118. A PIKTURA-BÁBEL

A Société des Artistes Indépendants huszonharmadik kiállítása kínálja magát Párizsban. Ötezernégyszázhat új kép és szobor, majdnem másfélezer ember. Franciák, oroszok, németek, skandinávok, olaszok, spanyolok, lengyelek, százfajta amerikaiak, csehek, magyarok, balkániak. Csak a nacionáléjukat is bajos volna eldarálni egy szuszra. Dubois Pillet, aki ezt a zsüritlen, szabad kiállítást kieszelte valami huszonhárom évvel ezelőtt, pihenjen békén a sírjában. Nem bántjuk mi őt, sem azt a piktura-Bábelt, ahonnan Cézanne-ok és Gauguinek szálltak már föl. De végtelen szomorúsággal nézzük a nomádoknak ezt a nemzetközi hadseregét itt. A másfélezerből elér-e valahova, napfényre vagy pozitív éjszakába[!], tíz? Erről és csak erről akarok most írni, e furcsa hadról, Párizs szegény, független művészeiről.

A Serres du Cours-la-Reine-ban, ahol a kiállítás áll és dúl, ők maguk a közönség nagyobbik fele. Mennyi borzas, zilált, sápadt, rossz ruhájú, szomorú, kényes figura. Van egy közöttük, aki Irkuckból jött ide gyalog. Jött Párizsba, a Paradicsomba, éhezve, koldulva, éveket elcsavarogva, hogy itt azután a hódoló világ homlokára rakja győztes lábát. Tíz év óta él, de óh hogyan él, Párizsban már. És így tavaszkor ünnepel: hat képet küld a függetlenek manifesztációjára. Ismerek egy oláh legényt, aki szintén gyalog érkezett a Szajnához. Ez már nem jött olyan messziről, mint a másik, csak Bukarestből és szobrokat csinál. És puliszkát a gyomra számára naponként kétszer egy tizenöt frankos padlásszobában. Rossz, párizsi kukoricalisztből s szomorú, oláh nótákat dalol mellé. Mit akar itt, Rodin helyére nőni vagy hazakerülni Bukarestbe valamikor oláh Zala Györgynek?

Bevallom, én nem értem, csupán csak csodálom ezeket az embereket. Olyan szép, nehéz és bús az élet. Olyan mindegy a publikumnak, Irkuckban és Párizsban, hogy a kis Pissarrókból lesznek-e nagy Pissarrók. S ők kifogyhatatlanul jönnek Irkuckból, Algériából, Bukarestből, Kielből, Szegedről, Moszkvából, Chiléből, mindenünnen. Az arcuk átszellemült, ez igaz, de olyan mérgesek egymásra, mint a kiéhezett kutyák. Élni és diadalt ülni szeretne valamennyi, holott összes nagy forradalmi őseik példája vérfagyasztó. És ha egy közülük fölfedezi, hogy a bacchánsnő hasát haragos-zöldnek kell festeni, mire jó ez? Ha a másik úgy megcsípi a vásznon a mozdulatot, hogy az szinte sír belé, hányan veszik észre? És ha a harmadik a legtöbbet csinálja: belsejét, lelkét, az élet torz igazát, kinek kell ez? Éppen egy magyar fiú például az idén a függetlenek egyik legvadabbja. Én benn vagyok a teremben az ő képei előtt, ő az udvaron, a Szajnát bámulva rágja a pipaszárát. Egy vén, kifestett, hamis fogsorú bulvár-színházi díva kerül mellém hat lovagjával. Röhög a képeken s a vén kecskék vele mekegnek bántóan, hangosan. Akit ez a vén szatyor az ő lovagjaival kiröhög, a legfanatikusabb, legbecsületesebb gyermek-Herkulesek közül való. Úgy festeni, mint más, nagyszerűen tudna, de az a legény keres és szűz csúcsokra tör. Menjek ki s tanácsoljam neki, hogy szívja ki a pipáját s ugorjék a Szajnába. Kinevetne, mert ezeknek nem fáj az ilyesmi. Nem értem őket, elferdült emberek-e vagy bölcsek. Tele vannak ellenmondásokkal, rejtelemmel, gyöngeséggel s néha zsenialitással.

Csak az apostolaikról beszélek, mert a szélhámosok és bolondok többen vannak. Az öreg kisasszony, aki tőkéjéből él, de fest és ilyenkor dicsőségre pályázik, még kedves figura. De vannak svihákok, akik játsszák a vadságot, a züllést, a küzdést, a szomorúságot s a nagy álmokat. Ezek, ha magyarok, itt csinálják meg a fecskefészket, amit azután hazavisznek s fölragasztják a kultuszminiszteri palotára, ahol az állami vásárlások fölött ítélkeznek. Ha franciák, alig várják, hogy ne legyenek már sokáig függetlenek. Itt még vad vásznakat, vad színeket, vad vonalakat teregetnek ki. De talán titokban máris készen tartják a szolíd, becsületes képeket, amelyekkel azután valamelyik nagy Szalonba nyalják, lopják be magukat. Urak, svihákok, műkedvelők, unatkozók, gyerekek, bolondok, zseniáliskodók és zsenik itt együtt. Száz nemzetbeliek, furcsák: építik a Bábel-tornyot. Egymást nem értik, nem is akarják, talán nem is tudnák. Hiszen a legkülönbek önmagukat is gyűlölik sokszor. A haldokló polgári társadalomnak ők feleslegesek. A jövendőnek meddők és szükségtelenek, alig néhány kivétellel. Az alkoholizmus ellen küzdenek, ez ellen nem. Így is van ez jól: jók ők valamire, kellenek ők valamire, ha nem is tudjuk, mire. De mégis szívfacsaróan szomorú, keresztes had ez a piktura-Bábel népe.

(Párizs, március)

Budapesti Napló 1907. március 30.

Lellei András

119. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

Schönbergerné és a kellemetlen franciák

Berthelot temetésén, a Panthéon előtt, az óriási tömeg föltartóztatott egy bérkocsit. Éppen előttünk állt meg a kocsi, három magyar előtt. Szinte egyszerre, hangosan kiáltottunk fel a meglepetéstől:

- Ah, ah, báró Schönberger Béláné.

Tudtuk, hogy Párizsban van, de a találkozás mégis meglepő volt. Leányával ült a kocsiban s láthatóan méltatlankodott. Ki kellett szépen szállni a kocsiból s gyalog sétálni tovább. A teret, az utcatorkokat, néhány százezer ember öntötte el. Franciaország temeti s Panthéonába teszi feleségestül egy nagy fiát. Egy tudóst. Ilyen szépet tud-e ma csinálni még egy náció? Carduccit nem temethették így az olaszok. De Wallenstein Róza dühös s bizonyosan szidja a franciákat. Ő csak ezt a nagy tömeget látja, amely miatt ő tovább nem kocsikázhat. Ez a dáma ma is koalíciós dáma. (Kacagás és düh együtt fogják el az embert, ha mostanában Rákosi Jenő lapját olvassa véletlenül. Hogy Franciaország elvész, megöli az általános választói jog. Hát ilyen gonosz szamárságokat a jó magyar publikum nyugodtan elfogyaszt? Egészen a Wallenstein Róza esete ez, akinek ki kellett szállnia a Panthéon előtt a kocsijából. Rákosi Jenőék is ezért haragusznak Franciaországra. Sebaj, lesz még több okuk is a haragra Rákosiéknak.)

II.

Schiemann tanár úr futása

Schiemann tanár úr vad-német, aki csak a minap sértette meg Franciaországot. Brutális cikkeket írt s a cikkek híre Párizsba is elérkezett. Ezek után el mert jönni Párizsba a professzor úr. Jöhetett bátran, kultúrföld ez s egy hajaszála nem forogna veszedelemben itt Vilmos császárnak sem. De Schiemann úr tudományos tanulmányokat akart csinálni Párizsban. Tervei között még az is ott volt, hogy kihallgatást kér a francia külügyminisztertől. Schiemann urat senki sem bántotta persze, csak éppen szóba nem állott vele senki. Senki, de senki, akárhova ment. És Schiemann tanár úrnak két nap után futnia kellett Párizsból, ahova négy hétre érkezett. Nincs más mit tenni, mint elfoglalni a német hadseregnek Párizst, akkor visszajöhet tanulmányozni Schiemann úr.

III.

A fekete romantika csődje

Párizs: Európának s az egész világnak legnagyobb katolikus városa. Nem tréfa: címzetesen legalább itt él a legtöbb katolikus. S a harangok Húsvét előtt Rómába mennek. A Sacré-Coeur-templom új, óriási harangja is. La Barre lovag szobra álmélkodhatik a templom előtt. Maga Párizs azonban mintha nem is sejtené, hogy fekete hét van.

Kezdődött a nagyhét egy irgalmatlan távirattal. E táviratot Rennes-be küldte a francia hadügyminiszter. "Arról értesülök, hogy a tisztikar valami gyászmisén akar megjelenni. Nem tekinthetem enyhítő körülménynek, hogy a gyászmisét a Jéna áldozataiért mondják. A köztársaság nem tűrheti, hogy tisztjei babonás aktusoknál [!] asszisztáljanak."

Jött rögtön a Berthelot-pár temetése. Tüntetően vallástalan, nagyszerű, laikus ceremónia.

Ez a nagyhét tele van kegyetlen demonstrációval Róma és az Egyház ellen. Az Odéonban nagypénteken is lesz előadás. A többi állami színházak is ez évben már alig respektálják a fekete hét szent napjait. Hja, az Egyház és az Állam szétváltak.

Ugyancsak e héten lép föl egy café-concert-ben Ozouf abbé. Merville-ben volt lelkész a főtisztelendő úr. A Szeparáció óta nincs jövedelme. Mit csináljon, szép tenorhangja van az abbénak s fölcsapott orfeuménekesnek.

A templomok viszont sohse voltak még ilyen néptelenek. Borzadva s jajveszékelve újságolják ezt a klerikális lapok. Ilyen a nagyhét a világ legnagyobb katolikus városában. Nem hiába gyűléseznek az ultramontánok még Magyarországon is. Itt bizony - akárhogy fáj - örökre vége van a szent, nagyböjti, fekete romantikának.

(Párizs, március 26.)

Budapesti Napló 1907. március 30.

A. E.

120. MAGYAR VILÁG PÁRIZSBAN

(Párizsi levél)

Apponyi Albert nem tudja tartóztatni őket: jönnek a magyarok. Notre-Dame de Sion apácái mennek Magyarországra. Éhes barátok, mohó nővérek tárt karokra lelnek Budapesten. Párizsba viszont koldusokként jönnek többnyire a magyarok, de jönnek. Itt valami nagy egyensúlyjátékot játszik a sors. Magyarország mandarinjai készítik az ultramontán Magyarországot. Minden, Párizsból és Franciaországból kivert, korlátolt szerzetes Árpád országában ma kultúrföladatot kap. A jövendő, még meg nem született Magyarország védekezik tehát. Ifjait hajtja, biztatja, kergeti Párizsba. Hogy lássanak, okuljanak s jöjjenek haza harcolni. Ez gyönyörű, komoly komédia alapjában. Nem Amerikája a szellemi munkásoknak ez a Párizs. Ezek mind szépen a maguk idejében haza fognak menni. És éppen ez ígéri azt az áldott, pokoli mulatságot, aminek már előre örülünk. Egyszerre, észre se fogjuk venni, légiók kelnek föl Magyarországon. Nyugaton okult, harcias, mívelt, modern magyarok. Micsoda élvezet ezt előrelátni akkor, amikor a magyar parlament kétharmadrésze értelemben ostoros-kocsisi nívón sem áll. És micsoda Zalán futása lesz a Duna-parton az Apponyiaknak és Rákosi Jenőknek. Hogy az apróbb gonosztevőkről és nagyobb ostobákról ne szóljunk.

Magyarországon alig sejtik, hogy micsoda magyar világ van most Párizsban. Nem a megragadt, kolonizálódott, néhány ezer magyarról beszélünk. De azokról, akik tanulni és erősödni jöttek. Írók, tanárok, művészek, orvosok, iparosok, kereskedők, diákok. Holott Magyarország kultuszminiszterének hivatalos programja: visszatartani a magyar ifjúságot az átkozott, dekadens Párizstól. Hiába: pár száz lelkes magyar készül itt az életre, az otthoni életre állandóan. S az ördög vinné el őket, még csak kozmopoliták se lesznek. Ellenben rettenetesül magyarok s iszonyúan éleslátók. Csodálatos, hogy Párizsban talán éppen a magyar idegennek a legnagyobb és legszélesebb az érdeklődése és elsajátító ereje. Gyönyörű, majdnem apostoli példái vannak ennek.

A Szent Imre-egyesület száz év alatt annyi neutralizáló gyógyszert nem gyárthat, mint amennyi robbantó, nemes erőt Párizs magyar fiataljai csak tíz alatt hazaszállítnak. Képben, szóban, szoborban, könyvben, tudásban, tapasztalatban.

