35. BJÖRNSON - DON QUIJOTE

A vén Björnsonnak hetekig kellett szamárkodnia, míg Magyarországon megszületett egy irodalmi szitok. Dicsérem azt a nem zseniális, de okvetlenül jóízlésű újságírót, aki Don Quijoténak nevezi az öreget. Eddig az agyalágyult, a hülye, a vén barom, a norvég ökör, a tébolyodott aggastyán járták. Egy lélek nem érezte meg Magyarországon, hogy ilyen érvekkel egész Európa előtt elvesztjük a pört. A Don Quijote sem érv, de legalább kultúremberek szájába és tollába illő gorombáskodás. Ne feledjük el, hogy Björnson ez idő szerint Victor Hugo hajdani szerepét tölti be a világ szemében. Úgy ismerik az egész világon, mint a szorongatott igaz ügyek önkéntes fiskálisát. S arra is emlékezzünk vissza, hogy mikor Victor Hugo bántott bennünket az oláhok miatt, a magyar kormány és közvélemény nem elégedtek meg a francia író-Jupiter lemarházásával. Informáltatták, meggyőzték, kibékítették az agg költőkirályt, mert akkor még kultúrlevegője volt a magyar tüdőnek. Nem öntötte úgy el a vad tudatlanság ázsiai áradása az országot, mint a Jang-ce-kiang szokta Kínát.

Piszkolódásainkat bizonyosan közlik Björnsonnal a denunciánsok. De ezekről csak Björnson fog tudni, ami talán szerencsénk is. De ha csak piszkolódunk, s az értelmi kultúra kipróbált, európai fegyvereivel meg se kísértjük meggyőzni Björnsont, nem joggal hiheti az öreg, hogy az ő cseh-tót levelezőinek van igazuk?

Ez a Björnson-affér sokkal szomorúbb, mint amilyennek futtában látszik. A norvég költő csakugyan Don Quijote a mi dolgunkban, de ezt a világ nem tudja. A Björnson hatása minden ma élő intellektuelre kétségtelen, s kétségtelen az is, hogy Björnson rettenetesen árt nekünk.

Ám ez a büntetésünk nekünk, mert egy Apponyi a miniszterünk. Valaki, aki a karakteréből kifeketéllő jezsuitasággal minden haladó kultúrember haragját reánk szabadítja. S aki - ő, a nagy szószátyár - nem tud megvédeni bennünket az ő személye miatt az egész magyarságot ért bántalmakért. Lesz még módunk sok, talán érdekes titkot fölfedeznünk a Björnson-ügyben. Most csak annyit tanácsképpen némely lapoknak, hogy állapodjunk meg a Don Quijote szóban. Mert megtörténhetik, hogy Björnson lefordíttatja s leközölteti, amit a magyar lapok írnak. S akkor már igazán bajos lesz Európa előtt helyrehozni azt, ami ma még - szerintünk - helyrehozható.

Budapesti Napló 1907. november 17.

A. E.

36. EGY JUBILEUM

(A Magyar Könyvtár ötszázadik füzete)

Két Magyarország van, s a kettő - jaj, ez a mi kultúránk nagy szomorúsága - alig tud egymásról. Az egyik Magyarországnak, a lelkileg is táplálkozónak, nagy ünnepe van most. Jubileumot ül, tíz év alatt Magyar Könyvtárból majdnem nagy magyar könyvtár lett a Magyar Könyvtár. Félezer füzet a lelki táplálkozás leggazdagabb és leggondosabb konyhájából fekszik az áldomásasztalon. Mai állapotainkban, mai alkalmatlanságaink ellenére, csodával határosan, a Franklin-Társulatnak - irigyei is vallják be - van némi érdeme intellektuális műveltségünk agyakba-edzésében. Csak üzleti vállalat nem akart, nem tudott soha lenni a Franklin. Mintha az, ami az íróknál veszendőben, a bécsi magyar gárdisták lelke itt lelt volna szállást. Lélek, akarat, program, irodalmi ízlés s az elszánt hit, hogy Magyarország nem - Abdera. Csak írók, magyar írók, üzlethez nem értők, mondhatnák meg, milyen kivétel ez.

A Magyar Könyvtár kellett, mert nehezen olvasó, kis pénzű, szegény és kis ország vagyunk. És jött, mert a Franklin-Társulat megértette, hogy a demokrácia világáramlatában mit jelent, pláne nálunk mit jelent, a szellemi kincsek demokratizálása. S ha tudnók, kinek volt legelsőbb ideája a Magyar Könyvtár, arról ódát írnánk. Dalárda-elnököket, kaszinó-gazdákat s asztaltársasági veteránokat ha ódákkal nem ünnepelnének.

A tíz évnek és az ötszáz számnak története nem banális történet. Katona József Bánk bánja volt a Magyar Könyvtár beköszöntője Beöthy Zsolt előszavával. S Beöthy Zsolt érdemes, szép fejét és nevét koszorúzza meg hálásan a jubiláris szám is.

Ezek a tizenöt krajcáros füzetek majdnem négymillió számmal szálltak szét. S elvitték a magyar olvasókhoz mindazt, ami számot adhat a civilizált ember szellemi evolúciójáról. Iskolás nem lett soha a Magyar Könyvtár, holott segítője akart lenni az iskolának. Ami az iskolás fiataloknak készült, olvasmány, irodalom az nekünk, öregeknek is. S családban, iskolában kezébe veheti bárki a Magyar Könyvtár olyan füzeteit is, melyek benőtt, komoly, értelmes fejek számára készült emberi és irodalmi dokumentumok.

A klasszikust bölcs és divattól független kegyelettel, hittel vitte az olvasók elé ugyanakkor, amikor az új hangtól nem ijedt meg a Magyar Könyvtár. Valami legyen, érték, irodalom, művészet és emberi dokumentum legyen - ez volt a jelszó. Ötszáz számban szinte érthetetlen, hihetetlen, gyönyörű gazdagság. Aki csak magyar író s idegen nagy szellemnek hű magyar tolmácsolója, itt van a sorban. Jókai Mór volt a pohárköszöntő az első jubileumnál, a századik számnál, a Szép angyalkával.

Berzsenyi, Zrínyi, Kölcsey, Virág, Verseghy, a két Kisfaludy, Csokonai, Tóth Ede, Tóth Kálmán - egészen Petőfiig és Aranyig a magyar klasszikusok névsora. De olvashatjuk a Magyar Könyvtárban Sallustiust, Liviust és Tacitust. És olvashatjuk Anonymust, Bonfiniust, Broderigót, Galeotto Marziót, Rogerius mestert, Szalárdit és a többit. A külföldi írók, a régebbek közül, nagy magyar közönséget csak a Magyar Könyvtár által nyertek: Dickens, Daudet, Dosztojevszkij, Farina, Turgenyev és a többi. Viszont Maupassant-tól Gorkijig, Kiplingig, Wilde-ig minden igazán érdemes nevet megtalálunk 15 krajcárért. Mindenki megóvhatja a maga irodalmi hiszekegyét. Akinek Aiszkhülosz, Szophoklész, Goethe és Schiller kell, azok is, akik Coppée-t, de Amicist, Tennysont, Ada Negrit, Rostand-t kívánják, nemkülönben. De megtalálják D'Annunziót, Maeterlincket, Shaw-t is társaikkal egyetemben az ő híveik. Fordítani pedig Tóth Béla, Ambrus Zoltán, Radó Antal, Szabó Endre, Hevesi Sándor stb. fordítottak a Magyar Könyvtár számára. A magyar elbeszélők névsora: Jókai, Mikszáth, Herczeg, Ambrus, Bródy Sándor, Kabos Ede, Ignotus, Kóbor Tamás, Krúdy Gyula, Sz. Nogáll Janka, Thury Zoltán, Szomaházy István stb. s legújabban Ady Endre és Szini Gyula. Elbeszélésekben, színdarabokban, versekben, ismeretterjesztő munkákban, eredetiekben és külföldiekben: csak érték, irodalom s olyan, ami hangtalanul is lelki szükség.

Radó Antalt, a Magyar Könyvtár szerkesztőjét, bizonyosan bosszantanók a legrövidebbre fogott bókkal is. Végre ő nem csinált egyebet, mint hogy szerkesztette, csinálta a Magyar Könyvtárt. S a Magyar Könyvtár is nem azért tart jubileumot, mert pihenni akar. Még csak most jön a java a nagyszerű munkának, mi tudjuk. A jubileum voltaképpen a mienk, azoké, akik keserűen is áldott, szép álmokat álmodunk egy olyan Magyarországról, amely kultúrában legalább is olyan nagy, mint földrajzilag. A Magyar Könyvtár ünnepe a magyar kultúrának s a szép reményeknek ünnepe.

Budapesti Napló 1907. november 20.

Ady Endre

37. A JUSTH-AFFÉR

Justh Gyula v. b. t. t. úr cókmókját vidáman szedegeti, s bizonyosan nagyon boldog, hogy megbukik. E cikk írásának órájában tudniillik már úgy beszélnek Justh Gyula bukásáról, mint a legbizonyosabb valamiről. Mint például a halálról, a magasabb kvótáról, a létszámemelésről s arról, hogy soha hűségesebb tábor Bécset nem szolgálta, mint a koalíció. Justh Gyula megy avagy menni fog, mert úgy érzi, hogy neki még van hátgerince, s ez nagy bűn. De mi inkább úgy látjuk, hogy Justh Gyula voltaképpen azért megy, mert menni akar. Ördögbe is, ha Justh nem keresné akaratosan és vidáman a bukást, nem volna olyan hajthatatlan, mint amilyen. Ő is, Justh Gyula is, megalkudott már furcsább és bolondabb helyzetekkel a mai helyzetnél. De Justh távozni akar s mi sajnáljuk a távozót és önkéntes bukót.

Mink magunk íme eláruljuk, hogy milyen csehül áll a magyar liberalizmus ügye, amikor kénytelenek vagyunk Justh Gyulában a liberális politikust sajnálni. Rejtett és inkább legendás, mint valóságos liberalizmus volt a Justh Gyula liberalizmusa. De erről a liberalizmusról beszéltek, tehát majdnem olyan érték volt, mintha létezett volna. S Justh Gyulát azok nem szeretik, akiktől nem szerettetni már önmagában érdem. Hajlandók vagyunk nagy bűnöket is megbocsátani annak például, akit Rakovszkyék utálnak. Szerencsére Justh Gyulának megbocsátanunk sem kell, mert ha nagy erényei nem voltak, nem voltak nagy bűnei sem.

Egészen Justh Gyulán áll, hogy milyen bukást akar, szépet-e vagy csak egyszerűt. Tanácsot se adunk neki, mivel nem vagyunk járatosak az új rendszer erkölcstanában. Úgy sejtjük, hogy Justh, aki a fekete selyemzsinórt már átvette, azt fogja kérni, hogy ez a zsinór egy nemzeti színű madzaggal cseréltessék ki. Mert Justhnak a dolgát fölvitte az isten, s Justh körülbelül elérte azt, amit ő elérhetett. De abban a talajban, ahová magát letelepítette, nem szívhatott föl morális nedveket és erőket. Bizonyos, hogy Justh Gyula a horvát obstrukcióba bukik bele, de ez nem volna népszerű. Igaz, hogy horvát testvéreinket, akiket magunk is szívesen ajánlunk a legbalkánibb fene figyelmébe, a koalíciónak köszönhetjük. Igaz, hogy a házszabályok tiszteletét még a horvátokkal szemben is elvárhatnók azoktól, akik Perczel Dezső zsebkendőjéből egy óriási asztalterítőt csináltak, s Magyarországból egy lakomaasztalt. De vannak korszakok, amikor igazságtalanság sok becsületességet követelni még a legbecsületesebbektől is.

De Justh Gyula nemcsak a horvátok miatt látta be, hogy neki a legokosabb lesz megbuknia. Ő már, mielőtt még v. b. t. t. lett volna, megfenyegette néhányszor a bandát. Valóban a koalíción nagyot ütni csak úgy lehet, ha az ember minden talpalatnyi helyet átad nekik. Justh Gyula mégis csak régi parlamenti ember, s nem tacskó, akit egy zavaros idő vetett a színre. Miután ambícióját kielégítette, volt módja és ideje hozzá, hogy megundorodjék Európának ez idő szerint legalacsonyabb parlamentjétől.

Vannak, akik azt hiszik, hogy Justh komédiázik. Duzzog, visszavonul, hogy közben az alelnökök elbánhassanak a horvátokkal. A horvátokkal el kell bánni, ez kétségtelen. S ha Justh becsületesen félti a házszabályokat, még kétségtelenebb, hogy Justh Gyula igaz, nagy ügyet félt és véd. De a horvátokért és a kényelemért és a csillagos égért se szabad kiütni e gyönge ország kezéből az egyetlen olyan-amilyen fegyvert.

Justh Gyula megírta a lemondó levelét, de vár. Azt hiszi, mert Wekerle (!) azt ígérte neki, hogy a kormány tagjai szolidárisak lesznek vele. Az a hitünk, hogy Justh csalódni fog. S legfőbbképpen abban fog csalódni, hogy a függetlenségi párttól bizalomgaranciákat kaphat. Olyan függetlenségi párt, mely legalább mutasson annyi elvet és erőt, mint Justh Gyula, ma már nincs. A függetlenségi párt nem párt, hanem randevúhely. Itt bonyolítja le szerelmi ügyeit az elhatalmasodott reakció. Az a reakció, mely már olyan türelmetlen, hogy még egy Justh Gyula is útjában van. Meglátjuk, hogy lesz, mint lesz, az országra, sajnos, semmi jobb nem jön, ha megy Justh Gyula, ha marad. Igazán olyan a koalíció, mint a vérbajos beteg. Amihez ér, azon, még a hideg kövön is, kiüt a fekély. A horvát fekély is az ő bűne, s a házszabályt fenyegető nyavalya is. A Justh-affér pedig akárhogy dől is el, csak tünet.

