idézet lándzsáját szegzi, ez mutatja az én igazamat. A Duk-duk-cikket sokan félreértették, de olyan kompetensül, joggal senki, mint ő, Juhász Gyula, vagy ők, a Juhász Gyulák.

Uram, uram, Juhász Gyula uram, én kilenc évvel ezelőtt már az voltam, aki ma vagyok. Azóta mindennap beverték a fejemet, s végül elértem azt, hogy Juhász Gyula megtagad. Hát (héberes fordulattal) elérhette volna-e Juhász Gyula, hogy engem megtagadjon, s a "magyar ugar"-t a maga ekéjével szántsa, ha én nem jövök? Babits Mihály nagy ember és nagy költő, de kérdezze meg például Babits Mihályt.

Hát önök szenvedtek, Juhász uram, s én csak a hír gyümölcseit, a pénzt, sikert potyogtattam az ölembe? Azt értem el, amit megjósoltam: az öregek, tekintélyesek szeleburdi senkinek, s önök, úgynevezett ifjak, vén szamárnak tartanak. Például a nagyon intelligens Riedl Frigyes szerint egy modern Lisznyay Kálmán vagyok, s önök szerint, Juhász úr, egy renegát Vahot Imre. Pedig, kissé gyáván, mennyi igazat írtam meg az Új Idők kis cikkében. Igenis, egész sáskahad jön a nyomomba, akik fölfalják, amihez én verselve, álmodozva hozzá se nyúltam. Igenis, engem tudtomon és akaratomon kívül száz-kétszáz ember megtesz garabonciás diáknak. Nekem igenis tisztáznom kellett az ügyet: se az öregekkel, kiknél az öregség marhaságot jelent, se az ifjú, neveletlen csikókkal nem akarok együtt menni. Ezt Juhász Gyulának tudnia kellett, százszor elmondtam ezt neki és társainak. De mit csodálkozom Juhász Gyulán, amikor nála erősebb, logikusabb lények is magukra vették annak a bizonyos cikknek a sújtását.

Nem Juhász úrról s A Holnap-ról van szó, de mit köszönhetek én a fiataloknak? Lélek nélkül utánoztak, parodizáltak nagykomolyan s egyenesen megkönnyítették azok helyzetét, akikkel én akaratlanul harcba kerültem.

Sokkal falusibb, makacsabb és - bocsánat - originálisabb lélek vagyok, mintsem pardont kérjek A Holnap-tól. A Holnap maga fog rájönni, hogy azt a nyolc-kilenc évet, míg Ady írt, nem lehet elfújni. Az Akadémiától kezdve a Lángoló Ifjúság revüig mindegy már nekem, mit gondolnak rólam.

Sohase akartam más lenni, s ez se sikerült, mint egy új igaz ember, Ady Endre. Kívánom Juhász Gyula úrnak, hogy neki jobban, tisztábban sikerüljön ez az egész művészi szándék. Mert művészi volt, s ami benne nem volt művészi, nem lehetett, az a magyarságomon múlt, a kutyafáját.

Elpusztulni majd csak el tudok pusztulni hamarosan a magam erejéből is. Istenemre, nem siettetik e pusztulást azok, akik Budapesten, Nagyváradon vagy bárhol elérkezettnek látják az időt, hogy Ady Endrével leszámoljanak. Ady Endre akkor pusztul el, amikor önszemélye miatt muszáj - valószínűleg nemsokára -, s nem tart ankétet erről a fővárosi és vidéki revükkel.

Programosan nem leszek ezután sem az oktalan tanulatlan, céltalan lázadók vezére. Azt pedig, ameddig, rövid ideig élek, bízzák reám a nem haszontalan fiatalok, hogy az öregekkel miként kell bánni.

De - nem tartja ezt különösnek Juhász Gyula úr - mégis különös, hogy irodalmi botrány, valóban irodalmi, lelki, intellektuális botrány is csak a hűtlen Ady Endre nevében és jegyében törhetett ki? Én egyetlen barátomtól se távolodtam el, s ha messzebb vagyunk egymástól, ők ugrottak néhány bolha-ugrást.

Érmindszent, november 23.

FM 1908. november 26.

Ady Endre

175. GEORGES EEKHOUD

Georges Eekhoud a Mercure de France írója, mondhatnám: Georges Eekhoud a Mercure de France egyik belgája. De nem amolyan francia-belga vagy vére-vesztett flamand, mint mások, talán nagyobbak is olykor, mint ő. Ő az ősi, úri, tengerbíró normannok valódi vagy képzelt utódja, ő a hajdani vad, nemes, büszke Dykgrave-okra emlékeztet. Ősi fajta, nyugtalan, csatázó, úri ősök unokája, mártírja, betegje, túlfinomodott bestia, aki még mámorban sem tud megnyugodni.

Brüsszelben ő az irodalmi nagykövete a Mercure de France-nak, ennek az öregedő, de még mindig daliás, derék folyóiratnak. Ha jól emlékszem és jól tudom, járt Párizsban, Londonban, lakott Anvers-ban és lakott bizonyosan másutt is, jól nem lakott soha.

Georges Eekhoud harmincéves koráig kiskirály volt, valósággal úgy élhetett és élt, mint egy Dykgrave. Huszártiszti ruhában csapongott a belga királyi udvar s a huszárokat illető nők ajkai körül. Ez időben nyilván csak szerelmes, könnyű, hazug, kicsi leveleket írhatott s különösen a nevét írhatta le gyakran váltócskák alá. De, jaj, elmúlt a vagyon, az uniformis, a fiatalság, a csillogás, mindaz a szép minden, melyet kevesen élvezhetünk e földi életben. És Georges Eekhoud szépen, bölcsen, sírás nélkül beszegődött korrektornak valami nyomdavállalathoz, hírlaphoz, valami ilyesmihez. Régen történt ez, de Georges Eekhoud talán még ma is korrigálgat, hacsak angol és német fordítóinak és kiadóinak jóvoltából jobb sorsba nem került. De ez valószínűtlen, mivel ha száz frankja van együtt, fölveszi a frakkját, s elmegy, eszik összes pénzén egy elegáns diner-t.

Érdekes, nagyszerű ember, kár, hogy nem igazán művész, hanem csak afféle, mintha a régi normann hajós dacosan meg akarta volna mutatni, hogy ő a szárazföldön is különb másnál. Fogta magát, s főképpen fogta őt az Élet, és Georges Eekhoudból írónak kellett lenni. Meg is nősült, gyermekei is születtek, világnézletét is megváltoztatta néhány százszor, de eredendő és szedett [!] bűnei kiütöttek rajta. Ma ő fiatal-öreg, ha meg nem halt azóta a három hónap óta, hogy beszélt róla nekem egy intimus barátja. Azaz öreg-fiatal, vad, szép, harcos ember, aki elsősorban mindenekelőtt, szerelmi téren változott el - mondjuk homlokegyenest.