Ha Andrássy Gyula tehetné, talán ezt a kivándorlást szívesebben akadályozná meg, mint az amerikait. De nem teheti s Apponyistúl együtt kénytelen látni, mint készül egy része a demokrata, új Magyarországnak az átkozott Párizsban. Ez a magyar világ itt Párizsban új föltámadása az emigrációnak. Húsvét van, vallásos hangulatok kísértik az embert. Tehát jósoljunk: csak egy kis türelem. Olyan Magyarország születik tíz év múlva, hogy Apponyit csak a gondolatától is a hideg lelheti.

(Párizs, március 28.)

Budapesti Napló 1907. április 3.

A. E.

121. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

Leo Taxil halála

Meghalt elfelejtve és búsan egy híres nevű ember: Leo Taxil. Gabriel Jogand volt a becsületes neve, amint jóformán csak most derült ki. Ő azonban a Leo Taxil nevet tette híressé egy világraszóló komédiával. Soha még senkit úgy nem gyűlöltek a klerikálisok, mint őt. Ez a jezsuiták neveltje írta a legszörnyebb pamfleteket Róma ellen. S micsoda nagy esemény volt az 1885-ben, amikor ez az antikrisztus megtért. Richard, a mostani párizsi érsek benedikciót adott neki. XIII. Leó pápa teljes abszoluciót még hátralévő életére is. S a többire mi fiatalabbak is emlékezhetünk már hahotázva. Tizenkét esztendeig Róma szolgálatában cselekedte azt Taxil, amit addig Róma ellen tett. Miket írt össze a szabad gondolat ellen. Főképpen a szabadkőmívesek Sátán-imádásáról. Igazán ezeket az őrült butaságokat csak Rómában hihették el. De el is hitték, elhitték még Diana Vaughant is. E hölgy egyenesen a Sátántól érkezett volt, hogy az Egyház keblére dőljön. A Sacré-Coeur templomban Te-deumot mondott az érsek. Parocchi bíbornok pápai áldást küldött a hölgynek. De Taxil még itt sem állott meg. A jezsuitáknak ajándékozta egyik legveszedelmesebb ördögnek a farkát. S tizenkét év után derült ki, hogy Leo Taxil olyan bolondot űzött Rómával, amilyet még nem látott a világ. Azóta Taxil tovább írta Róma ellen a könyveit. Az antiklerikális tábor már nem nagyon bízott benne. De annál bőszebben gyűlölték a klerikálisok. Egy kis gyászt megérdemel ez a tüzes, vad, kalandos ember. Ő az egész világ előtt derítette ki, hogy milyen siralmasan, fetis-imádókat megszégyenítően buta az az egyház, melynek még ma is megvan az ambíciója, hogy az emberiséget vezesse.

II.

Vacarescu Helén könyve

Carmen Sylvánál nem szerencsésebb Vacarescu Helén. Carmen Sylva is éppen mostanában írta össze legherbateásabb gondolatait az emberszeretetről. Vacarescu Helén pedig most jelentetett meg Párizsban egy kötetnyi román néplegendát. A könyv címe Nuits d'Orient. S ha véletlenül éppen ez időben nem kaszálja az urat és a zsidót a román paraszt, most lehetne írnivalójuk a francia romanofiloknak. Mert valóban szépek, különösek, költőiek ezek a népmesék. Mint ahogy minden érzelmesebb és megpróbáltatottabb népnek meséi ilyenek. Csakhogy ma már a nép bánatos mesékkel és dalokkal nem akar jóllakni. Sem Romániában, sem máshol. S ez kimondhatatlanul fájhat olyan érzékeny szíveknek, mint Carmen Sylva s egykori kegyeltje, Vacarescu Helén.

(Párizs, március 31.)

Budapesti Napló 1907. április 5.

A. E.

122. LÁTOGATÁSOK

Millerand-nál

Millerand bölcs ember, Millerand boldog ember, Millerand várakozó ember. Nagyon piros, nagyon rövidnyakú, tömzsi és eleven: ez a baja. De ha a guta meg nem üti, legalább is miniszterelnök lesz. Mivel azonban gőgös, bölcs, sok jövedelmű úr, lehet, hogy nem is kell már neki egy kis miniszterelnökség. Nagyobbra lát, valószínűen többet akar az ebadta, ravasz szocialista, az exminiszter.

Amikor miniszterséghez jutott, ez nem volt kicsi szenzáció Európában. Amikor az ortodox szocialisták kiátkozták, ez nem volt nagy szenzáció - neki. Egy új, szociáldemokrata Jézus nem fogadná ám őt jámbor, rajongó halász-tanítványai közé. Más legény ez, a bonapartei iskolából való: egy paraszti vérű, forradalmár XIV. Lajos. Ezt olvasom le tisztán az arcáról: nem elhasznált race-nak az embere. Akaratos, erős, egészséges, jó étvágyú, nagyravágyó. S ő maga sem elhasznált ember, nem az semmiképpen.

Bejutni az elegáns palotába, mely a Palais-Bourbonhoz jelképes közelségben van, nem könnyű. Inasok között, vesszőfutásban ér el az ember az elegáns várakozó terembe. S azután, mivel várakozó bajtársaink számosak, de unalmasak, képeket nézünk. Vegyes, kissé megbízhatatlan ízlésre vallanak a képek, a szobrok, a csecsebecsék. De vannak közöttük pompás darabok, a bútorok helyesek s a szőnyegek keletiek, régiek és igaziak.

Egy titkár-szobán s egy komoly titkáron vágjuk keresztül még magunkat. Kedveskedve, apró, ravasz, kutató, kacagó és okos szemeit friss pillantásokkal belénk szegezve, jön elénk végre Millerand.

És mégis meg kell írnom, hogy Vörös László jut azonnal az eszünkbe. Nem éppen fotográfiai hasonlatosság miatt talán, de föltétlenül ő, nem tudom, miért, mégis. Szíves, gáláns francia, de fagyaszt, ha a legmelegebben mosolyog is. Erejét, egészségét élvezi valószínűleg titokban, állandóan. Ha ügyvédi dolgokról beszél, ha újság-ügyről, ha politikáról. És keveset beszél, egy mosoly, egy hunyorgás, egy-egy majdnem pajkos nyelés olykor az ő ítélete. Szinte mondja, mondja minden arcidege: "Én nem akarok beszélni, mert a beszéd elszólásokra csábít. S csak nem gondolja ön, hogy aki esetleg elnöke leend a francia köztársaságnak, elkezd locsogni mindenről, mint egy bőbeszédű kávéházi törzsvendég?" Tud mindent, mint ahogy az ilyen erős és minden jóra fölkészült emberhez illik. Mikor elzokogom neki Magyarország szomorú, feudális állapotát, a ki sem épült magyar társadalom züllését, a gazdasági és kulturális ínséget, akkor is csak bólint mosolyogva. Talán azt jelenti, hogy ő is tudja mindezt, talán mást.

Voltaképpen második vizitem ez már nála. Köszönő vizit, amiért a Budapesti Napló részére ezer dolga között s ezer princípiuma mellett is cikket adott annak idején. S mihelyt nem beszélek vele kényesebb dolgokról, egyszerre beszédes lesz. Úgy búcsúzik, mintha én most őt szörnyen leköteleztem volna. S hogy elmegyek, még egy hosszú óráig érzem egy irigylendő, ép, nagy egyéniség léleknyomását. Ez az erő: ez a magát szabályozni tudó, az élet adományaira okosan számító, akarni, hallgatni és várakozni képes.

(Párizs, április 2.)

Budapesti Napló 1907. április 6.

A. E.

123. A GRAND GUIGNOL

(Párizsi levél)

A Grand Guignol színház, itt Párizsban, azoknak az orvossága, akiknek a gyomrát elrontotta a színház. Sokan vagyunk ilyen elrontott gyomrúak Párizsban, Berlinben, Budapesten és mindenütt. De viszont a mai ember már nem igen tud színház nélkül elélni. Ez magyarázza meg, hogy a Grand Guignol színházba járni több, mint divat. Kissé megvénült már a halott Dumas s hasonlóképpen az élő Sardou. Az újak azt csinálják, amit ezek csináltak, de rosszabbul. A régiek, az örökök, a színpadi klasszikusok, nem mindennapi estéinkhez és hangulatainkhoz illők. A muzsika sem elégítheti ki teljesen a lelket s operák helyett szomjúhozzuk az eleven beszédet. A Maeterlinckek, a poéták, nagyon ritkán tudják magukat a színpadról megértetni. Ibsen és Hauptmann sem azok, akik halálra ne fárasszanak s a változatos életet nyújtsák nagyszerű, mély költészettel, de könnyedén, a Bisson-féle, a Feydeau-féle, a Véber-féle s más ezer szellemes vagy szemtelen filozóf vagy sekélyes malacságok pedig nem lehetnek rendes táplálékai a magára valamit is tartó emberi intellektusnak. Nem is beszélünk a léha színpadi revükről, az orfeumokról s egyéb látványosságokról. Szóval van annak jelentősége, ha a Grand Guignol itt Párizsban sok ezernyi barátot szerzett.

Valahogyan mintha az Arisztophanész színháza készülne modern életre támadni. Amint hogy egy kis új párizsi színházban vagy száz este óta játsszák diadalmas sikerrel a Felhőket. Ezt a híres Arisztophanész-darabot párizsi argot-ban meghallgatni pompás élvezet. Általában Párizsban már régen van gourmand közönsége a színpadi apróságnak. Az egyfelvonásosnak, melyet, ha úgy tetszik, nevezzünk el színpadi novellának. Hogy akad már színház, mely estéit állandóan egyfelvonásos darabokból építi, e jelenségben mi egy új színpad csírázását látjuk.

A színpad irodalmi törekvése kezd arra az útra térni, amelyre rátért minden irodalmi és művészeti törekvés. A kornak s a kor emberének magyarázására, szimbolizálására s irányítására. A megkonstruált, ravasz és kerek drámák kezdenek hanyatlani. Mert az élet se nem produkál ilyesmit, se nem iparkodik produkálni. De a befejezetlenség, a nyerseség sem lehet művészi program, mert az élet maga a legistenibb művész s maga is szereti a formákat. A nemesebb, elmélyedtebb művészlelkek így jöttek s jönnek rá az új irányra. Így hódít a hazug naturalizmus helyett a belső valóság, mely a legtöbbször csak szimbólum. Lélek és mozgás száll a szobrokra, fotografikus hűség helyett nemes jellegzetesség, lényeg a vásznakra. A versnek forróság és belső ritmus lesz a lelke. Nem az ügyes kimértség és csilingelő rímek. Építészetben, zenében, műiparban ez az új, nemes törekvés. Sőt a színjátszásban is, csak éppen a színpadi művekben a legritkábban.

Nevetséges volna azt állítani, hogy a Grand Guignol valami revelációval szolgál. Ehhez talán még közönséget sem kapna, ha írói már volnának bőséggel. A legtöbbször bizony újság-reportokat játszat a színpadon. Néha messzebb jár az igazi irodalomtól, mint a napilapok tucat novellája. Néha kacagtat, amikor ríkatni akar, máskor pedig ízetlen tréfákkal kedvteleníti el az embert. Magam is csak a szándékát dicsérem ennek az apró, különös berendezésű, de mindig válogatott publikumú színháznak.

A Grand Guignolban öt-hat egyfelvonásos darabot játszanak esténként. Van köztük apró bohózat, dráma, sőt olykor igazi költemény is. Hadd mondjam el pár szóval a színház egy-két új darabjának a vázlatát. Itt van például a Revenante, mely Maeterlinck ifjúkori darabjaira emlékeztet. Este van, terített asztal áll a falusi házban. Ősz, nyugtalan, fájdalmas arcú férfiú a gazda, virágokkal díszíti föl a szobákat. Várja hosszú útról haza az ő imádott feleségét. Két öreg ember, szomszédok ülnek vele a szobában. S húsz év óta egy napján az évnek így van ez mindig. Húsz évvel ezelőtt kellett volna hazajönnie az asszonynak. Hat hónapja volt akkor, hogy férjével egybekelt. S titokzatos módon, este, amikor hazatérőben volt, az erdőben megölték. A férje megőrült, s várja az ő imádott asszonyát e napon mindig. Virágos a ház, künn ősz van és sötét. Jó emberek, szomszédjai, elküldik neki postán minden évben az asszony levelét. S őneki meg is érkezik e napon mindig a halott kedves. Ő látja csak, egy éjszakát vele tölt. De ma, a huszadik évfordulón, meghal szegény az örömtől, amikor őrült víziójában találkozik a feleségével. Erős, mély szomorú kis színpadi költemény ez.

Sekélyes, de felséges szatíra a Lecture. A színdarabíró olvassa darabját a színigazgatónak, az ír, telefonál, vendégeket fogad, közben kegyetlen változtatásokat ajánl a szerzőnek, holott oda se figyel a darabra. Végül eltávozik s a szolgáját ülteti a szerző mellé, hogy hallgassa végig a darabot. Kedves dolog színpadról hallani végig szatírában, hogy a színpad milyen lenézően bánik az irodalommal.