Budapesti Napló 1907. november 21.

(A.)

38. GYÖRGY KIRÁLY MULAT

(Párizsi levél)

Nem a belgák királya a legpárizsibb fejedelem, hanem György király. Homérosz epigon népének királya. Érdekes dolog, ahogyan a görög király belopta magát a párizsiak szívébe. Jött, jött sűrűen Párizsba, zaj nélkül, inkognitóban, s úgy mulatozott, mint Edward király valamikor. Jóformán észre se vette Párizs a görög felséget, s mikor észrevette, már imádta.

Az öreg, vidám király a maga Athénjából túlságosan gyakran jön az új Athénba, Párizsba. Szép görög ordókat osztogat szét, s az Opera táncosnőinek megveregeti a - vállukat. György király itt Párizsban egészen demokrata, ami félig erény, félig - muszáj. Manapság a fejedelmek csak Párizsban lehetnek szelíd emberek s György király szereti a szabadságot. A minap egy estén a Casino de Paris-ban, Párizs e híres mulatójában, egy bepezsgőzött görög diák beleütközött egy úrba. Csak akkor nézte meg, mikor már megtörtént a katasztrófa, de akkor nagyon, nagyon megnézte. A szerencsétlen diák majdnem térdre rogyott, s görögül ordítozta: éljen a király. Tudniillik György királyba ütközött bele a görög ifjú, aki szeret a Casino de Paris-ba járni.

A Casino de Paris egyébként ma Párizsnak a leglátogatottabb helye s az idegenek Eldorádója. Valami furcsa, bolond balettet játszanak most itt. Ennek a balettnek az az igénye és érdeme, hogy Párizs legfiatalabb, legszebb táncosnői táncolnak benne. Van esze és - kora György királynak, hogy idejár. Különben is a Casino de Paris úgy vigyáz az etikettre, mint Athénban az udvarnál sohase teszik. Nincs rá eset, hogy estélyruha nélkül bejöhessen egy nő, aki - magános nő. A Casino de Paris ambíciója az, hogy Párizst elegánsnak, igazi Párizsnak lássa az idegen, még ha király is.

A nagy fényességben, páholyában igazán nem emlékeztet Odüsszeuszra a görög király. Odüsszeusz majdnem disznóvá változott a Kirke kedvéért, s ez volt a legkomolyabb kalandja. Ellenben György király európai úr marad még a balett-táncosnők között is, és neki nem ártanak a kalandok.

A lapok, a párizsi lapok ravaszul leközlik az Athénból jött táviratokat, nagy politikai bonyodalmakról szólnak ezek a táviratok. Nyomorról, mely rablóbandákba seregelteti György király alattvalóit. Panamákról, pénzügyi válságokról, amelyek nemcsak Budapesten gyakoriak, de Athénban is előfordulnak. György király arcáról senki se olvashatná le ezeket a bajokat. Van egy görög korcsma a Szajna túlsó oldalán. Mint a Párizsban élő budapestiek mondják: Budán. Ebbe a görög korcsmába ifjú görögök járnak, de nincs közöttük egy se olyan ifjú, mint György király.

Kár, hogy a régi szép, pajkos operettek divatja elmúlt. Milyen szép operett-téma volna ez a király, aki ma is király Beociában. Egy király, aki öreg korára fölfedezte az életet, Párizst, a nőket és lumpolást s az - ifjúságát.

Párizs, november 15.

Magyar szó 1907. november 21.

Brown

39. EJH, EJH, DURI JÓZSEF

Duri József városi rendőr úr Karcagon bocsásson meg nekünk, de nem vártuk volna tőle azt, amit cselekedett. Magyar embernek képzeljük el Duri Józsefet, s úgy gondoljuk, hogy az úri pálya rontotta őt meg, mert Magyarországon és Karcagon valamikor jóravaló paraszt ember nem támadt rá negyedmagával arra, akivel le akart számolni. Soha többet nem mert volna asszonyok elé kerülni, mert még asszonyok se tesznek ilyen férfiatlanságot.

Történt Karcagon, hogy Klein István lapszerkesztőnek lovagias afférje támadt dr. Tóth Kálmánnal, Karcag város polgármesterével. Klein megbízottai azért, mert a polgármesternek Rózsa Dániel földbirtokossal egy korábbi elintézetlen ügye van, az affért egyoldalú jegyzőkönyvvel befejezték. Klein István lapszerkesztőt erre délben, mikor az utcán ment, megtámadta dr. Tóth Kálmán polgármester, kinek társaságában Rimaszombathy István polgármesterhelyettes, Győry Gáspár megyebizottsági tag voltak. Velük volt Duri József városi rendőr is, s négyen hősiesen Klein lapszerkesztőt tettleg inzultálták.

Távirati szövegben ez volna az, ami Karcagon történt s ami bennünket Duri József ellen hangol. Duri Józsefnek nem szabad lett volna ebben a durva botrányban szerepelnie. Inkább csapták volna el az állásából, de hallgatott volna a saját ízlésére. Biztosak vagyunk, hogy Duri József saját ízlése ellenére cselekedett, Duri József három társa számára nincs szavunk. Ezek urak, s Magyarországon az ilyenféle urak hozzászoktattak már bennünket minden komiszsághoz. De Duri Józsefen csodálkozunk: ejh, ejh, Duri József.

Budapesti Napló 1907. november 22.

Lellei

40. GLOSSZÁK

- nov. 22

Pozsgay Miklós Európa nevében le akarja töretni a horvátokat a magyar parlamentben. Rendben van: a Balkán-szagot magunk is érezzük orrunk teljességével a horvát urakon. De sejti-e Pozsgay Miklós, hogy Zágráb közelebb van Párizshoz és Szentpétervárhoz, mint Budapest? Hát azt sejti-e, hogy Szarajevóban Jókai Mórt úgy ismerik, mint a Dumas-kat s mint Puskint vagy Leonyid Andrejevet? Szarajevóból képes levelezőlapokat kaptam Kiss József és egészen harcos, fiatalabb magyar írók arcképeivel. Nem gondolná-e Pozsgay, avagy valaki, aki tud gondolkozni, hogy itt más baj van? Banális, ostobán hangzó, mint minden igazság: a magyar kultúrát kell vitathatatlanul elsővé tenni a keleti Európában. Amíg ez be nem teljesül, addig Pozsgay Miklósnak kell megvédenie bennünket, jaj!

*

Az szép lesz, amikor Fallières, Franciaország elnöke ismerkedni fog, mint vendég, Európa fejedelmeivel. Nagyszerű, beszédes teremtménye a radikális köztársaságnak ez a Fallieres. Ha máról holnapra egy elképzelhetetlen államcsíny császárságot csinálna Franciaországból, Fallières nem változnék. Maradna az, aki: Fallières, okos és ravasz polgár, valaki, akire a császár is rászorulna. A demokráciának iszonyú és beismert szégyene az, hogy ilyenek a legszebb fiai, mint Fallières. Feudális országban, mint a mienk, ahol valaminek történnie kell, s nem történhetik rosszabb, mint ami van, sok bátorság kell ezt leírni. De leírtuk, hogy a kételkedőknek, a világ legértékesebb embereinek, kik Magyarországon sokan vannak, egy bánatos hangú sípot adjunk a szájukba. Fallières csak annyival különb egy született fejedelemnél, hogy nem szeret naponként tiszta inget venni. De ez az egyetlen elve is olyan, mint Jericho falai valának. Fallières még arra is képes, amikor alázatosan fejedelmeket látogat meg, hogy minden reggel tiszta inget vegyen.

*

Lujza, a Kóburgi Fülöp elvált, kalandos felesége, nekem (újságíró vagyok) személyes ismerősöm. Én se vagyok rá büszke, valószínűleg ő se, egyébként Párizsban találkoztunk. Most olvasom, hogy az édesanyja hagyatékát szeretné megmenteni az árveréstől. Az alsó- és felsőruhákat, nem nagy értékű ékszereket, alapjában elhasznált és avas holmikat. És telesírja Európa és Amerika összes lapjait, hogy nincs pénze. Ez a nő, ez a Lujza beteg, bomlón, kiabálóan öregedő asszony. Eddig folyton azzal hódította meg a világ részvétét, hogy polgári erkölcsét mutatta föl. Polgári erkölcsét, ami vagy van, vagy nincs, de szeretjük, ha egy királyleány is tiszteli. Nos a polgári erkölcs megengedi ennek a szegény, beteg asszonynak, hogy az édesanyja garderobe-jára spekuláljon. Mert nyilvánvaló az újságcikkekből, hogy Lujza e megható fogással pénzt akar fölhajtani. Beteg, szegény asszony, akiről élesen szólni nem emberséges dolog. De mégis fáj valakit, aki a fájdalomra és részvétre úgy rászorult, mint ő, ilyen szerepben látni. Milyen okos intézmény előkelő elzüllöttek számára a szanatórium, ilyenkor látható, íme.

*

Meghalt egy Adèle Collin nevű némber, aki abból élt, hogy Musset-t ismerte. Hallottam ezt a nőt mesélni, és soha jobban nem éreztem, mint akkor, hogy a legfifikusabb hazudozás se - tökéletes. A hazug beszédben egy ellen-zene van, csak fül kell hozzá. A legszebb és legfiatalabb női hangok se tudják a hazugságot elsikkasztani. És Adele Collin nagyon öreg is volt, és nagyon későn jutott eszébe, hogy ő Musset-hez milyen közel állott. A könyvek állástalan, facér újságírókkal Musset-ről íratott, csacsi hamisságok. Adele Collin kis pesztra volt a Musset-családban. Legfeljebb annyira emlékezhetett Musset-ből nemde, amennyire képes volt. A cselédszobában hallhatta, hogy az Alfréd úr megint részegen jött haza tegnap. De végül ő maga is elhitte már, hogy ő Musset-nek bizalmas őrangyala volt. S most is előttem van a vén, zavaros nő, aki még sírni is tudott olyan dolgokon, amikből egy szó se volt igaz, de amikből ő váratlanul, érdemetlenül híres, gondtalan, kényelmes öregkort élt. A nagy emberek nagysága ilyenkor szédítő, ilyen hatásokban. Musset szoborhoz tudta juttatni George Sand-t, akihez volt egy kis köze, s vajas kenyérhez Adèle Collint, akihez pláne semmi köze se volt.

A Hét 1907. november 24.

Barla

41. MAGYAR ESETEK ÉS A KÜLFÖLD

I.

A végtelen Björnson-affér

A Björnson-affér mindenképpen szamár és bosszantó eset, de főképpen azért, mert végtelen. Röviden meg kell állapítanunk egy régi ígéretünk értelmében valamit. Az öreg Björnson, mostanában és különösebben, sok nemzeti és nemzetiségi kérdésben exponálta magát. Támadta Poroszországot, mert gyalázatos erőszakot követ el a lengyeleken. Támadta a lengyeleket, akik elnyomottságuk mellett is rettenetesen el tudják nyomni a ruténeket. Nagy embere Björnson az örményeknek, akiknek érdekében sok cikket írt. Az amerikai japánüldözés idején a japánok mellé állott. Katalánia spanyol vidék, a katalán mozgalom furcsa és problematikus. De Björnson a hivatalos Spanyolországgal szemben Katalánia mellé állott. Ez csak egy-két kiragadott példája Björnson szereplésének. S egy dolog bizonyos, hogy Björnson, magyarul "vén hülye", jóhiszemű ember. Nem volna érdemes egy ilyen jóhiszemű embert meghódítani a magyar ügynek? Persze, a mai feudális uralomnak érdeke, hogy Björnson ne legyen baráti ismerője a magyar dolgoknak. Mert akkor volna csak igazán hadd-el-hadd azoknak, akik a rosszul informált Björnson révén nagy örömükre nemzeti mártírok lehetnek.

II.

Magyarország és Franciaország

Apponyiék kiválasztják a legutolsó franciákat, s ők, mint legelső magyarok, irodalmi fölolvasásokat élveznek e senkiktől. Így azután nem csodálatos, hogy a francia valakik Szófiába szívesebben mennek el, mint Budapestre. Nekünk ez úri kedvtelésből igazán csak egy dolog fáj. Tudjuk, személyes tapasztalataink vannak erről, a francia irodalom tele van kedves, komoly érdeklődéssel Magyarország iránt. Ezt az érdeklődést bele fogják fullasztani a nevetségességbe Apponyiék előkelő félműveltjei. Sacrebleu, hagyján, hogy ezek a népek, ezek az úgynevezett előkelő magyar társaságbeliek nem ismerték soha és nem ismerik a magyar irodalmat s a magyar írókat. De hogy a francia írókat is, akiknek kultuszával szeretnék megkülönböztetni magukat, csak annyira ismerik és tudják kiválogatni, ez disznóság.

III.