Nem ritka, nem följegyeznivaló tünet ez, de egy Eekhoud-egyéniség ritka és följegyeznivaló. Ő értelmet, sőt művészi magyarázatot akar és szinte tud adni egy szenilis, konzekvens, patológiai eredménynek.

Írásai közül a Le Cycle patibulaire, az Escal-Vigor és a Mes Communions a legkedvesebbek nekem. A Mes Communions különösen kedves, furcsa, s e könyv novelláiból képzelem el, sőt látom legjobban Georges urat. Ez a Georges Eekhoud - fiziológiai mivoltán túl - egy gőgös anarchista, egy végtelenül élnitudó, a belső élethez értő úr. Flamand és hellén, aki gyönyörűen ír franciául, s aki szerencsésen fabrikálja ködös és különös érzéseihez a flamandos és görögös, sohse-volt francia szavakat. Férfiakhoz vonzódó nőies test-lélek, de aki csodálatosan tud még ma is és - hiszem - haláláig vonzódni a nőkhöz. Patrióta, de egy ezerötszáz év előtt volt, ha volt fajnak, hazának, faji büszkeségnek a forró prófétája. Csodálatos, mellbevágó, sőt idegbontó, történeteket is mond el egymásba szerető férfiakról, de tud olyan történeteket, ahol férfi és nő kénytelenek megszeretni egymást. Úr és gőg az egész ember s a nyomorról, a bombavetés igazságáról egészen okosan úgy tud beszélni, mint egy őrült.

És panteista Georges Eekhoud, de nem olyan kolostorosan programosan, stilizáltan, mint Maeterlinck. A Georges Eekhoud panteizmusa az, hogy valamikor a világ, az élet, a mindenség, a társadalom, az egész emberiség, minden egy folytonos, intenzív, boldog nagy szerelem lesz. Bűnös, perverz embereit avval védi, hogy ezek egy leendő, isteni emberiség előre-hátra-visszadobott mártírjai.

Voltaképpen a Rohan-hercegek fajtájából való ember ő, sőt irodalmi, flamand Dózsa György. Mert grandseigneur nem lehet s mert elromlott - vagy megjavult? - óbégatva hívja karjai közé azokat, akiket a mai társadalom eldob. A mottója is az, hogy igazi nemes, egész emberek csak a társadalom kitagadottjai között élnek.

Amatőr, mesterkélt, a mai orvosi tudomány szerint nyavalyás, különös, érdekes ember. És Nietzsche nélkül csinálta meg a maga morálját, mely már nem is amoralitás, de a kodifikált őrület vagy - némelyek szerint - jövendő. Ő, aki szavakat és fogalmakat csinál, miközben robotol s világokat rombol, ennek a századnak egyik legelőrehaladottabb gyermeke. Egyik novellájában egy koldusleányt úgy csókol meg, hogy visszafizesse neki mindazt a szenvedést, amit a mai társadalmi rend szerint az ember szenved. És én, ha nemsokára Brüsszelbe kerülök, meg fogom csókolni Georges Eekhoud-t, még ha tiltakozik is, és akkor is, ha ennek hallatára furcsát fognak gondolni rólam ismerős nőim és férfiaim.

[1908. november]

Ady Endre

176. A JÖVŐ FÉSZKE

(Kabos Ede regénye)

A jövő fészke nem új rakású fészek, a Verebeké volt annak idején, címet változtatott, elérte a verébfátum: meg kellett tagadnia a szerénységét. Kabos Ede Verebek című regénye a Jövő fészke címmel jelent meg most egy új könyvzuhatagban, Grilléknél. Valóban magyar alkalom, szokás és szerencse: tíz farsang után vallani szerelmet egy régi ideálnak, s éppen akkor, amikor maszkot vett föl. De a vallomást meg kell tennem, nem éppen hevülésem parancsából, de önmagamért, ki a nyugtalan szomorúságok hasis-evője lettem mostanában. Különben is a Verebekről, vagy ha úgy tetszik a Jövő fészkéről a mi jó, szelíd kis dr. Kontunk künn Párizsban franciául többet írt talán, mint itthon írtak magyarul. Én harmadszor olvastam el most, régi szomorúságaimat tetéztem újra, s különben minden értékes magyar könyv mindig szomorú és mindig új.

Kabos Edének a regénye, amikor azt egy napilapba behajigált darabokban s először olvastam, csak édes, csiklandozó szomorúságokat adott. Azóta a regény megegészedett, íme még címet is újat kapott, íróját pedig egyre akaró forrongó mindig-mindig megifjuló lelke más tájakra vitte. Ő talán vígabb, a regénye se szomorú, de én a szomorúság szorító fekete vas-szűzének karjai közt érzem magunkat. Kabost, a világot, amelyet látott, a szögletet, ahonnan látta, a muszájt, ahogyan látnia s, óh jaj, azután írnia kellett. A regényt, alakjait, meg-megzökkenő melankóliáját, szomorúan-szép tökéletlenségeit és magamat lehet-e szomorúaknak nem látnom? A Jövő fészke maga is szomorú hely ám, minden hely szomorú, ahol a múltat sínylik, emiatt a mát nem élik, s gályarab-munkát végeznek a jövőért. Lehet, majdnem bizonyos, hogy ez és ilyen az egész élet, de ez, így, nem sikolt ki a regényből, pedig milyen nemes, komoly szándékkal íródott utolsó soráig ez a könyv.

Mennyi mindent látott és érzett Kabos Ede, míg e könyvbe kezdhetett s mennyi mindent nem látott és nem érzett meg. Az elhanyagoltságok, a meg nem látottságok, a kimaradt érzések jajgattak most a fülembe, hogy harmadszor olvastam. S mert szomorúságot minden fajtából többet kaptam most, mint először és másodszor, a háladatosság szinte betegesen jön rám. De vigyáznom kell, mert Kabos Edét nagyon szeretem, mint az apámat, tehát árthatok neki, azaz dehogy neki, ennek a rovásnak, minden buzgó szóval. Pedig ártani már ártott ő is önmagának eleget, s aki úgy tudja, mint én, hogy Kabos Edét mennyi áhítata a művészetnek, mennyi gyönyörű, rajongó kedv, sokszor fekete kedv, tartja lábon és írópapíron, megértené azt is, ha dühöngenék szeretetemben és háladatosságomban. Milyen keveset kapott ez az ember is egy-két kortársával egyetemben, akik csináltak pedig valamit ebben az országban. Mennyire meg kell érteni mindent, ami a Kabos Ede írásaiban nem tökéletes, halvány avagy egészen hiányzó.