Az Aveugle-ben egy vak apa szerepel. Valahol afrikai gyarmatokon vesztette el látását, mint magas államhivatalnok. S most egyetlen, imádott fia azt a pályát választja. Már három hónap óta Afrikában kell lennie a fiúnak. Jönnek is a levelek tőle s fölolvassa őket a vak ember második felesége, egy édes, gyönyörű, szenvedő asszony. A fiú pedig nem utazott el, mert szereti a mostohaanyját. Birkózik magával, Párizsban bujkál s egy este, mikor az apja nincs otthon, beállít. Az asszony, a mostoha anya megrémül, s mégis elárulja magát, hogy ő is szereti a fiút. S íme hazaérkezik az apa, s a lépcsőtől már magában jön föl a vakok csodálatos tájékozódásával. Belép a szobába, ahol halálradermedten áll egy szék mellett a fiú. Az apja őróla beszél imádattal, fölolvastatja újra a leveleit. Izgalmas, különös, csupa tragédia ez a színpadi helyzet egészen egy revolverdurranásig. Az apa nem lát, nem tudja a fiát lelőni, s nem is tudná különben sem, mert istenként imádja, önmagát lövi főbe.

Ezek s ilyenek a Grand Guignol darabjai. Lehet, hogy túlzó lelkesedéssel s egy kis gyűlöletével a régi színpadnak bírálom őket. De nem lehetetlen, hogy csakugyan, talán öntudatlanul, egy új, most születő színpad bölcsője ez a kis színház.

VU 1907. április 7.

Diósadi

124. A VATIKÁNI BÖRZE

(Párizsi levél)

A Montagnini-ügy nagyon kényes ügy lesz, ha egy chansonnal be nem végzik. Szerencse, hogy Franciaországban el lehet nótázni a legfellegesebb bajokat is. Nem lesz konfliktus sem Hollandiával, sem Angolországgal. Sőt még Ausztria-Magyarországgal sem, amelynek tapintatos nagykövete megint bemászott a lébe. A Nunciatura titkos írásaiból ugyanis kiderült, hogy némely diplomaták Franciaország ellen trafikáltak Rómával. Montagnini följegyezte, hogy az angol nagykövet s a holland követ micsoda kegyetlen ítéleteket mondtak Franciaország egyházellenes politikájáról. Az orosz nagykövet, a japáni követ, sőt még a sziámi meghatalmazott miniszter is Róma mellett nyilatkoztak volna Montagnini szerint. De egyik se annyira, mint Khewenhüller, aki itt Párizsban jóformán már teljesen a Vatikánt képviseli. Viszont dicséretére válik Khewenhüllernek, hogy ő nem mentegeti magát, mint a többi diplomaták. No de ezek a dolgok most nem érdekesek. Az sem, mint vesztegetett s akart megvesztegetni lapokat és politikusokat Szent Péter utódja. Mint akart Franciaországnak Merry del Val az ő szája íze szerint való elnököt, parlamentet, esetleg kormányformát is adni. Mint dolgozott a pápa asszonyokkal, ordók és címek ígéretével. Mint fogadott el a Vatikán mindent, amit adtak, még bort és konyakot is. Mint szemelte ki éppen a jámbor Piou-t az ő politikai ügyeinek a vezetésére, ami szinte kedélyesebb eset, mint amikor Ugron Gábor meg akarta dönteni a hármas szövetséget.

Mindezeknél érdekesebb a Montagnini-ügyben - a pénz. Óh a szentséges római pápának ez az igazi krédója. A Merry del Val és Montagnini leveleiben ez az alfa és az omega. Pénz, pénz, pénz, akárhonnan jöhet, csak jöjjön. Piou úr a Vatikán figyelmébe ajánl például néhány gazdag urat. Jön a levél Rómából: a fő, hogy azok az urak ne felejtsék el az Egyház szegény állapotát. Jöjjenek Rómába, hozzanak pénzt, kapnak kihallgatást, áldást, címet, ajánlást. Rómában állandó könyvet vezettek azokról a bigott, gazdag asszonyokról, akik egy széparcú prelátus közvetítésével mélyen-mélyen a zsebükbe nyúlnak Róma és kegyes, szent célok érdekében.

De a legbájosabb ügy és eset a Rothschild-eset. Rómának egyébként kitüntetett, házi bankháza a Rothschild-ház. Nos, történik, hogy Rothschild Alfonz báró megtér őseihez. Montagnini sürgős táviratot kap a Vatikántól, azonnal menjen el Rothschild Gusztáv báróhoz s kondoleáljon a pápa nevében. Persze hogy az ilyen hiper-gazdag zsidónak jólesik ám nagyon ilyesmi. Viszonozza is azonnal s kijelenti, hogy ő nagyon helyteleníti Franciaország radikális politikáját. Ördög tudja, a Rothschildokon nem csodálkozik az ember. Nekik bizony érdekük, hogy Róma tartsa szigorú rendben a világot és a társadalmat. De Róma, Krisztus helytartója eszeveszetten udvarol egy zsidónak, mert annak a zsidónak iszonyúan sok pénze van, ez büdös dolog. Alattomban támogatja a világ összes antiszemita lapjait, melyek a nem gazdag zsidókat kívánják kiirtani. De a Rothschildokkal puszipajtáskodik Szent Péter utódja, pfuj. Ez idő szerint, a Montagnini-ügy újból igazolja, olyan zsidó-börze nincs ma még egy a világon, mint a Vatikán. Üzérkedik mindennel, csonttal, ronggyal, lelkiismerettel. Határidőre és határidő nélkül, de mindig biztos készpénz-haszonra.

(Párizs, április 6.)

Budapesti Napló 1907. április 12.

A. E.

125. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

A hímzett frakkú spionok

Most Párizsban megint kiderült egy voltaképpen régi, avas titok. Hogy a diplomácia nem más, mint szervezett, előkelő, nemzetközi kémintézmény. A Montagnini-ügy aktái mutatják, hogy a nagykövet és a követ urak mi mindent mernek az ellen az ország ellen cselekedni, ahová küldik őket. Ha egyszerű magánemberek volnának s ilyen turpisságokon érné őket akár Monaco fejedelemség is, a golyót vagy a kötelet nem kerülnék ki. Ha egyszerű magánemberekről suttogják, hogy kémek, egy valamirevaló társaság sem fogadja be az így megbélyegzetteket. Ellenben a nagykövet és követ urak excellenciások és majdnem fejedelmek. Bécsben, Berlinben, Londonban, Párizsban, mindenütt. A mai társadalomnak alapja az erkölcs, amiként ebből is látnivaló.

II.

A nagy drámai művésznők

Egyszer valamikor Márkus Emmával kapcsolatban írtunk a híres művésznők irodalmi kultúrájáról. A híres művésznők, Shakespeare, Goethe, Ibsen, Hauptmann és Meaterlinck interpretálói annyit értenek az irodalomhoz, mint a tyúk az ábécéhez. Vigasztaljon bennünket, hogy a híres művésznők értelmi és lelki kultúrája kevés kivétellel mindenütt nulla.

A minap Párizsban Réjane asszony, a híres Réjane, összeveszett Lugné-Poe úrral, az Oeuvre színház jeles direktorával. Egy próbán, a Réjane-színházban, ahova Lugné-Poe-t vendégül hívta a díva és direktornő. Tudniillik olyan író darabját újítja föl a Réjane-színház, akinek s jogainak Párizsban Lugné-Poe a képviselője.

Később, a veszekedés után Réjane asszony így zsörtölődött:

- Hallatlan, ha meggondolom, hogy jóformán az ő kedvéért vettem elő annak a divatba jött vén szamárnak ezt a darabját.

A divatba jött vén szamár: néhai Ibsen Henrik s a darab: Nóra.

III.

A vallás a családban

A papa ateista, antiklerikális, népszerű, radikális politikus. A mama rendesen gyónik, leányait megbérmáltatja. Áldoz bőven szent, egyházi célokra s ha a kisasszonyok férjhez mennek, egyházi áldással reparálják a profán polgári kötést. Ez Franciaországban olyan mindennapi, hogy már föl se háborító. Annyival inkább, mivel nem éppen szokatlan más országokban sem. Életünk szebbik fele, a teremtés koronája, a mélyen tisztelt nő nem akar a papokkal szakítani. Még a feminista asszonyok között is van ilyen típus. Hát bizony ne csodálkozzanak a harcos asszonyok, ha az emancipációs jelszavukat ott is furcsa arccal fogadják, ahol az ilyen fogadtatást legkevésbé várják.

(Párizs, április 8.)

Budapesti Napló 1907. április 13.

A. E.

126. A MEGSZÁLLOTT PÁRIZS

[Párizsi levelezőnktől]

Mintha 1871 ismétlődnék: a versailles-iak bevonultak Párizsba. Párizst idegen garnizonokból összerajzott hadsereg őrzi. Pedig ma még csak a pékek sztrájkolnak. S az ijedősek már a Commune-t szagolják. S micsoda tréfája lesz a sorsnak, ha Clemenceau lesz éppen kénytelen eljátszani a Thiers szerepét. No, no, elég lesz a párhuzamból. Mert még Budapesten is halálra találnak ijedni a jámborok. Tehát jelentsük ki hamar: a barrikádok még nem épülnek. S a Commune se fenyegeti Párizst. Negyvenhat év óta nagyon megokosodott Párizs forradalmi népe.

Bizonyos, hogy Clemenceau még imádkozni is tudna egy kis lázadásért. Ötvenezer katona ülne tíz óra alatt Párizs nyakán. A negyedik rend pedig megint okosodhatnék legalább is negyvenhat évig. De sajnos, Clemenceau nem lesz Thiers. Sajnos, a munkások nem hajlandók még egyszer eljátszani a Commune-tragédiát. Egyszerű okból: mert félelmesen erősek.

Európa nem látja tisztán, mi történik itt. Nagy hagyatéki eljárás folyik ma Franciaországban. Tíz éven belül átveszik a hatalmat itt a szervezett munkás-milliók. Nincs erő és nincs ravaszság, ami ezt meggátolja. Forradalom: kész nevetség erről beszélni. S a francia proletárság egyben igazolni fogja a politikai akció erejét és mindenhatóságát. Nem kell itt forradalom: minden készen van. Csak hát a leltározás s a hagyatéki tárgyalás a történelemben sem éppen rövid processzus.

E nagy, impozáns történelmi színjátékhoz szabadjegyet kap egész Európa. Lássa és tanuljon belőle minden társadalom. A munkás Franciaország egy táborban van. Tanár, tanító, hivatalnok, alkalmazott, munkás mind szocialisták.

A Haza és a Köztársaság veszedelemben van, jajgatják a tőkés radikálisok. Persze, persze, a Haza nagyon kipróbált bunda a záporeső ellen. De tíz hónappal ezelőtt a francia Tőke azzal fenyegetőzött, hogy kivándorol külföldre, ha meg merik becsületesen adóztatni. A derék burzsoák ugyanakkor azt üzenték Clemenceau-nak, hogy ők mind királypártiak lesznek, ha a Köztársaság meg nem védi őket a szocialistáktól.

Hát így szeretik e derék emberek a Hazát és a Köztársaságot. A legpompásabb látnivaló a klerikálisok viselkedése. Titokban örülnek, hogy a radikális kormányt szorongatják a szocialisták. Remélik, hogy így kevesebb ellenőrzéssel dolgozhatnak. Clemenceau nem ostromolhatja Rómát akkor, ha a szocialista Hannibál itt van a kapuknál. S micsoda siralmasan komikus verembe fognak esni, ha észre nem térnek, a polgári radikálisok. Uralom-dühükben egyenesen keblére borulnak Rómának. Arra ébrednek egy szép napon, hogy egy táborban vannak a reakció embereivel. Kétharmad részükben csak mert a polgári radikalizmus egyharmadrésze legalábbis meg fog hajolni a történelmi parancs előtt. Hogy tudniillik inkább az Internacionale, mint a pápai Himnusz. S inkább egy szociális köztársaság, mint egy új Restauration.

Ezek ma talán még nem aktuális dolgok, de holnap már azok lesznek. S ne tessék otthon Budapesten bosszankodással olvasni a francia táviratokat, a legtöbbször színezett szamár, didergő ferdítéseket. Nincs itt forradalom s még kevésbé commune. Itt egyszerűen a História végzi a maga kötelességét. S e história elé az új Thiers, Clemenceau is hiába áll.

(Párizs, április 14.)

Budapesti Napló 1907. április 17.

A. E.

127. HARC JEANNE KÖRÜL

Orléans-nak Jeanne d'Arc híres hazájának van egy külön Pünkösdje. Szent Május hetedik és nyolcadik napján tömjénfüst burkolja be a virágos fákat. Néha tizenkét püspök osztja az áldást Orléans székesegyházában. Az Egyház egy idő óta nagyon tiszteli az orléans-i Szűzet. Amióta ravaszul észrevette, hogy e csodálatos leány révén megnyílnak előtte a jámbor francia szívek. Immár bizonyos például, hogy boldoggá avatja a kis hisztériás leányt az Egyház. Az Egyház ki tudja sajátítani a régen halottakat is. Ha Husz Jánosból hasznot húzhatna, boldoggá és szentté avatná őt is.