Tolsztoj és Makoviczky

Ráfogták Makoviczky Dusánra, aki magyar-tót ember s a Tolsztoj házi-orvosa, hogy ő volt az, aki Tolsztojt ellenünk hangolta. Érdekes dolog ám az, hogy ennek a Makoviczkynak miért kellett az ő Tolsztoj-imádatán kívül kivándorolnia. Mert életével kezdte dokumentálni, hogy ő Tolsztoj szerint való anarchista őskeresztyén. Nálunk az rettenetes bűn, ha valaki új lelki, kulturális és intellektuális dogmákhoz mer elszegődni. Olyan dogmákhoz, melyek még patentet nem nyertek nálunk. Gróf Batthyány Ervin csak azért lehet anarchista s kényszerzubbony nélkül, mert gróf. De ha már tudós, mint Schmitt Jenő, akkor pusztulnia kell. Makoviczky Dusán fölháborodva tiltakozik most az ellen, mintha ő a magyarságot s Magyarországot bárki előtt befeketítette volna. Nem tette, mi is hisszük, hála istennek, hogy nem tette. De reméljük azt se beszélte el senkinek, hogy nálunk mi a sorsa minden új hitvallónak. Mert evvel többet ártott volna nekünk a külföld előtt, mint a vén Tolsztoj felbőszítésével.

Budapesti Napló 1907. november 27.

A. E.

42. A NÉPPÁRT JÓ DOLGA

Az Egyszakasz bűzlik már napok óta, s még az öreg Szappanos is majdnem szagolja, csak a néppárt tart előkelő orra elé parfümös zsebkendőt. Kossuth megátkozta hűtlen híveit, hogy még koporsójukban se nyugodhassanak, elérette őket a nemezissel, megfenyegette választással. S a negyvennyolcas disszidensek, akárhogyan köpik is a markukat, görnyedten remegnek Kossuth pápa átka alatt. Nincs irgalom annak se égben, se földön, aki az Egyszakaszra, e szent dogmatitokra, azt meri mondani, hogy büdös. Ha tudniillik negyvennyolcas ember ez a vakmerő, akár hű párttag, akár kilépett csapodár. "Én nem akarom őket szavammal üldözni", mondotta Kossuth, s ez nagyon komoly fenyegetést jelent. Az Egyszakasz ellen, mely mintha csak az új rend szimbóluma lenne, még egy pihá-t se szabad mondani. Az Egyszakasztól csupán a néppártnak szabad undorodni, s csak a néppártnak van joga lávaként okádni a hazaszeretetet.

Ha van nemezis és Kossuth Ferenc azt mondja, hogy van, elérte a negyvennyolcas pártot s éppen csak a negyvennyolcas pártot érte el. A negyvennyolcas párt, mint egy bűnös, vén kéjenc, gyóntató papjává fogadta a néppártot, s a néppárt ugyancsak nem fukarkodik a penitencia-méréssel. Úgy bünteti a függetlenségi pártot, hogy minden régi bűnéért külön-külön lakoltatja meg. Hja, valamikor a negyvennyolcas párt volt büntető és nehezen irgalmazó. Valamikor a negyvennyolcas párt állhatott lesben s csíphette fülön azokat, akik bűnös alkonyatokon tilosban jártak. Most a néppárt lett az erények őre, s az árulkodó, hazafias rakétákat ő sütögeti.

Csak meg kell figyelni a néppártot minden kényes és kínos problémánál. Pedig talán 1867 óta összesen nem volt annyi kényes és kínos probléma, mint mostanában. "Szaladj neki vén bűnös, és törd be a fejedet" - vezényeli a néppárt. S míg a negyvennyolcas párt produkálja magát a falnakmenésben és elaljasodásban, csillogó vértben, büszkén mutogatja magát a néppárt.

Az Egyszakasz, ez az Egyszakasz csak egy dolog, a néppártnak nem is nagy. De még az Egyszakaszt se szalasztja el a néppárt, hogy ne tündököljön. Azonban az Egyszakasz még nem elég a makulátlanságra. S a néppárt nem elégszik meg csupán egy erénnyel és egy fogással. "Rakovszky István vezet a magyar parlament jogainak megvédésében." Ezt írja az Alkotmány ma, miközben kedvesen oldalba rúgja Justh Gyulát. "Rakovszkynak mindig volt érzéke és bátorsága a magyar parlament tekintélyének s magyar jellegének megvédésére." Valóban: Rakovszky tüzes, magyar ember, aki az elnöki emelvényen elbánik a garázda horvátokkal, de avval a magyarral is, aki Luegerről egy rossz szót mer szólni. S a néppárt el tud némítani nemcsak egy kaffogó horvátot, de egy katolikus Bozókyt is, ha az a klerikalizmus ellen mer szólni. Mindegy, az ország ezt nem veszi észre, az ország csak azt látja, hogy erő, bátorság és hazafiasság már csak a néppártban van.

Szegény, nemes néppárt, ő igazán csak barátságból marad benn a koalícióban. Hadd egyenek, hadd ruházkodjanak ki egy kicsit a negyvennyolcas éhesek és rongyosak. Hiszen a néppárt az emelt kvótát is szörnyű bűnnek tartja. Azzal vádolja Kossuthot, hogy formalitásokat fizettet meg évi négy milliókkal. Fölhívja Kossuthot, magyarázza meg, hogy mi a kvóta-emelés hiteles története. Csak éppen kíméletből nem mondja azt, hogy Kossuth csúnyán becsapta az országot, s a fölemelt kvótával Kossuth Ferenc miniszterségét fizeti meg az ország.

S amíg Rakovszky izgat Justh ellen s a néppárt régi kedve szerint tapos a Kossuth-néven, amely különben is nyomorúan össze van taposva, Kossuth Ferenc átkot szór a honárulókra. A honárulók pedig azok a negyvennyolcasok, akikben, ha nem is nagyon, de megmozdult valami, ami részben a választóktól való félelem, részben lelkiismeret. Ezek segítsenek kvótát emelni, házszabályt tiporni, alkotmányt gázolni, Egyszakaszt imádni. A néppárt közben szabadon mentheti a hazát Justh ellen, horvátok ellen. Vihogva figyelmeztetheti az országot, hogy milyen lutrit csinált a negyvennyolcas többséggel. Aggodalmasan sirathatja a magas kvótával megnyomorított országot. Tetemre hívhatja Kossuth Ferencet, s egyedül tüntethet az Egyszakasz ellen. Mindez Kossuth Ferencet nem bántja, mindezt Kossuth Ferenc észre sem veszi. Neki egyetlen gondja van, hogy ne legyen megbízhatatlan hírű egyetlen negyvennyolcas se. Nem atyai szívét, nem is a hiúságát bántja egy-egy ritka kilépés. De megborzad attól, hogy valahol azt hihetnék, hogy van nem mameluk negyvennyolcas.

A néppárt pedig vidáman készíti fenn és lenn magának a jövőt. Tisztelettel, türelemmel, sőt buzgalommal segít neki az egész parlament. Bizony a néppártnak jó dolga van, s még örülnünk kell, hogy ebben a szomorú és bajos országban valakiknek mégiscsak jó dolguk van.

Budapesti Napló 1907. november 28.

(A.)

43. A BOLTOS DOKTOR

- Dr. Szuly Aladár -

A "doktor úr" címet Budapesten, ebben a mindent elkoptató városban bizony alaposan elkoptatták. Nemcsak az egyetemi doktorgyáraké, nemcsak a magyar cifra nyomorúságé s nemcsak a kávéházi pincéreké a bűn. De a feudális, maradi, úri, magyar nyavalyáé főképpen, mely egy pillanatig nem látott nemesi diplomát a diplomában.

Sok mindent reméltünk valamikor ebben az országban, amiből semmi sem teljesedett. Az pedig legkevésbé teljesedett, hogy híres mágnásaink, akiknek olyan nagy az anglomániájuk agarászatban, bajuszban, bútorban és parlamenti smokkságban, Angolország példáját kövessék. Nincsenek mágnás-nagyiparosaink, mágnás-kereskedőink, s talán jó is, hogy nincsenek. Ha ezen a téren is csak annyira válnának be, mint másutt, jobb is, ha megmaradnak nagyúri semmiknek. A züllő és kitartott dzsentriknek csak egy piciny hányada tudott beilleszkedni a változott viszonyokba. Úgy látszik, hogy a doktor uraknak adatott meg nálunk a zsíros és modern életképesség. Mint ahogy Magyarországon, ahol gyönge és ideák nélkül élő polgárság van, a munkásságon kívül minden lendítő szerep az intellektuelekre vár.

Nagy örömmel hallunk hírt ismét egy kedves és szép doktor-szenzációról. A föloszló Terna egyik volt igazgatója új nagy üzlete, a Brázay-féle üzlet fölé saját és teljes nevét íratja: Dr. Szuly Aladár. Dr. Szuly Aladár is íme ott van a kevesek között, akik nekünk az új Magyarországot jósolják. Az ipszilonos és diplomás úr, aki dolgozni akar és tud. Aki már túl van a leggyógyíthatatlanabb nyavalyán, a magyar uraskodáson, s mint minden azzal egyenlő rangú úr, Európában érzi magát.

A doktor úrnak minden jót kívánunk, magunknak pedig sok olyan doktor urat, mint Szuly Aladár.

Budapesti Napló 1907. november 28.

L-i.

44. KEMÁL BEJ DEBRECENBEN

(Az írók és az idegesség)

Max Harden, aki már mondott nekünk, magyaroknak, egy-két gorombaságot, mondotta volna ezt is:

- Keveset tudok a magyar irodalomról, de ha volna ott Budapest körül valami, eljönne az.

Eljönne csakugyan, elmenne, ha volna, mint ahogy ki is megy, ami érték. Szamár beszéd, ha mi állítólagos nyelvi elszigeteltségünkkel ámítjuk magunkat és impotenciánkat. Laocet ókínai nyelvből is lefordították minden nyelvre: érdemes volt.

Akik színházba járnak és színházi híreket olvasnak, beszélik, hogy Budapest színházai erre az évre ismét külföldi élelemmel látták el magukat. Szóval, már megint fölfedezték Magyarországon azokat, akik otthon senkik. Viszont Zacconinak, aki bejárta kétszer-háromszor a világot, két-három nap elég volt, hogy meglássa és elvigye magával a Molnár Ferenc darabját.

De a legérdekesebb dolog mégis az, hogy Debrecen színházában török darabra készülnek. (Mégis csak lesz abban valami, hogy Debrecen török-tatár-szláv vegyülék.) Íme a török darabnak is szűk Macedónia, ha - darab, ha valami. Párizsban lázasan fordítják és olvassák az örmény verseket és rutén novellákat.

Mikszáthot nemcsak Angolországban olvassák. Most, karácsony előtt, Párizsban Hachette-éknál úgy vásárolják a Szent Péter esernyőjét a gyermekek számára, mint a cukorbonbont.

Kemál bej Debrecenben s minden nyelvű író ott, ahol akar, arathat megismerést és sikert. Legföljebb az a kis aggodalmunk van, hogy Magyarország mégis kivétel talán. Itt még idegen írónak sincs könnyű dolga.

Budapesti Napló 1907. november 30.

Lellei

45. PÁRIZSI MAGYAR DOLGOK

Párizs, november 27.

I.

Szent Erzsébet Párizsban

Khevenhüller-Metsch gróf Ausztria-Magyarország párizsi nagykövete, néhány napig "hivatása magaslatán" állhatott. Végre megint egy alkalom, mely méltó volt őhozzá, s amikor ő kedve szerint képviselhette a monarchiát. Szent Erzsébet ünnepéről van szó, melyet Párizsban is megtartottak. Egy magyar püspök helyett Nemes Antal apát utazott ki Párizsba a magyar klérus képviseletében. Ő mondta az ünnepi misét a Szent Erzsébet-templomban. Richard párizsi bíbornok-érsek is képviseltette magát. Amette érseki koadjutor mondott ünnepi szentbeszédet. Azóta a táviratok bizonyosan régen elvitték a hírét, hogy az ünnep fényesen sikerült. Ott volt a templomban nagykövetségünk minden tagja. Az osztrák-magyar kolóniának azok a kitűnőségei, akik minden ilyen esetben jelenlevők szoktak lenni. Szinte bizonyos, hogy voltak szép számmal ott osztrák és magyar zsidók is. Ők különösen szeretnek olyan nagykövetségi ünnepekre eljönni, melyeknek fő programszáma egy katolikus templomban folyik le. Nem is éppen Szent Erzsébet ünnepéről akarok én hazaírni. De arról a szellemről, mely Ausztria-Magyarország párizsi hivatalos képviseletében él. Khevenhüller grófnál klerikálisabb diplomatánk nincs s ez nagyon nagy dolog ám. Emlékezetes, hogyan exponálta magát Khevenhüller a párizsi nunciatúra botrányában. Büszke is szerfölött arra a nagy rendjelre, amit hálából a pápa küldött neki. Társaságát teljesen és kizárólag royalista és klerikális körökből válogatja a mi nagykövetünk. Úgy hogy voltaképpen inkább Rómát képviseli Párizsban, mint Ausztria-Magyarországot. A párizsi Szent Erzsébet-ünnepen ilyenformán nagy kedvvel vett részt Khevenhüller gróf, és még azt is megbocsátotta ennek a néhai Erzsébetnek, hogy magyar volt.

II.