E regényében is lám egy Goethétől rosszul oktatott Barrest szeret, és emel föl Kabos Ede. Az Isten meg a magyar író tudja, hányféle a világ s az író hitvallása öt év alatt is a magyar sivatagon. Talán ma már nem azok volnának a verebek a Kabos szemében és szívében sem, akik gumikerekes kocsiba, mandátumba s a Nemzeti Színház színpadjára nem jutnak. Talán emberibben és megrendítőbben állna előttünk az öreg Varju, aki nyilván Vajda Jánosra akar emlékeztetni. Megmélyültünk tíz év óta egy kicsit, egy nagyon kicsit, s talán a verebek is megkanárisosodtak egy kicsit azóta. Új szárnyasok jöttek különben is a verebek helyébe: szarkák, denevérek és piaci legyek. És mégis - mégis, mennyi mindent nem látnánk máma, ha Kabos Ede nem néz előttünk a szemüveges szemével. A Verebek avagy a Jövő fészke ilyenformán egy kis jogos dicsekvéssel változtatott nevet. Csak ne lenne olyan szomorú ez a könyv, az élet, a kilátás, minden, minden, aki csak regénytémát ad, olvas ír vagy referál.

Ny 1908. december 16.

Ady Endre

177. KRISZTUS URUNKNAK ÁLDOTT SZÜLETÉSÉN

*

Krisztus urunknak áldott születésén, angyali énekkel, angyali lélekkel s titkolt nagy zokogással köszöntjük ezennel édes hazánkat, Apponyi Albert Magyarországát. Hát, lám, ezt is megértük, s bele se haltunk, szerencsétlen, bús, megcsalt, összevissza, beteg, hazug, magyar társadalom? Aki Magyarországot tíz vagy húsz évvel ezelőtt ismerte, s azóta nem látta, sírva vagy kacagva néz ránk: ilyen bolond változás is csak nálunk eshetik. Ez a magyar társadalom alaptalan, gerinctelen, lábatlan, fejetlen, vak és kéznélküli, s olyat produkált; hogy csoda. Ez a Magyarország, ez a szituális kényszernél fogva liberális Magyarország, ma egész Európa szerint - Róma mentsvára. Így látják ezt Párizsban, Londonban, Frankfurtban, Bécsben mindenütt, ahol látni tudnak és akarnak, még talán Konopistban is így látják. Az Isten mentsen meg bennünket attól, hogy Róma és a klerikalizmus miatt a magyar katolikusokat merjük megbántani. Pázmány Péter az ellenreformáció után bús levelekben vallotta be Bethlen Gábornak, hogy vétett a magyarság és az emberiség ellen. A Bach-korszakban a protestantizmus ügye annyira katolikus ügy volt, hogy a protestánsokat megvédték a katolikusok, mert akkor még a magyarság volt mindenek fölött való.

*

Új korszak jön, csak nevükben magyar mágnásokkal, meggazdagodott, szerephez jutott württembergiekkel, akik a nevüket is megmagyarosították, mintha zsidók voltak volna. S ez a haramiabanda idegen-lelkű mágnás-sereg s ispán-hadja parancsolni akar egész Magyarországnak. Hiszen jól teszik, megérdemeljük, Eötvös József után Apponyi Albertet érdemeljük meg, mert nincs már se magyarságunk, se becsületünk. De eszünkbe jut, hogy tizenöt évvel ezelőtt ez a Magyarország keleti Franciaországnak látszott a világ előtt. Franciaország katolikus ország, de elűzte a nemzeti s emberi élet igazsága ellen dolgozó papokat, apácákat stb. Szegény, dicső Franciaország, hogy miért is nem lehet az, amire rendelve van: az emberiség nevelője. Föltámadt Japán, Amerika fegyverkezik, Törökország alkotmányosan henceg, Perzsia, Egyiptom, India s az egész világ forrong. Szegény, szép és szent Franciaország kénytelen új ágyúkat, golyószórókat, torpedókat s víz alatti hajókat kitalálni. Így vész el minden nagyszerű emberi idealizmus a muszájban, a valóságnak rejtelmes karja között.

*

Van egy régi francia krónikás dal, melyet csúfolva sokszor, minden furcsa helyzetnél idézni szoktunk. "Qu'une minute de vivacité, peut causer de calamité." Bennünket is megölt az a katasztrófával nem számoló, szép minute, de vezetői folytán gaz nemzeti - vivacité. A magyar társadalmat, mely úgyse volt, ötven kerek esztendeig legalábbis, ne tessék keresni, mert nincs. Mert, ugye, nem Rakovszky Istvánékat akarja ma Magyarország, habár tudja a fene, mit akar, hiszen hallgat. Az ördög akar itt politizálni, ahol általában a politika: a rend, divat és szokás. De Nietzsche nem volt politikus, s mégis megkérdezte: van-e német kultúra s ez a kultúra milyen? Mi még ezt se kérdhetjük meg, kultúránk a pénzintézetektől, dolgozó embereink ügyességétől függ, s attól, hogyan tudunk gazdálkodni. Nos, mi nem tudunk seftelni, dolgozni, ügyeskedni, mi nem tudunk semmi olyasmit, amivel a világ elé állhatnánk. Pedig majdnem egymillió zsidónk van, török, tatár, izmaelita, örmény, szláv és sváb vér járta át a vérünket. De ha akármilyen szép, fajult fajta volnánk is, ha nincs célunk, hát - nincs célunk. Szeretem, szeretjük a fajtámat, a fajtánkat, de mihelyt beigazolódik, hogy nincs haszna, haljon meg, mint Kölcsey meghalatta.

*

Züllött, szánandó a mai magyar társadalom, el se hinné senki, még az a tíz vagy húsz évvel ezelőtt [itt] járt valaki sem. Volt egy Magyarország, a jakobinusok Magyarországa, azután jött sokféle Magyarország, a centralistáké, a Kossuthista ifjú-török-magyaroké s az örök konzervatívoké, akik a hitbizományért élnek-halnak.

