181. EGY ÚJ SOMLÓ-ÜGY

Budapest, május 19.

Akarja-e Magyarország társadalma, hogy sorsát az apátkanonokok világfelfogása szabja meg? Evvel a kérdéssel kezdjük, mikor egy új Somló-ügyről, egy fölháborító bűnről adunk hírt.

A Somló-ügyet, ikertestvérét a Pikler-ügynek, talán nem feledte el még senki. Klerikális, tudományellenes népség üldözőbe vett egy tudóst tudományos hitvallásáért. Denunciálták Somló Bódogot, hogy írásaiban fölforgató elveket vall. Európa egész tudományos világának figyelmét sikerült akkor kivételesen, de szégyenünkre magunkra irányítani. Még a reakciósnak ismert Bécs is megborzadt a mi szellemi életünk levegőjétől. Attól a levegőtől, mely az ázsiai mezők és a középkori kripták levegőjének vegyüléke.

Szerencsére a liberális magyar közvélemény éber volt. Somló nem lakolt a fejével azért, hogy gondolkozik. Akkor elégtételt s azóta egyetlen tudományos egyetemünkön katedrát is nyert. Bár igaz, hogy az akkori kormány némi koncot kénytelen volt ez ügyből a reakciónak is dobni.

Teljesen a Somló-ügy a mostani eset is, de még fölháborítóbb. Kunfi Zsigmond temesvári főreáliskolai tanár a kiszemelt nemes vad. Tudós, lucidus fej, heves, előkelő temperamentum. Akik Magyarországon nemcsak a politikai és színházi heccek iránt érdeklődnek, régen ismerik már a nevét. Sőt sajnálkozásunk is már régi érte, mert tudjuk, hogy apró társadalomban egy ilyen embernek milyen megértetlen az élete. A magyar szociológusok társaságának egyik legbuzgóbb tagja. Tanulmányai, cikkei többnyire a társaság folyóiratában jelentek meg, mely társaság elnöke gróf Andrássy Gyula. A klerikalizmus és nacionalizmus kopói ez írásokat nem vették észre, mert ők nem szaglásznak a tudomány körül. Észrevették azonban egy ártatlan tanulmányát, mely a Neue Zeitben, a német szocialisták előkelő revűjében jelent meg, s melyről ők néhány magyar napilap kivonatából értesültek. Kunfinak e cikke tudományos, komoly ismertetése a magyar politikai válságnak. Természetes, hogy e cikkben nem nacionalista kortes-frázisok vannak. Egy evolucionista tudósnak, egy szociológusnak diagnózisa és prognózisa ez. Az osztályharc alapján magyarázza, ami Magyarországon történt, s történni fog.

Szentkláray Jenő temesvári apátkanonok vezetésével nagy hajsza indult e cikk miatt Kunfi ellen. A nacionalista és tudománytalan sajtó előszedte a hagyományos, együgyű frázisokat. Kunfi nemzetközi, fölforgató, hazafiatlan s rossz példakép az ifjúságnak. Tehát mozdítsák el az állásától. Szentkláray az ottani Arany János-társaságban valóságos filippikát mondott pláne Kunfi ellen, bár tanártársai nyilatkozatot adtak ki, hogy az iskola falain belül Kunfi sohse propagálta az "inkriminált tanokat". Megjegyezzük, hogy az inkriminált tanok ma Európa legtöbb intellektueljének tudományos és társadalmi hitvallása.

Kunfi egy nagyon helyes nyilatkozatban a többek között így válaszolt a vádakra.

1. A szocialista nemzetköziségnek az Arany János Társaság tegnapi elnöki megnyitójában rajzolt képét és meghatározását egészen helytelennek és a tényeknek meg nem felelőnek tartom; olyan értelemben vett nemzetköziség tudomásom szerint sehol a világon nincsen, s annál kevésbé vagyok az ott adott értelemben nemzetközi én, aki politikai gondolkozásom középpontjába a magyar nép politikai, gazdasági és erkölcsi felszabadításának nagy kérdését állítottam.

2. Politikai meggyőződésemet - a neki való helyen - ezentúl is, mint eddig, szabadon fogom gyakorolni és követni, és bizton tudom, hogy emiatt - különösen most, Apponyi Albert gróf minisztersége alatt - üldözés nem érhet.

3. Politikai nézeteimet tanítómunkámba sohasem vittem bele, hanem legjobb tudásom szerint alkalmaztam tantervünk és utasításunk betűjéhez, szelleméhez, aminek legnagyobb bizonysága, hogy eddigi működésemet fölöttes hatóságaim sohasem kifogásolták. Hogy erre most van-e ok, azt az a fegyelmi vizsgálat van hivatva kideríteni, amelynek elrendelését a mai nappal saját magam kérelmeztem.

És most megindult Kunfi ellen a vizsgálat. Egyelőre így áll ennek a fölháborító merényletnek, ennek a reakciós bűnnek a dolga.

Fölhívjuk gróf Apponyi Albert figyelmét a temesvári botrányra. A reakciós seregnek keserű leckét kell kapni s Kunfinak a legnagyobb elégtételt. Mindenek előtt azt, hogy Kunfi Zsigmond végre, ha ez alkalom révén is, nagy talentumához méltóbb helyet és teret kapjon.

Nem hinnők, hogy az új korszak a gondolat szabadságát kevésbé tudja megvédeni, mint a fákat és a madarakat.

A liberális magyar társadalomnak s az igazi tudományos közvéleménynek most aztán már komoly vetót kell kiáltania az egyre vakmerőbb reakció és tudománytalanság elébe. Mégis csak kétségbeejtő, ázsiai állapot ez. A magyar szociológusok társasága talán egyetlen magyar egyesület, mely sivár politikai és szociális életünkbe gondolatokat visz be. Cselekszi ezt önzetlenül, nemesen, fáradsággal, tudományosan. És e társaság tagjait sorra kezdi venni a klerikális reakciós üldözés. A gondolat szabadságát meg kell védeni végre s megtorolni minden ellene irányult bűnt.

Budapesti Napló 1906. május 20.

182. EGY TÖRTÉNELMI KÉZSZORÍTÁS

A képviselőház mai ülése után Molnár János apátkanonok, néppárti képviselő, volt néppárti elnök felvette fekete köpönyegét, és papos, sima léptekkel suhant végig a folyosón. A folyosó közönsége figyelemmel nézte. A távolból egyszerre egy kéz nyúlik ki feléje üdvözlésre, egy kemény, erős kéz, megragadja a fehér papi kezet, és szíves, meleg lelkes üdvözléssel, őszinte barátsággal megrázza. Kié volt ez a baráti üdvözlésre kinyúló jobb? Történelmi kézszorítás volt ez. Az a kéz a Wekerle Sándor keze volt.

Ki emlékszik ma Magyarországon arra, ami tíz évvel ezelőtt történt!... Hiszen a kormánypárti lapok annyira bíznak az emberek feledékenységében, hogy azt is le merik tagadni, ami egy évvel ezelőtt történt. Ki emlékszik hát rá, hogy voltaképpen mi és ki indította is meg a diadalmas és ragyogó egyházpolitikai küzdelmet, az utolsó ötven év egyetlen nagy radikális fellendülését. Mi eszébe juttatjuk a feledékeny világnak: az a férfi, akinek a maga hatáskörében elkövetett erőszakosságai és visszaélései megindították az elkeresztelési vitát és az egész egyházpolitikai harcot, az a férfiú Molnár János akkori komáromi plébános volt. Hogy pedig Wekerle volt az egyházpolitikai csaták diadalmas hőse, arra talán még emlékszik mindenki. Hát úgy-e, hogy az a szíves, meleg, baráti kézszorítás történelmi kézszorítás volt?

Budapesti Napló 1906. május 22.

183. A MINISZTER-KOSSUTH ÉS A KOSSUTH-ELVEK

Külföldön is nagyon tisztán látják az új magyar események értelmét. Talán még tisztábban, mint idehaza. A Le Courrier Européen, ez a nagyon előkelő, internacionális, párizsi revű például ezt írja a többek között:

Elérve a hatalmat, a fiú megtagadja atyja ideálját, miként vén harcosok, Clemenceau úr például, megtagadják tulajdon elveiket. A magyar kormány, melynek a sorsa ma Kossuth Ferenc kezeiben van, eltűri, hogy elfogjanak, s a haditörvényszék elé juttat egy szegény katonatisztet, aki kissé részeg állapotban énekelni merte a kereskedelemügyi miniszter úr édesatyjának, a forradalmár Kossuth Lajosnak a nótáját. Minden hódolatukkal adóznak a függetlenségiek annak a Habsburg-háznak, mely egy hosszú válság után is, ura tudott maradni az egységes és német nyelvű hadseregnek.

A Le Courrier Européen még néhány függetlenségi magyar lapból vett idézetével bizonyítja olvasóinak, kik Európa intellektueljei, hogy micsoda képtelen és páratlan leszereléssel gazdagítja a magyar függetlenségi párt a politikai erkölcstelenségek nemzetközi tárházát.

Budapesti Napló 1906. május 22.

184. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Vipera-fejek

Európa nyugati országai irigyelhetnek bennünket. Nekünk vannak Darányiink szép számban, kik el tudnak bánni a sztrájkkal. Nyugaton azonban babonás ideák fakadtak holmi emberi jogokról. E babonás ideák miatt aztán tűrni kell mindenféle sztrájkot. Például Svájcban, a genfi kantonban, ez idő szerint a viperaölők sztrájkolnak. A genfi erdőkben sok él a veszedelmes csúszómászókból. Az állam jutalmazta azokat, akik a viperákat irtották. Néhány száz ember művészetté emelte e mesterséget, s lassan-lassan valóságos állami viperaölőkké váltak. Minden viperafejért egy-egy frankot kaptak. E honoráriumot a kincstár nemrégiben félfrankra szállította le, s a viperaölők emiatt kimondták a sztrájkot. És a nemes Svájc genfi kormányának be kellett látni, hogy egy frankot megér egy viperafej. A sztrájkolók győztek, s ma már ismét bátorságos a genfi erdőkben bolyongani. A viperafejekért fizetni kell: ez a tanulság. Még ott is, ahol minden rendű sztrájkoló munkások fejeit becsülik viperafejeknek.

II.

Új házasság

A Vígszínháznak s publikumának örvendetes hírt mondunk. Franciaországban immár bizonyos a házasság radikális reformja. Könnyű lesz a házasság s könnyű lesz a válás. A csábító pedig elveheti az asszonyt. No végre: fölfrissül a francia bohózat, melynek legszeretőbb otthona az egész világon a Vígszínház. Eddig a házasságtörés körül hahotázó bohózatnak valami hetvenhárom változata lehetett. E variációk már régen kimerültek s mi kegyetlenül unatkozunk az újabb disznóságokon. De ez nemsokára másként lesz. Új házasság, új házasságtörések, új bonyodalmak s új bohózatok, éljen!

III.

Szent helótaság

Jött a király és zsibongott a budapesti utca. Megérkezett s mámorosan ujjongott a nép. Okvetlenül sok száz szocialista is ordította az éljent. Pedig a szocialista káté nem parancsolja a rajongást a trónért. És ez elragadtatás mégis természetes és becsületes. Párizs sans-culotte-jai, a véreskezűek ivadékai, kikelnek az arcukból a nagy örömtől, ha csak a tuniszi bejt látják. Mert nagy és szent dolog ám milliók fölött trónolni. És a legvadabb forradalmi árban is bujkál valami a szent helótaságból. Abból a parancsoló érzésből, hogy hódoljunk valakinek, ki rangosabb mindannyiunknál. Nem csodálkoznék egy olyan anarchistán, ki, midőn őrült lázban elhajítja a sorshúzás útján kezébe nyomott bombát valamely monarchára, a lelkes tömkelegben maga is lelkesen éljenezne akaratlanul.

Budapesti Napló 1906. május 22.

Pont

185. IBSEN MEGHALT

Krisztiánia, május 23. Ibsen Henrik ma délután félhárom órakor elhunyt.

Észak komor és nagyszerű Messiása egy utolsót lázadt és meghalt. Nem a Peer Gynt értelmes és hatalmas halálával. Meghalt béna aggyal s régen elbúcsúzkodva a világtól. Nagyon havas és fagyos ormokra kúszott az új normann isten. Gondolat-manói nem bírták a szörnyű hideget s az értelmes ember-példányok leggyönyörűbbje, Ibsen Henrik, az utolsó időkben hülye volt. Csakhogy éppen szerencsésebb valamivel az istenkedő normann-germán típus egy másik, új képviselőjénél, Nietzschénél. Nietzschének a paralízist gyorsabban adták meg a havas ormok bosszúálló, kitúrt istenei.

Életének s egyéniségének őstragédiája kettős. A tönkrement család sarjáé s a kis nemzet fiáé. A grimstadti patikus-tanoncnál emberibben és fölségesebben még senki sem harcolt az élettel.

Bizonyos, hogy sokat éhezett fiatal korában. Bizonyos, hogy végigjárta a nagyon kivételes lelkek nagyon kínszenvedéses stációit. Periódusokban száz író élete nem lehet olyan gazdag, mint az övé. Akarjátok tudni, mi lett a kétlábon járó majom-utódból, ki embernek neveztetik? A XIX. század végén hárman válaszoltak reá: Ibsen, Spencer és Tolsztoj.

Először norvég-volta löki a gyehennába. Veri, ostorozza kicsinyes fajtáját. Szinte őrjöngve örül, mikor külföldre menekülhet. És Rómában már a klasszikus idők bűve-bája alatt áll, mikor a storthing megszavaz számára valami kicsi évi díjat. Már békül, és megbocsátó arccal emelkedik nemzete felé: nem tudja, hogy barátainak mennyit kellett marakodniok e kicsi kegyért.

Itália ege alatt érzi meg, s látja meg az új ember komédiáját és tragédiáját félelmes valóságában. Az ember a társadalomban: ez lesz, ez a kérdés, ez az átok, az ő becsületes és szabad szívét mardosó kígyó. Az egyéniség fátuma és bukása: ez tragédiáinak verses és versetlen, eleven vízióinak réme.

Bambán bámulták vagy csúfolták először. Akárhol írt, Rómában vagy Párizsban: gomolygott felé a köd a norvég partokról. Nem is köd volt ez, de ennek mondták. Az élet súlyos intenzivitása volt ez. Századok vágya, akarata vagy bűne liheg ki egy-egy Ibsen-alakból. Örök idők átka tornyosul egy-egy Ibsen tragédia egén. Ez bizony sok élet a maga életét is hebehurgya gyorsasággal élő modern embernek.

Aztán ment, ment előre. Már a társadalomra sem tudott úgy haragudni, mint régen. A világ pedig lassan cammogott a nyomában. De hol járt ő már akkor. Ment, szállt, egyre magasabban. Míg odaért, hogy jó az embernek egyedül lenni. Hidegen, magasan, fagyosan, szépen, mint egy isten. Új darabjai már e nagy fölszállásról regélnek csodákat. Ibsen egy anti-Illés prófétaként szállott az egetverő magasságba: fagyszekéren. Elbúcsúzott tőlünk, s az az Ibsen, aki az utolsó időkben köztünk járt, már nem Ibsen volt. Ő fent járt valahol szűz, havas ormokon, hol nem járt előtte senki. Az életre sem néz keserűen. Ezt hirdeti: az értelem nagy átok, embernek lenni nehéz, apostolnak lenni még nehezebb, de magasban lenni jó.

Fenoménja volt a korunknak, s olyan, akit végül is érteni akart mindenki. Nem tehet róla, hogy mindig elhagyott bennünket, mikor beértük. Dicsőségét a német nyelv segítsége közvetítette és sokszorozta a világon. Ő már öreg korában Norvégiában is tudott élni. Nincs modern agyvelő, melyet az övé meg nem turbált. Költők, piktorok szobrászok, muzsikusok, színészek, gondolkozók és epikureusok új világokat láttak meg általa.

Ha lesz a mi korunknak eldicsekednivalója a kultúrhistória előtt, a legelsők között majd Ibsenre mutat.

Amit a lexikonok is följegyeztek róla, az pedig itt következik:...

Budapesti Napló 1906. május 24.

186. KULTÚRKÉPEK

- 1. Költő az urnánál - 2. Az európai magyar - 3. A nagy primadonna -

1. Választás volt nagy Oroszország egyik kerületében. Arról volt szó, hogy ki jusson a dumába. Az ügyes prókátor vagy az ügyes nagyiparos? Minden élő és választó lelket fölcipeltek a kortesek. Egyszerre csak egy öregember áll a bizottság elé. Megkérdezik a nevét:

- Tolsztoj Leó vagyok.

- Mit akar?

- Szavazni akarok.

- Mi a mestersége?

- Gondolkozom s írok.

A bizottság tagjai hahotáztak. No, ilyen furcsa mesterségű embert se láttak még. Nincs is ilyen nevű ember talán egész nagy Oroszországban.

Tolsztoj Leó pirult egy kicsit. Végre hivatalos írásokkal igazolta magát... (Ebből eddig egy szó sem igaz. Nagy Oroszországban nem történik ilyesmi. De megtörtént tegnap Budapesten, hogy Kis Józsefet, a költőt, egyetlen ember sem ismerte a választóbizottságból. A nevét sem hallotta eleddig talán kettő sem. Nyilván adókönyvvel kellett igazolnia magát a nagy magyar poétának. De riadó lárma zúgott éppen ekkor. Jött a Zoltán, a nagy Zoltán. Neki nem kellett igazolnia magát. Montenegróban sem történik már ilyesmi.)

2. A díszmagyarnál nem is képzelhet nyugati ember képtelenebb öltözetet. Nemzeti ruhát játszva komponálhat össze minden náció. De nem teszi ezt civilizált nemzet. Mert oktalan, kényelmetlen és barbár dolog ez. Kultúrember díszruhája a frakk. Angolé, olaszé, franciáé, németé s mindegyiké. Sok dicséretet kapott hát jóízlésű emberektől a kis Buza Barna. Lám: ez európai ember. Frakkot ölt s nem hitelbe készült díszmagyart. Ennek a kis embernek milyen előkelő érzéke van lám. Így beszéltek tegnap többen. Csak egy ember tudta volna megmondani, hogy tévednek: Buza Barna. A kis követ nagyon szerencsétlen volt tegnap. Hetek óta keresett egy termetéhez illő apró díszkardot. De ilyet mostanában nem gyártottak. Ezért kellett frakkban mennie Budára Buza Barnának. És ezért volt ő tegnap szerencsétlen. Nálunk ilyen körülmények csinálják az európai embereket.