Magyar egyetemi előadások Párizsban

Nyomtatott plakátok tudatják az érdeklődőkkel, hogy a párizsi egyetemen megkezdte az előadásait Kont Ignác. Csütörtökön és szombaton délutánonként tartja előadásait Kont úr. Témái: A magyar dráma a XIX. században, szemelvények magyar színpadi művekből s külön elemi nyelvoktatás. Sok hallgatója nem szokott lenni Kont úr előadásainak, de mégis örvendetes ez a dolog. Nem volt a világnak olyan nyelve, melyet egyetemi katedráról nem hallhatott az ember Párizsban, csak éppen magyarul nem tartott ott előadást senki egészen - Kont Ignácig. Kont úr nem zseni, de kedves, lelkes és jó magyar ember, kinek hálával tartozunk. Ő is Magyarországnak, amiért mint tanár vallási viszonyai miatt egy piciny álláshoz sem juthatott és nagy hasznára s nekünk is hasznunkra kénytelen volt kivándorolni.

Budapesti Napló 1907. november 30.

Brown

46. GLOSSZÁK

- nov. 29.

A Dózsa-féle jacquerie-nek még csak eljövendő hű hisztorikusa meg fogja bizonyára állapítani, hogy a Dózsa-lázadás nem tiszta magyarságlakta vidéken lángolt föl. Magyarországon parasztforradalom ott támadt mindig, ahol fajták éltek s keveredtek együtt, de sohase szűzmagyar tájakon. Hódmezővásárhely nem régi fölindulását is csak úgy érti meg az ember, ha eszébe veszi, hogy Hódmezővásárhely népének a vére vegyített magyarságú. Ezt az egész dolgot onnan kerítem különben így össze, hogy ifjú magyar szociológusaink évek óta hiába jósolgatják, hogy föltámad a paraszt s majd szétüt az úri politikusok között. A paraszt azonban nem támad föl, nem üt szét, s ha néha kapunk valamelyes hírt erős és tömeges népmozdulásról, Csaba és Orosháza felől jönnek ilyen hírek. Ezen a vidéken csakugyan indulatos, ambíciózus és nyugtalan a paraszt: tót-magyar vidék. Tessék csak visszaemlékezni a Nyírség forradalmára: ez is olyan vidék, ahol tót és magyar vér ömlöttek össze. A mi alföldi s már úgyahogy tiszta magyarságunk nem forradalmi hajlamú, s nem is volt soha. De már egy kis szláv vér-beömlés megdühíti, nyugtalanabbá, forróbbá s a kultúrára hasznosabbá teszi. S Marx vagy Engels, már nem is tudom melyik, a szláv fajtákkal szemben 1848 révén a magyarságban a forradalmi fajtát ünnepelte.

*

Bécsben pedig összeültek az egyetemi tanárok, bécsi Csaradák, bécsi Kmetyek és bécsi Piklerek egyformán. És együtt, egy akarattal megüzenték minden Luegernek, hogy a tudomány közös szerelmük és féltékenységük. Reverendás avagy vörös nyakkendős az egyetemi professzor Bécsben, mindenekelőtt a tudomány hivő, de vadulni is tudó jámbora. A szocialista Menger professzor temetésén ott voltak mindnyájan, minden világfölfogású bécsi egyetemi tanárok. S most egyenlő büszkeséggel jelentik ki, hogy ők politikusok pojácái nem lesznek, s a tudományt, melyben egyformán hisznek, megvédik, mert szabadnak akarják tudni. Hiszen magunk se adnók sokért, ha azt, ami Nyugatról jön; nem Bécs közvetítené nekünk, s ha sok minden olyan nem Bécsből jönne, ami jön. De megrendülve, szégyenkezve és geográfiát kicsúfolva, nem azt kell-e mondanunk, hogy nem a Lajta választ el minket Ausztriától és Európától, hanem valami sokkal szélesebb, még eléggé föl nem kutatott folyó?

*

Franciaország se Plátó és a boldogság országa, s Franciaországban sincs annyi tejföl, hogy fenékig minden tejföl legyen. Olvasom, s mintha csak itthonról olvasnék valami száraz, szívtelen statisztikát: elhagyják a földet a földhözragadtak. Elnéptelenednek Montenegro-nagyságú vidékek, hol valamikor nemzedékek élték le életüket panasztalanul, sőt vidáman. Alapjában agrárius, falusi szívem szeretné kidobogni azt a hamisságot, hogy az ipar, a sok új minden, tették boldogtalanná az agrikultúrát s a parasztot. De francia ügyekről írván, nincs bátorságom olyan tudománytalansághoz, amely illenék hozzám, ha magyar ügyekről írnék. A francia föld nem ott árvul el, ahol terméketlen, hanem ahol messze van az iparos városoktól. Ahol a paraszt okos példát lát és buzdítást kap, okosul és buzdul. Még ott is, ahol nehéz a földtől, a földből kicsikarni azt, ami kell. Ahol az ipar, a technika oktatja a parasztot, a paraszt zsíros, okos paraszt lesz. Ahol nem kopogtat a koponyáján semmi új, ott elpusztul olyan világgazdasági konstellációk miatt, amelyeknek milétét akkor se sejti, mikor az iparos város ördöngös találmányainak majmoló, helyes kisajátítása gazdaggá teszi.

*

Nagyharsánynak, Baranyában, van valami kétezerötszáz lakosa, s e nagy faluban két év óta nem született gyermek. Legföljebb idétlenül, kényszerítve, titokban vagy holtan, jobb erről nem beszélni. Magyar falu, sőt, ha jól tudom, kálvinista falu, sőt és legsőtebben - gazdag falu. S úgy írják, hogy gyermek, mondjuk olyan 1-10 év között növekvő, az egész faluban sincsen két tucat. Összegomolyog a fejemben mindenféle szamár és okos, összeolvasott teória. Faji, földrajzi, históriai, vallási, gazdasági, de nem boldogulok. Valami azt súgja, hogy mindaz, amit tudomány szerint mondhatnék, csak mára szóló igazság. De egy érzésem igaz: nagyon szerencsétlen ország lehet ám az, ahol nem engedik az utódjainkat megszületni.

*

Jászai Mariék vasárnap tárogató és belépődíj mellett elmondják és eléneklik: mi a haza? Matiné lesz ez, a Royal-hotel nagytermében, az Amerikából hazatérő magyarok fölsegélésére. Nem lesznek ott az Amerikába vándorlók s a hazatérők sem. Csak hivők és alattomos hitetlenek lesznek ott, de sebhelyesek és boldogtalanok nem. És Jászai Mariék, a hivők, bizonyosan sírva és siratóan, szépen fognak szavalni és énekelni a hazáról. És jó, hogy ezt a matinét nem lehet úgy megcsinálni, hogy Fiuméig és Hamburgig elhallassék. Mi lenne, ha hallaná ezt a sok szépet a Cunard- és Lloyd-hajók fázó, szomorú fedélzeti népe. Sírnának, talán a szívük is megrepedne, de mégis - muszáj volna menniök tovább az ismeretlen, a kenyér-matinét ígérő Amerika felé.

*

Vajda-Vojvoda Sándor csöndesen, de bátorságosan visszalopta magát a magyar parlamentbe, ahonnan kiűzték. S megáll az eszünk, mint valahányszor, ha túlságosan bolondot mutat az élet, a világ, a malom, amelyben taposunk. Csakugyan bűnt követett el ez a kiűzött oláh, hiszen jóvá, meg nem történtté semmit se tett? Vagy: csakugyan a hazafias harag űzte ki Vajdát, ha ilyen kevés idő olyan nagy haragot lelohaszthatott? Adj nékem világosságot egyetlen értelme és logikája a földi életnek s mostoha leánykájának, a magyar életnek: ó Véletlenség. Véletlenség, ha hazát árulunk, ha haragszunk, ha bocsánatot kapunk s ha egyáltalában nem csinálunk semmit. Véletlenség, ha akkor jó és hasznos volt egy hazaárulóval elbánni, s véletlenség, ha ma nem az. S hogy ez a két véletlenség így egymás mellé állhat, ugye hogy ez véletlenség, óh, szent Véletlenség?

A Hét 1907. december 1.

Barla

47. FEDÁK ÉS A GYORSHAJTÁS

A kétszáz koronáért, amire túlgyors automobiljáért ítélte el a budapesti rendőrség, nem sajnáljuk Fedák Sárit. Ha nagyon őszintéknek szabad volna lennünk, van még néhány balsiker, melyeket szintén nem siratunk meg, holott szintén Fedák Sárival történtek. Azért pláne irigyeljük a Sárit, hogy külföldre mehet, mert milyen irigylendő örömmel fog ő visszajönni. Nincs más célunk, mint az ő automobil-afférjából, e kicsi ügyből, kihozzuk a nagy tanulságokat. Tudniillik az élet olyan ravasz, hogy a maga nagy törvényeit a legfurcsábban kicsi esetekbe rejti. Hogy Fedák Sárit megbüntetik túl gyors automobiljáért, ebben egy nagy törvény és nagy igazság lappang.

Mindenütt lakol a világon, de sehol olyan könnyen, mint nálunk, nem lakol az ember azért, hogy siet. A beregszászi leány, aki mikor följött Budapestre, nem tudta, s talán még ma sem tudja, hogy miért szalad lovak nélkül a gépszekér, nagyon sietett. Egyre- kettőre, mint egy tüzes csikó, rugdosott el útjából divatos és kikiáltottan nagy nőket. Ez tetszett Budapestnek, mely a legkonszolidálatlanabb városa a világnak, s ahol futólag rettenetesen tudják honorálni a szokatlant. De nincs is város a világon, mely úgy tudjon büntetni a maga gyors hibájáért, mint Budapest. Ez egy őrlő, egy lejárató természetű város, mely még a sikert is csak azért adja, hogy mohón visszavegye. Sári ezt nem vette észre, s talán ebben az életben nem lesz ideje annyi bölcsességre, hogy ezt, amit írunk, megértse. Sári sietett s hogy, mihelyst tehette, automobilt vásárolt, ez már csak egy öntudatlan szimbóluma volt a Sári nagy sietségének.

Ami bekövetkezett, azt Fedák Sárin kívül mindenkinek előre kellett látnia. Még akkor is, ha az, mivel Fedák Sári jött, nagy kultúr-érték lett volna, amiről most nem vitázunk.

De még a szimbólum is megbosszulta magát: Fedák Sárit gyors hajtásért megbüntették. Oly kedves és mulatságos kis eset, hogy nem is tudunk szomorkodni miatta. Pedig alapjában nagyon szomorú eset, holott ezúttal csak egy Fedák Sárival esett meg.

BU 1907. december 4.

A. E.

48. FEKETE-KÉZ ÉS FEHÉR-KÉZ

Amerikában élő olaszok Fehér-Kéz címmel egy ligát alapítottak a Fekete-Kéz ellen. A Fekete-Kéz maga is olasz intézmény, mely Amerikában virul. Olyan, mint a szicíliai maffia, csak vadabb és amerikaiabb. A Fekete-Kéz titkos társaság, s olyan tagjai is vannak, akik nem is sejtik, hogy tagok. Voltaképpen csak a vezérek veszik hasznát a szörnyű Fekete-Kéznek. A Fekete-Kéz szervezete egyforma az egész világon. Ott is, ahol talán gyilkolni éppen nem gyilkol, s nem nevezi magát Fekete-Kéznek.

Boldogtalanul odasüllyedt a magyar közélet, hogy nemsokára egy becsületes szereplő ember sem lesz itt biztonságban. Talán nem szervezett maffiákat, de maffiákat érzünk mindenütt. Úgy érezzük, hogy állandó és sokféle a veszedelem. Hogy tagjai lehetünk sokszor tudatlanul egy-egy maffiának. Beugratottan, jóhiszeműen, becsületes emberek naivságával. Éppen úgy, mint vannak ilyen tagjai a nagy Fekete-Kéznek, az amerikainak. Hogy néhány vezérért dolgozunk, néhány mindenre képesért.

Politikailag is hát nem szinte az egész ország egy maffia-szerű vállalkozás balekje és áldozata lett? Sohse tudhatja itt a legnemesebb akcióba fogó ember sem, hogy akaratlanul nem egy Polónyi számára dolgozik. Így bosszulta meg magát ebben az országban a demokrácia és kultúra hiánya. S az az állapot, hogy a gazdasági züllés és vagyoni igazságtalanságok miatt nagyon nagy az éhesek és a minden-áron emberek száma. Róma lettünk a Catilinák idejéből, de nagy stílus nélkül.

Chicagóban a Fekete-Kéz ellen megcsinálták a Fehér-Kezet. Nem lehetne megcsinálni a bátor, becsületes kultúremberek ligáját Magyarországon? Talán ötszáz itt is akadna, mint Amerikában. Mert ismételjük, maffiákkal behálózott élet lett a magyar fórumélet. S a Fekete-Kéz elteszi a láb alól, aki csak útjában [van], s fölhasználtatni magát nem engedi.

Budapesti Napló 1907. december 5.

Lellei

49. VADÁSZAT PUSZTASZER KÖRÜL

Pusztaszeren és Pusztaszer körül, a Pallaviciniek hatalmas országában, nagyszerű vadászat készül. Dicséretére válik a magyar sajtónak, hogy e félig még csak jövő eseményről pontosan értesíti olvasóit. Tehát eljönnek Szerre vadászni Goluchovszki gróf, Ratibor, Schwarzenberg, Ottingen hercegek. Rajtuk kívül ott lesznek Traun, Anthan s a jó isten tudná megmondani, micsoda és milyen előkelő grófok és más rangú urak. Ezek az urak részben már meg is érkeztek Pusztaszerre, s kedvükért a gyorsvonat már Kisteleken megállott. Ropog, dörög a fegyver, hull az ápolt, fölnevelt, illedelmes vad ezerszámra. Milyen áldott, jó ország ez a Magyarország, s milyen nagy, előkelő urak járnak el ide vadászni.