Egy bizonyos: van egy ország, amely halott, egy ország, mely semmit se akar: a téli Magyarország. Mi lesz velünk, hiszen gyönyörűen éltünk, s egyetlen hibánk, hogy nem voltunk elegen, s magyaroknak fogadtuk azokat is, akik nem magyarok. Hogy félreértés ne történjék, nem a zsidókról van szó, akik olyan magyarok, hogy szinte túlzás. De Apponyiakról, ezekről a külföldön nevelt s idegen vérű anyáktól beoltott senkikről, ma valakikről. Úgy kell ennek az országnak, hogy rászabaduljon minden Caligula. Addig nem is fog tisztán látni senki, amíg a római példa teljesen nem fog teljesülni. Szamarat már nevezett ki szinte konzulnak Kossuth Ferenc, most már egy lovat várunk. Tessék egy lovat egy igazi, állati, becsületes lovat miniszteri osztálytanácsosnak kineveztetni. Mindent lehet ma Magyarországon, pláne ha valaki olyan szerencsés Ferenc, hogy a vezetékneve - Kossuth. Áldja meg az Isten ezt az országot, Kalksburgot, Apponyit s mindazt, ami muszájosan következik. Magyarország már volt a kereszténység bástyája, legyen most, s lesz is a klerikalizmusé. De karón varjú volt már, s lesz még egy olyan Magyarország is, mely szégyellni fogja a múltját - s ellenkezőjét csinálja annak, amit ma csinál.

FM 1908. december 25.

Lellei

CIKKEK, TANULMÁNYOK

1909. január-december

178. SZINI GYULA

"Lelki kalandok", "elbeszélések", "ára 4 korona", ésatöbbi, a címlapon, - ez mind nem igaz, nem így igaz, ez mind közönséges és gyáva, bántó, szomorú. Igaz csak az, hogy Grill Károly könyvkiadóvállalatában Szini Gyulának megjelent egy harmadfél száznál több oldalas, gyönyörű, nagy poémás könyve. És szubjektive, ez írás alkalmából, igaz még az is, hogy ez a könyv nagyon jó vagy nagyon rossz kezekbe került, olyan ember kezeibe, aki Szini Gyulát már régen lesi.

"A francia leány kalászt kezdett tépni - Szini Gyula egyik legbabonásabb költeményében olvasható ez - a szerelmi babona, régi szavával:

Il aime
un peu
beaucoup
à la folie
pas du tout."

És én öt esztendő óta voltam és vagyok vala talán ugyanígy, sőt még gazdagabb és fájóbb dilemmában Szini Gyulával és Szini Gyulához:

Je l'aime
un peu
beaucoup
à la folie
pas du tout.

És kalász-tépéssel és önmagam tépésével, és sok minden után, ma, ez órában elérkeztem az utolsó kalász-bajusz-szál letépéséhez: beaucoup. Bátran téptem le ezt a finom, utolsó, elhatározó kalásztüskét, tisztában vagyok magammal, hogy szeretem Szini Gyulát, hogy már öt év előtt is szerettem.

Most már csak arról volna szó, hogy erről a barbárok előtt Pál-fordulás számba mehető megtérésről próbáljak beszámolni a Nyugat-nak. Önteltség és bolond kényeskedés, de csinált alázatosság, sőt illatos szemérem nélkül állíthatom, hogy az effajta megváltozás mindig megírnivaló, érdemes, tanulságos eset.

*

Hogyan történt, hogyan nem, Szini Gyula lelkében megtaláltam, aminek a hiánya miatt egy-egy apró, becstelen felületességgel átfutott írását annyiszor leszidtam: a monumentálisat.

Csodálatos dolog, hogy soha senkinél ilyen nagyon nem firtattam ezt a problematikus értéket, ezt a kicsinyes nagyszerűséget, ezt az agyonemlegetett, agg jószágot.

Szini Gyulától szinte dühöngve követeltem, hogy építsen monumentálisat, adjon olyan fantázia-váracskákat, melyeket megostromolni semelyik oldalról se lehet. Ez órában, most, már sejtem mániákus voltomnak első okait: valamikor sokat voltam Szini Gyulával, ő szőke volt, s egy kicsivel alacsonyabb termetű nálam.

Csak Gyulai Pál hiszi még a számítható és élő emberek közül, a magyar valakik közül, hogy ezek nem okok és nem igaz szempontok. (Az öreg úr majdnem agyonvert, amikor azt találtam neki mondani, hogy Lévay József, a vén nyugdíjas alispán és falusi bácsi, nem érthet az új, városi, összetett lélek lírájához.)

Szini Gyula bántott, sértett engem avval is, hogy ő sohse mert nagy, betyáros, hirtelen szavakkal egy-egy élet minden meggyűlt fájdalmába, munkájába és becsületébe belerúgva véleményt mondani. Néhai, szép, kedves, mámoros, bolondos, közös éjszakáinkon - emlékezem - határozottan gyávának, testben-lélekben gyönge gerincűnek láttam és vallottam Szini Gyulát.

Persze, persze - erre pedig már sírva emlékezem - énbennem akkor tombolt utolsót a véremben felejtett ősi, nagy, hetyke, sőt duhaj, magyar betyárosság. Szerettem borozás mellett kijelenteni, hogy Shakespeare egy ügyesül választott helyen és időben született Prém József, Goethe úri komédiás, Heine ravasz könnyzsonglőr. A többire talán Szini Gyula emlékezhetik, de nem biztos, hogy emlékezik-e, mert ő már akkor is az volt, akit én akkor még csak gyűlölve-szeretve sejtettem benne: érzéseinek monumentum-építője.

*

Szini Gyula volt az első magyar, aki hangos, roppant, meghallott, legnagyobb hittel, tüzesen prédikálta Verlaine ismert ars poetica-ját. "De la musique avant toute chose... pas la couleur, rien que la nuance ... Prends éloquence et tords-lui son cou." Így írta ezt Charles Morice-nak ajánlott versében a nagy, szegény Lelian, s Szini Gyula ráadásul még Rimbaud híres, magánhangzós versét is lefordította. S azután, kioktatván, fölbátorítván a rímelő és kurta sorú magyar lírikusokat, írta az ő saját líráját, melyet most kénytelen elbeszéléseknek lebecsülni. Valószínű, hogy Grillékhez csak ilyen szokásos etikettel lehetett belopni a Szini Gyula poémáit: "legalább is elbeszélések legyenek könyvben, melyet mi kiadunk."

Beszéltek nekem sokszor a Szini Gyula apjáról, az első, a legelső magyarjáról a nemzetközi individualizmusnak, e paradox, fölséges valaminek. Párizs, Genf, London ma a menhelyük az ilyen minden ellen hadakozó, mindenkit szerető, nyugtalan, harcos, nemes, elátkozott embereknek. S engem babonásan száll, sújt meg az a nem biztos, de annyira valószínű belátás, hogy az egész átöröklési teória voltaképpen posztumusz osztály-pör leggyakrabban. Az apa után, aki a jézusi hadakozásnak, kifelé-élésnek volt mártírja, jött a fiú, aki még a turista-övét is a lelkében viseli.

Szini Gyula irodalmi őseit már bajosabban találnám meg: Beöthy Zsolt, a novellista, Kuthy Lajos s még régebben Mikes Kelemen? Nehéz, esetleg csúfolódást szító, de haszontalan kérdés is ez, s még haszontalanabb volna, ha Szini francia, német vagy skandináv rokonait kutatnám.