Egyébként pedig Orléans népe nem fanatikus. Orléans képviselője radikális és szabadkőmíves. Orléans polgármestere is az, mint ahogy Magyarországon Kossuth-pártiak lettek némely képviselők és polgármesterek a kellő időben. Május hetedik és nyolcadik napján harminc-negyvenezer idegen csődült Orléans-ba. Ez a két nap komoly üzleti statisztika szerint közel egymillió frank forgalmat csinált. Orléans-ban tehát éppen úgy, mint Lourdes-ban, az okos és élelmes szabadgondolkozók lelkesedtek legjobban mindenkor a szent ünnepekért.

Eleddig az orléans-i ünnepnek megvolt a maga hagyományos formája. Egyház, hivatalos világ, hadsereg és a többi közös programmal ünnepeltek. Ez évben, a Szeparáció első évében nem így lesz. És a kis Jeanne körül most őrült verekedés folyik. Clemenceau a hivatalnokokat, Picquart a katonákat tiltja el, hogy az ünnep vallásos programpontjainál segédkezzenek. Persze, hogy ordítnak a klerikálisok: Edward király parancsolt rá a francia kormányra. Hogy: az angolok kedvéért rontja meg a kis Jeanne ünneplését a kormány. Holott ha sohse volt igaza, most igaza van Clemenceau-nak. Az Egyháznak jó üzlet most a Jeanne d'Arc-kultusz. Az Államnak érdekében áll, hogy ezt a jó üzletet elrontsa. Az a tizenkét püspök, aki Orléans-ba gyűl, Róma ügynöke. Franciaország Rómával harcban áll s háborúban nem szokás ágyúkkal kedveskedni az ellenségnek. A Róma-ellenes kormány nagyon természetesen nem kívánja, hogy ellene fordítsák a Jeanne d'Arc nevét s jámbor lelkekben rejtőző erejét.

Ki volt Orléans-nak híres Szűze, ez most nem kérdés. Mai kultúránkban még mindig végzetesen hatalmas a legenda s avval olykor számolni kell. Az is valószínű, hogy Michel Lujza, az immár néhai anarchista apostolnő éppen olyan lett volna Jeanne d'Arc korában, mint Jeanne d'Arc. Abban a korban az volt a maximuma a női erőnek és fölszabadulásnak. Mindenesetre a kis Jeanne nagy volt akkor, s mert a legenda egyre nőtette, ma még nagyobb. Nem baj, nem veszedelmesen nagy baj ez. De őrültség volna megengedni, hogy az Egyház, amelynek akkor boszorkány, sokáig vétkes, gyönge némber volt ez a Jeanne, most vele rohanjon a haladásra. Holott ez a Jeanne d'Arc ma bizonyára anarchista-feminista apostol, vagy bombavető nihilista leány volna, ha élne. Orléans pedig úgy intézze el a dolgot, hogy papok nélkül is csináljon szép ünnepet. Bayreuthban s a párizsi Opera gálaestélyein soha sincsenek püspökök.

(Párizs, április 15.)

Budapesti Napló 1907. április 19.

A. E.

128. AZ ÚJ BONAPARTE

(Párizsi levél)

Leandri ügyvéd úr Párizsban gondolt egy nagyot. S nem rejtette el, amit gondolt, de cikket írt róla a Figaróban. A cikkről három napig beszéltek és írtak. A Budapesti Naplóhoz is eljutott még az napon Leandri úr híre, amikor a cikk megjelent. Leandri ügyvéd urat méltán irigyelhetik hát minden országban a Leandrik. Törekvő, ifjú prókátor uraimék tudniillik, akik mindenütt egyformák. Nagyot gondolnak, cikket írnak s képviselők lesznek. De nem mindenik kezdi olyan sikerrel, mint Leandri, ez a szerencsés kópé.

Leandri úr nagyszerű fifikával eszelte ki az ügyet. Valóságos Polónyi-ésszel észrevette, hogy a polgári Franciaország már-már eszét veszti, hogy fél a rettenetes szocialistáktól. Egy fórumra vágyó ügyvédnek az ilyen tömeghangulatokat kell ravaszul megfognia. Leandri ügyvéd úr tehát így beszélt a minap:

"Franciaország az anarchia felé halad s az Állam gyáva. A Köztársaság kormánya nem képes megvédeni bennünket, békés milliókat, akik nyugalmat akarunk. Védjük meg hát mi magunk magunkat. A forradalmárok fenyegetik a Tekintélyt, a Hitet, a Tulajdont, a Hadsereget, a Hazát, a Családot. Álljunk össze tehát, akik csak férfiak vagyunk és védjük meg a szent Rendet. Revolver, tőr legyen mindenkinél s tegyünk úgy, mint az apacsok. Legyünk a Rend apacsai, nemes bicskások, keresztesvitéz útonállók. A fő dolog, hogy mentsük meg Franciaországot és a Rendet."

Ez ma Franciaországban minden bugrisfülnek kellemesen hangzó beszéd. Az elmés Harduin, a Matin krónikása, maga is ezt hirdeti. Harduin szerint Franciaországban à la Commune minden negyven-ötven évben egy kicsit le kell ölni a sans-culotte-okat s azután béke lesz.

Leandri ügyvéd úr vállalkozik íme mindjárt reá, hogy szervezi az igazi oroszok mintájára az igazi franciák orgyilkos bandáját. Egy újságíró megkérdezte Leandrit, hogy sokan vannak-e már a Rend apacsai. Les voilà: háromszáz korzikai, aki Párizsban él. És itt van a titka az ügyvédi iroda reklámján kívül a Leandri-ügynek. Leandri úr korzikai, miként Napóleon Bonaparte volt. És Korzika délen van, délebben még Tarasconnál is. Kissé valószínűtlen, hogy Franciaország megint Korzikához folyamodjék, mint száz és egy pár évvel ezelőtt tette. Sőt még a Boulanger-komédia is mintha legalább ezer évvel ezelőtt történt volna valahol. Az igaz, hogy Boulanger a Commune alatt sikerült öldöklésekkel ismertette meg először a nevét. Az is igaz, hogy a brave général-t háromszázezer ember hordozta meg később diadalmenetben Párizson keresztül, közöttük azoknak a fiai, akiknek atyáit Boulanger halomra ölette. De hol van már a Boulanger-napok mámora s óh, milyet változott csak egy évtized óta Párizs népe, Párizs népe nem fog forradalmat csinálni, mert nincs szüksége reá. Csináljanak forradalmat a miniszterek, a tőkepénzesek s Leandri ügyvéd úr csapata. Majd azután a francia nép megmozdul szintén a Rendért. De ez a rend egy kicsit más lesz, mint amilyenről Leandri ügyvéd úr álmodik.

(Párizs, április 18.)

Budapesti Napló 1907. április 25.

A. E.

129. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

Ausztria-Magyarország kesztyűs keze

Gróf Khevenhüller úrról, a mi tapintatos nagykövetünkről szól megint az ének. Még a Montagnini-botrányok előtt történt, hogy egy hivatalos látogatáskor grófunk fekete kesztyűt húzott. A látogatás Pichon francia külügyminiszter személyében Franciaországnak szólott. Diplomaták között a cipőgomb mineműségének is szörnyű sok a jelentősége. Világos volt tehát Pichon és mindenki előtt, hogy Ausztria-Magyarország fekete kesztyűs balkeze sérteni akart. Mivel hát Khevenhüller grófnak kutyakötelessége lett volna ama vizithez fehér kesztyűt venni. Egy osztrák diplomata úgysem igen ért máshoz, de a kesztyű-nyelvhez okvetetlenül, s ha Khevenhüller fekete kesztyűt húzott, sérteni akart. Jött azután a Montagnini-írások publikálásának kellemetlen sora. Ekkor Khevenhüller gőgösen jelentette ki nehány klerikális újságíró előtt:

- Ha Franciaország tovább megy ezen az úton, nemsokára fekete kesztyűt sem húzunk a tiszteletére.

És íme nyolc-tíz nappal ezelőtt Khevenhüller gróf úr olyan fehér kesztyűben tisztelgett Pichonnál, amilyen fehéret Párizs még nem is látott. A Montagnini-írások ugyanis egy nagyon előkelő osztrák-magyar személyiséget vonultattak föl. E nagyon előkelő személyiséget odahaza röviden Ferenc Ferdinándnak szokás nevezni. Nos ez a szamár Montagnini, aki az ügyességétől bátran lehetne osztrák-magyar diplomata, följegyzéseiben igen-igen ultramontán szavakat ad Ferenc Ferdinánd szájába. Bécsből hát ráparancsoltak Khevenhüllerre, könyörögje ki Pichonnál, hogy ne publikálják a Montagnini-dossziéből a Ferenc Ferdinándra vonatkozókat. Úgy látszik, Bécsben félnek attól, hogy Európa vagy éppen Ausztria-Magyarország Ferenc Ferdinándot olyannak ismerje meg, mint aki a Vatikánért él-hal. Ez dicséretére válik Bécsnek, de Khevenhüllernek, hajh, be nehezére eshetett fehér kesztyűt húzni.

II.

Leroy-Beaulieu hőstette

Csak Magyarországon érthetik meg Leroy-Beaulieu francia képviselő hőstettét. A mandátumért Magyarországon képesek az emberek mindenre. Ha a híres Szüllő-eset nem is igaz (az ember nem akar innen Párizsból lovagias ügyet), de jellemző. Az se bizonyos, hogy Markos Gyula annak idején a kerületébe[n] csakugyan maszkos színészekkel dolgozott-e. Hencz Károly azonban csak nemrég számolt be arról, hogy a mandátumért milyen pajkos áldozatokat hoznak némelyek. És kell-e nagyobb áldozat annál, amikor a Lázár Pálok, Sümegiek, Somogyi Aladárok egy szinte négyezer éves kultúrfajtából közösítik ki magukat a mandátumért. Csak érző ember foghatja azt föl, micsoda áldozat tipikus zsidóindividuumoknak bőrkabátosdit játszani. De mindez porszem, jelentéktelenség a Leroy-Beaulieu hőstette mellett. A Leroy-Beaulien család sok-milliomos, de politikai ambíciókkal megvert család. Montpellier vidékéről valók, nacionalisták, sőt királypártiak. Mindig innen, Montpellier-ből akartak mandátumot szerezni. És sorsuk mindig egy volt: a föllépett Leroy-Beaulieu vagy megbukott vagy győzött, de a mandátumát megsemmisítették. A kérdéses, a legújabb, fiatal Leroy-Beaulieu is így járt. Megsemmisítették a mandátumát, mert vesztegetett s mert pap-kortesei - templomi szószékből dolgoztak. Az új választáson bizonyosan megbukik Leroy-Beaulieu, de nagyszerűt gondolt. Fölfogadott egy bérgyilkost, aki rálőtt a kocsijára, amikor egyik falujából a másikba ment. Golyót lövetett nyolcvan centiméter távolságból a kocsijába, sőt az egyik karjába. A merénylet fölháborította egész Franciaországot s Montpellier-t is. Nyolcszáz szótöbbséggel választották meg a vértanú Leroy-Beaulieu-t. Ez már csak új és hős dolog. Sajnos, ha teljesen beigazolódik, megint választás lesz Montpellier-ben. De Leroy-Beaulieu-nak akkorára lesz új, kieszelt trükkje. Valóban, a politikát nem szabad lekicsinyelni. Szegény, szürke korunkban a nagyszerű heroizmusnak egyetlen forrása.

(Párizs, április 27.)

Budapesti Napló 1907. május 1.

A. E.

130. JEAN ALLEMANE KÖNYVE

Jean Allemane betűszedő munkás és Párizs város egyik képviselője. Majdnem kilenc szörnyű évig sokkal egyszerűbb neve és rangja volt. Akkoriban Új-Kaledoniában lakott s így hívták: 24328. A Commune-nek ez a híres hőse ma hatvannégy éves. Tüzel, hisz, beszél, agitál, ír, riogat ma is. Legény, és micsoda pompás legény a talpán. Csak ez az áldott Franciaország tud ilyen fölséges emberpéldányokat produkálni. Soha büszkébb nem voltam s nem lehetek, mint amikor először kezet szorítottunk. A barikádok tüze ömlött abban a percben a testembe. Jean Allemane éreztette először velem, hogy gyönyörű dolog embernek lenni. Nem Anatole France, nem Rodin, nem Roux. De Allemane, ez a nyomdász, ez a cselekvő, ez a forradalmár, Jean Allemane, aki Brutusnak különb, mint az eredeti Brutus. Jean Allemane, akinek mostanában jelent meg a könyve: Mémoires d'un Communard.

Jó időben jelent meg a Jean Allemane könyve. Clemenceau, a polgári rend Attilájaként istenostoroskodik. Franciaország halálra rémülten kürtölteti a demokrácia takarodóját. A Család, a Tulajdon és a Vallás vitézei készülnek a népre, mely szép csöndben fejére nőtt a polgári köztársaságnak. Jean Allemane könyve szózat a néphez: "okulj." "Lásd meg a Commune nagy hibáit és okulj." "Megnőttél testben, benőttél fejed lágyában: lépre ne menj." "Ma te vagy az erős, ma nekik kell elkövetniök a végzetes, históriai ostobaságot." Ez a Jean Allemane több mint félezer oldalas, vörös könyvének a belső intelme. Jeligéje is sokat mond: "Aux sinceres je dédie ce livre." Nem szabad hát a Jean Allemane könyvéről másként, mint őszintén írni. Száz-kétszáz sorban megteheti-e ezt a magyar publikum előtt, ma, az ember?