3. A berlini Wintergartenban valamikor egy magyar énekesnő produkálta magát. Közvetlenül az ő száma után John mester tudós kutyái következtek. Az idomított ebek a kulisszák mögött várták, míg sor kerül reájuk. A publikum diskurált és poharazott. Nem hallgatta a művésznőt. Egyébként is a betegeknek hirdetett modern emberi idegek hihetetlenül sokat elviselnek. De John mester kutyái neveletlenek voltak. Az énekléstől dühbe jöttek. Egyszer a színpadra is fölszaladtak. Másszor pedig majdnem széttépték a gazdájukat. John mester kivitte a Wintergarten igazgatóságánál, hogy a kutyáival a program egy távolabbi számát töltse be. Mert Amerikában ő csak olyan helyeken szerepelt a kutyáival, ahol jóhangú énekesnők énekelnek. El vannak kényeztetve a bestiák... A magyar énekesnő ma a magyar mágnásvilág, a felső tízezer kedvence s Budapest legnépszerűbb - énekesnője.

Budapesti Napló 1906. május 24.

Ódi

187. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Gyermekek napja

Andrássyt mélyen meghatotta a látvány. A Halász-bástya fokáról zuhant le a gyermek. Véres, törött és elalélt volt. És ami fő: úriruhát viselt a gyermek. E sorokat az újsághírből repetáljuk. Andrássy meg volt rendülve, mert úriruhás gyermek szerencsétlenségét látta. Mink is megrendültünk a kis Szabó Lajos katasztrófáján. Ám holnap lesz Magyarországon az első gyermeknap, s kérve-kérünk mindenkit: szeressék a gyermeket. Ne csak az úriruhást, de szeressenek minden gyermeket. Mert mind a mienk, a rongyos, a hülye, a béna is. Apponyi nemcsak az úri madarak és úri fák sorsával törődik. A gyermek legyen a modern társadalom szentje, mert az is. Az akaratunk az életünk a jobbulásunk, a jövőnk. Élni és örülni jobban tudnak, mint mink. Elszomorodni és sírni is jobban tudnak. Mi, szegény, szamár felnőttek, gyakran zuhanunk le az élet Halászbástyájának fokáról. Úgy kell nekünk, vén haszontalanoknak. Mi boldogtalan s boldog rókái az életnek, nem érdemlünk mást, mint ami éppen ér bennünket. De a gyermek: az más, az szent, az örüljön. És végre, hogy a Nyugat ilyen módon is hódít nálunk. Háromszázhatvanöt napból a madarak és fák után végre adunk egy napot a gyermekeknek is. Legyen szép és megáldott a holnapi nap. A magyar gyermek első napja. Fakadjon belőle áldás azoknak is, akik e napon a gyermekre gondolnak. Csak meg ne egye ezt a napot a magyar parádézás. A felnőttek szereplő-vágya, a hűhó.

II.

Ügyvéd-honatyák

Franciaországban is túlontúl sok az ügyvéd-képviselő. A társadalom gondolkozói váltig nem imádják ezt az állapotot. Hiszen előkelő, szabad, szép, becses metier az ügyvédség. Ne is maradjanak ki az ügyvédek egyetlen mai parlamentből se. De ami sok, az sok. Egy olasz tudós hazája közéletének mérges fekélyű állapotát annak rója föl, hogy sok az olasz parlamentben az ügyvéd és az újságíró. A két metier természetében van az, hogy a sok belőle nem jó. Holott talán alig van a mának szolgáló pályák között külömb e kettőnél. Azt mondja az olasz tudós, hogy csak a konzervatív mágnások s papok elsokasodása veszedelmesebb egy parlamentre, mint az ügyvédeké. Tessék megnézni a magyar parlamentet: az óriási többség mágnásoké, konzervatív birtokosoké, papoké és ügyvédeké. Szép reményei lehetnek Magyarországnak.

III.

A négerek

A négerek között terjed a fehérgyűlölet. Némely gyarmatokon már kitörőben a veszedelem. Főképpen a franciákon és németeken. Viszont beszélik, hogy úgynevezett politikai és társadalmi élet modern csírázásba csak azokon a néger tájakon kapott, ahol van fehér ember. Van, hogy miről tárgyaljanak, s mi miatt harcoljanak néger polgár- és embertársaink egymás között. Zsidóra mindenütt szükség van. A fehér ember a négerek zsidója.

Budapesti Napló 1906. május 26.

Pont

188. REVOLVER A NEMZETGAZDASÁGBAN

Kolozsvár egyetemének becsülete meg van mentve. Tudós professzor Navratilnak adassék érte minden köszönet. Most csúfolódjanak a pupákok Budapesten. Hát csakugyan tréfaság az a kolozsvári diploma?

No Mariska, Timon és ti többiek, Fiók Drákók és kölyök-Bukovok. Mit szóltok kincses Kolozsvár Navratiljához? Hóhér ez a talpán, a kutyafáját. És szerencséje is van. Sacrebleu, az ember kissé összevissza filozofál, mikor ölni készül. Szegény ördög, Haury vagy hogyan hívják, tétovázott tíz másodpercig. Revolverét előbb Navratil úr homlokának szegezte.

Iszonyú elgondolni, mi történhetett volna. Ma nem volna Magyarországnak Navratil Ákosa. És Kolozsvár egyetemét még mindig lenézné Budapesté. De Navratilnak szerencséje van. Magyarországnak is szerencséje van. Kolozsvárnak is szerencséje van, csak Haury Jánosnak vagy Józsefnek nincsen szerencséje.

Negyedszer bukott volna ezúttal Haury. A király engedte meg neki kegyelemből, hogy negyedszer is Navratil és a bukás elé kerüljön. Nemzetgazdaságtannal vádolták a szerencsétlen delikvenst. Neki egy kis előléptetésért kellett volna a diploma. Ott Miskolcon, ahol családjával lakott, megmondhatják. Esze-ágában sem volt új nemzetgazdaságtani iskolát csinálni. És esze-ágában sem volt senkinek benne egy zseniális nemzetgazdát keresni. Mint ahogy magyar professzorok jóvoltából nem is igen került ki még ilyesmi ember. Ha van néhány valakink, nemzetgazdánk, politikusunk, írónk, lingvistánk, természettudósunk, szociológusunk és művészünk, ez azt jelenti, hogy még a magyar egyetemek sem tudnak minden talentumot megzápítani.

Ma már csak Kínában lehetnek olyanfajta professzorok, mint nálunk. Sem az életet, sem ezt a mi kanálnyi társadalmunkat látni nem tudják. Óh nem azért, mert igen elmerülnek a tudományokban. Ennek csak meg kellene olykor látszani. De mert kis agyúak és barbár indulatúak. A Navratilok egész életelégtétele az, hogy néhány száz lurkó sorsa a kezükben van. Ha kegyetlenségükkel a tudományuk fölérő volna, az intellektuális kultúra ma Magyarországon volna a legnagyobb és legáltalánosabb. Véletlenül éppen fordítva van.

Navratil úr nézzen ki a lakása ablakára, melyet fél elhagyni a diákok dühe miatt. Szép az élet! május van. És ha Haury János vagy József letette volna a vizsgáját, egy kis familia nagyobb kenyeret ehetett volna. A mi szamár diploma-rendszerünk tudniillik csak erre jó. Nehezítsük meg az alsóbb osztályokból feltörőknek a kenyeret. Mert a mágnás-tacskók könnyen kapnak diplomát. S ha nem kapnak, az sem baj. Egyébként pedig ebben a szerencsétlen országban talán éppen azok dominálnak és kormányoznak, kiknek kis ujjukban van minden nemzetgazdasági tudás? Nézzen ki az ablakon Navratil tanár úr. Föltétlenül kapott már azóta néhány budapesti kollégájától üdvözlő táviratot. Szép virágos ez a május. Ha meghal az a szerencsétlen Haury, vagy hogyan hívják, olcsón lehet koszorút csináltatni a koporsójára. A hála koszorúját, mert egy ilyen eset nálunk nagy embereket csinál a Navratilokból.

Budapesti Napló 1906. május 27.

Ódi

189. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Merre nézzen Kossuth?

Nagyvárosok meggyötört lakói már Horatius korában vágytak a jó vidékre. Oh, jobb, szebb, kedvesebb ott az élet ma is. Íme például Kecskeméten milyen kevés gondjuk van az embereknek. Hetek óta sajtóban, fórumon arról disputálnak az emberek, merre nézzen Kossuth szoboralakja. Eddig az az álláspont a győztes, hogy a városház felé nézzen. Az ellentábor viszont avval érvel, hogy akik a városház felé mennek, azoknak hátat fordít a szobor. Viszont az is igaz, hogy ellenkező esetben a városház felől jövőknek fordítana hátat Kossuth. Olyan hatalmas vita indult a probléma fölött Kecskeméten, amilyennek másutt, más országokban világfelfogások birkóznak. Persze, hogy az általános választói jog s az önálló vámterület kérdésére így kevés idő jut Kecskeméten. Egyéb eszmeharcokra aztán még kevesebb. Oh, be boldogok a kecskemétiek.

II.