Az bizonyos, hogy ez a szőke be-álmodozó, gyávának látszó Szini Gyula olyat ütött a magyar anekdota-novellára és irodalomra, amilyet még műfaj-ortodoxia nem kapott. Nem, nem a "Lelki kalandok" nem is kalandok, nem is elutazások kis vagy nagy emlékek posta-kocsiján: ezek ős-új formájú, de merőben új kelésű versek.

*

Szini Gyula legelőször is babonás ember, mint minden impulzív és művész, s tudatosan írtuk le néhányszor e szót: babonás. Ezenfölül Szini Gyula sokkal több ember, mint amennyit prózai poémáiban mutat, s olykor éppen a legnagyobb élvezet percében bennünk elront. "Történetei": a lelkünknek ama szomorúságai, melyek fátumosan idegen személyeket hoznak az álmaink közé. Meséi szimbólumai, olykor nagyon is naiv parabolái azt az életet jelentik, melyet sóvárogva szeretne élni - s hiába - minden modern lelkű ember s valószínűleg - Szini Gyula is. Lírikus azért, mert lihegve, sírva, örülve, nyögve árulja el mindig önmagát, s becsülettel romantikus azért, mert az életnél többet nyújt: az élet salakos, sűrű, nehéz álomszerű valóságát. Mert az álomszerűség, melyet a művész - látszólag - könnyű eszközökkel lehít vagy rögzít meg, iszonyúan súlyos valami. Súlyos, mert maga az élet titka, vagy legalább is egy makacs, félős tendencia arra, hogy belenyúl ebbe a soha át nem hatható, csak megközelíthető titokba.

Szeretnék beszélni az ő úgynevezett elbeszéléseiről, lelki kalandjairól, de elfújnám a bensőségüket, lírájukat egy rosszul választott jelzővel. Vannak kinevezett novellák a kötetben, azután édes Biedermeier-képek, párizsi képek, római képek s végül egy "Arcok és harcok" című ciklus. Önkényes, kegyetlen, muszáj ciklusokba-osztás volt ez, óh, én erről tudnék beszélni, ha helye, ideje, illedelme volna. Szini Gyula élt befelé, s gyönyörűen élette s gyönyörűen láttatja meg azt a világot, mely komisz, de hálaistennek talán - nincsen is. Asszonyai, leányai, ifjai, vénjei, szelídjei, vadjai, mindnyájan már beolvadást, megértést nyertek egy isteni, művészi, szent, lelki zugolyban.

Nevetséges volna, ha arról külön és sokáig beszélnék, hogy Szini Gyula az ő új, finom lelkéhez mérten új, finom, egyéni, magyar, Szini-nyelvet csinált. Nevetséges volna, ha ezt a lélek- és hangulat-embert, ezt a kényes, törékeny poétát összevetném France-szal vagy az ifjúkorbeli Kiplinggel, avagy a francia szimbolisták egy-két névtelen, prózaíró óriásával. Saját lelkemben gázolnék, s olyan igazságtalan volnék Szini Gyulával szemben, mint öt év óta éppen elégszer.

Egy új - már tudniillik elismerésben új - nagy, magyar írót, egy fiatal, befelé-csukló kardú harcost, egy idegen világból való édes testvéremet akartam itt néhány sorban, bűnbánóan megjegyezni. Ez a Magyarország - ósdi, unalmas jajkiáltás - borzasztó, gyilkos, reménytelen ország, de ahol ilyen maga-ember, maga-művész születhetik, élhet és produkálhat, ilyen gőgös befelé-ember, ilyen elbeszélő lírikus, ilyen új lélek-háborító a maga finomságában, ilyen csöndesítő a maga forradalmában, - ott, itt, illetve Magyarországon, nemsokára érdemes lesz élni.

Ny 1909. január 1.

Ady Endre

179. AZ ÉLET LOBOGÓJA ALATT

(Oláh Gábor verseskönyve)

Oláh Gáborban a jelentős, sőt kvalitásos embernek egy irodalmilag egészen magyar példányát látom én már két-három év óta. Szociális értelemben viszont Oláh Gábor legközelebbi rokona nem magyar, hanem az az Árvába visszakerült tót atyánkfia, aki már yankee. Világosabban és már most előre kirukkolva: Oláh Gáborban az a szép, a ható és a becses, hogy felülmúlja önmagát. Emberileg pláne megható is ez, akárcsak a hegedülő csodagyermek produkciója avagy az az elszántság, amivel az emigrált magyar külföldön először viselte a frakkot. Látszik, hogy gyötrődik, szenved, nehezen ment és megy nála az, ami inkább akaratos álca-viselés, mint elváltozás. De megjósolom, hogy Oláh Gábor egyre erősebben fogja tagadni és győzni önmagát, hajlamait és képességeit.

Egy-két szerető és féltő jóbarátom azt tanácsolta, hogy ne én mondjam meg Oláh Gábornak azt a pár szót, amit meg kell kapnia. Hozzám méltatlan, túlságos óvatosság volna, ha a tanácsot megfogadnám s Oláh Gábornak túlságos fölbecsülése. Mindenesetre úgy írok Oláh Gáborról, hogy elfelejtem egészen magamban a versírót, s mintha mindenki nélkül, magától tört volna elénk most Oláh, a költő. Így azután megérti mindenki, hogy nekem érték és öröm Oláh Gábor, s példája annak, hogy nemcsak a tótból válhat yankee.

Mondhatná azt valaki, hogy nem öröm és nem kincs az, ha a debreceni talyigás a túlcivilizáltság tüneteivel űzi a lovát. Igazságtalan csúfolódás volna, még ha egészen találna is, mert öröm és kincs volna az még így is. Én ellágyulva és könnyes reménnyel tudom csak nézni, ha az én lebecsült fajtámból mindjárt ügyetlenül, de fanatikusan és már-már számítással buzog föl a kedv: hasonlítani a nagy kultúr-népek toronyalakjaihoz vagy legalább is kultúrtípusaihoz. Tessék elhinni, hogy nem kicsi dolog az, ha Oláh Gábor Debrecenben olyan verseskönyvet ír, mint Az Élet lobogója alatt.

*

Egy nagyon finom, fiatal esztétikusunk azt jegyezte le Oláhról, hogy nem poéta, s alapjában nem is szereti a poézist. Ez talán kissé kegyetlen megformálása annak, hogy Oláh Gábor inkább a filológus tanultságával, a hatványozott siker-vágy akaratával míveli a versírást, mint a művészember idegrendszerével s millió el és fel nem számolható, titkos, hirtelen el-eltalálásával.