Az író-mesterség nem mestersége Jean Allemane-nak. De ebben a könyvben nagyobb és több valami van az írás-művészetnél: becsületesség. Mit tudunk mi a Commune-ről világszerte, de különösen Magyarországon? Ostoba és gonosz újságközlemények, szinte ez minden információnk. Nagy és csodálatos Jókaink sem látta másnak egyik regényében, mint oktalan és perverz, de érdekes históriai drámának. Hát ez lett volna csakugyan a Commune? Nem: a Commune Keresztelő Jánosa volt az emberiség történetének. Szegény János, az ő szép feje arra volt jó, hogy Salome táncot lejtsen vele. Szegény Commune, arra volt jó, hogy a nagy étvágyú polgárságnak megszerezze a köztársaságot. Sebaj, Jean Allemane maga mondja a könyve végén: "Halál, gályarabság kicsi ár azért, hogy mégis a demokrácia győzött." "A szocialista világrend csak a köztársaságtól születhetik meg." "A köztársaság, amely előbb egyszerűen demokratikus, később kénytelen magától egyenlőségessé válni." Voila, ez az egyetlen dicsőségesen emberi Franciaország ezen az úton van.

Jean Allemane ma is ezt írja a neve alá: "ex-forçat politique". Büszke reá, hogy mennyit birt szenvedni elveiért, de nekünk ez igazán mellékes a könyvből. Thiers (Thiers-le-Sinistre, mondja Allemane) valóban szocialistafalóbb volt egy magyar nagybirtokosnál. De Istenem, az ember arról sem tehet, ha buta és arról sem, ha nem mártírnak termett. Thiers egy nagy stílusú Wekerle volt, aki a hatalomért nem a múltját, de a jövőjét is képes lett volna megtagadni. S ne feledje senki, hogy Sedan és utána a Commune a legőrültebb reakciót is igazolják önző és együgyű embereknél. Magyarországon csak a vezényszó dolgában vitte Sedanig a társadalmat a koalíció. És úgy-e, hogy mindenki "a felforgatókon", a radikálisokon akar bosszút állani. Ez olyan régi, oly emberi, oly polgári tulajdonság. Nagy rázkódtatások után iszonyúan kegyetlen minden társadalom az újítókhoz.

Szegény (pedig dehogyis volna szabad sajnálni) Allemane nagyon sokat szenvedett. Gyilkos, egzotikus szigeteken meghurcolták, megalázták, elgyötörték. Egyszer például az őrök úgy megkínozták, hogy hatvan napig sebhelyes volt. Hányszor akart szökni s minden kísérlet csak pokolabbá tette kényszermunkás, nyomorú rab-életét. Bajtársai mellőle sírba, kórságba, őrületbe estek, ő bírta. Amikor már megszenvedett, még akkor se akarták megengedni, hogy Franciaországban élhessen. El akarták választani a leánykájától, kit nyolc éves korában látott meg először. Amikor Új-Kaledoniába hurcolták Allemane-t, akkor volt terhes a felesége. S hogy még azóta is üldözték, mint képviselőt is, a legfrissebb évekig, mondom, ez az ő dolga. Ő vállalta, akarta, talán szomjazta is mindezt.

De istenien fölemelő az, amit a Commune idejéből mesél el Allemane. Ez a fontos, ez az ő könyvének az igazi lelke. Ez a rettenetes Párizs olyan volt a rettenetes Commune alatt, mint védőszentje, Szent Genovéva. A prostituált nők is megtértek benne. Az apacsokból, a szemét-ifjakból barikádhősök lettek. Az elkergetett papok iskoláiba az élet és vidámság költözött be. Gaztettet a Commune alatt csak a Versailles zsoldjában álló kémek követtek el. Az anakrón, a koránszületett, igazi szabadság megistenített mindenkit. Hallják és hallgassák ezt meg a modern hitetlenek.

S amit legjobban irigylek Allemane-tól ez az ő Panthéon-emléke. A Panthéonról vétette le a keresztet s tűzette helyébe a vörös lobogót. Azóta is máig még mindig ott a kereszt. De micsoda emlék lehet ez a Jean Allemane számára. Nemhiába, hogy a papok őt gyűlölik ma is minden szocialisták közül legjobban.

Nem jámborodott meg Jean Allemane azóta sem. Csak éppen anarchista, rajongó álmait fékezi. Ma vezértársa Jaurèsnak s az egyesült szocialista táborban van. De szent esztelenje ma is egy szabad, szűz, boldog társadalomnak. Szabadgondolkozó, szerelmes, mint egy polgári intellektuel. Sugaras, originális forradalmár, majdnem szűkölködő koldus ember. Be irigyelni való, be szépen, be nyugodtan tud majd a maga idején meghalni ez az ember.

Budapesti Napló 1907. május 3.

A. E.

131. EGY SZEGÉNY SZALON

(Párizsi levél)

Rippl-Rónai Józsefnek van két képe most a párizsi Nationale Szalonban. A Rollok, Gervex-k, Aman-Jeanok között egy betévedt óriás. Szinte haragszom a kaposvári magyarra, hogy miért alázkodott be ide. Nota bene: valamennyien láttunk már sokkal különb Rippl-Rónaiakat e kettőnél. Evvel és így most már hamarosan sejtheti bárki, micsoda szegények menedékháza az idei párizsi Nationale. S előre nyakát teheti szintén bárki, hogy az öreg Szalon, mely pár nap múlva nyílik meg, ennél különb lesz. Ilyen, teljesen ilyen, bajosan lehetne, rosszabb nem lehet: tehát különb. S a Champs de Mars e vitéz Rolljai és egyebei tizenhét évvel ezelőtt forradalmárok voltak. A Nationale 1890-ben pártütés volt a régi Szalon ellen. Ma, tizenhét évvel agyonveregetett vállain, aggastyánnál aggastyánabb. Hogy Rodin, aki olyan fiatal, hogy talán még rugdosni is tud, nem rúgja oldalba őket, igazán csoda.

Micsoda nevek, az ember szinte megtántorodik és dicsérő himnuszba tör ki a szokásos kritika-recept szerint. De mikor Paul Besnard két óriási, dekoratív vászna ostoba mázolás. Mikor Béraud se tud már mást, mint a régi Béraud-t másolni. Mikor Carolus-Duran, La Gandara lelketlen és unalmas képmásait lábtörlő szőnyegnek óhajtaná minden ízléses ember használni. Mikor a többi nagy és elegáns nevekről úgyis csak még több gorombaságot mondanánk. Tehát sóhajtsunk föl inkább a francia atelier-történelem egy szellemes ismeretlenével:

- Mennyi vászon, mennyi vászon s Bretagne szegény parasztjainak nem telik - alsóruhára.

Rippl-Rónai egyetlen magyar sociétair[e]-je a Szalonnak. Jellemző, hogy nem mint piktor, hanem mint dekorátor. S még egészen modern fejű kritikus is, aki egyébként meghódol a magyar művész erejének, ráfogja, hogy nagyon megfigyelte és félreértette Gauguint. Mi is hallottuk azt, hogy a fiatal Rippl-Rónai Normandiában együtt kóborolt és festett Gauguinnal, akinek akkor még francia megértője nem volt. Talán föl is lehetne fedezni, hogy valamit tanult Gauguintől. Nem iszonyú bűn az utolsó évszázadnak talán legoriginálisabban látó festőjétől tanulni. De mennyire nincs igaza ennek a francia kritikusnak. Mennyire új, magyar és Rippl-Rónai a mi Rippl-Rónaink, Talán nyomorúságos környezete miatt mértéktelenek is vagyunk elragadtatásunkban. "Egy magyar vidéki tanító és családja" egyébként a Rippl-Rónai egyik és különösen erős képe. A lehető legrosszabb helyre dugták.

Hogy hitelesek legyünk, a Szalon legnagyobb értéke mégis egy hatalmas Auburtin-vászon. Nimfáival, színeivel, csodálatos, meleg mese-hangulatával olyan, mint az az álom, amelyet diákkorunkban első asszonykívánásunk napján ép gyomorral s megreszkettetett ifjú, ép idegekkel, mosolyogva, föl-fölkacagva álmodtunk. Caro-Delvaille három női aktja mesteri, talán nagyon is mesteri. Egy-két amerikai névtelen tűnik föl még bizarr nézésével. Egykét orosz és francia, akik még nem tudtak se divatba jönni, se tekintélyre vergődni - és c'est tout.

A szobrok közé természetesen Rodin küldte az idén is a szenzációt. "Homme qui marche" a fejetlen, kezetlen torzó, aki megy, lohol, marsol. Ő maga is megmagyarázta sokaknak, hogy ő ezt a loholást akarta megrögzíteni, tehát fejre, kezekre nem volt szüksége. De erre a magyarázatra sem, mert a szobor megfogja az embert. A művészi erőnek, az igazságnak s emberi sorsunk mély szomorúságának éppen olyan hatását kelti, mint híres, "Penseur"-je. Igaz, hogy a rossz nyelvek furcsákat beszélnek a Rodin torzóiról. Azt mondják, hogy a rue de l'Université világhírű műterme túlzsúfolt s a Rodin takarítónője ügyetlen. A takarítónő sok Rodin-szobrot megcsonkított s Rodin ámulva, ujjongva vette észre nem egyszer, hogy micsoda művészi reveláció a takarítónő ügyetlensége. Miért ne írtuk le légyen ezt a gonosz on dit-t arról a Rodinról, akit már dicsérni sem lehet.

Egyébként pedig végezzük azzal, hogy soha ilyen szegény Szalont. És tizenhét év óta soha annyi látogatója nem volt, mint az idén.

(Párizs, május.)

Budapesti Napló 1907. május 8.

Ady Endre

132. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

Papok, akik ölnek

Balzac, Flaubert, Zola és France úgy-e nem kedvelték a papokat? S mégis az ő abbé-hőseik nem bestiák, nem reverendás disznók. Sőt az ezerszer megátkozott Zola az ő Mouret abbéjával fölmagasztalta a szerelembe esett pátert. Ezek az index-re tett nagy költők irgalommal írtak a papokról. Irgalommal, lírai szépítéssel, bűneik magyarázásával. Hiszen a leghitványabb pap is rendszerint csak áldozat. Áldozata egy világbíró gonosz, önző monstre-szerzetnek, az Egyháznak. A Delarue abbéknak, akik apácákat szöktetnek, ma is megbocsát az ember. Ahol a jogos, emberi lázadás sikoltását halljuk, nem tekintjük a csuhát. A modern literatúra szívesen látja meg az ember vergődését a papi ruha alatt. A legantipápistább modern író is, ha egy kicsit poéta, már nem zabolátlan papfaló. Az istentelen irodalom, amelyet Jules Lemaitre-től Andor Józsefig minden irodalmi jámbor szennyesnek deklarál, tiszta és humánus. Balzac, Flaubert, Zola és France nyomán járó. De mit csinálnak, mit csinálhatnak ezután az írók? Franciaországban néhány év óta a förtelmes bűnök szenzációit a papok adják. Az abbé elcsábítja a bigott úrileányt s akkor, amikor jön a gyermek, az úr nevében rábeszéli, hogy öljék meg a kis kellemetlen harmadikat. Csak két év óta s csak ami kiderült: legalább tíz eset. Az abbé abortáltat, az abbé öl, közben misét mond. Értjük, hogy a coelibatus nyűg s értjük, ha a pap férfiú marad. Váltóhamisítást, csalást s egyéb ilyen dolgokat is cselekedtek mostanában papok. Bizonyosan, mert gyarlók, mert rászorultak. De ölni és a misékkel félrevezetett isten előtt is a szentet játszani: szörnyűség. Dante jó keresztény volt, de találna-e ilyen bűnökre mentséget? És a francia papokról éppen most sülnek ki legsűrűebben effélék. Amikor a Szeparáció miatt s Róma parancsából apostolibban kellene élniök a régi apostoloknál. Ajánljuk ezt a többek között a magyar Szent István-Társulat figyelmébe, ahol éppen mostanában volt nagy zokogás a materializmus és a francia papok szomorú sorsa miatt.

II.

"Le comte noir"

A postán, Párizsban, a rue d'Amsterdamon történt. Valami küldemény érkezett a címemre. S a föladó-hely rovatába így írták: Budapest, Autriche-Hongrie. Persze egy precíz, francia postás írta így. Ám a küldeményt már egy másik postástól kellett átvennem. Ez talán kedveskedni akart, avagy közjogi specialista volt. Nagyon méltatlankodott és ezt mondta:

- Mégse járja, hogy ezt nálunk még mindig összetévesztik. Budapest Magyarországon van s nem Ausztria-Magyarországon. Magyarország is más, Ausztria is más, nemde?