Fáraó népe sztrájkban

Voltaképpen nem is Fáraó népe, de minálunk már csak így hívják a cigányokat. Tessék följegyezni, hogy Magyarországon 1906-ban, Szatmárnémeti szab. kir. városban sztrájkba léptek a cigányok. A vályogvetők s a téglacsinálók. És nemcsak hogy győztek, de megalázták Szatmárnémeti szab. kir. város hatalmas rendőrkapitányát is. Íme: a munka és a munkásönérzet csodálatos, civilizáló hatása. Hány száz év múlt el, hogy a magyar kultúra és deres hiába próbálkozik a cigányok európaiasításával. A szociáldemokrácia játszva s pillanatok alatt végzi ezt el. A szatmárnémeti cigánysztrájk ezerszer szebb és komolyabb eposzt érdemelne, mint a nagyidai cigányok hősiessége.

III.

Korfu és a hungárák

Korfu a szerelem szigete volt mindenha. Klasszikus hazája a Venus-papnők megbecsülésének. A klasszikus hagyományok nem múlnak el máról-holnapra. Korfu még ma is invitálja s kultiválja a szerelem kedves papnőit. Főképpen sokan kerültek oda újabban a magyar leányok közül. És Goluchowski ugyancsak erélyesen szorítja most a görög kormányt: vessen végét ez üzelmeknek. Ilyen ügyekben s csak ilyen ügyekben nagyon erélyes a mi külügyi képviseletünk. De hírlik, hogy Korfuban egészen másként vélekednek a hungarák mentéséről. Úgy tartják, hogy az egész ügy Budapest leány-irigysége. Budapesten tudniillik nem klasszikus hagyomány a Venus-papnők patronizálása. De mégis talán az egész világon Budapest vitte e téren legtöbbre. Nincs annyi leány, amennyit Budapest el ne tudna fogyasztani. Most - mondják Korfuban - már Korfura is irigykedik Budapest. Pedig hát Budapest mellett klasszikus hagyományok nem is szólnak. Szép dolog azonban, hogy mi miként őrizzük leányaink erényét. Igaz, hogy csak azon leányainkét, akik külföldre kerülnek. S azokéit, akiknek már erényük sincs.

Budapesti Napló 1906. május 29.

Pont

190. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

A Kossuth utcán

Párizsban, a Bois-ban, az Akácia úton, a kocsik séta-utján, kevés idő óta automobil is ballaghat. De csak - ballaghat a sétáló lovaskocsik nyomában. Ám nem mindenféle automobil, hanem csak az elektromos, s ez is csak kegyelemből. Úgy hallom (tíz év óta kétszer jártam ott) a Kossuth utcán a legbüdösebb automobilok is vígan nyargalhatnak. A petróleumosok, benzinesek is. A két lábukon sétálók pedig fojtsák az orrukat avagy szerezzenek töff-töfföt. Hát ez Kis-Ázsia, igazán Kis-Ázsia. Itt a Fedák Sári bűzét vidáman ficánkoló orrcimpák üdvözlik. És örülünk, ha Muki régi gróf és Mór új báró az orrunk alá szagosít. Hát a fene egye meg az ő dolgukat. Vagy van pénzük, vagy nincs. Ha nincs, ne automobilozzanak. Ha van, tartsanak kétféle töff-töfföt. Egy hosszú utakra szólót. Ennek a szagát elsülyeszti a tágabb atmoszféra. De itt, Budapesten, e szűk és kevés levegőjű városban ne büdösítsenek. Se a Kossuth utcán, se másutt. Mert a türelemnek Kis-Ázsiában is van határa.

II.

György pap levele

Levelet kaptam György paptól, aki görög katolikus plébános s nekem régi jó cimborám. Úgy látom, hogy ez a György pap hazaáruló gazember. Ma már hazafias dolog a hazaáruló gazemberekkel szóbaállni. Én se rejtem el hát főtisztelendő román barátom levelét. Azt írja az én György cimborám, hogy vagy-vagy. Vagy kultúrnáció a magyar, s akkor nincs isten, aki árthatna neki. Vagy legyőz kultúrában minden nemzetiséget vagy - birkózik. Így írja György pap; birkózik. Parlamentben, jól védett megyeházán kurjongani - írja György pap - nem nehéz. De ha már kizárjuk a szellemi tornát, legalább verekedjünk fizikailag, becsületesen. Azt ajánlja György pap, hogy ők választanak egy pakulárt. Mivel az érveket perhorreszkálják azok a magyar hazafiak, kik ma már szívesen fogadnak el mindent Bécstől. Álljon ki akár Wekerle, akár Széll, akár Kossuth Ferenc, akár Zichy Aladár. És ha ők következetes férfiak, birkózzanak. Ha pedig a pakulár győz, akkor egy méterrel rövidebbet köpjön Pozsgay, s a mű-szittyák ne ordítsanak úgy, hogy úri ember érzékeny füldobját repedés veszedelme fenyegesse. Ezt írja György cimborám s talán mondanom sem kell, hogy a nyomorult hazaáruló pópát iszonyúan legazembereztem válaszoló levelemben.

III.

Justh és a lényeg

Ez egy tipikus magyar eset: tessék meghallgatni. Elmennek Justh elnök úrhoz az újságírók, s Justh fogadja őket majdnem olyan szívességgel, mintha számbavehető, kaszinói úriemberek volnának. Válaszol a derék Justh az üdvözlő beszédre. Ő hálás, ő boldog. Ő meghal a sajtóért, ha kell. A sajtó, a sajtó. A szent, a szent. Szól azután az újságírók vezetője:

- Egy kicsivel több előzékenységet kérünk a sajtó számára a parlamenti palotában.

És eláll a nagyúr elokvenciája. Csak annyit tud mondani. - Majd meglátjuk, majd meglátjuk.

Fránya nép ez az újságíró-nép. Még Magyarországon sem lakik teljesen jól frázissal. Igaz, hogy nem is lázadó fajta itt mindenki. Hanem Justh csodálkozhatik: - Ezek a rongyosok nem elégülnek meg? Hát nem elég az, hogy mi vagyunk az ország urai? Micsoda anarchia ez. Csak addig lesz boldog Magyarország, míg a jelszó a régi marad: "majd meglátjuk, majd meglátjuk."

Budapesti Napló 1906. május 30.

Pont

191. A GONDOLAT ELLEN

Budapest, május 31.

"A mi nemzetünknek nagy gondviseletlenségének miatta..." Hajh, még Apácai Cseri János írta ezt. Azóta már sokféle Akadémiánk van, s ím ma is csak úgy vagyon, mint akkor. Jaj itt, ezerszer jaj a gondolatnak, s ma is így rivalkodnak a hatalmasok:

- "Mást ne tanítson, mert Isten engem úgy segéljen, valaki mást tanít; a Marosba vettetem, vagy a toronyból hányatom le." Zichy Nándor az Egyház hatalmát proklamálja. Wekerle Sándor kenetes hangon testálja az iskolát a papoknak. Polónyi el fogja csukatni azokat, akiknek új eszméktől fő a fejük. Temesvárott kopók falkája vesz űzőbe egy tanárt az ő elveiért. Debrecenben szocialistának bélyegeznek egy modern fejű tanárt. Pécsett el fognak csapni a jogi líceumból két vagy három istentelen szabadgondolkozó professzort. A legfőbb Akadémia dadogó grófokra les koszorúival. Budapesten, Kolozsvárott megdöbbenve lapul meg az az egy-két tanár, aki Európában vélte magát. Nem lehet mindezeket fölsorolni. Rajtunk, agyunkon, gondolatainkon a terror. A régi, az ősi, mely alatt összeroskadt Apácai Cseri János.

Másutt is van harca a gondolatnak. De másutt a gondolat ellen a gondolat harcol. Nálunk a gondolat ellen a - gondolatiszony. Bent akarnak tartani bennünket a múlt karámjában. És soha se volt még ilyen harcias és erős a reakció. Még Magyarországon sem.

A nagy circulus vitiosus. Uralkodik a politika, s a politika fölvetettjei kétségbeejtően visszamaradt fejű hullák. Ezek vívjanak a gondolat és a tanítás szabadságáért? Ezek védjék meg a gondolatot? Ők uralkodni és nyúzni akarnak. S a magyar tudománynak, iskolának s a magyar gondolatszabadságnak sorsa ma talán mostohább, mint Apácai Cseri János idejében volt.

Végleg kikapcsolják ezt az országot Európából. Aki gondolkozik s aki mer, az elveszett.

Hát jöjjön a gondolat rabsága. Hogy is mondta Apácai Cseri János: "De ha, és ezt én mondom, oly időben születtünk, mikor a legnagyobb tudatlansággal szemben a bölcsesség és annak tanítói egy batkára sem becsültetnek, azonnal kétségbe kell-e esnünk."

Ne essünk kétségbe, ha kétszázötven év óta sem változott itt semmi. Talán kijózanodik még ez az ország s elűzi a fekete lovagokat, kik hamis jelszavakkal nyakunkba ültek "a mi nemzetünknek nagy gondviseletlenségének miatta."

Budapesti Napló 1906. június 1.