De ez a negyven és egynéhány vers még így is nyeresége nemcsak a magyar nyelvnek, de a magyar belső kedélynek is. És milyen érték, micsoda szenzáció lett volna pláne néhány év előtt. Így is az, és az én szememben még az is az, hogy nemcsak formában, de érzésben is gyönyörű az Oláh Gábor tanulékonysága. Egy ember, aki alkalmassá finomította magát arra, hogy formán, érzés-témán fölül még indulatokat is szinte-szinte az igazságig elsajátítson.

Oláh Gábor olyan szenzibilissé munkálta a lelkét, hogy már a fájdalmat, dacot, egészséget, hitet, betegséget, dölyföt el tudja hitetni velünk. Nagyon-nagyon kényes szívű és fülű magyar esztétának kell annak lennie, aki az ő külső és belső döcögéseinek csak kétharmad részét észreveszi.

*

Fiatal ember, mérhetetlen merésével a mindenbe-belevágásnak s akaratával annak hogy kivágja a rezet. És nem kicsi dolog már az sem, hogy valaki meg tudta írni a Szeptemberi holdas éj-t: igazán szép vers.

Solness mester inasának mondja magát egy másik, már kissé versetlen versében Oláh Gábor.

Alacsony szintes városoknak
Bosszantott lenyomott kalapja,
Tornyot kell itt emelni, százat,
Fényes tornyot márvány-alapra.
- - - - - - - - - - - - - -
Azóta csak tornyokat járok,
Csak csillagozni hajt a vágyam.
Elemem: a határtalanság,
Bizarr felhők kék magasságban.
Pedig sorsom már rég megírva ...
A megvetett rög fölnyúl hozzám -
Lezuhanok az isten-útról
És sáros-véres lesz, poros lesz
Megrongált testem, hideg orcám.

Én nem féltem Oláh Gábort Solness mester mennyei, de nem kívánatos tragédiájától. Hideg fejét őrizze meg, meg is fogja őrizni, s akármilyen magasra akar hágni, előbb ki fogja szemelni az erős párkányt. Megjósolni nem tudnám, hogy fog-e erősebb verseket írni, mint ez a kötet, melynek nem tudom, hogyan s miért választotta ezt a címet. Csak újból és még egyszer örülök Oláh Gábornak, mint jelenségnek, aki megszemélyít egy eddig rejtőzött magyar kapacitást. Úgy ám, magyarom, nem kell megszaladni még Debrecenben sem attól a fránya kultúrától. Közéje kell csapni annak az egy lónak, s az ember maga is csodálkozik, hogy milyen messzire segít el a bátorság.

Ny 1909. január 1.

Ady Endre

180. IRODALMI HÁBORGÁS ÉS SZOCIALIZMUS

A Rákosi-Dóczi-féle írógeneráció kávéforrása (így hívták ezt az írótanyát!) erről, ennyiről valóban nem álmodhatott, s nem is álmodott. Teremtését, nagyon divatba jött szép Magyarországon a szépirodalom, habár v. b. t. t. főrend vagy báró bajosan lesz a mai azokból, akik az irodalmat divatba hozták. Gyönyörű mégis, hogy akiké az egész Magyarország (mennyivel szebb például Bulgária), nem tudnak beletörődni abba, hogy az irodalom nem az övék. Pedig nem az övék, s tessék mindenkinek megérteni, hogy az a szinte perverz érdeklődés, szóharc és tollharc, mely ma - példátlanul - a magyar irodalom körül hőbörög és hóborog, katasztrofális előjele egy nagy fölfordulásnak.

Bizony, igen, Mikszáth író úr, mindig-író és mindig-képviselő úr, nem kicsi ok nélkül hadonászik a csibukszárával, Beöthy Zsolt se ok nélkül kap Apponyitól olyan jubiláris, üdvözlő levelet, mely rossz ruhájú, koldus fiatalokról bősz-haragos irigységgel zeng. Rákosi Jenő mindig a maga helyén és tudatosan szokott ferdíteni vagy butítani, és soha még ezt mai vehemenciájával meg nem cselekedte. Herczeg Ferenc sváb-diplomata képessége se volt soha ilyen veszedelmes, nagy próbán, mint ez idő szerint, pedig, nagy idők teltek el rövid idő alatt, s ma már egy Herczeg-karriert hússzor több tehetséggel is bajos volna megcsinálni. Furcsa idők, furcsa jelenségek: Németországon kívül ma nálunk mernek irodalomról legolcsóbban és leggyakrabban beszélni.

Jelent ez valamit (vegyük ki az egész ügyből a sakálokat és hiénákat), jelent ez valamit, hogy az irodalom ma Magyarországon még azokat is izgatja, akiknek nem kell. Nagyobb, társadalmibb, gazdaságibb, tehát emberibb okának kell lennie ennek, mint amilyent és amennyit urak, esztéták vagy svájci zsoldosok meg tudtak látni.

*

Az új, elátkozott (ráadásul nem is politikai programmal dolgozó) magyar irodalom: valószínű előfutárja Magyarország megkésett, de most már nem sokáig halasztható, szociális átalakulásának. Minden adva volt, adva van (ha magyartalanul hangzik ez, sebaj ) hozzá, s csak az a kár, hogy az ember nem írhat annyit e szép, e nagy esetről, mint kedve volna. Terhelt ország, összevissza ország, koldus ország, beteg ország, gennyes ország, úri ország, függő ország, rossz helyzetű ország, persze: kultúrátlan ország. Nemzetiségi káoszában helyet foglalt - magyarul majdnem egymillió (egy kicsit elromlott) zsidó, és ezer esztendő bűnös akarata se tudta kiirtani a speciálisan szép, magyar lelki értékeket sem néhol és némely ezernyi emberből. Be kellett következnie nyugati hatás alatt a Petőfi-korszak új másának: az emberi, kultúremberi lelkiismeret megszólalásának, ideghangzásának és idehangzásának. Lehetséges (holott talán nem illik e szkeptikus hang e lapba), hogy ez az új, magyar lelki reneszánsz csak annyira egész és nyugati, mint a mi negyvennyolcas, lemásolt, hazug demokráciánk volt. De az is lehet, hogy ez az új forradalom, mely egyelőre csak nyugtalan fejek és idegrendszerek irodalmi csetepatéival jelenti be magát, komoly forradalom lesz. A nacionalisták (farizeusok avagy hülyék) törjék ezen a fejüket, az bizonyos, hogy nagy dolgok, nagyszerű dolgok ígérkeznek itt, nálunk. Nem hiába, hogy ilyen érdekes, jó helyre van téve, Kelet és Nyugat közé (egy ázsiai erkölcsű és intellektuális képességű fajtával kibélelve) ez az ország.