Természetesen hálás bókkal köszöntem meg a francia postás figyelmét. Valóban, Franciaországban kezdik ismerni Magyarországot. Három-négy hét óta napilapokban s revükben olvasok a comte noir-ról. Vannak szerencsés szavak, ilyen a fekete gróf is. Íme Franciaországban Andrássy Gyulát már így ismerik, akiket érdekelnek azok a dolgok, amik ott történnek, là-bas, ott lent. Viszont az általános választói jog Ausztriájáról, a kultúrállammá lett, demokrata Ausztriáról máris tudja mindenki, hogy össze nem tévesztendő Magyarországgal. Szóval, ezt el kell ismerni, a koalíciónak igaza van. Minél jobban eltávolodunk Európától, Európa annál jobban észre fogja venni, hogy vagyunk. Tehát csak bátran Keletre, Afganisztánig meg se álljunk.

(Párizs, május 5.)

Budapesti Napló 1907. május 12.

A. E.

133. MAGYAROK A PÁRIZSI NAGY SZALONBAN

[Párizsból írja levelezőnk:] Amiként megjósoltuk, az öreg Szalon, az Artistes Français különb a Nationale-nál. Dicséretnek ez nem valami sok, de nem is akar sem dicséret, sem sok lenni. Ötezer képet szobrot s egyebet hordtak össze a Grand Palais nagyobb felében. Maga a kiállítás sokkal nemzetközibb is, mint a Nationale-é, hagyományosan különöset, eseményest, nagyszerűt azonban nem jegyezhetünk föl az ötezer új alkotás tárházából. Egy sajátsága van csak a Szalonnak, ez sem új, de az idén különösen ékes. Az tudniillik, hogy a legforradalmibb művészek is bejutnak a Szalonba - epigonjaik által. Cézanne-fiókák, Gauguin-fiókák, sőt Manguin-fiókák vannak itt szép számmal. A vaskalap csak a forradalmak valódi nemzői előtt vaskalap. Már az ügyeskedő utódok a leghivatalosabb babérokat is bőven arathatják. Magyarok rendetlenül, de elég sokan vannak s neveik szerint itt csak velük foglalkozunk. Csók István és Perlmutter Izsák azok, akiket mindenki észrevesz. Perlmutternek két magyar tárgyú képe kiválóan magyar, új és erős. Csók Istvánnak egy ritkaságosan szerencsés női portréja kelt szép föltűnést. Vámpírjai, a másik képe, a grandiózusabbnak szánt, érdekes, de gyöngébb a másiknál. A fiatal Berény ön-portréjával növeli ismét a benne bízók reménységét. Ellenben a világhírű László Fülöp portréjáról: Monseigneur comte Vay de Vaja egyhangú a vélemény. Régen csinált megrendeltebb dolgot László Vay gróf arcképénél. Egy furcsa nevű magyar festőnő velencei témájú, elég ügyes képet állított ki. Della Corte Szvatek Auréliának (született Aradon) mondja a katalógus. Nem történt itt sajtóhiba? A két Ivanovicsot, akik magyarországi szerbek, hol magyaroknak, hol szerbeknek írják itt. Ivánovics Pál Kann Edit kisasszony arcképét festette meg talentumosan. Migl Árpád szinte ősi kiállítója már a Szalonnak: ezúttal önarcképét adja, Parlaghy Vilmát már mint Lwov Vilma hercegnőt mutatja be a katalógus. A Nizzában lakó magyar művésznő egy maharadzsa egzotikus arcát örökítette meg elég banálisan. Weisz Adolf, aki már naturalizált francia, Szláv menyasszonya nem érdektelen. Oskó Lajos rajzzal, Stein Róza szoborművel szerepelnek. Ugyancsak szobrot és igen érdekes szép bronzfigurát küldött Szamek Olga, aki bécsi, de magyar művésznő. Vágó Dezső tíz, elég sok plakettet állított ki, Szentgyörgyi István is küldött ötöt Berlinből. Az ügyes és élelmes Szirmai Antal ez évben is itt van. Fejedelmek vagy legalább is miniszterek ezüstözött bronz érmeivel s plakettjeivel. Hogy büszkék legyünk, köztük van gróf Apponyi Albert őexcellenciájának arcmása is. Józsa Károly gravürökkel, Benkő-Medgyaszay István a Gellérthegyre tervelt magyar Panteon akvarell-kigondolásával vannak jelen. Nem rontják s nem is javítják meg a Szalon nívóját a magyarok. Budapesten elképzelhetetlen nagy tömegek csődülnek naponként a Szalonba. Főképpen a kispolgárság kezd a képek, szobrok megkívánásához szokni itt, Párizsban. Nincs benne köszönet: anekdota és furcsaság állítja meg őket csupán. Intellektuelek és művelt munkások már inkább csak a vad, lázadó "függetlenek" kiállítására s az őszi Szalonba járnak.

Budapesti Napló 1907. május 18.

134. EGY-KÉT PÁRIZSI HÍR

[Párizsi levelezőnktől]

(Szentelt víz és pénz) A francia katolikus papok is azt vallják, hogy Krisztus koporsóját sem őrizték ingyen. Franciaországban régi katolikus szokás temetések során templomba vinni a koporsót. Hadd kapjon egy kis szentelt vizet utoljára a földi vándor s hadd imádkozzanak érte. Olyan laicizálódott szokás ez, hogy dühös ateisták, akik egyébkor kincsekért nem lépnék át a templomküszöböt, a halottat bekísérik a templomba. De a Szeparáció óta minden francia eklézsiának elkárhozás ellen biztosító részvénytársasággá kellett alakulnia. Most már azok a hívek, akik a biztosítási összeget nem fizetik, halottan sem léphetnek be a templomba s a szentelt víztől orruk fokhagymás. Párizsban s Franciaország-szerte valósággal véres harcok folynak egy-egy koporsó körül, amely a temető előtt még egy utolsó látogatást szeretne tenni a templomban. Pedig az egyházi alapszabályokban nincs is benne, hogy "egyetlen részlet fizetésének elmulasztása is a szentelt víz teljes megvonását vonja maga után."

(Az antimilitaristák fogása) Mivel a Clemenceau-kormány drákói módon üldözi a hadsereg ellen izgatókat, a francia antimilitaristák a kipróbált fogáshoz nyúltak. Egy-egy úgynevezett izgató plakátot ezren és kétezren írnak alá. Való, hogy a betűk aprók s a plakátok mégis iszonyúan nagyok lesznek. De a fogás mégis ügyes, mert kétezer embert letartóztatni s egy tárgyalóterembe beállítani bajos. Ilyen drasztikus fogások fognak lassanként meggyőzni minden kultúrtársadalmat arról, hogy az úgynevezett izgatás nem bűn s hogy eszmékért üldözni és büntetni kissé bajos dolog.

(Pincérek mint filozófusok) A párizsi pincérek sztrájkja nem volt diadalmas sztrájk. Néhol célt értek, de célt értek volna sztrájk nélkül is. Pozitív és általános sikerük úgyszólván csak az, hogy ezután bajuszt viselhetnek. Mégis a kávé megdrágult minden párizsi kávéházban. S az ember természetesen a maga házi pincérének hányja szemére ezt a dolgot. És valamennyi, mintha összebeszélt volna, egyforma választ ad:

- Önök, vendégek, jó fejős tehenek. Önök eljönnek ezután is és ha mi sztrájkolunk, minket szidnak. Hát csak igyák meg a levét. Mi sztrájkolunk és megbukunk, de önök mindig többet fizetnek. Már csak ezért is érdemes lesz néhány sztrájkot csinálni még. Hadd lássuk, meddig bírják önök, vendégek, türelemmel.

Budapesti Napló 1907. május 19.

+

135. STRAUSS SALOMÉJA PÁRIZSBAN

(Párizsi levél)

Salomét megölik a katonák, a függöny legördül, a Châtelet-színház reng. Föláll mindenki, tapsol, kiabál, újjong, végre megjelen Ő is. Száraz, borotvált arcú, gyér hajú és gyomorbajosnak látszó, szögletes úr. Ez Ő, Strauss Richard, kiéhezett, württembergi iskolamester - első látásra. Hajlong szerényen s lesír róla a küzdelmes ember késői, fáradt boldogsága.

Majdnem minden estén új és új szereplők cserélgetik egymást. A közönség hűségesebb, van olyan páholy, amelyben a negyedik előadáson is ugyanazok ülnek. Pedig már itt vannak az oroszok, itt van a nevezetes Saljapin. Az Operában, az orosz hangversenyekre is ki lehet adni egy páholyért ötszáz és ezer frankokat. Mégis Salome triumfál, Salome gyötri az ő gyönyörűségeivel kitartóan az idegeinket.

Még két előadás lesz csak s volt eleddig összesen négy. Emma Destinn, Feinhals és Burián után következtek Fremstad asszony, Soomer, Bolz. Fremstad asszony a new-yorki opera primadonnája, szép és egy asszonyi hang-csoda. A Salome-táncot Truhanova kisasszony táncolja csodálatosan. Amilyen csodálatos ennek a táncnak a muzsikája: a megművészített Liszt. Lehetetlen föl nem ismerni ebben az elkeletiesített magyar csárdás raffinált ki-kitörését.

A muzsika, a Salome muzsikája, való és igaz: kész méreg. Nem mindenkinek és csak annyira, amennyire minden új művészet. Finom, érzékeny idegrendszerű ember ernyedten, dühösen szedi rendbe a lelkét, amikor az utolsó ütem elhangzott. Vagy legalábbis megpróbálja rendbeszedni, mert valóságos rövidzárlatszerű katasztrófák történtek. Salome csábító jelenete, a tánc-zene, a zenekar magyarázata a bakó-munkához s a finálétlan finálé - szörnyűségesen szépek. Soha zene-instrumentum, hang, muzsika drámát és szavakat így meg nem közelítenek. Itt nem frázis ez, hogy a zene beszél: Nemcsak beszél, de lefesti az elrejtett aktust, például amikor lenyiszálják a Jochanan nyakát. És mégis és százszor mégis mintha nem poéta szólna, hanem egy bűvész.

A föld gömbölyű, s az emberek, akik publikummá szoktak verődni, mindenütt egyformák. A párizsiaknak nem nagyon kell Debussy, de lelkesednek bolondul Straussért. Igaz, hogy joggal, mert ez a recitáló, nagyszerű, új zene egy kis betekintés a jövő muzsikájába s a Wagnernek csak muszájból hódoló Párizs elégtételt akart venni. Igaz, hogy Strauss is német, az előadás is német, de mind a kettő lehetne francia is. Párizsnak az tetszett legjobban, hogy e ravasz, zseniális bűvész, ez a Strauss, éppenséggel nem német. Egy kicsit hisztériásnak kell lenni annak, aki dispozícióval akar beülni a színházba a Salome elé. Szerencsétlenség vagy szerencse, hogy egy kicsit hisztériás minden mai ember.

(Párizs, május 18.)

Budapesti Napló 1907. május 22.

Dyb.

136. A PÁPA PÉNZE

[Párizsi levelezőnk írja:] Nagy a szenzáció Franciaországban, pénz érkezett Pius pápától. Mióta Franciaország és római pápa van, ilyen nem történt. Még a Sorbonne csecsemőkorát is francia pénzzel ápolta a Vatikán. S íme most egyszerre százezer frankot küldött a párizsi katolikus egyetem céljaira. Hát bizony ennek a százezer franknak nagyon pikáns a históriája. A katolikus egyetem a francia klerikálisoknak ma egyetlen reménysége. Ezt igyekeznek mindenáron megerősíteni, hogy az elistentelenedett társadalom számára vallásos műveltséget termeljen. Egy vén, dúsgazdag, bigott francia dáma fölajánlott százezer frankot olyanformán, mintha azt a pápa adná. Előbb azonban szigorú levél ment Rómába, a pápa államtitkárjához. Ígéretet kértek, hogy a pénzt nem felejtik maguknál, ha a hölgy elküldi a Vatikánnak. A péterfillérek éppen elegendő százezreket juttatnak a pápának ugyanis. A Vatikán fájó szívvel bár, elvállalta a megbízást s a pénz csakugyan megérkezett Párizsba, mint Őszentsége ajándéka. Most azután a klerikális lapok verbuválják az adakozókat. Hogy kövesse mindenki, aki teheti, a pápa példáját. Legalább két-három millió frankot szeretnének összegyűjteni a klerikálisok. E pénzből új katedrákat állítanának egyfelől. Másfelől a klerikális gyerkőcök francia Széchenyi-szövetségét s Szent Imre-egyesületeit támogatnák.

Budapesti Napló 1907. május 26.

137. AZ Ő FRANCIA BARÁTAIK...

Kik dicsérik őket? - És miért?

Párizs, május.

A magyar koalíció francia barátai méltóak a magyar koalícióhoz. Már a nemzeti küzdelem legelején egy kis szennyes, klerikális újság, a Patrie, írt himnuszokat a magyar nemzeti hősökről. S hogy azóta és különösen mostanában a magyar koalíció az ultraklerikális Echo de Paris révén óhajtja megnyerni az európai közvéleményt, ez is csak természetes. Néha-néha a szintén klerikális Figaro is megereszt egy-egy kis magasztaló cikket az új magyar kormányzatról. Ennek természetesen szabott és borsos ára van, mint Apponyi Albert maga is emlékezhetik. Hogy több példát ne soroljunk, a faktum az, hogy a magyar nemzeti uralom külföldön is a saját szaga után indul. Klerikális barátai s fizetett tollai lelkesednek a koalícióért Franciaországban is.