Ódi

192. EGY KÍSÉRTET

A magyar politikai életben egy kísértet jelent meg, egy nehéz sötét árnyék: a Szilágyi Dezső szelleme. Szilágyi Dezső összegyűjtött beszédeinek első kötete került ki ma a könyvpiacra. Olvassuk ezeket a beszédeket, és megindultan érezzük újra: milyen rettentő vesztesége az országnak, a magyarságnak, fejlődésünknek, hogy ez az óriás kizuhant az élők közül. Milyen beszédek ezek! Milyen félelmes elme alkotta meg őket. Mennyire különböznek ezek a beszédek a tarokkpolitikusok, a közéleti hangművészek, a miniszteri primadonnák szónoklataitól. Mennyire nem tűrik ezek a beszédek a homályosságot, a kétértelműséget, a politikai csalás szándékát. Szilágyi Dezső, akiről azt mondták, hogy semmi maradandót nem alkotott, milyen megbecsülhetetlen örökséget hagyott ezekkel a magyar politika szűk körében forgó beszédekkel a homályosságokba, kétértelműségekbe és csalásokba süllyedt politikára.

...Mikor Szilágyi Dezső meghalt, Harden, a véres pennájú publicista, ezt írta:

- Nem volt nagy ember: az egész nagysága az, hogy a magyar politikusok között ő volt az egyetlen becsületes politikus.

Az elfogult német publicistának nem volt igaza. De ha igaza volna is, ha Szilágyi Dezső semmi más nem lett volna, mint becsületes politikus, milyen rettentő veszteség, hogy éppen most hiányzik a magyar politikai életből.

Budapesti Napló 1906. június 3.

193. AZ ISTENTELEN DIÁK

Szamosújvárott apage satanasokkal s szent füstölőkkel járnak most a papok. Nagy és bűnös dolog történt az örmény metropolisban. Előállott egy diák, s nem akart gyónni, mert ő szabadgondolkozó. Tisztelendő Esztegár úr hiába kérlelte, pedig e diák sokat kockáztatott. Ez a fiú az érettségi vizsga előtt állott jeles kalkulusokkal. Persze nem is bocsátották vizsgára a fiút, hanem följelentették Apponyinak. És most Kalksburg szent emlékei küzdenek egy felnőtt és világlátott politikus skrupulusaival. Lehet, hogy Apponyi úgy dönt: vagy gyónni, vagy pusztulni. Lehet, hogy fölcsap a szabadgondolkodás amatőrjének. Se így, se úgy nagy generálizálást nem érdemel az eset.

Jolbey Miklósnak hívják, ha így hívják, a diákot. Nem mondom, hogy ő az első ateista magyar maturandus. Nem program szerint butító iskolákban minden időkben nevelődtünk ilyenek. Jolbey Miklósnak csak a vakmerősége szép és új. Miklós öcsém, szomorú sorsot jósolok magának Magyarországon.

Hiszen semmi az egész: láttam tüntető ezreit Párizsban a nyíltan szabadgondolkozó diákoknak. Fiatal, tizenhatéves diáktól hallottam egy népgyűlésen azt az indítványt: csináljunk népházat a templomokból, a Sacré-Coeur-ből, a Notre Dame-ból. De Franciaország, hajh, egyetlen és dicső ország, s a francia karakter nem képmutató.

Ellenben Magyarországon minden ember eleven, kétlábú s csúnya titok. Ismertem papot, ki Büchnerre esküdött titokban, de zordul vallásos és kenetes volt egész életében - a világ számára. Az ősi, a nyílt magyar lélek elsikkadt valahol. Minden társadalom hazugságra kényszeríti az egyént, de egy sem annyira, mint a magyar. Van képviselő, aki lelkileg állandóan öltögeti nyelvét vezérére s pártjának minden úgynevezett elvére. Van kritikus, aki ízlése ellenére propagálja a legpókhálósabb irányokat. A magyar közélet porondján egyenesen csak azok törnek le, akik néha megengedik maguknak az őszinteséget.

No és pláne az Istenbe kötni bele itt. Holott itt az Isten nevében őrzik hatalmas püspökök és nagyurak a középkort. Még talán Polónyi Géza ellen vétkezni sem olyan nagy bűn, mint az Isten helyett az Emberiség gondolatán borulni szent áhítatba. A rossz példa hat, s ha sokan kezdenek gondolkozni itt, még modern ország lesz ez a szerencsétlen ország.

Hazudni kellett volna, Miklós öcsém s meggyónni szépen Esztegár úrnak. Gyónni és hazudni: úgyis ez a divat ma Magyarországon.

Budapesti Napló 1906. június 3.

Ódi

194. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Krupp Berta

Krupp Berta volt talán egész Európának leggazdagabb eladó leánya. Ágyúkirálykisasszonynak megvan immár a választottja. Lovag és komoly porosz diplomata. Vajon álmodik-e már az esküvő napjáról a szép Berta? A Krupp-ágyúk sem éppen az emberiség boldogságán dolgoztak. A Krupp-milliók is vannak olyan súlyosak és átkosak, mint a dinaszták milliói. Hajh, talán egy drágaköves, rózsásfehér, finom menyasszonyi csipkéről álmodik Krupp Berta. A gyönyörű cipőcskén csúnya fekete-bordó vérfoltok. Battenberg Ena viselte a minap.

II.

Mirabeau tana

Vasárnap idéztük Harden kegyetlen mondását Szilágyi Dezsőről. Crispivel mérte volt össze akkor Szilágyit Harden.

Harden igazsága nagyon régi igazság már. Macchiavelli talán nem így formulázta egészen. De már Mirabeau bátran állította: nagy államférfiú nem lehet erkölcsös.

Széltében beszélik Itáliában, hogy Sonnino miért bukott meg. Mert átkozottul és polgárian becsületes volt. És nem tudott szónokolni.

Államférfiú hazudjon, korrumpáljon és szónokoljon. Mióta a világ áll, csak ilyen államférfiaknak volt sikerük. Ez szomorú, de így van. Tömegekkel csak így lehet bánni és elbánni. Privát életében lehet valaki liliomfehér. Mihelyst hatalmon van s ott akar maradni: immorálissá válik. És ha azt állítja egy erős és okos államférfiú, hogy ő nem szokott hazudni, hazudik. Itáliában Giolitti már szerencsésebb lesz. Ő már nagyobb államférfiúi talentum, mint Sonnino. Buták és hipokraták természetesen szecessziós tannak deklarálják ezt. Pedig óh be igaz. Politika és morál: összeférhetetlenek. Bár észrevennék ezt minél többen Magyarországon is, ahol a politika ragályos téboly. Hiszen a magyar paraszt is régen vallja Mirabeau igazságát. A politika úri huncutság. De azért megbolondul a szép dikciótól. Hisz a hazugságnak s szívesen korrumpáltatja magát, mikor teheti.

III.

San Francisco

Még sátorvárosban tanyáznak San Francisco hajléktalanjai, s az új Párizsnak csak a terve kész. Éjszakánként zúg a tenger, s különös morajlások hangzanak. A Föld üzen az Embernek:

- Költözz el innen. Nem akarom, hogy itt új tanyát verj.

Az ember összeszorítja az ajkait:

- Nem, nem!

És San Francisco épül. Ám egy éjszakán megreng a Föld, s tíz percig őrülten táncolnak romok és állványok. A Föld most már komolyan üzen:

- Menj, menj!

Az Ember újra eltisztítja a romokat, újra fölépíti az állványokat, s újra ezt kiáltja:

- Nem, nem!

És ha tízszer dől még romba San Francisco, az Ember ott marad. Millió évek óta ül már nyeregben, s akárhogy ficánkolhat paripája, a Föld. Sörényébe kapaszkodik az Ember s dacosan, kétségbeesetten hajtja:

- Nem, nem!

Budapesti Napló 1906. június 7.

Pont

195. SZEGÉNY JOLBEY MIKLÓS

Szegény Jolbey Miklós megjárta Apponyi úrral. Ő, Jolbey, az a bizonyos szamosújvári szabadgondolkodó diák. Nem akart gyónni az érettségi vizsga előtt, erre Esztegár főtisztelendő úr vétójára felfüggesztették a vizsgáját. Jolbey Miklós jeles diák, s méltatlankodva jön Budapestre a nemzeti demokrácia kultuszminiszteréhez. Megvalljuk, magunk is kíváncsiak voltunk Apponyi Albert döntésére. Hogy megengedi-e a fiúnak az érettségi vizsgát, bár a fiú szabadgondolkozó? Apponyi Albert Kalksburgban tanult, s ennek ő mindig hasznát veszi. Mit tett hát például a Jolbey Miklós esetében? Kijelentette, hogy ő vizsgára engedi a fiút, ha Esztegár örmény abbé fölöttes hatósága Majláth gróf Gusztáv püspök (gróf Majláth Gusztáv püspök!) megengedi! Ez azután Apponyira vall. Ő elfogulatlan vallási és szabadgondolkozási kérdésekben. Ő az ilyen kérdéseket a gróf Majláth Gusztávok elé utalja. Kell-e emlékeztetnünk akárkit is, hogy ez a Majláth a legfeketébb papja a világnak. Nesze neked gondolatszabadság. Apponyi majd segít a bajodon, ha eddig nem volt elég bajod.

Budapesti Napló 1906. június 7.