Szomorú és szép primitívségünket semmi se igazolja jobban, mint hogy az irodalomból kell kisejdíteni nekünk az életet vagy a halált. (Mert teóriának nagyon teória és nagyon szamár az, hogy a fölséges, gazdasági muszáj éppen a művészetet, pláne az irodalmat küldje előre.)

*

Meri-e valaki Petőfit elgondolni (bármilyen mást tanítottak bele a jólirányzott nevelési babonák) Petőfi kortársai s a kor és a gazdasági kényszerűség nélkül? Örülök, hogy én írhatom meg véletlenül legelőször, de mindenesetre legnyíltabban, hogy ez az egész új, mai irodalmi kalamajka sohse lett volna meg a szocializmus magyar felnövekedése nélkül. Gazdaságilag a legokosabb isten se tudná, mikor szabadít föl bennünket a szocializmus, de a lelkeinket kezdi már szabadokká tenni, még a mi lelkeinket is, a mi szegény, magyar lelkeinket. Akiknek mesterségük, hivatásuk vagy hivataluk, nézzenek utána, hogy az új irodalom mit használ a magyar nyelvnek s az úgynevezett géniusznak. Az az igazság, hogy ez az új irodalom (a ravasz kufárokat kiveszem) az embernek használ, a jobbulásnak, annak a társadalmi fejlődésnek, mely lehet zavaros is néhol és olyik korokban, de - bizonyos. Rákosi Jenő, ha nem volna kibérelt lelkű és életű ember, akkor sem értené meg ezt. Ő annyira a maga múltjában és mániájában él, hogy minden valószínűség szerint sohase élt egy jelenben sem.

Ez az új irodalom, ha messziről s feudális vagy polgári szemekben nem is tetszik szocialistának (valószínűleg nem is az), a szocializmus által a szocializmus révén: van. Még szimbolizmusa és állítólagos érthetetlenségének szimbolizmusa is azt a szocializmust szimbolizálja, melyet nem értenek és még inkább: nem akarnak érteni. Fene tudja, mi minden lesz, nem lesz, történik ezzel az országgal a Duna-Tisza táján. Fene tudja, micsoda komikus semmibe süllyed ez a Potemkin-érdeklődés az irodalom iránt Magyarországon. Egy bizonyos, s ezt már e néhány sor írója érzi és éli: ez az irodalmi háború gyermeke a szociális háborúnak - hiszen éppen ezért félnek úgy (olyan sokan s olyan meghatóan, nevettetően, de művelőinek és e szomorú országnak szépet és nagyot ígérően) tőle.

Szocializmus [1909. jan. 16.]

Ady Endre

181. MAGYAR LELKEK FORRADALMA

(Strófák)

A jó Jeremiás prófétát általában kitüntették, akik Magyarországon Mohács óta magyarok, harcolók és szerencsétlenek. Én is Jeremiásra gondolok, mert atyafiságot tartok a régi Erdély jeremiádozó, bús, elégedetlen Európa-látta magyarjaival.

"Vedd el az én kezemből e harag borának poharát és köszönd azt minden nemzetségekre, kikhez én téged küldlek."

"Hogy igyanak, részegüljenek meg és bolondoskodjanak a fegyver miatt, melyet én közikbe bocsátok."

Ezeket Jeremiás mondja, Károli Gáspár magyar szavas segítségével mondja, és szépen mondja. Csak bolondoskodjanak megzavart ellenségeink a fegyver miatt, melyet közikbe bocsátottunk.

*

Én is azokhoz tartozom, akik a harag borának poharát ráköszöntötték egy hitvány generációra. Mert ez az ország, Magyarország, mindig a politikának, a lármás együgyűségnek országa volt, itt bizony nagy dolog egy intellektuális forradalom. De megcsinálták, megvan, talán elbukik, talán ér el valami sikert, s talán jómagam is csináltam egy kicsit ezt a forradalmat.

Bizonyos az, hogy egy ideák nélkül élő országra sikerült rábocsátanunk azokat a veszedelmes ideákat. A francia forradalom azt hirdette, hogy vannak halottak, akiket nem lehet elégszer megölni. Ez nálunk is, mindenütt és örökre igaz igazság, de nálunk ez az igazság meg is hízott. Nálunk vannak élők, akik halottak, s akiket fölösleges fáradság volna még alaposabban megölni.

Lehet, hogy a politika s a politika alján a degeneráltság és szegénység megint elrontja a dolgunkat. Egyelőre az a vidám helyzet, hogy rosszul érzik magukat Magyarországon azok, akik eddig nagyon jól érezték.

*

Nomina sunt odiosa - mondta a latin -, s a mi hitünk szerint meg kell nevezni a személyeket. Istenem, micsoda eredmény példának okáért az, hogy a lantverő Mihály poéta nincs. Egy-két tudákos analfabéta, egy-két kicsi gimnazista, az Akadémia és Kisfaludy-Társaság állítják még, hogy létezik. De nincs, és egy nagy harc, nagy háború után nagy dolog, ha az elesettek között ilyenek is vannak. III. Napóleon fia egy ifjú senki volt, de mégis jó volt, hogy elhullott önmaga és a história számára.

Lantverő Mihály (adja Isten, hogy püspök legyen belőle) a Beöthy Zsolt egyik harcos játékbábuja volt. Beöthy Zsolt őméltósága sejtheti, hogy az ő magyartalan és gerinctelen irodalmi vezérkedése hova vezetett.

Az öreg Gyulairól ne essék szó: ő egy forradalmi korszaknak ittfelejtett s becsületes múmiája. Ő nem akarta belénk fojtani a gondolatot, az új témát, az új érzést s a szót. Ő jóindulatú volt, s öntudatlan volt a maga ártalmasságában. Azonban nekik, Jenőnek, Pálnak, Zsoltnak, valamennyinek nincs közük ahhoz, ami történt.

*

Mert úgy történt, hogy a magyar szellemi erupció kissé sok lávát öntött ki. Ez a sok láva még azokat is el találta önteni, akik valamikor valakiknek és forradalmároknak ígérkeztek. Ez nagyon szomorú dolog, de igazság nincs a földön, s hogy kívánhatnánk igazságot a forradalmaktól, amelyek alapjában csak a konok reakció büntetése?

Bizonyos, hogy soha magyarabbul, bátrabban nem ébredt föl még a sokszor félreismert magyar géniusz. Bizonyos, hogy - Apáczai Csere, Kazinczy, Kemény Zsigmond és - mondjuk Arany János korszakai után jött el egy terhesebb, de gyönyörűbb korszak.

A politika ellenére és kedvetlenségére Magyarországon olyan intellektuális kultúra indult, amely méltó volna egy skandináv államhoz.