Sőt egy revü-újságja is van Párizsban a magyar koalíciónak. A lap címe La France à l'Étranger. A lap szörnyűen magyarbarát, főszerkesztője Raoul Chélard. Koalíciós budapesti lapok gyakran idézgetik büszkélkedve ez újságot, amellyel most egy kis baleset történt. Leleplezték, hogy a lelkes magyar koalíciós francia újság - lop. Egyszerűen ellopja más újságoknak érdekesebb s érdekeinek megfelelő cikkeit. Ezt a Courrier Européen című revü napnál világosabban rásütötte Chélard úr lapjára.

Ugyancsak a Courrier magyarázza meg, hogy miért időszaki lap a La France a l'Étranger. A Chélard úr lapja azt mondja, hogy "megjelen az események fontossága szerint". A Courrier ezt így fordítja franciára: amikor Budapestről a magyar kormány pénzecskét küld.

Szó sincs róla, a nemzeti kormány meg tudja találni mindenütt az ő méltó barátjait.

Budapesti Napló 1907. május 29.

138. "NÉGY FAL KÖZÖTT"

(Kosztolányi Dezső verses könyve)

Ha Kosztolányi Dezsőt neuraszténiás anyánk, az Élet, valóban szeretné, inkább Perzsiában szülte volna meg. Hazafias, magyar olvasóm, ne fortyanj föl hirtelenkedve, de ez a Kosztolányi: poéta. Irán sivatagján pedig jobb sorsa van a tetőtől-talpig költőnek, mint a magyar Alföldön, Teheránban, mint Budapesten. Ezt úgy-e mindannyian tudjuk, nem új, nem is magyar igazság, de szinte nemzetközi. Haszontalan, tűnődő óráimban sokszor és váltig kínzott is már engem ez a keserűen tréfás probléma. Itt vagyunk, magyarok, Európa Keletén, idegenül, sajátos, magyar kiefbe merülve. Utáljuk a mozgékony, háborgató Nyugatot, sujtásos gőg a lelkünkön s kis álmainkhoz ragaszkodunk. Észre csak azt vesszük, amit akarunk, szeretünk sírni a szárazfa cigány sírására. Szeretünk szolgákat tartani, szeretjük a cifra rongyokat, mi vagyunk a világ első poéta-nációja. Mi ronthatott meg bennünket, hogy olyanféle költő-kultuszunk nincs, mint Perzsiának? Milyen kedves, különös, romantikus enyhítő körülmény volna ez a mi számunkra.

Iszpahán vagy Kum táján ma is kell még élniök gyémántos kánoknak. Valószínű, hogy ezek már legénykoruk hajnalát a párizsi Sorbonne körül mámorosítják meg. De hazamennek csókolni az asszonyt, űzni a vadat, ápolni a virágot s hallgatni a költőket. S ha Kosztolányi Dezső perzsa lantos volna, okvetlenül a legdúsabb és a legnemesebb kán szólna hozzá így:

- Mindenem a tied, isteni szájú, új Háfiz, parancsolj, mulass, csak énekelj a fülembe halálomig.

A Négy fal között című verses könyv írója talán nagy szemeket mereszt. Csodálkozni fog talán, hogy Perzsiára s Háfizékra gondolok. Nem tehetek róla, mert parancsolóan, égetve, a Korán muzulmánbűvölő erejével gyulladt föl bennem ez a gondolat. S mondta, szinte zeng a fülemben: Kosztolányi Dezső egy Nyugatra vetett perzsa költő. Csúnya, tudományos szóval íme meg akarom magyarázni ezt a budapesti kávéházak népének is: abszolút költő. Ha föladnám neki Arábia történetét, a reneszánszot, Häckelt, az egyszeregyet vagy a magyar agrár-kérdést: ő mindegyikben ezer költői témát találna. Újféle megindultság, újféle színlátás, új muzsika és szinte mindig új forma válaszolna nekünk. A legnagyobb írói adomány ez, olyan varázs, amely még az értetlen publikumot is megfogja. S olyan bőség, mely megint a perzsa költőket hajtja példákul elénk. Az édes szívű és dalú dalolókat, akiknek néhány ezer rím gyermekjáték volt.

A Kosztolányi Dezső poézisa még annyiban is keleti s emberi a legszebb határokig, mert: zarándoklás a sírok körül. Négy fal között járja a búcsúkat az olyan ember, aki, hajh, nem született szerencsétlen sokadmagával egyetemben a saját hazájában. Könyvek, olvasmányok, tűnődések és elcsuklások közül fölbocsátja a lelkét. Kezdi Plátón, Pánon vagy Zarathusztrán, végzi Lenaun, Petőfin, Kosztolányin. Versben hívja tetemre Krisztus bal latrát, a keményet és véres kínokban gőgöst. Odüsszeusz, Agamemnon, Dante kénytelenek föltámadni az ő forró átérzéseiben. Idézi, kérdezi, üti, áldja a Halált, minden költőnek és filozófusnak kenyeres pajtását, gyűlölt, ős cimboráját. Finom, mozgékony orrlikakkal szagolja ki banális mindennapiságokból a fátumot. A titkot, a szent jelentőséget, az örökös, bús törvényű melankóliát. Négy fal között, lámpafényben, ellágyulva, nem győzhetnek az éles vonalak. Néha nem tudjuk: mi volt olvasmány, mi volt ötlet s mi volt benső, lírai fölfakadás?

Őseinek köldökszemlélése, sóhajtozó földimádása, minden kérdésre könnyekkel felelése: ez is temető-járás. Zarándoklás, amikor énjét magyarázza, zarándoklás, amikor - szerelmes. A szerelme is halálos álom s fogadok bármi pénzbe, hogy hús-vér asszony nincs egyetlen szerelmes verse mögött sem. Ha olcsó emberrel volna dolgunk, majdnem ráfoghatnók, hogy az eggyel-több ciklus kedvéért írt szerelmes verseket is. Pedig dehogy így van: Kosztolányi rendkívül gyönge, finom, vibráló, hallucináló lélek. Nincs tárgy, helyzet, legenda, ötlet, kigondolás, érzés, sőt elszólás, amely egy vers erejéig, ha éppen ceruza van a kezében, meg ne hassa.

Bántásnak ne vegye se ő, se más: ő olyan költő, akire egyenesen az irodalomnak van szüksége. Emberi dokumentumokat nem kínál ő, mert nem kínálhat. Valami félelmetesen új egyéniségnek gyilkos tolakodásával vagy tiltakozásával sem keseríti ő el a jámbor lelkeket. Ő művész, ő költő, ő író, nem tudom, hogy mindenkivel meg tudom-e magam értetni: ő irodalmi író. Bevallom, hogy az én számból nem éppen dicséret ez ma, amikor egyre biztosabban kezdem gyűlölni az irodalmat. Szerencse, hogy a társadalmak dinamikája sikeresen dacol világ végéig az olyan zöld, anarchista urak véleményével, amilyen én vagyok. Az irodalom mégis csak irodalom lesz, míg ember és kultúra lesz. És mégis mindig csak annak lesz igaza, aki nem taszítja el magától a kézenfekvőt és hasznosat. Arról azután mi anarchisták magunk között civakodhatunk, hogy szabad-e az életet, mely cselekvést jelent, betűs álmodozásokra elfecsérelni? Én a magam részéről tisztában vagyok vele például, hogy leghaszontalanabb az életemben: az írás. De ha erősebb volnék testben s több pénzem volna, bizony nem is írnék. És bizony mondom, hogy Kosztolányi Napóleon-temperamentum és Vanderbilt-majoreszkó lehetne, ő - tovább is írna.

Utálom a könyvismertetésnek azt a módját, amely mutatványokat közöl. Tessék megvenni - s ez minden hiúbb és gurmandabb magyar olvasónak kötelessége - Kosztolányi könyvét. Már eddig is, vagy nyolcadszor e rövid írásban, kerültem ki, hogy verssorokat ne idézzek. Becstelen és megcsúfító volnék: költőkből csak a barbárok ragadnak ki sorokat. Vagy elhiszik az én impresszióim becsületességét, vagy sem s akkor tessék ellenőrizni. Őszintén szólva, én nagyon biztonságosan érzem magam Kosztolányi Dezsőről írván. Meg merem írni róla azt, amiért ő késsel volna köteles mindenki másnak válaszolni. Hogy tudniillik az ő perzsa bőségű és szépségű talentuma rokonos a néhai főtiszteletű és méltóságos Szász Károlyéval. Csakhogy - s ez a csakhogy egy világ - hol volt Szász Károly idejében a magyar társadalom mai kultúrforrongása? Kosztolányi Dezső azt cselekszi művészi módon, amit Szász Károly kézmíves-mesterként is rosszul csinált. Az áthidalást, az űr-betöltést, a magyar irodalmi nívónak nemzetközi rangra emelését. Nem volt Hugónk, Lamartine-ünk, de Vignynk, Baudelaire-ünk, Leconte de Lisle-ünk, Banville-ünk, Herediánk és a többi. A németeket nem ismerem jól, de nem volt Heinénk, Dehmelünk. Nem volt Carduccink s Carducci után esetleg nyomban D'Annunzió jött. A fejlődési zavarokat elsimítja, oszlatja olyan ruganyos talentum, mint a Kosztolányié. Ez a kötete csak beharangozó, csodálatos készség, bőség, képesség jelentkezése. Fordít és teremt és Horatiustól Dantén át Byronig s ha kell, Nietzschéig s Ibsenig megcsinálja, ami a magyar lírából hiányzik. S ugyanakkor, amikor kész médiuma a legdisztingváltabb zseniknek, formaművész is. Rímeket, sorokat, szó-muzsikákat, strófákat s variációkat szebben nála magyarul nem eszközöltek.

Egy hozzám írt levelében németesnek vallja a líráját Kosztolányi Dezső. Tagadom s ártatlan negédeskedésnek, sőt öncsúfolásnak érzem ezt. Tanulni, bizony ő is a románoktól tanult, franciáktól, olaszoktól. Amiközben lelke keleti tudott maradni, sőt perzsa lélek, újra és újra állítom. Hadd írjak le még ide valami borzasztóan szubjektív dolgot, mely után haragosaim még bőszebbek lesznek. Kosztolányi Dezsőre alig vagy éppenséggel nem hatottak az Ady-versek. Három-négy év óta a fiatalok, sőt az idősebbek is, megbomoltak egy kicsit az új versektől. Nem vették észre, hogy e versek nem kívánják a magyar irodalom törvényes gazdagítását. Ezek egyszerűen egy valakinek, egy szenvedő embernek, verses s csak szükségből verses, panaszkodása. Ezek után ami csak művészietlen és csúnya van ez egészen egyéni versírásban, mindazt üdvözölhetjük egy sereg költő verseiben. Ha szomorú és megokosodott nem volnék, büszkélkednék e sikerrel, de így fáj. Kosztolányi szűz maradt e rontó, mérges versektől, legfeljebb itt-ott egy kis nem létező erőnek a fitogtatása, egy-két újra-érzés, hazárdság a szóban, sejtet valami gyönge reminiszcenciát. Megírhatom ezt róla bátran, mert becsületes reverenciával vallom be, hogy költőnek legkülönb az újonnan jelentkezettek között. Annyira költő, hogy mindenkihez beszél s ő róla nem kicsinylés, ha vizionáljuk, amikor egynémely versét az iskolában is tanítják. A Kisfaludy-Társaságnak van egy fönntartott helye, esetleg, hirtelenül föltűnő költő-talentum számára. Miért nem becsüli s veszi végre komolyan magát a derék társaság? Megfiatalítná s rehabilitálná ebek harmincadjára jutott becsületét, ha Kosztolányit észrevenné. A Négy fal között nagy esemény a mi kulturális incidensekben szűkölködő magyar életünkben. Hozzám, fonnyadó reménységűhöz a már-már eltemetett magyar lélek-föltámadás hit-erősítését szállította. Valami jó készül a Perzsiánál is rosszabb országban, ahol ilyen poéták teremnek.

Budapesti Napló 1907. június 1.

Ady Endre

139. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

Tavernier úr bókja

Párizsban, klerikális nagygyűlésen kedves bókot kaptunk. Tavernier, egy Tavernier nevű abbé, megdicsérte az osztrákokat és magyarokat. Valósággal bevallotta, hogy a klerikalizmus szénája csak nálunk van rendben. Odaállított bennünket, Ausztriát és Magyarországot, mint első eminenseket, a szekundás rakoncátlan Franciaország elé. Szinte kimondotta, hogy Ausztriában és Magyarországon mindenki derék és jámbor. Zsidó, kálvinista, unitárius abban vetélkednek, hogy szegény megpróbált Róma vigasztalódjék egy kicsit. Apponyit nem dicsérte föl külön s ez volt egyetlen hiányossága a Tavernier beszédjének. De azt be kell ismernünk nagyzolás nélkül, hogy jól haladunk. Róma szerelmetes fiai vagyunk, kikben még Tavernier szívének is kedve telik.

II.