196. EGY NAGY ASSZONY

Lajos Fülöp leánya kilencven éves. Szeretne is talán meghalni már. Nem lehet, mert rosszul csinálja a dolgát a família. Klementinának résen kell állni. A fáradt Bourbon-vér minden energiáját ez asszonyra testálta. Kezébe, az ő kezébe jutott a sorsa egy másik degenerált családnak. És Klementina hatvan év óta akar és harcol. Azok helyett, akik akarni és harcolni nem tudnak. Nem is XIV. Lajossal mérném össze ezt a szívós asszonyt. Mintha Bonaparte Napóleon rokona volna. Az átkozott korzikaié, aki mindennek az oka. Klementina azt akarta megkorrigálni, amit Napóleon rontott el. Meg akarta korrigálni az országok és népek életét. A múltat, a történelmet, az időt, a világot. Feje mindig hatalmas, hódító tervekben forrt. Rotschildi vagyonát őrizte, mint egy boszorkány. De fölpattant kincstárának ajtaja, mihelyst kellett. Ha nagy célok tátogatták a szájukat. Tervezett, kombinált, házasított, rontott. Zseniálisan, félelmesen, makacsul. Franciaország szent királyság ma. Egalité Fülöp unokája pedig Európa úrnője. Kóburg ül a német császári székben. Szicilíából kormányozzák Itáliát és nem Szavoják kormányozzák. Más képe van az egész világnak, ha Klementina tervei sikerülnek. De a kor barbár, s a népek rakoncátlanok. A Klementina kincsei sem kifogyhatatlanok. És Klementina végre is egy asszony.

De ez az asszony a többek között fejedelmet csinált a huszártiszt-fiából. És még talán királyt is csinál, mielőtt meghalna. És még ma is ő Európa egyik leggazdagabb asszonya. És ki tudja, nem válik-e még posztumuszan valóra merész álmainak némelyike. A világ, az emberek és a népek kiszámíthatatlanok.

Rossz volt a matéria, amellyel dolgozott. Az ember-matéria: a család és a rokonok. Övéi sok csalódást és gyászt szereztek neki. Ő még sem törött meg. Ha nagyon akarja, hogy éljen még tíz-húsz-harminc esztendőt, még talán ez is sikerül neki. Ő magáért ember volt a talpán. Ez az asszony. Nagy szerencséje Európának, hogy Klementina nem férfiúnak született.

Budapesti Napló 1906. június 8.

Ódi

197. JOLBEY MIKLÓS ESETE

Még egyszer kell a Jolbey vagy Jolbeji Miklós esetéről írnunk. A szamosújvári diák nyilatkozik most. Először is kijelenti, hogy ő nem szabadgondolkozó. Nem ő nem akart gyónni és áldozni. De nem engedte Esztegár áldozó-pap, hogy ő gyónjon és áldozzék. Az ügy - írja - bonyodalmas és kényes. Ő följelentette Esztegárt a püspöknél bizonyos üzelmek miatt. Erre Esztegár - írja a diák - aknamunkát indított ellene. A tanári kar Esztegár mellé állott s őt kicsapták az iskolából, s eltiltották az érettségitől. A megokolás szerint "hitetlenség és atheizmus miatt". A Jolbey nyilatkozatában az az érdekes, hogy Magyarországon még azt a szabadgondolkozót is megbüntetik, aki - nem szabadgondolkozó. Még a valakire rákent hitetlenség is főbenjáró bűn. És az még érdekesebb, hogy Magyarországon gyónás és áldozás miatt lehessen baja egy érettségizendő diáknak. Hogy püspök döntse el, lehet-e valakinek bizonyítványt adni vagy sem. A Jolbey-eset csak ezért érdekes. Csak ismétlődjenek e botrányok. Ha Franciaország mintájára nem is érjük el egyelőre az Állam és az Egyház elválasztását, de az iskolában, a középiskolában, még a türelmes magyar társadalom sem fogja sokáig, türni a papi garázdálkodást. A vallás magánügy lesz, még ha ma Apponyi is a kultuszminiszter.

Budapesti Napló 1906. június 8.

198. "SŐT ÉPPEN ELLENKEZŐLEG"

Koppenhágából táviratozzák, ezek voltak az utolsó szavai: "Sőt éppen ellenkezőleg". Azután meghalt Ibsen Henrik, ki a mai emberek között a legmagasabbról nézett az életre. Ezek a szavak voltak az ő óriási lelkének grádicsai. Ibsen Henrik lelke mindig temetett és cáfolt. Véres küzdelmet vívott egy-egy csúcsáért az igazságnak. Mikor ott volt a csúcson, látta, hogy van - magasabb csúcs is. Amiben hitt, az nem volt igazság, "sőt éppen ellenkezőleg." Mivé törpül e szavak mellett Goethe mehr Licht-je s romantikus nagyok végső felfohászkodása. Emberibb és tragikusan gyönyörűbb igéket nem mondott még haldokló. Ő látta a magasságokat, ő hitt, hevült. És űzték örökkön e szavak: "sőt éppen ellenkezőleg". Minden földi igazság mellett ott állanak e szavak. Ezek azok a lángpallosú angyalok, melyekről a biblia példálózik. Vajon mire gondolt, mikor vergődött, és dacosan súgta e szavakat. A maga életére úgy lehet, mert abban a nagy órában mind a magunk életére gondolunk. Zivataros, rejtelmes, végtelen az élet s kár meghalni, - talán így gondolta. Mennyi igazságért lehetne még ostromolni az eget, - talán így folytatta gondolatát. De hirtelen eltorzult az arca, s ajakáról fölrepült az egyetlen, a legemberibb igazság: "Sőt éppen ellenkezőleg."

Budapesti Napló 1906. június 8.

199. STRÓFÁK SZÍNPADI NŐKRŐL

I.

Berlinből elindult gyalogosan egy öregasszony, s a harmadik faluban elcsípték a zsandárok. Koldult az asszony, s rongyos ruhája zsebeit fillérek húzták. Sírt, és kérte a zsandárokat: bocsássák őt szabadon. Meghal, s mielőtt meghalna, Bécset akarja látni. Erre koldulja a pénzt. Hogy mit akar Bécsben? Egy karzatjegyet az Operaházba. Mert volt egyszer egy énekesnő. Lábainál hevert az osztrák császárváros. Arra akar emlékezni, mielőtt sírba feküdnék. Hogy hívták azt az énekesnőt? Azt válaszolta a rongyos asszony, hogy elfelejtette. És mi az ő neve? Elfelejtette azt is.

II.

Belgium és Kongó ura öregember már. Nem fiatal bizony a szép Cléo de Mérode sem. Pedig a nők és a fejedelmek tartósak. Mi van a csodálatos ékszerekkel? Nincs már pénze Cléo de Mérode-nak? Hajh, hajh, férjhezmenni is szomorú sors. Kis templomú faluban áhitatoskodni szintén. De van egy szomorúbb sors. Az isteni diva egy őszi napon arra gondol, hogy sok a rubel Oroszországban. Cléo de Mérode Moszkvába készül.

III.

Leveleket ír könnyes szemmel a kómika. Valahonnan egy provence-i városkából. Lyonba, ahol a leánya most lép először a színpadra. De lehet hogy nem is provence-i városkából s nem is Lyonba. Itt Magyarországon valahonnan valahova. Gondolkozik, melyik halt meg a régi gavallérok közül. Melyik ment tönkre, s melyik aggastyán. Nem is sok a kiselejtezendő. Élnek, s ma is kedvelik a színpadi nőket azok a régi urak. És a kómika írja, írja a leveleket. Szeressék az urak az ő kisleányát is úgy, ahogyan valamikor őt szerették.

IV.

Ballerinát sokféle fátum érhet. Húszéves korában köszvényt kaphat a lábaiba. Szívszélhüdés érheti tánc közben. Férjhez mehet, s főznie kell. De mindennél több: nyugdíjból élni. Kicsi nyugdíjból sokáig. Mint a százunokás matrónák. És emlékezni. És vigasztalódni azzal, hogy tíz sort még írnak egyszer róla a lapok. Ha gondoskodik előre. A nekrológot.

(Egy nap hírei, s nem is valamennyi.)

Budapesti Napló 1906. június 9.

Lellei

200. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Los von Occident

Új jelszónk: a Balkánra és Kelet felé. Éppen eleget vesződtünk ezer év óta az ármányos Nyugattal. Unjuk már ezt a barátkozást. Vérünk, álmunk, potenciánk kerget minket a Nyugattól. Inkább leszünk Ázsiában elsők, mint Európában utolsók. Igaz, hogy Széchenyi István ezt nem így gondolta. Előtte és utána másról álmodtak a szent vágyú magyarok. Igaz, hogy rajtunk állott: ne az utolsók legyünk Európában. Minden erőnk megvan a nyugati lendüléshez. Csakhogy ez erőket lebilincseli a múlt. Lebilincseli a papi nyereg, a mágnás-béklyó s a tatár vaskalap. Csak egy új, demokrata Magyarország haladhatna dicsőségesen a Nyugattal. A mai Magyarország valóban nem. Magyarország mai urai tehát visznek bennünket a Balkánra és Kelet felé. Mintha mozgó aszfalton állanánk. Csókolózunk Szarajevóval, Jassival, Belgráddal és Szófiával. Sok minden fog persze ránk ragadni. Egy szellemes magyar ember szerint nemsokára nagy kongresszus lesz a Balkán valamelyik metropolisában. E kongresszuson mi is részt veszünk, s kimondjuk, hogy a magyar-balkáni barátság kedvéért ezennel és ezentúl a Balkán - Pozsonynál fog kezdődni.