Némely demokrata csirkefogóknak, akik pedig a hivatalos történelmet nem tisztelik vakon, Árpád és társai jutnak eszükbe.

Vajon Pusztaszeren csakugyan ezért történt volna a híres kötés, mely akkor is hiteles, ha nem történt volna meg? Ez az ország azért kívánt és akart itt megalakulni, hogy Pallaviciniék vadölő áldomáson vendégelhessék az idegen és hazai rablólovagok unokáit?

Egy kis birodalom a Pallavicini-domínium, s hasonló még van egy pár. A Kóburgok, Pallaviciniek, Wenckheimok, Schönbornok - nem akarunk több nevet fölsorolni - országaiból, ha ezeket Magyarországhoz kapcsolnák, egészen szép Magyarország születne. Mert ezek az országok nem tartoznak Magyarországhoz, még csak nem is társországok. Különben és egyébként szép, erős magyar faluk derülnének, élnének és szorgoskodnának ott, ahol mértföldeken át főúri tanyákat lát csak az ember. Különben és egyébként nem matinéval és Szózatot éneklő dalárdákkal kellene visszavárnunk azokat a magyarokat, akiknek Amerikában sincs hazájuk. Különben és egyébként nem vándorolnának ki a magyarok akkor is olyan számmal, amikor hallják, hogy a már Amerikában élő magyarok kétségbeesetten jönnek vissza.

Pusztaszeren és Pusztaszer körül víg az élet, s víg mindenütt a nagyúri földeken. Azt kell hinnünk, hogy azt a népet, amely Árpáddal jött ide, teljesen elmosta az idő vérfolyama. S azt kell hinnünk, hogy az a nép, amely ma él, nem is érdemli meg, hogy itt élhessen. Mert másképpen nem lehetnének Magyarországon külön országok, boldog egyeduralmak. Másképpen nem tűrné el a magyar nép, hogy Magyarország kegyetlen nagyurak vadászterülete legyen. Másképpen nem ritterek vadásznának most Pusztaszeren, de végre megcsinálná ott a nép az új szert. Az új kötést, mely után csak egy vadászat jönne még: azokra a latifundiumos urakra, akik miatt meg nem születhet egy becsületesebb, jobb Magyarország.

Budapesti Napló 1907. december 7.

Ód.

50. GLOSSZÁK

- dec. 6.

Szentkirályi bátyám, volt bíró s ma öreg, vidéki prókátor, panaszolta nekem a vasúton a minap: nem érti a fiatal magyarokat. Nem azért nem érti, mivel ő nagyon megöregedett, hanem azért, mert ilyen fiatal ő a hatvanas években sem volt, mint ma. Beszélt, beszélt Szentkirályi bátyám, s én haboztam, megcsókoljam-e a kezét (atyafiságban volnánk távolról), avagy a vállára üssek: jól szavalsz, öcsém. Furcsán is vagyok én a hatvanas évek magyar generációjának kevés ittmaradottjaival, azéval a generációéval, amelytől még Kecskeméthy Aurél is megkövetelte, hogy Európát lefőzze. Az emigránsok hozták-e magukkal ezt a nagyigényű levegőt, avagy a büszke elnyomottság lehelte: soha annyira Európa nem voltunk, mint akkor. Azok folytatásának, kortársának érzem magam, s mintha az ördög lopott volna közénk két frissebb generációt. Valahányszor egy olyan ember megy ki az életből, mint például Szabó Miklós, a Kúria volt elnöke, félelem fog el. Íme, elmennek azok, akikre e babonás és visszamenő országban hivatkozhatnánk, hogy hiszen élő tanúink vannak rá, hogy ebben az országban másképpen is volt. A fiatal Magyarország öregei távoznak sorban, s mi egyedül, a biztos vereség szomorú sejtésében maradunk itt együtt az új vénekkel, akik ott kezdik, ahol a régi fiatal magyarok Ferenc császár idejében végezték.

*

Amerikában, az Unióban, bocsánatot kérünk, a legújabb időkben gyanús és utált race-ból válik a legjobb yankee, még egyszer bocsánatot kérünk: a lengyel-zsidóból. Az Unió legmagasabb és szédítően nagy tekintélyű bíróságának legeleje, harmadszor is bocsánatot kérünk: lengyel-zsidó amerikánus. És Budapest egy nagy százalékú polgárságának el kell tűrnie azt a galád vádat, hogy esküdtbíráknak is megbízhatatlanok. Mi van ettől messze, vagy mi van ehhez közel, jósolják meg a jósok vagy a beavatottak.

*

A Terézváros temploma mögött a múlt estén ötven-hatvan rajztanuló s iskolából csődült inasgyerek lármázott. Rendőr sokáig nem háborgatta őket, tehát harciasak, hangosak, huncutkodók, harsányak, hetykék voltak. Egy tizenöt-tizenhat esztendős (de mivel púpos volt, lehetett idősebb is) magyarázta éppen:

- Mikor azt mondtam nekik, hogy szocialista vagyok, ők azt felelték: szervusz, testvér. Ezután káromkodtam egy nagyot, s azt mondtam: gazemberek, én hazafias vagyok. Erre szidtak, ütöttek, püföltek, amíg csak ti nem jöttetek.

Röhögött a csapat a kis púpos beszédére, s valaki nyomban válaszolt:

- Mindig azok és olyanok leszünk, hogy elbánjunk velük, a disznókkal.

Ez egy csatának az epilógusa volt, ahol az inascimborák két táborba álltak minden igaz ok nélkül. És ezek Magyarország leendő iparosai, s a leendő burzsoá Magyarország lesznek. Szép, hatalmas és tartalmas kilátások, de hogy azért majd akkor rosszabbul lesz, mint ma van, ne tessék hinni.

*

Bécsbe ment két magyar főúr, két gróf, hogy titokban válthassanak néhány golyót egymással. A titok Bécsben se maradt titok, de nem maradt titok az se, amit titokban tartunk egy évtized óta. Meghalt a százados vád vagy legalábbis titkok sírjába hullt, hogy a magyar mágnás külföldön él. Holott ott él, ha és amikor teheti, de nem olyan könnyű ma már ezért megvádolni őt. Nagy haladás ez az elnémult vád, ha meggondoljuk, hogy mennyi százados hit, babona él és virágzik itt pompásan. De ma már utazunk mind: a Lipótvárosból, városból, faluból és jövedelmeinket, ha volnának, sokan szeretnők külföldön elkölteni. Ilyenformán hogyne mennének még párbajozni is a külföldre a magyar mágnások? Kényelmet, kedves diszkréciót, puha szórakozást kínál az idegen hely. Itthon a robot, az unalom, a nagy szegénység és a politika járja. A magyar mágnásoknak valamikor, egy valószínűtlen, de lehető leszámolásnál nagy enyhítő körülményük lesz, hogy külföldre jártak. Ez valamelyes megkívánását a különb kultúrának fogja bizonyítani. S akik ítélkeznek fölöttük, úgy fogják várni őket, mint a Heine német Rajnája, mely mégis kedvelte a franciákat. Mágnásaink ma is külföldre járnak, még párbajozni is, de bárcsak ez volna a legkisebb bűnük.

*

Lukács, ma már Lucaciu László egy - hogy franciásan szóljunk - homme de qualité volt valamikor. Mikor Rómát s más helyeket megjárva, Magyarországba nagy ambíciókkal visszaérkezett. Szívesen mátkásodott volna a magyarság és magyar szereplés gondolatával. Akkor a magyar társadalom erősnek, összeforradónak, nagy dolgokra fölkészültnek látszott. És Lukács okos ember volt - akkor, és olvasott ember volt akkor. Nem kellett Lukács László, s az következett be, amit tudunk. Az első vád ellene - ha jól emlékezünk - egy Hóra idejéből leszármazott oláh versnek az átírása volt. Ekkor talán még nem ítélték el, de annál sűrűbben később. És ma Lukács László memorandista oláh, kipróbált mártír, egészen oláh s intellektusban szerfölött meggyöngült ember. Komolyan: már csak azért is oka volna reánk, magyarokra haragudnia, hogy engedtük egy olyan-amilyen, de mégis forrongó kultúrából, mondjuk félkultúrából, egy szomorúbba, egy fertály-kultúrába bukni, s ott elveszteni önmagát, a régi sokkal különbnek indult Lukács Lászlót.

A Hét 1907. december 8.

Barla

51. EGYETLEN ORVOSSÁG: A HARAKIRI

Vigyázzunk: ami most Magyarországon történik és történni fog, arra éhesen, kajánul les, figyel a nem koalíciós történelem. Descartes módszerével és szemével próbáljunk belenézni ebbe a szerencsétlen és bolond zavarba, melynek neve magyar politika. Skolasztikusok, svihákok, álgondolkozók összevissza, bitang munkája után a bitorlók helyébe legeslegelőször is jöjjön a józan ész. Kezdjük elölről a dolgot, mert úgy összegabalyították, hogy a megtébolyodás félelme nélkül nem lehet a közepébe ugrani.

Magyarország választó népe és Bécs, mintha csak összebeszéltek volna, megbuktattak itt mindent, ami volt. Nem egy rendszer bukott itt meg, hanem sok rendszer, húsz világnézlet, száz tradíció, ezer reménység. A szabadelvű párt és gróf Tisza István kezdték a bukást látszólag vagy valósággal azért, mert a házszabályokra akarták tenni rossz-szándékú kezüket. Az ország, a választó- és voksképes Magyarország úgy határozott, hogy vesszen, aki a házszabályokat gondolatban is érinti. Ez a határozat új embereket, új rendet, új megaláztatásokat s új csalódásokat adott Magyarországnak.

Az idő, az élet ezek a leghatalmasabb urak, kik Ausztriánál s a Habsburg-háznál is hatalmasabbak, nem adtak igazat Magyarországnak. Minden hasznunk az, franciásan beszélve, hogy új hercegeket kaptunk, akiknek új udvartartásuk lévén, új aprópénzt, sőt új bankókat fizetünk. Bárcsak mindenki Dunán túl, Tiszán túl, Lajtán, sőt Dráván túl boldog és megelégedett volna azáltal, hogy Kossuth F. úr v. b. t. t. majdnem nádor és miniszter.

A valóság azonban az, hogy csőd előtt állunk, s még szökni se tudunk semerre. Mindenki kompromittálta itt magát halálosan, régi rend, új rend, de talán legjobban a tisztelt választóközönség.

Azok a szörnyűen tiszteletre méltó képviselő urak, akik közül állítólag több mint száz ígérte el csak eddig magát a házszabályok revíziójára, arra kaptak mandátumot, hogy védjék meg a házszabályokat. Viszont ugyancsak a házszabályoknak a szeplőtelenség-dogmája emelte felénk a mai kormányt, az isten akárhova tegye. Csalódtak azok, akik a mandátumot arra kapták, hogy a házszabályok nebánstvirág lesznek. Csalódtak, akik mandátumokat osztogattak, adtak, sőt ezek legjobban csalódtak. Ezek tudniillik abban is csalódtak, hogy megbízható emberekkel van-e dolguk, olyan emberekkel, akik be tudják és be is akarták-e váltani az ígéreteiket.

Ennyi csalódás, csőd, bukás után történhetett csak, hogy ott vagyunk, ahol vagyunk. Ott vagyunk, ahol pozitívum csupán egy maradt: a képviselő urak és kormányférfiak minden-áron maradó szándéka. De ebbe belepusztulhat az ország, s nem tehet előre egy lépést, ha a leghíresebb kuruzslókhoz fordul is.

Az idő és az élet döntöttek választók és képviselők feje fölött: a házszabály-revízió kell. Még az is fölösleges kérdés, hogy a választók voltak-e rövidlátóbbak, mint amilyen perfidiával rövidlátók tiszteletre méltó tagjai a magyar parlamentnek, vagy egyformán rövidlátók, de egyformán perfidek valának választók és választottak.

A házszabály-revízió elkerüléséért fölfordult itt minden, s a házszabályokat mégis javítani kell. Nem jó, de kipróbált kormányzás helyett kaptuk a Hübele Balázsok kormányát és kormányzását, mely csak maradni akar, rontani és feketíteni. És mégis meg kell csinálni azt a revíziót, talán még horvátok nélkül is meg kellene csinálni.

Bizarrnak látszik az indítványunk, pedig nem bizarr, csak ilyen példátlanul mameluk-időkben az. A magyar parlament emberelje meg magát és konstatálja a teljes csődöt minden vonalon. És élete árán is segítsen az országon, végre bizony Magyarország egy kis parlamenti harakirit megér úgy, mint Párizs egy misét.

A nagy francia forradalom konventje egyszer úgy hozott törvényt, hogy a konvent akkori tagjairól kimondta, hogy a jövő konventben nem lehetnek képviselők. A konvent ki merte végezni magát, mikor úgy érezte, hogy csak így mentheti meg az országot. Ötezerszeresen dezavuált, boldogtalan, Bécstől ráncigált, horvátoktól pofozott parlamentünknek egy orvossága van: a meghalás. Ezt az ország koalíció-pártoló választóinak is érezniök kell, kiknek a bűnük majdnem olyan nagy, mint azoké, akik őket elbolondították. Csinálja meg rögtön, rögtön, amilyen rögtön csak lehet, a házszabályrevíziót s az általános választói jogot a magyar parlament. De mondja ki, hogy ők, a bűnösök, akikről csak a történelem fog még súlyosabban beszélni, mint mi, ennek a leendő parlamentnek, mely talán még megmentheti a pusztuló, haldokló Magyarországot, nem lehetnek a tagjai. Szavazzanak, menjenek, pusztuljanak, s talán lehetséges lesz elfelejteni és kiheverni őket.