Pius pápa - sokoldalú

Mostanában sűrűen alakultak Franciaországban kegyes ifjúsági egyesületek. Olyanok, mint nálunk a Széchenyi-szövetség, a Szent Imre-egyesület, a Mária-kongregációk és a többi. Ez egyesületekben politikát csináltak természetesen s ultramontán politikát még természetesebben. De Franciaország nem operettország, itt van ám előkelő közszellem s itt katolikusok porolják a ruhát. Itt majd adnának Rómának, ha merne vallás örve alatt politikai gyűlölködést szítani. S ezt Pius pápa is jól tudja s a napokban keményen megüzente, hogy kegyes ifjúsági egyesületekben politizálni tilos. Jobban mondva: Pius pápa nem vállal közösséget az ifjúsági klerikális klinikákkal. Az ember nagy örömmel azt hinné, hogy Pius pápa Magyarországot sem méri másként, mint Franciaországot. De az ember csalódik akkor, mert ő szentsége sokoldalú. Ő megengedi, parancsolja azt Magyarországon, amit Franciaországban eltilt. Ez az egyház régi, örökös taktikája. Ha Magyarországon is lesznek, akik az orrára koppintsanak, itt is óvatosabb lesz. Addig nem, addig dolgoztat a jezsuitáival, szolgáival, egyházi és világi pimaszaival. És Pius pápának igaza van.

III.

Lourdes igazi története

A kis Bernadette-nak tudvalevőleg megjelent a Szűzanya s azóta Lourdes-ban folytonosak a csodák. Egy francia tábornokkal ismerkedtem meg, vitéz katonával, jó katolikussal. Azt mondja, hogy legénykorában még ismert egy-két élőt, sőt szereplőt, a nagy csoda korából. Esküszik reá, mint bizonyosra, hogy a Szűzanya - egy lourdes-i csokoládégyárosnak - felesége volt. Pompás, de kikapós asszonyka volt, akit találkán csípett meg véletlenül Bernadette. Az asszonynak félelmében hisztériás, de jó ötlete támadt. Rózsáival Szűz Máriaként lépett a kis együgyű leány elé. Micsoda szent dolog hát a házasságtörés. A vakokat és bénákat is meggyógyítja. Úgy illenék, hogy a hét szentség után Róma kreálja nyolcadiknak - a tiltott légyottot.

IV.

A Magdolnák keresztje

Tanulságul: ez idő szerint ugyanis Magyarországon régi jogaiba kívánják visszahelyezni a keresztet. Nos: Párizsban nincs valamirevaló hivatásos szerelmi nő, aki aranykeresztet ne viselne. Sőt sűrűen gyónnak is e nők s e pogány Párizsban voltaképpen ők és a mágnásasszonyok a papok kedvencei. Nem óhajtok szimbolizálni, isten mentsen, hogy valakit is háborgassak szent rögeszméiben. De véletlenül a hírhedt Maxim's-ban, ahova véletlenül elvetődtem, véletlenül majdnem mindegyik leánynak volt keresztje. Kettő beszélt is arról, hogy nehéz, cifra életükhöz csak a kereszt és a papok vigasztalása adja az erőt. Ezek után kérdés, hogy a budapesti Egyetem is ilyen Magdolna-helyzetben érzi magát?

(Párizs, május 29.)

Budapesti Napló 1907. június 2.

A. E.

140. HUGUES LE ROUX ÉS KOSSUTH LEVELE

[Párizsi levelezőnk írja:]

Hugues Le Roux, Párizs és két kontinens legkufárabb újságírója, nemrégiben Budapesten járt. A budapesti francia irodalmi társaság meghívott vendége volt tudvalevőleg. Hogy éppen e sokoldalú, élelmes újságíróra esett a választás, arról Pázmándy Dénes talán tudna magyarázatot adni, Pázmándy Dénes, aki annyira szívén viseli a tőkepénz mobilizálásának a sorsát. Szóval Hugues Le Roux-ra esett a választás, aki többek között a Matin című francia újságnak is a legjobb közgazdasági üzleteket csinálja. Hugues Le Roux budapesti fölolvasásain ott volt az arisztokrácia. Estélyeket rendeztek a jeles francia tiszteletére s miniszterek bókoltak neki. Nekünk kötelességünk elhinni, hogy Monsieur Hugues Le Roux érdek nélkül barátkozott velünk. Lehetséges, hogy ő az életét arra tette föl, hogy Magyarországra özönöljön a francia tőke. Lehetséges, hogy ő rá is fizetett a budapesti kirándulásra legalább kétszer annyit, mint amennyit Pázmándy Dénes az ő kormányügynökösködésére ráfizetett. Elég az hozzá, hogy Kossuth Ferenc Hugues Le Roux-nak arcképet és levelet is adott. A levelet közli a Matin, Hugues Le Roux újságja. Ez a levél éppen olyan naiv fölszólítás a francia tőkéhez, mint amilyet az angol kereskedők kaptak az ő budapesti vizitük idején. Mindenesetre a Matin drágán, legalább egy arannyal fizettetett minden sorért. A Matin már ezt így szokta s nem is lehet olyan önzetlen, mint Hugues Le Roux vagy Pázmándy Dénes. Nem elhallgatni való az sem, hogy a levéllel egyidőben Kossuth Ferenc arcképét is reprodukálja a Matin. Az ilyesmit pláne drágán szokta megfizettetni a jeles lap, no de a dicsőség megéri ezt. A másik levél aligha fogja a francia tőke zsebét megindítani. Ha egy kicsit jobban kormányoznák a mai Magyarországot, magától menne a dolog. A francia tőke nagylelkű, de okos és óvatos. Ám sebaj, Kossuth Ferenc arcképét bámulhatja a Matin sok százezer olvasója. Pázmándy Dénes és Hugues Le Roux megtették a magukét. Ők arról nem tehetnek, hogy a francia kereskedőknek és tőkepénzeseknek eszük van. Amíg Magyarországon az agrárius-feudális mágnások parancsolnak, semmiféle tőke sem bolond magát baleknek fölkínálni. Magyarországon ma dühöng az antimerkantil irányzat s erről tudomást vesz ím, az egész világ. Tessék a feudális Magyarországból egy modern munkás Magyarországot csinálni, ömölni fog a pénz Kossuth Ferenc invitációja nélkül is.

Budapesti Napló 1907. június 11.

141. PÁRIZSI JEGYZETEK

I.

Léon Blum tanácsa

Léon Blum nem nagy író, nem valaki, de van neki közönsége. Tipikusan burzsoá lelkű és erkölcsű úr, tehát érdekes papagály. Ő bizonyára csak azt ismétli, amit gazdag polgári szalonokban hallott. S Párizsnak és a franciáknak azért van rossz hírük, mert őszinték. Alapjában azonban a mai francia irodalom és művészet kifejezője az egész mai polgári világrendnek. Léon Blumnak fáj, hogy a házasságok manapság nem sikerülnek. Eszébe se jut, hogy talán az intézményben van némi hiba. Isten ments ilyen fölforgató tant hirdetni. Neki megvan a maga saját polgári panaceája. Azt tanácsolja, hogy szabad legyen a kisasszonyoknak - kísérletezni. Esetleg e kísérletezések közben rábukkanhat egy alkalmas férjre. Esetleg pedig belátja, hogy egyik férfi kutya, a másik eb. Ez esetben okosan, szépen, megbékülten hajtja fejét egy praktikus házasság igájába. Arra a kérdésre, hogy hátha a kisasszonyok balul járnak a kísérletezésekkel, Léon Blum röviden válaszol. A kisasszonyoknak legyen annyi eszük, hogy gyermekük ne legyen, míg kisasszonyok. Íme ez a mai társadalmi erkölcs - dióhéjban, amely föltörhető.

II.

A lourdes-i Mária

A minap megírtam, ki jelent volt meg a kis Bernadette-nak Lourdes-ban. Azt is megírtam, hogy egy francia tábornok beszélte el nekem a dolgot. Komoly, jó katolikus ember, aki Lourdes vidékéről való. Tehát egy kikapós csokoládégyárosnak a felesége jelent meg Bernadette-nek. Most már a nevét is megmondhatom: Madame Paillasson. Nomen est omen annak, aki franciául tud. A csokoládégyár föl is lendült a csoda után. Persze Paillasson, az sohase sejtette meg ezt a titkot. Ellenkezőleg, ő hitt legfanatikusabban a csodában. S Madame Paillasson ma is csődíti a zarándokokat Lourdes-ba. Csodatevő hely, barlang, víz, város ez. Cáfolja meg a történteket a Pázmány-egyesület, ha tudja.

III.

A rehabilitált Marat

Marat-t a világ minden iskolájában bestiának rajzolja meg a történelemtanár úr. S most állni fog a szobra Párizsban s egy egész Marat-irodalom vitatja, hogy a francia forradalom Marat-ja, Corday Sarolta kisasszony áldozata, nem az volt, akinek hisszük. Marat forradalmár volt, kemény, nagy egó, de fehérlelkű álmodozó. Bűnbak kell minden viharos korszak számára s Marat-t odadobta a hivatalos históriaírás - áldozatul. Emlékezzünk csak, a mi Dózsa Györgyünkre is mennyi gonoszat fog rá a hivatalos történettudomány. Holott ez a nemes néptribun sok-sok szomorú magyar évszázad lelkiismeretének megszólaltatója volt. Nyolc-kilenc hónappal ezelőtt proponáltam itt e lapban: állítsunk szobrot Dózsa Györgynek. Késői visszhangként olvasom, hogy Csaba és Áchim András már érzik, hogy mit jelképez Dózsa György bemocskolt alakja. Hogy mágnások, püspökök és cselédjeik ne uralkodjanak Magyarországon. Még Marat-t is rehabilitálja az észretért utókor. Ezerszer nagyobb kötelességünk ez Dózsa Györggyel szemben.

(Párizs, június 9.)

Budapesti Napló 1907. június 14.

A. E.

142. HA A BACILUST FÖLFEDEZIK

Egy francia orvossal utaztam Párizsból most hazajövőben. A Balkánra iparkodott a doktor, s azóta Konstantinápoly felé járhat. Amikor megtudta, hogy magyar vagyok, nyugtalanítóan vizsgált végig. Úgy figyelt, úgy mustrált, hogy majdnem dühbe jöttem. Orvossá változott útitársból s nyájasból töprengővé. S egyszerre vallatni kezdett, akárcsak ha beteg ember ágyánál állna:

- Nézze, kérem, nálunk Franciaországban is vannak nacionalisták, hazafiak. Emberek, akikre rájön a hazaszeretet, mint a szívbajosra a görcs. De mégsem olyan veszedelmes ez az epidémia, mint önöknél. Én foglalkozom ezzel a bajjal s ha egyszer időm lesz, ellátogatok Magyarországra. Sok talán önöknél a mocsaras tájék vagy a táplálkozásuk helytelen?

Dühösen akasztottam meg gyalázatos beszédjében a franciát:

- Hát ön betegségnek tartja azt, ha valaki imádja a hont? Micsoda perverz, micsoda degenerált, micsoda szomorú észjárás.

- Nem, nem, uram, a hazaszeretet ellen nincs orvosi kifogásom. Ha az titkos, csöndes és munkás.

- Titkos, csöndes, munkás, hát még mit? Akkor semmi értelme sincs az egész hazaszeretetnek. Nem, nem, mi magyarok, ilyen beteges teóriákat nem engedünk magunkhoz. Mi kiáltjuk, mi sírjuk, mi ordítjuk, mi nem titkoljuk. Mi szeretjük, szeretjük, szeretjük a hazát. Versekben, mint egy nagy költőnk, Rudnyánszky Gyula. Avagy cselekvésekben, mint egy nagy magyar cselekvőnk, Nessi Pál.

- De kérem, ezalatt önök csinálhatnának mást is. Nagy föltalálókat, nemzetgazda zseniket, nagy írókat, művészeket. Akikről az egész világ tudná, hogy magyarok. Micsoda dicsősége volna ez a magyar géniusznak. De önök úgy tesznek, mintha megharapta volna valamennyiüket egykor egy gyanús kutya. Hirtelen kitör rajtuk a hazaszeretet s olyan lármát csapnak, hogy még a szomszédjaikat is zavarják a munkában.

- Lári-fári, istentelenség, amint ön beszél. Szeretni kell igenis a hazát s mi, esküszöm, szeretni fogjuk.

Itt megállott a beszélgetésünk, haragudtunk egymásra. Budapesthez közeledtünk és én szedelőzködtem. A búcsúzásnál csöndesen beszélt hozzám a francia:

- Uram, én önnek megvallok most valamit. Tíz évi kutatás és kísérlet után én nagy eredmény előtt állok. Talán holnap, vagy holnapután az egész világ tudni fogja. Én biztosan föl fogom fedezni a bacilusát annak a betegségnek, amiről szóltam.

Sápadtan, remegve szálltam le a vonatról. Íme, itt van előttem újra szép Budapest. Magyar Supilókkal, horvát Vajdákkal és oláh Somogyi Aladárokkal. Ha ezek tudnák, milyen veszedelmes ember utazik át az országon, fölrobbantanák a francia doktor vonatát. Istenem, mi is lesz, ha csakugyan fölfedezik a bacilust.

Budapesti Napló 1907. június 25.

A. E.