II.

Ezt tanulta Amerikában?

Mikor Amerikából hazajött, részeg volt a látottaktól. Mindenre esküdött, ami új és szabad. Ma kultuszminiszter, s azt köti a szívére a tanítóknak, hogy a vallásra, a vallásra, a vallásra ügyeljenek. Látni és élni ne tanítsák a magyar gyereket. Akinek nem nyújt megélhetést ez az ország, elégedjék meg Amerikával és a Mennyországgal. Hogy is kérdi a gyerektől a káté:

- Ha kimégy a szabadba, mit látsz?

- Látom az Eget, a Földet stb.

Ezzel neveljék nagyra a magyar gyereket s azzal a vigasztalással, hogy jobban lesz a másvilágon. Ám a magyar paraszt gyerek józan eszű. Hiába taníttatja azt csupán kátéra Apponyi. A gyerek így toldja meg magában a választ:

- Látom az Eget, a Földet. A Föld a Pallaviciniaké, Károlyiaké, Andrássyéké stb. S a miénk csak - az Ég.

III.

Dumas fils szobra

Kedden leplezik le Párizsban a fiatalabb Dumas szobrát. Emlékeznie illik majd e napon a nagy emberre minden társadalomnak, melynek tempója, ritmusa, célja előretörő és új. Talán nem volt óriási egyéniség, de a hatása óriási volt. Hogy is mondta, önmagáról:

- Nézem a társadalmi erkölcsök újulását s úgy érzem magam, mint az építőmunkás, mikor új paloták rengetegében jár. Nem ő emelte a palotákat, de része van mindegyikben, s nélküle nem törnének most büszkén az égre.

Budapesti Napló 1906. június 10.

Ódi

201. EGY ÚJ SZOBORRA

A Malesherbes-téren holnap leplezik le az ifjabbik Dumas Sándor szobrát. Dumas père szobra már ott áll vagy huszonhárom év óta. És jön nemsokára harmadiknak a tábornok Dumas szobra. Együtt lesz az egész zseniális familia.

Dumas père anekdotáját arról a véletlenről, mely őt fiúhoz juttatta, ismerik úgy-e? Sokszor elmesélte hahotázva a vén kujon. Egy barátját kereste, s csinos asszony volt a házmesterné.

Ilyen faja a családalapításnak illett a de la Pailleterie marquis unokájához. És illett, hogy fiáról és pajtásáról így diskuráljon. Dumas père nem éppen a legneveltebb ember volt Franciaországban. Aztán néger nagyanyja révén különben is bennerejtőztek San Domingo erkölcsei. Az öreg bohém ízlése, modora és tapintata kissé néger volt. Mikor fölfogja, s magáénak ismeri a fiát, elhelyezi egy nagyon előkelő nevelőintézetbe. Borzasztóan büszke erre a nemes és előkelő ötletére. Urat és világfit akart a fiából csinálni, ha már ő Pury-on csak éppen olvasni tanult meg. Azután pedig ugyane nevelőintézetbe beprotezsálta a Dumas fils anyját is - mosónőnek.

Csak ezek és hasonló apróságok értethetik meg az ifjabbik Dumas életét és lelkét. Dumas filsben is volt néhány csöpp a négernő véréből. Törvénytelen gyermek: Dumas père egy szeszélye. Nagy és előkelő vágyak ébrednek benne. Szeretne Párizs legfinomabb gavallérja lenni, s jön esetleg Dumas pere: elveszi tőle azt az aranyat, amelyet talán az elegáns kesztyükre s kocsira szánt a délutánon: Nagyon is táncoltak a kontrasztok körülötte. Az intellektus grand seigneurje volt s az apja nyilván bámulta. Egyébként kötődtek egymással és nagyon szerették egymást.

Kiharcolta a sikert nagyon keményen és hamar. Ne mai szemünkkel nézzük az ő drámáit. Forradalmár volt annak idején, habár ármányos, számító forradalmár.

Örökéletű az a kis tréfa, amellyel az ő színműíró módját csúfolták. Betöri az ajtót a revolveres férj. Lelövi az asszonyt, a csábítót, s ekkor jobban megnézi őket, fejéhez kap:

- Sacrebleu, eltévesztettem az emeletet.

Olvastam nemrégen egyidejű magyar lapokat. Minden új Dumas-darab esemény volt Budapesten.

Egy-két előkelősködő írónk jóvoltából úgy látszott akkor, mintha Párizzsal egyformán élnénk. És ma is csak írók biggyesztik az ajkukat a budapesti Dumas - estéken. Írók és smokkok. Holott a kisvárosból szinte nagyváros lett. De a mai Budapest szociális lelkében még éppen nem végezték el missziójukat a Dumas-igazságok. Párizsban s másutt természetesen ezek az igazságok régen meghaltak. Párizsban a publikum mosolyogja meg Dumas avas eseteit s kiszámított szellemességét.

De viszont mindenki tudja Párizsban, mit köszönhet a modern társadalom ennek az érdekes, pompás, nyugtalan, bátor léleknek. Annyira megbecsülik, persze kissé irodalomtörténetileg már, hogy túlbecsülik. Egy előkelő francia kritikus szerint Ibsen a maga norvég zordonságával tovább gondolta a Dumas fils témáit, s c'est tout.

Akárhogy is jó ember volt, érdekes ember volt, nagy ember volt. Budapesten itthon van. Száz és száz színházi este lázát oltotta belénk. A Malesherbes-tér új szobra tőlünk is megérdemel legalább egy ilyen hevenyészett betű-koszorút.

Budapesti Napló 1906. június 12.

Ódi

202. AZ ELSŐ TRAGÉDIA

Nagyváradnak hat hét óta villamos vasútja van. Hajh, hajh, hosszú históriája volna ennek. Ez a modern, nyugtalan előkelő város valósággal vérkönnyek árán harcolta ki hosszú évek után a maga villamos vasútját. Ujjongjon az első kocsinak Nagyvárad publikuma. Mint minden újnak és érdekesnek szokott. Ám a kocsik zakatoltak, szállongtak, de semmisem történt. Pedig a villamos vasúthoz hozzátartozik a villamos szerencsétlenség. A modern haladás jövedelmi adója. A nagyváradiak már szinte lenézték a villamosukat. Hogy olyan kezes, mint a bárány. És most igazán tragikus, véres, villamos szerencsétlenségről olvasunk a nagyváradi lapokban. A villamos behajtotta az első adórészletet. Két embert gázolt halálra: apát és fiút. Megrendítő a tragédia, de furcsa az emberlélek. Nap-nap tudósítások jelentek meg a szerencsétlenségről a nagyváradi lapokban. Meleg, gyászos, szép sorok. De mégis, mégis kitetszik az írásokból egy kis - büszkeség. Lám, lám, a mi villamosunk is tud embereket halálra gázolni.

Budapesti Napló 1906. június 13.

203. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

A Duma parasztjai

Szentpétervár a kontinens egyik legdrágább városa. Tíz rubel napidíjat kap az orosz Duma egy-egy tagja. Szerényen és okosan éppen hogy meg lehet élni ez összegből. És a Duma parasztjai naponkint egy rubelt költenek el. Éji menedékhelyeken hálnak, teával és száraz kenyérrel táplálkoznak. Kilenc rubelt pedig hazaküldenek mindennap a kerületük inségeseinek. És a Duma parasztjainak mindegyike egy-egy apostol. Lángoló, nemes és bátor. Ezek az igazukat igaznak hiszik, s ezek igazán népképviselők. Ibsen irigyelte Oroszországot, mert ott még imádják a szabadságot. Mi is irigyeljük, de másért. Milyen boldog és nagy lesz ez az ország. Mert lehetetlen, hogy másképpen legyen. Ahol a nemességnek, önzetlenségnek, szent merészségnek annyi példája van.

II.

Forradalom Nasi miatt

Nasi elsikkasztotta az imádott haza pénzét. Kisült, hogy ez az olasz ex-miniszter briganti. Mindegy: ő hatalmas. Mikor a haza szent szerelméről szónokol, megőszül a kéjtől a felséges nép. És most Olaszország egy vidékén forradalom lángol Nasi miatt. Trapani város lakossága kimondta, hogy fegyverrel is megmenti Nasit a börtöntől. A tömeg esküszik reá, hogy Nasi a legnemesebb hazafi. Óh, felséges nép, te már csak mindig ilyen maradsz. Nagyszerűen becsaphat bárki hazafias frázisokkal s kedvenceidet ma is úgy válogatod, mint Miltiadész korában.

III.

Rampolla békülni akar

Rampolla azon buzgólkodik, hogy a Vatikán - engedjen. Szóval Róma úgy tesz, mint a vitéz sváb legény. Csak a harmadik pofon után hiszi el, hogy őt pofon merik ütni. No, szóval, Franciaországot veszedelem fenyegeti. Ki akar békülni Róma. Franciaország erejét az a harc adta vissza, melyet Róma ellen vívott. Csak bajt ne hozzon most az esetleges béke.

Budapesti Napló 1906. június 14.

Pont

204. PROLÓGUS

Három ifjú hit vetette össze szárnyát. Ennyi hit, ennyi szárnyvetés föltalálná a repülést, ha már az öreg természet föl nem találta volna.