*

Túlzások vannak, persze, hogy túlzások is vannak, jönnek divatból, erkölcstelenségből, gyöngeségből a valakikhez a senkik, ügyes zsidók (se fajt, se felekezetet nem értünk), kihasználják avagy kihasználnák ezt az ez idő szerint még csak valószínű diadalt. Én jobban utálom őket, mint a régieket, az ügyetlen aggokat, a jóhiszemű nullákat.

Én megdöglöm valószínűleg mihamar, s nem láthatom meg, lesz-e jó vége a harcnak? Most vagy soha, annyi bizonyos, most vagy soha el kell válnia, vajon az irodalom tényleg jóslója, előzője minden társadalmi és politikai megújulásnak?

Nagy, végzetes bárgyúság volna a magyar társadalomtól, ha nem fogadná el új íróit és művészeit. Jeremiás próféta mondja ezt is: "Nem engedtetek nékem, hanem föl akartatok engem gerjeszteni a ti kezetek munkájával, a ti veszedelmetekre."

A Budapesti Újságírók Egyesületének 1909-ik évi Almanachja

Ady Endre

182. PÁRIZSI LEVÉL

(Tüntetés Finnország ellen - Deibler úr divatban - Goethe és Madách)

Párizs, január 27.

[Saját tudósítónktól.] Jókai legkedvesebb figurái, a Niczky grófok, a Tanussy Decebálok és még vagy húszan, haragos lármával szokták letagadni, hogy a magyar ember atyafiságban állna a halszagú finnekkel. Pedig a finn nép egészen jó hírnévnek örvend Európában, s egy-két évtized előtt olyan hasznos dolog volt menekült finnek lenni, mint régebben emigráns lengyelnek. De minden olyan mulandó ezen az új, bomlott, neuraszténiás világon: még a népszerű népecskék népszerűsége is mulandó. Pedig a finn népecskének az a híre, hogy kultúrnép, analfabétái alig vannak, s parlamentjébe beengedte nemcsak a szociáldemokratákat, de az asszony-képviselőket is.

Mégis (erről aligha írhattak még bécsi vagy budapesti hírlapok) Párizsban nagy finn-ellenes meeting készülődik most. Kiderült, hogy ez a mártírkodó nép úgy tesz, mint a lengyel, mely hangosan átkozza az elnyomó oroszt és poroszt, de ő maga még jobban elnyomja a rutént. Finnországban, a finn nagyhercegségben például a zsidóknak sokkal rosszabb dolguk van, mint Kievben és Oroszországban. Három finn városkában szabad megtűrten zsidónak lakni, de hat kilométernél messzebb nem távozhat e három városkából. Joga nincs, csak annyi, hogy kedve szerint kereskedhetik csonttal, ronggyal vagy gubadarabokkal. És ez a finn nemzeti eszme nevében van így természetesen, s a finn demokrata pártokkal és szocialistákkal szemben a finnséget a svéd származású és érzésű, vagy az orosz zsoldban álló finnek védik. Olyan kicsi és egyforma a világ: a francia nemzeti eszmét a Cornagliok (olasz), a Pujok (portugál), a del Sartes-ek (spanyol) stb. védik. És nyilván Finnországnak is megvan a maga kikeresztelkedett Arthur Meyere, ki ostromolja a nyomorult, destruktív zsidóságot.

*

"Deibler úr négy segédjéből álló kíséretével tegnap elutazott Párizsból Carpentras-ba, Remy Danvers kivégzése céljából. Deibler úr az 59-es számú vonattal utazott el a Gare de Lyonról este tíz óra és harmincöt perckor. Külön kocsit bocsátottak Deibler úr és kísérete számára, melyet Orange-ban reggel tizenegy óra és huszonöt perckor egy másik vonathoz kapcsolnak át. Carpentras-ba Deibler úrék déli tizenkét óra s huszonöt perckor érkeznek meg, amikor is bizonyára nagy tömeg gyűl össze fogadásukra." És így, és így tovább, minden lapban, ilyen fontossággal, ilyen utálatosan, ilyen ízléstelen, sőt gyomorrontó részletességgel. Kell, hogy ez így adassék hírül, s föl kell tennünk, hogy Deibler úr muszáj reaktiválását ilyen föltűnően a halálbüntetés kisebbségben maradt ellenesei rendezik. Mert a brutális tömegeknek, melyek brutális fölindulással követelték a guillotine-t s a vért, brutális orvosságok kellenek. Lakjanak jól vérrel, borzalommal, Deibler úrral és undorral, hogy azután ők maguk kívánják: legyen vége, igazán legyen már vége.

Rettenetes dolog azonban Deibler úr esetében megvizsgálni az új, mai társadalom förtelmes értékelési módját.

- Nem untatja önt, kedves mester, a nyilvánosságnak ez az állandó, illetlen kíváncsisága? - kérdezte Deibler úrtól valaki, egy újságíró.

Ugyanez a híres újságíró egy nagy revü számára már királyokat intervjuolt meg komázva, s valószínűleg csak hallott Anatole France-ról, pfuj.

*

Irigykedve nevettünk tegnap egy nagyon értelmes, kedves, nyugtalan párizsi társaságban Franciaország gyermekes, szellemi dölyfén. Íme például egy fiatal francia író darabjára készül valamelyik színház, s ez a darab Wedekind A tavasz ébredése, egy kicsit bátrabban és franciábbul persze. A társaság egy tagja, stoikus, bölcs francia ember, író, fáradtan elmondta, hogy Ibsen is kezd már hódítani Párizsban. Persze nem Ő, az északi Ibsen, hanem aki véletlenül olvasta, s párizsi használatra átírta.

Ez a naiv kultúr-dölyf, melyet egy sok százados nem naiv, vezető kultúra exkuzál, gyönyörű. A francia ember még ma is csak úgy ismeri el Shakespeare-t, hogy a kiváló Antoine-ról mond még elismerőbbet. "Mégis csak nagyszerű ember ez az Antoine, még az angolok között is tud talentumot találni, mint például az a Shakespeare úr, vagy hogyan hívják."

Ez a lelki megalománia nem hasonlít a kínaiakéhoz, ez persze természetes. De mégis rokon vele, mulatságos és tudok egy-egy gyönyörű, bennünket magyarokat fölöttébb érdeklő példát. Ugye Faustot, a Goethéét, melyet mindenféle muzsikával népszerűsítenek Párizsban és Franciaországban, nagyon kellene ismerniök a mai francia intellektuálisoknak? Nos, Emerich Madách La tragédie de l'homme-ját, Az ember tragédiáját (pedig talán öt vagy hat év óta, s rosszul van lefordítva) jobban és többen ismerik. Megérdemli Madách Imre s Az ember tragédiája is, franciásabb opus is ez az opus a Faustnál, de nem nagyon jellemző dolog ez, ugye jellemző?

Pesti Napló 1909. január 28.

Ady Endre