Budapesti Napló 1907. december 8.

(A.)

52. A GYERMEK, A GYERMEK

A gyermek, a gyermek, ez a mi korunk legszebb dala. Franciaország tartja oda a pulzusát mindig annak, aki a mai társadalom lázállapotát megtudni, megismerni akarja. És Franciaország ma a Code civil a híres Code Napoléon, e tipikus polgári törvénykönyv legérdekesebb lapjait akarja kiszakítani és újakkal behelyettesíteni. Ezek a lapok a házasságról, elválásról, házasságtörésről, törvénytelen gyermekekről, kakuk-tojásokként becsempészettekről stb. szólnak. Ezek a reformok hihetetlenül és szenvedélyesen foglalkoztatnak minden élő lelket Franciaországban. Szélsőségek mérik össze a fegyvert: farizeusok, írástudók, jámborok, hülyék és új humanisták. S lehet, hogy a reformok nem is lesznek olyan vakmerőek, mint amilyeneknek ígérkeztek, de egy bizonyos. Minden harcon, vitán, bizonytalanságon keresztül átzúg ez a kiáltás: a gyermek, a gyermek.

A gyermek a gyermek, ő lett az emberiség új szerelme, bizalma, mindene. A gyermek, aki utánunk élni fog, s akit még a meddőség is szomorúan becéz és kedvel. Ami a keresztes háborúk idején a szent sír látása által való üdvözülés nagy hite volt, ma az lett a gyermekből. A gyermek a jövő, a gyermek a mi halálunk után a mi helyünkre áll. A gyermek folytatja azt, ami bennünket elkoptatott, az életet, melyet lehet gyűlölni de megtagadni [nem]. Mert az élet minden, s nincs nagyobb választása az embernek, mint hogy ő utána is emberek következnek, s ezek is élni, csalódni és remélni fognak.

A gyermek, a gyermek, szeretni kell a gyermeket akármilyen, mert a mi folytatásunk. S Franciaország után, mint mindenben, mindenütt ez a nóta fogja járni ezután. És sok undok bűne van az emberiségnek s nem nehéz utálni a mai társadalmat, de ez a kezdődő gyermekreligió: szép.

Budapesti Napló 1907. december 8.

Ód.

53. A SUSZTER KÉT ESETE

Íme, Magyarországon az élet és az igazság, ahogyan az ezerszer nyilatkozik, jelentkezik. Egy szegény ember, suszter, ötszáz korona kölcsönt akart volna fölvenni a házára. A telekkönyvben megtudja, hogy a házra rá van táblázva egy régi és régen kifizetett adósságból százhúsz forint. Ez az adósság nem adósság tehát, és a suszter nem tehet róla, de a telekkönyv se könnyű intézmény.

Ügyvédhez kellett fordulni a suszternek s az ügyvéd megmondta, milyen írások kellenek az ügyhöz. E tanácsért fölszámított egy summát, amit a suszter nem tudott kifizetni. Pörölt az ügyvéd, s pör közben már hiába ígért, könyörgött a suszter. A járásbíróság - meg is írjuk, melyik: a berettyóújfalusi - persze elmarasztalta a susztert. Ez nagy pör-költséggel növelte a követelést, s mikor a suszter már letörlesztett egy az alap-összegnél jóval nagyobbat, még mindig fönnmaradt négy forint adósság. Ezt a négy forintot háromszor ennyi költséggel betábláztatta a suszter házára az ügyvéd. Csak ilyen vége lett annak a bátorságnak, hogy egy megszorult suszter ügyvédhez fordult.

Van azonban ugyanennek a suszternek egy másik története, s ez is szép. Egyszer az a veszedelem érte, hogy neki kellett pörölnie negyven korona munkabérért. Legalábbis olyan jogos, megérdemelt munkabérért, mint az ügyvédé volt. Fölment a községházára, s kereste a jegyző urat, aki nem kicsi úr, ha nincs is éppen olyan, mint a szolgabíró. Fölment a suszter egyszer: a jegyző úrnak méltóztatott ott nem lenni. Fölment másodikszor, a jegyző úrnak nem volt ideje meghallgatni a susztert. Ötször hiába ment föl a suszter, s még talán ma is hasztalanul vizitelget. Az ő ügye nem sürgős, az ő panaszát nem muszáj meghallgatni.

Egyelőre csak ezt a két esetét sírja el a szegény suszter, s ő csak egy szegény ember. De hányan vannak ők még Magyarországon, akiknek ez a sorsuk, s akiknek így jár ki az igazság. A suszter két esete fölér egy hatkötetes, gyönge korrajzzal. Igen: ez a mai Magyarország, ahol úgy kormányoznak, közigazgatnak és szolgálnak igazsággal bennünket, ahogy az úri Magyarország alkalmazottainak tetszik. Mágnás, gazdag dzsentri, katolikus főpap az állam fölött van. Mi, a szegény milliók pedig át vagyunk nyújtva gyönge bírónak, gőgös szolgabírónak rossz jegyzőnek, éhes ügyvédnek, ostoba bürokratának s jól doboló végrehajtónak. Csak arra volnánk kíváncsiak a suszterrel egyetemben, hogy meddig bírjuk?

Budapesti Napló 1907. december 11.

Ód.

54. "ZÉ" ÉS "CETT"

"Cett" és Supilo nem fogta a hasát a kacagástól, "cett" és Thaly Kálmán nem fordult le a székről. Csak az újságírók csaptak reá a snájdig Rakovszky Stefi "cett"-jére. Ezek se valami előkelő és magyar okból, de gyors bosszúból. Rakovszky tudniillik éppen a "cett" előtt köpte le újból őket. De az újságírók viszont - "cett"-esen beszélve - tartsák a szájukat. Sőt a tollukat is lehetőleg hagyja el a pulyka-méreg. Ez az új rend, urak, s önök szinte valamennyien Rakovszkyék oldalán harcoltak. Most már tűrni kell, csönd legyen, rend legyen, "cett" legyen. Hogy Rakovszky "cett"-nek mondja a "zé"-t, természetes. Amiként nem volt természetes, hogy a Gotterhaltét ezelőtt két évvel Kossuth Lajos azt üzenté-nek ejtette ki. Rakovszky osztrák katonatiszt, s Fabritiust bizonyosan többször lágyította el a magyar merengés, mint őt. Rakovszky puszi-pajtása Luegernek, s akkor gyónik Ábel páternek, amikor akar. Szereti az osztrák császárt, ha jól viseli magát, s miután már Rakovszky úr kegyelmes úr, előreláthatólag meg lesz elégedve tartósan a császárral. Főképpen persze, ha Ausztria megmarad a jezsuiták és klerikálisok kezében, ha Magyarországon szabad lesz az ultramontán vásár, s ha a császár magyar királyi minőségében nem nagyon firtatja azt a buta általános választói jogot. Azt is tudjuk, nem újság, hogy gyermekeit is osztrák-németeknek nevelteti Rakovszky. Azok is "cett"-nek fogják mondani a magyar "zé"-t, de azért azokból is lehetnek még nagy hazafiak, nemzeti vezérek s magyar parlamenti nagyságok. Mindezt a verebek is csiripolják, annyira nem titkok, sőt régen megbocsátott ügyek. Miért is nem szólal meg egyszer németül a parlamentben Supilo? Olyankor, amikor Rakovszky István ő kegyelmessége elnököl pattogva. Ki kellene mégis próbálni ezt a "cett"-et s egy olyan híres, öreg, kálvinista kuruc türelmét, mint például Thaly Kálmán, ha már előbb Thaly jutott az eszünkbe. Mert bizony nem az a fontos itt, hogy "cett" s nem is Rakovszky úr kegyelmes személye. Hanem a "cett"-ek és Rakovszkyak egész fölkészült hatalmas tábora.

Hallottuk Rakovszky úr históriai beszédjét a híres koalíciós szabadságharc alatt. Azt írták akkor a most leköpött újságírók, hogy az a beszéd históriai szózat volt. Nekünk már akkor úgy tetszett, hogy históriaibb szózat hangzott el egyszer Debrecen egyik templomában egy más, egy kicsit komolyabb szabadságharc idején. Mindegy, ha krákogva, szótagokat nyelve beszélt légyen is Rakovszky úr, s ha ezt a beszédet nem is értette volna meg a komádi magyar, ez a beszéd mégis kuruc beszéd volt. De ugyanakkor, s már akkor tudtuk, hogy ez a beszéd lelkében is olyan álul magyar, mint zengésében - hogy egy "cett"-tel kezdődő szót használjunk. A francia klerikalizmus némely csapatjairól elhisszük, hogy nacionalistáknak legalább jó nacionalisták. Hogy a pápa papucsáért talán még se adnák oda Franciaországot nyelvestül, szőröstül, bőröstül. A Rakovszkyék nacionalizmusában még a feudálisokkal tartó félénk filiszterségnek konzervativizmusa és őszintesége sincs meg. Ez egyenesen Loyola nevében külön készített osztrák, mondjuk a közjog kedvéért: osztrák-magyar nacionalizmus. Olyan nacionalizmus, mely nációhoz fűzve nincs. Olyan nacionalizmus, mely könnyű lelkiismerettel lesz holnap keresztényszocializmus, holnapután mágnás-junker-konzervativizmus és naponként az, amit Róma reáparancsol.

Rakovszkyék, mikor Bécset szidva uzsorázzák ki a jámbor hazafiak érzéseit, Bécset nézik, s nem félnek, hogy Bécsben félreértik őket. Rakovszkyék szívéhez ezerszer közelebb van Bécs, mint például az egyelőre Lueger nélkül szűkölködő Budapest. De valahogyan Bécs el ne bízza magát ettől a nagy szerelemtől s ebben a nagy szerelemben. Ez a szerelem a hagyományosan katolikus Habsburg-dinasztia papos székvárosának szól. A császári Ausztriának, mely ha valami csodából máról-holnapra papfalóvá és radikálissá válnék, mint Franciaország, üthetné bottal e szerelem nyomát. Mert Rakovszkyék még Bécset is csak a Vatikánon keresztül szeretik, s ha az osztrák-németek elhagynák Rómát, Rakovszky még a "cett"-et is elhagyná. Pedig ez nagy dolog volna egy olyan osztrák-német léleknél, mint ő. De megtanulna latinul vagy spanyolul vagy az abesszínek nyelvén, olyan nyelven, ami a Vatikánnak s az elvetemedett, embertelen klerikalizmusnak kedves.

Íme, mit és mennyit jelent, őriz maga mögött az a tegnapi "cett", amellyel a magyar s neki ismeretlen "zé"-t Rakovszky úr fölcserélte. A klerikalizmus, a néppárt, Rakovszkyék s a mindegyik koalíciós pártban szétszórt reakcionáriusok képesek mindenre, még a magyar hazafiasságra is. És Justhot például, akinek agyát, szívét ezerszer jobban kínozza a horvát pimaszság, kifütyüli a magyar közvélemény, s Rakovszkynak, aki ravasz kihasználás nélkül nem hagy egy helyzetet sem, tapsol, virágot szór elébe, kifogja kocsijából a lovakat s húzza, röpíti azt a kocsit, amellyel a klerikalizmus érkezik vágtatásban a boldogtalan Magyarországra. A "zé" -t le fogja főzni a "cett" s a magyar, gyámoltalan jóhiszeműséget az ultramontán, bátor és ravasz vitézség.

Budapesti Napló 1907. december 13.

(A.)

55. ESETEK KIS-MAGYARORSZÁGBÓL

(Lukács Ferenc Ambrus - Kimennek a leányok - Százezer ember - Halkó István temetése)

Lukács Ferenc Ambrus Kisdengelegről életében se mozdult ki tízszer. Mondjuk, Margitta a legnagyobb város, amelyet életében látott. S elmegy, eljut, meg se áll New Yorkig, hol szinte agyonveri a félelem. Ki gondolt már arra, hogy ez se utolsó emberi tragédia? Kis magyar falukból titkos, rengeteg, idegen csodavárosokba kerülni. Mondják, írják, hogy Amerikában szörnyen sok a megháborodás magyarjaink között. Elveszi az eszüket a meglepetés, a tájékozatlanság, a csoda. Lukács Ferenc Ambrus otthon bíró is lehetett volna, ha a tönkremenés ki nem űzi. Ott künn Amerikában egyszerre csak kijelenti, hogy ő a nagyváradi püspök. És még Lukács Ferenc Ambrusnak szerencséje, hogy ilyen pompás a rögeszméje.

*

Mikor otthon jártam, a falumban, újságolták, hogy a leányok is kimennek Amerikába arról a vidékről, cselédeknek vagy varrni, fiatal, szép, falusi leányok. Vannak, akik kísérő nélkül és egyenesen azért mennek ki, hogy férj után nézzenek. Amerikáról úgy beszélnek az apró falukban, mint Kis-Magyarországról. Nagy-Magyarországból kivándorolnak a férfiak, a házasodható fiatalok. Nem természetes tehát, ha a leányok utánuk vándorolnak?

*

Százezer magyar ember szeretne sürgősen hazajönni Amerikából. Nem tehet értük semmit a szülőhaza, mely után naivan vágyakoznak. Nem tehet értük semmit, mert önmagáért sem tehet. De talán nem is merne tenni, mivel egy kicsit fél tőlük. Az O.M.G.E. egyszer panaszosan fölsikoltott, hogy a parasztban fölébredt a kóborlás ösztöne. Ez a százezer ember legalább még százezer embert elront, ha hazajön. Mert ezek már láttak, tanultak, tudnak. Nem lepne meg bennünket, ha az O.M.G.E. állami erővel akarná megakadályozni a visszavándorlást. Akit vissza lehet tartani a kivándorlástól, azt még meg lehet tartani ember-baromnak. A visszavándoroltak azonban már mindenképpen veszedelmes emberek. Nem fogja az állam megerőltetni magát, hogy azt a százezer visszavágyakozó magyart hazaszállíttassa kedvelt nagyurai nyakára.

*

Fiume felé megy a hajó, s haldoklik a tüdővészes Halkó István Gömörből. Egy napig, ha várna, földbe temetnék, s ő a földet kívánja. Még az[t] se bánná, ha fiumei föld lenne, csak föld lenne. És néhány száz magyar iszonyodva nézi. Ezek utálják a tengert, az ősmagyarok messze lakhattak a tengertől. Micsoda földindulás lehet itt, hogy a szegény magyarok rábízzák magukat az utált tenger nyugtalan hátára.

Budapesti Napló 1907. december 13.

Ód.

56. FEJEDELMI SZENZÁCIÓK

I.

Lipót király

Íme, Belgium királya s Kongó császárja, akire nem lehet a kényszerzubbonyt ráadni. Őrültsége nem egyszerű dementia senilis hanem a legösszetettebb. S egész Belgiumnak félnie kell a háborodott királytól. A királyi csavargótól, ahogyan a Vandervelde szocialista szókimondása elkeresztelte. Ha lemond, elveszi Vaughan bárónőt. Törvényesíti az ő állítólagos gyermekeit, s ad örök időkre trónkövetelőket Belgiumnak. Ha nem mond le, tovább pazarol és néróskodik. Európai formák között egészen olyan bolond, mint az annami király, akit a minap detronizáltak. De Belgium iskoláiban a királyhimnuszt az affér utolsó stációjáig énekelni fogják a gyermekek.

II.

Györgyék

György, a görög herceg és Bonaparte Mária hercegnő már pár hét óta házastársak. Mária hercegnő Párizsban lakott, s a házasságot ott kötötték meg a menyasszony atyjának óhajtására. Ezután elutaztak Görögországba, s ott most megint egybekeltek. Részben azért, mert Görögország népe elvárhatja, hogy ilyen parádétól őt ne üssék el. De azért is, mert itt az ortodox egyház ad össze, s nem egy szürke állami tisztviselő. Nincs kizárva, hogy két hét múlva elutaznak Szentpétervárra, s ott legfelségesebb rokonuk, a cárné kedvéért még egy esküvőt csapnak. Boldog fejedelmi mátkák, akik annyiszor kelhetnek össze, ahányszor abban kedvük telik. Sokak szerint a házasságban az egybekelés marad meg legjobb emlékként, s nekik ez emlékből is több jut, mint másoknak.

III.

Nikita szerencséje

Montenegróban ismét csöndes minden: a dinasztia sorsa biztos. És Adam asszony, a jeles francia írónő jut az eszünkbe. Adam asszony bejárta egész Európát, s szeret nagy politikát csinálni. Ő mondta egyszer a szalonjában, hogy fejedelemnek Montenegróban legjobb lenni. Istenem, amikor Párizsba a kommün alatt már győzelmesen bevonultak a versailles-iak, ezt Párizs némely részében csak két nap múlva tudták meg a megszállottak. Ellenben, ha Montenegró határszélén valami baj van, egy hű ember csak bekiált Cettinjébe. Általában Adam asszony kedvesen és komolyan elbeszélte mindazt Montenegróról, amit a humoros újságkomikusok gonoszul megírtak. És mégis, komolyan, ha már az ember kénytelen uralkodni, sokkal jobb ez Montenegróban vagy Monacóban, mint máshol.

Budapesti Napló 1907. december 14.

Ód.

57. GLOSSZÁK

- dec. 13.

Hugónak, Victor Hugónak, aki pedig magyarokkal koplalt együtt és komédiázott a legkomolyabban Jersey szigetén, agg korára új mániája támadt. Talán Byron, a hellenofil Byron példájára emlékezett, persze becses bőrének kockáztatása nélkül, s elnézett Keletre, hogy szépet lásson. És úgy látta, hogy Keleten egy új Franciaország születhetnék, ha sok akadály között legfőbb akadálynak itt nem lebzselnénk mi, ázsiai magyarok. S az öreg Jupiter akkor, halála előtt, nagyon bántott bennünket magyarokat, és mi akkor még kevesebb okmánnyal igazolhattuk magunkat, mint ma. De ma már vagyunk Árpáddal jött magyarok, akik ilyet is mernőnk mondani: hát legyen egy keleti Franciaország Romániából, ha lehet, akár mindenáron. De vígan-búsan tudjuk, hogy nem lehet, hogy a régi romantikának vége, s Victor Hugo álmát nyolc Björnson hiába nyergelné meg. Egy nagy, teljes Románia se tudna kultúrbiztonságot, ajándékot többet adni Európának és a világnak, mint a mai kicsi és majdnem mulatságosan sanyarú. El kell hinnünk, még ha Nagy Emilék malmára hajtjuk is a vizet, hogy itt nekünk, Magyarországnak, kultúrszerepünk van, noha régen és egyre késünk ezt a szerepet betölteni.

*

A jó Girault szomorú példáját ajánljuk figyelmükbe azoknak, akik a messiási és apostoli pályára készülnek. Nem hisszük ugyan, hogy Magyarországon, a rest és piszkos józanság klasszikus földjén nagyon szükséges ez az óvás, de hátha, hátha, tehát elmondjuk a Girault esetét. Girault francia kommunista-anarchista volt, de megunta, hogy ő mindig csak beszéljen egy Ikáriáról, egy különb világról. Párizs mellett, St. Germainben tizennyolc-húsz emberrel megcsinálta a kommunizmus liliputi országát. Közös kertmívelés, közös feleségek, közös nyomda és munka anarchista írások nyomására, közös tehenek és a többi. Fél év múlva mindenki megszökött Girault mellől, aki különben Louise Michel tanítványa, ex-nyomdász, szónok, kicsit költő, kicsit művész, kicsit tudós. És most árván, bár nem egészen hitevesztetten jár-kel a jó Girault. Emberek, főképpen magyarok, óvakodjatok attól, hogy megvalósítsátok, amit beszédekben ígértek.

*

Az O.M.G.E. mulat és nem sírva mulat, mert annak a magyarnak, aki mindig sírva mulatott, ma olyan jó dolga van, hogy kacagva mulathat. Miért az O.M.G.E., miért a kívül-angol-belül-tunguz uraknak ő nagy örömük? Részletezni nem is tudnók, megmondani is csak az erzsébetvárosi orfeumok nyelvén: minden öröm reájuk. Nem adnám semmiért, egy nagy német bank igazgatóságáért s talán még ezer földért sem[!], ha nekem ma Magyarországon kétezer hold adósságtalan príma földem volna. Ég és föld összeszakadhat, háború indulhat, föltalálhatják az aranyfabrikálást, szűz telekkönyvű magyar úrnak itthon, előre kiszámíthatólag ötven éven belül, semmi sem árthat. Hátha még annyira nem nézném a világot s nem gondolkoznék, mint ők. Gyönyörnek sok volna, annyit már áhítni se akarok, megmaradok a kétezer hold príma földnél.

*

Flammarion öregesen keresi az Istent, a titkokat, a rejtelmeket, a szent emberi célokat, a csodákat. De az egész intellektuel-hordán, bocsánat a szándékosan durva szóért, ilyen religiós düh észlelhető. Úgy látszik, hogy a humanizmus vallása nem válik be vallásnak, vallás pedig kell. Már Budapesten hallunk öregekről, ifjakról, poétákról, gondolkozókról, akik - keresnek. Keresnek valamit, valamiket, istenfélét, istenféléket, lélek-mámort, narkózist. Újat természetesen, de nem tudunk kezeskedni, hogy vajon nem odatalálnak-e, ahonnan X. Pius nyilaz. Az Istennek megvan az a természete, hogy míg az ember ki nem cserélődik, ő nem változik meg az Istennek sem. Nagy-nagy istenesség készül ráülni a világra ismét, miként annyiszor. Milyen jó, hogy Magyarország társadalmát nem fogja megrázkódtatni ez a világ-áramlás. Mi, keveseken kívül, nem estünk át semmi intellektuális válságon századok óta. S ha azok a társadalmak, melyek megtépve, gyáván a régi Istent hozzák vissza és visszahozzák, találkoznak velünk, akik a régi Isten mellett elvből kitartottunk, meg fognak ütődni, hogy mi milyen előrelátók vagyunk.

*

Kiss Józsefről álmodok itt egy percet, minden ígéretet cserbenhagyva, tilalmat kijátszva, s úgy, hogy talán meg se jelennek e sorok. Ki ő, mi ő, miért került éppen hozzánk, ő szenvedésére, mi büszkeségünkre, majd elmondják mások. Ünneplésére készülünk tudniillik, s attól félek, hogy meghal egy régi babona, s mi nem tudunk igaziakat - ünnepelni sem. Tehát ő róla álmodok, az ő győzelmes, példátlan, szép, babéros öregségéről. Adatik-e az még valakinek, kik az ő útján óhajtanánk dalolva járni, mint az Anatole France görög lantos-királyának: majdnem ravaszul fiatalnak maradni? Honnan hozta ezt a csodálatos fiatalságot, holott a mi nedvetlen talajunkból nem szívhatta? Kell lenniök nem ismert földnek és áldott méhű anyáknak, messze földnek s messze anyáknak. Onnan, tőlük jött ő is, a ritkákkal, kivételesekkel, akik Cézárnak hiszik az életet, de meghalni is szalutálva és dalolva halnak meg előtte, hogy soha meg ne haljanak.

*

Polónyinak is csodálkozására ez az ország, ez a Budapest, ez a magyar társadalom nem lázong. Úgy látszik, hogy minket már nem tud meglepni se politika, se bírósági ítélet, se undokság, se semmi. Alapjában gyorsan jutottunk el a nil admirari-hoz. Annyi minden furcsa, veszett, gonosz és bolond történt velünk, hogy már elfelejtettünk csodálkozni. Másutt egy kis rend akad, egy kis morális gát, valami szükséges, társadalmilag törvényesített szamárság. Mi régen túl vagyunk s előtte sohase voltunk az ilyen valamiknek. Tehetnek velünk, ami csak tetszik s amit csak kibírunk, pedig sokat bírunk ki. Figyelmeztetjük a ma grasszáló társadalmi túlhatalmat, hogy bennünket nem lehet meglepni. Polónyi vagy akárki jöjjön, fogja meg az orrunkat, kápráztassa el a szemünket, vezessen. Nincs olyan valaki ma már, akitől az orrunk összefacsarodhatnék, akár Polónyinak, akár az ellenségeinek a barátja, jöjjön.

A Hét 1907. december 15.

Barla

58. A LEGBÚSABB PÁRT

Egy Sedanba vitt Magyarország s egy vert hadvezér egy becsületes ember, akinek a győzőt kell játszania. Ez a háttér, s a színen egy aggódó, rossz álmú, szomorú embert látunk: gróf Andrássy Gyulának hívják. Talentumos fia egy zseniális, építő természetű apának, komoly, derék, tudós és ambíciós. Hányszor kell naponkint legyintenie tolakodó árnyak felé, s fölsóhajtania: nem ezt akartam.

Az Andrássy pártja riadót fúvat mostanában sűrűen. S ez a riadó úgy hasonlít a Lengyelország felé menekülő nagyságos fejedelem búcsú-riadójához. Ezután már csak a nóta jöhet: "zöld erdő harmatát, piros csizmák nyomát, hóval fedi be a tél." Hajh, még Nietzsche erkölcsei mellett is nagy bűn, nagyon nagy bűn, a szülőgyilkosság. De mindenek fölött való nagy bűn egy nemzettársadalmat sikertelen forradalomba vinni.

A negyvennyolcasok úgy tettek, mint Bocskai kóbor, vitéz hajdúi: ők csak nyerhettek a harcban. Győzelmet, erkölcsöt, tisztességet, nevet, de mindenesetre zsákmányt. A néppárt távolabbra nézett, messzibb célokért, taktikából harcolt, s nem bánta, akármi lesz a vég. De gróf Andrássy Gyula egy gróf Andrássy Gyulának a fia. Gróf Andrássy Gyula ismeri a históriát s az erőket, melyekből minden jelen adódik s minden jövő fejlődik. Hát ma is azt vallja-e az alkotmánypárt, hogy jó dolog volt írmagot se hagyni a régi hatvanhetesekből?

Az alkotmánypártnak - írja a párt egyik lapja - föl kell hagynia a "bocsánatot kérek, hogy a világon vagyok" álláspontjával. Ugyancsak ez a lap gúnyos bánattal konstatálja, hogy ez a Budapest, melynek polgársága túlnyomó részében hatvanhetes, kilenctized részben negyvennyolcas képviselőt választott. Osztozkodni, ahol az összefolyt régi és alkalmi negyvennyolcasság mindent el nem árasztott, voltaképpen csak a negyvennyolcasok és a néppárt osztozkodnak. A nemzeti intelligencia jobb érzésű és mindentől megcsömörlött része föltűnően kezd érdeklődni a szocializmus iránt. Nagyon jól lát az alkotmánypárt valóban, de meg meri-e látni azt is, hogy kicsodák ennek az okai?

Alakult pedig az alkotmánypárt a kockára tett s visszaszerzendő alkotmány nevében. Ma megvan az alkotmány, legalább az alkotmánypárt azt állítja, hogy megvan. Nagy nevek díszítik a pártkoszorút, társaságnak is előkelő ez a párt. Mikor a koalíció, a nyergetlen paripa: az engedélyezett hatalom hátára került, bizonyosan örültek is az alkotmánypárti urak. Lám, milyen okos volt minél kevesebbet engedni maguk közé a nem korai és hiteles disszidensek közül. Azután milyen öröm: közülük való vagy legalábbis hozzájuk állott a miniszterelnök. A pártvezér belügyminiszter, aki választatni szokott s az államtitkár, aki szintén választatni szokott, szintén az övék. Oda és annyi főispánt küldenek, ahova és amennyit akarnak. Ilyen körülmények között még öljünk egy kicsit. Most már öljük meg alaposan és mind a régi elvtársakat. És az alkotmánypárt elnémította, kiirtotta a hatvanhetet annak a negyvennyolcnak a számára, mely kormányozni nem tud, de melynek nem is fontos a negyvennyolc, amellett, hogy hatvanhetet hiúságból és gyávaságból nem tud mondani. És annak a néppártnak a számára, mely előtt igazán a hatvanhét a leglényegtelenebb.

"Gyakorlatban - írja az alkotmánypárt lapja - a hatvanhét legalábbis akkorát lépett a negyvennyolc felé, mint amekkorát kellett lépnie, ha a valóságban akart cselekedni s a levegőben bizonytalankodni nem akart, a negyvennyolcnak a hatvanhét felé. A határok azért nem mosódtak el, megmaradtak, meg is maradnak, s mentül több joga van az életre a hatvanhétnek, annál több oka[van] az éberségre a negyvennyolcnak.["]

Hajh, nem egészen úgy van, ahogy az alkotmánypárt finomkodva s titkolózva mondja. A helyzet az, hogy nincs negyvennyolc, s a hatvanhét nagyon erőtlen az alkotmánypárti kezekben az alkotmánypárt hibája miatt.

Szomorú, de szinte szentírás: a mai Európában, a mai Ausztria-Magyarországban vagy Deák szelleme kormányozhat vagy a - katonaság. A koalíció bomlik, az általános választói jognak jönnie kell, s az ország nagyobbik felében korrupt és a nembánomság híve, tisztességesebb felében pedig remény nélkül élő.

Az alkotmánypárt a legbúsabb párt ma, majdnem olyan bús, mint az ország. Alkotmányt akart menteni egy bűnösnek deklarált rendszert. Megölte és megölette a szabadelvű pártot, s elfűrészelte maga alatt a fát. Csak egy kicsit katolikusabb, mágnásosabb, konzervatívabb, kaszinóibb amannál. De jóval-jóval képtelenebb még vállalni is azt, hogy Magyarország konszolidáltságát vissza tudja adni.

Bár mi látnánk rosszul s nem az alkotmánypárt, de Andrássy Gyula okvetlenül élő, belső vágyakozása győzne. A másik Andrássy Gyula fiáé, aki ha tévedt is, de hitványabb Magyarországot nem akarhat, mint az apja akart. Egy nagy, bűnös hazugság átka fekszik az országon, s ez nyomja az alkotmánypártot is. Az Andrássy Gyula bűnbánata és becsületessége, mely kiváltképpen fénylik a mai cselekvő politikusok sötétségében, hátha tehetne csodát. A csoda segíthet már csak az alkotmánypárton és - Magyarországon.

Budapesti Napló 1907. december 15.

(A.)

59. KISS JÓZSEF

Az én Jehovám, Istenem, Krisztusom, Sorsom vagy mim, adna nékem negyven esztendőt - élni, tehát még kilencet és valamit. Nem fog adni, holott csak annyi esztendőt kérek életnek, amennyi óta Kiss József ezen a búzatermelő és kalásztalan Magyarországon verseket ír. Adna nékem negyven esztendőt csak azért, mert nagy dolog volna azt megtudni, mit érez az ember, ha negyven évig király. Ha negyven évig úgy király, hogy mindig inkognitóra van kényszerítve, s ha koronázni is csak olyan koronával koronázzák meg, mely históriátlan.

Petrovics Sándornak mégiscsak jó mészárszékű és rokonságú ember volt az édesapja, őmagának pedig olyan villamos lelke volt, hogy a haragos Ég is megijedt tőle. De ha valaki a falusi, zsidó árendás házából indul el, ha félénken, illatos halk és új muzsikás álmokkal indul el, borzasztó ez nálunk, itthon. Valahogyan Spinózával barátkozhatott össze nagyon gyorsan a mezőcsáti legényke, mert királyi trónusra tudott ülni már akkor, amikor a trónusát alig százan látták.

Ő, talán itthon a maga kora számára előbb jött mindünknél, akik valami átokból bármikor korok számára kívántunk érkezni. Nem kalibereket hasonlítgatunk, de Ibsennek elég korán a storthing szavazta meg az élethezvalót, ha már egy norvég Napóleon nem csinálhatott belőle pair-t. Kiss József előtt az akkor nobilisabb, de a maiként európaiatlan s talán még gőgösebb Magyarország fölvont minden várhidat. Kibírta, mert tudta, hogy király, s még azt is kibírta, hogy azért szeresse meg a publikum, amire ő sohse volt büszke. Szinte gonosz öröm szállna meg bennünket, ha búsak, becsületesek és végzet-sejtők nem volnánk, hogy Kiss Józsefet iskolákban szavalják, s csak éppen azt nem tudják elegen, hogy a koszorús Kiss Józsefnél van egy különb poéta Kiss József.

Max Nordaut nem szeretem, s mikor Párizsban beszélgettem vele, ott volt asztalán nyitva és megjelezve a Kiss József könyve. És kérdezte, hogy bús-e, víg-e, tud-e még dalolni az ő nagy barátja? Egyszerre másnak láttam Nordaut, aki talán magyarul is csak Kiss Józsefért nem felejtett el.

Holnap, vasárnap, a Petőfi Társaság kezdi meg sorát a Kiss József-ünnepeknek. S egy ifjú poéta fog dalolni Magyarországnak: Kiss Józsefnek hívják. Tele van a lelke álmokkal és dalokkal ma is. Ma már talán meghallják a dalát mindenek, s egy marék virágot szór elébe mindenki. Egy kapocs volt a lelke negyven évig, a mi dacos, ázsiai szívünk, és Európa között. Most már fogadjuk őt mindnyájan egészen a szívünkbe.

Budapesti Napló 1907. december 15.

Ód.

60. ÉLJEN A VÁRMEGYE

Az apámnak, Szilágy vármegyében, egyetlen boldog álma volt valamikor: hogy központi főszolgabíró s azután alispán lehetne a fia. Többre nem gondolt, főispánságról nem fantáziált, csak magyar és vidéki ember érti meg ezt. S lett belőlem vármegyei ember helyett a vármegye becsületes gyűlölője Magyarországon, örömömre.

Mocsáry Lajos, aki egyébként európai ember, a Kossuth-Apponyi-forradalom idején, tanácsokat adott a vármegyéknek. Ezek a tanácsok olyanok voltak, mint a vármegye maga: büszkék és ostobák. Lökjön el a vármegye mindent, ami betű, ami értelem, ami új. Tegyen úgy, mint II. József korában: hordassa máglyára az írásokat és nyomtatványokat.

Jó tanácsok voltak ezek, s Magyarországon mindig megfogadta az ilyen jó tanácsokat a vármegye. Hajh, a vármegye nem változott századok óta: az alispán piros borral itat ma is. S a páva csak a legritkább esetekben száll föl a vármegye-házra, szegény legények szabadulására.

II. Józsefet a kalapos királyt megigézték Voltaire és társai, a kor. Ez az aufklérista császár úgy gyűlölte a magyar vármegyét, mint ma egy intelligens magyar tudja gyűlölni. Akkor minden nemes vármegye így kezdte határozatait: Nos universitas comitatus. Nincs az a császár vagy király, aki gőgösebben tudjon beszélni. És ugyanaz a József császár, aki halála előtt kibékült velünk, magyarokkal, mondott egy nagyon okos dolgot: "Ich verbiete mir anhero die pluralia, Comitate sind nur singularia. Es giebt[!] nur ein plurale: Nos status et ordines Hungariae." Egy veszekedett Lengyel Zoltán nem tudná szebben megmondani, hogy a vármegyének - kuss.

Emlékszem, vidéki koromból, hogy a vármegye nem változott meg, s ebben az alig konszolidált Magyarországban, a vármegye az igazi ország. Ott is, ahol erkölcstelen paktum van románokkal, tótokkal, szerbekkel, szászokkal. Ott is, ahol Tisza István az úr vagy Andrássy vagy valamely pápista hatalom.

S arra is emlékszem, Nagyváradon (az ország e nagyon nyugtalan és értelmes vidéki városában éltem sokáig), hogy a vármegye rettenetesen gyűlöli a várost. "Coki város, mikor a vármegye mulat" (a vármegye szeret mulatni), mondja, szokta harsogni, a fals és igazi dzsentri egyformán, Nagyváradon.

Ergo, lyukadjunk már ki: most van a vármegye szezónja, most választ a vármegye. Talán az egy Békésen kívül, ahol Achim L. András dirigál, nincs semmi baj. Az atyafiság összetart, s az atyafiság mindig a hatalommal tart. De jelszó kell még a magyar vármegyének is, még az új rend idején is. Persze nem a Borsod vármegye bátor lépésére emlékszik a vármegye, mikor Borsod a szekularizációt sürgette. De mivel szívesebben emlékszik arra az időre, amikor Mocsáry szerint elégetett minden fölvilágosító betűt. És arra a hőstettre, amikor Kovács Gusztávot Debrecenben félholtra-verten halottas kocsira rakták. Ha gonoszak akarnánk lenni, még azt is szívesen ajándékoznók a vármegyének, hogy a pénztárra emlékszik. Mert "mire jó az árvakassza, hogy a dzsentri elsikkassza."

Abszolute és haragosan nem vagyok elragadtatva a módtól, mellyel Budapesttel az ő jelenlegi urai bánnak. De, oh pesti adófizetők és polgárok, van-e sejtésetek, hogy mi történik a vármegyékben? (Széll vagy Apponyi egyszer zavarból ezt a rossz szót mondta ki: a perifériákon, s azóta minden magyar analfabéta ezt használja.)

A vármegyék ma (éljen Kossuth Ferenc és vidéke) inkább országok, mint Magyarország. Magyarországnak például szabad kvótát emelni, a császárnak behasalni, katona-költséget emelni, a vármegyének szabad ellenben önmagát szolgálni s az uralkodó rokonságot.

Jó kis hecc volt ez a Kossuth-Apponyi-féle szabadságharc, mely még Ugron Gáborból is föltámadt embert és mamelukvezért tudott csinálni. Fenének kell most már itt parlament, mikor van hatvan és egynéhány vármegye, ha jól tudom. Még csak az nem történt meg, hogy Ugron Gábor ajánlja a magyaroknak: menjünk be a Reichsrath-ba. Talán ez is meg fog történni rövid időn belül, hiszen a vármegye a fő és fontos, nem az ország.

A vármegyét ösmerem, hálaistennek, tele vagyok emlékekkel és vármegyei rokonsággal. Tudom, hogy kikkel közigazgatnak bennünket a vármegyében. Van egy pajtásom, akivel együtt hallgattam a jogot, s aki ötször volt a hülyén idegesek szanatóriumában. Ma ez az úr, mert ma már úr, főszolgabíró, s talán holnap főispán lesz egyenesen. Nagy következetlenség volna a vármegyétől s az új rendtől, ha nem csinálna belőle főispánt.

Éljen a vármegye, mely most választ és nagy ország ebben a kis országban. Hiszen már Budapest is vármegye lett egy kis kóser mellék-ízzel. Ez a jövő, ez az ország, ez a minden, még ha rosszabb rend is fog jönni a koalícióból. Éljen a vármegye, hiszen egész Magyarország egy erőteljes és aggodalmas vármegye a Habsburgok birodalmában. Annyi erővel, hogy kitartsa a rokonságot és annyi aggodalommal, hogy féljen az általános választói jog következményeitől. A paraszt meg- és alaposan megvan közigazgatva. Az éhes és szegény dzsentri és hamis dzsentri el van látva. A mágnás, főpap és minden reverendás pap ki van szolgálva. Kell-e ennél tökéletesebb, nagyobb és szebb institúció?

Választ a vármegye, s egy pillanatig nem jut az eszébe, hogy lehet valamikor majd másként is. Ezeréves intézmény a vármegye, s a sejtőképessége kipróbáltan erős. Ha egy Kossuth a Habsburgokkal szűrte össze a levet, abból legalább is ötvenéves állandóság lesz, még akkor is, ha a Habsburg kicserélődik, s a Kossuth úgy hal meg, hogy hamarabb kap szobrot, mint az apja. Minden el fog itt romlani egészen, de élni fog a vármegye. A vármegye, mely hű dajkája néhány szerencsés családnak. És vesszen az ország, mert ez igazán mellékes, de éljen, éljen a vármegye.

Budapesti Napló 1907. december 18.

(A.)