Ilyen repülő csoport élére hogyan kerültem én, a szárnyatlan ember? Mert valamikor én is akartam repülni?

Bizony más címem nincs reá. Szárnyak acélozásához én nem értek. Ha értenék is, eltitkolnám. Minek százezeredszer is megcsinálni néhai jó Ikarusz buta tragédiáját?...

Azonban nem így szokás, s így nem szabad prológusban beszélni. Fohászkodjunk hát másképpen három ifjú hit szárnyvetésekor. Ifjú hitek, fogjatok össze, szárnyaljatok merészen. Feledjétek azt a kicsi óment, hogy lendítésért hozzám jöttetek, ki hitetlenül és szárnyatlanul már nem hisz sem hitben, sem szárnyban. Végre is a ti hitetek, a ti szárnyatok erősebb lehet. Erősebb is bizonyosan.

Lapozzatok csak olvasók e könyvben, ez égő csipkebokorban. Három ifjú lélek lángol itt.

Ifjúság, hit, erő, láng. Ez együtt a diadalmas élet. Ez a könyv hát mindenképpen értékes, mert a diadalmas élet dokumentuma.

És hogy ez élet még nyilvánlóbb legyen, e három szárnyvetett lélek közül egy: nőé. Ez a lélek a leghívőbb. Az ifjú poéta hite is csodahit. A harmadik lélek tüntet a kétkedésével. Vajon nem ez a leghívőbb?

Engem megfiatalított ez a kis könyv, míg elolvastam. Vágyjanak e kis megfiatalodásra minél többen. Kinek nincs szüksége fiatalodásra? Van-e nagyobb érdem a fiatalságnál?

Három ifjú hit, csak bátran! A világot meghódítani könnyű. Csak hit kell hozzá. Ez a hit tartósabb legyen, mint e prológus szegény írójáé volt. Tartósabb is lesz, mert erősebb.

És ha majd külön-külön tudnak - mert fognak tudni - repülni e most összevetett szárnyak, jöjjenek el majd, s tanítsanak repülő kedvre engem is.

1906

Ady Endre

FÜGGELÉK

Kétes hitelű cikkek

1905. október 1. - 1906. június 20.

205. RADÓ ANTAL ÚJ VERSES-KÖNYVE

Mesék az íróvilágból, ez a címe Radó Antal verseskönyvének, mely most jelent meg a Franklin-társulat kiadásában. Modern verses mesék, dalos példázatok, ragyogó ötletek tára e kötet. Új csapásra tört velük Radó Antal, ez az előkelő ízlésű, dalbőséges lelkű poéta, ki csupa értékben könyvtárnyit dolgozott össze, ki hivatott termékeny fordító, mert hivatott és termékeny poéta. Ez a kötet fájdalmas és mégis derüs képe a mi árva, kicsinyes elvadult, félszeg íróvilágunknak, amint az egy megbékült, előkelő, érett poétalélekbe tükröződik. Mindenkire rátalálunk e kötetben, ki ma ír vagy kontárkodik. A szép kötet ára két korona.

Budapesti Napló 1905. október 8.

206. SZÁSZ KÁROLY (1829-1905)

Budapest, október 16.

Hetvenhat éves korában, óriási munkában töltött két emberöltő után pihenőre tért Szász Károly. Egy darab kultúrtörténet az ő neve. Hosszú élet adatott neki. Az új magyar élet virradatától kezdve átélte a magyar társadalom s a szellemi világ egész viharos evolúcióját. Katonája volt a szabadságharcnak. Nyomukba szegődik mindjárt nagy kortársainak, Petőfinek, Aranynak, Tompának. Dolgozik fáradhatatlanul s egyforma hittel. Áll, mint irodalmiakban is főpásztor a régi oltárok mellett, s hitében megáll mindvégig. És ha nem is a legnagyobbak közül való, megingathatatlan hitével, káprázatosan nagy munkabírásával, óriási termékenységével, társadalmi szereplésével s a mi társadalmi állapotainknak szerencsés kedvezésével: elől van mindig. Munkásságának bőséges jelei meg fogják őt mindig őrizni Irodalmunkban. Legendaszerű termékenységét, nagy, csüggedetlen erejét pedig különösen megbecsülve kell majd mindig odaállítani az újak elébe, kiket a kétség hamar elfog, s kiket erejük hamar elhagy.

Gazdag élet volt mindenképpen az ő élete. Költő, tudós, műfordító, esztétikus volt egyben, s e mellett egész emberként futott meg egy nagyon előkelő pályát. Püspöke volt a magyar evangélikus református egyháznak. Ékesszavú, kiváló szónok, buzgó lelkipásztor, egyik legbecsültebb nagyja a hazai kálvinista egyháznak.

Budapesti Napló 1905. október 17.

207. AZ ÚJ HARC

A Fejérváry-kormány Ausztriának már megcsinálta az általános szavazati jogot. Nincs ennél nagyobb argumentum a nagy reform mellett. Íme olyan vulkáni erővel él az a milliók lelkeiben, hogy áttöri az országhatárokat is. Kristóffy beavatkozás nélkül átadta a nagy reform tervét Ausztriának. Milyet változott a világ pár hét alatt. Csak nemrégiben tapsoltak a magyar feudális koalíciós urak a kedves Gautschnak, hogy sikeresen beavatkozott Magyarország dolgaiba, s átkozott tervét az általános választási jognak elhárította. Korán volt örülniök. Gautschnak kapitulálni kellett csupán az eszme szent ereje előtt. A magyar feudális urakat pedig egyszerűen el fogja söpörni a jogaikért föltámadó nép haragja.

*

Budapesten a szocialisták a forradalmi Oroszországot ünnepelték ma. Az elnyomott milliók győzelmét. Lehetetlen meg nem érezni, hogy ez ünnepléshöz joguk volt a magyar jogtalanoknak. Gorkij Makszim egy levélben beszélte el valamely angol barátjának, mint áltatták, bolondították Oroszország szegény rabszolganépét. Indulatokkal táplálták az orosz milliókat a jogfosztók. Oroszt lengyelre, lengyelt litvánra, litvánt ruténre uszítottak rá. Főképpen a zsidókra aztán minden nemzetséget. Meg örményre a tatárt, a tatárra talán a mordvint. Ezerféle nacionalizmussal s a nacionalizmus ezerféle mérgével maszlagolták a nyomorult népet. Háborút csináltak neki. A nemzeti dicsőségre emlékeztették. Beszéltek neki az eljövendő pánszláv világról. Oroszország gyönyörű világszerepéről. Az elbutított nép pedig tűrte, hogy ő baromi életet él, míg néhány tízezer dúslakodik. És részegen kavargott. De már kezd eszére térni, s odakiáltja a zsarnokoknak:

- A jogainkról beszéljetek. Adjatok jogot, módot, kultúrát nekünk is. Ne beszéljetek mindig - másról.

Nálunk is így lesz. Mert jaj, ha nem így lesz. Észre kell vennie a mi nyomorgó millióinknak is, hogy őket indulattal táplálják a nagyurak. Korog a gyomruk s hazug eposzokat szavalnak nekik. Eszméket, melyek millióknak akarnak emberi életet adni, nem lehet késleltetni sokáig hazugságokkal. A magyar jogfosztott milliók is tudják már, miért lettek olyan fene-nagy hazafiak a gőgös, feudális nagyurak. Hogy ne jusson a népnek eszébe jogot és kultúrát kérni.

*

Justh Gyula malacbandának nevezte röviden Makón ma azokat, akik a méltóságos koaliciót nem szeretik. Egy ilyen koaliciós nagyúrhoz csakis ilyen kocsis-szigorúság illik. Apponyi és Justh, no és a többi apponyi és justh, persze nem azért haragudtak, mivel igazuk volt. Úgy egy kicsit szemükre találták hányni, hogy az elnöki fizetést és a napidijat e jeles urak exlexben is fölveszik. Aztán zokognak. Vizet prédikálnak és bort isznak. No meg hogy mi is lesz az általános választói joggal? Amerika-járó Apponyi Albert, egykor szocialista-barát Justh úr és a többi urak?

Erre persze földühített embereiket küldték ez urak Makón a kérdezősködőkre... Hja, hja, ha ezt a kis dilemmát fokossal lehetne elintézni!... Sobri Jóskák módjára. De nem úgy verik a zsidót. Egy-két fejet beverhetnek Justh úr és társai, mert e fejek tulajdonosai igazat szóltak. De hogy verhetik be sok milliónak a fejét?

Hát hiszi-e józan ember (a koalició tagjai közül nem sokan kerülhetnek e kategóriába), hogy Ausztriában meglesz az általános választói jog, Magyarországon pedig nem?... Meglesz ez urak, koaliciós, népámító urak, ha önöknek százszor annyi rágalmuk van a népjogok emberei ellen, mint amennyit eddig szórtak. Értjük mi önöket. Tudjuk mi, miért kell önöknek a skandalum. Tudjuk, miért rendezik némely vármegyékben a buta spektákulumokat. Úgy vélik, hogy ez eltereli az ország figyelmét az általános választói jog kérdéséről. Nem; jó urak. Az ország nem badar már. Ha figyel is, az önök komédiájára. Végezzenek el most egyszerre mindent. Nem lesz nemsokára módjuk rá...

Budapesti Napló 1905. november 6.

208. MAKSZIM GORKIJ

Oroszországban iszonyú események történnek, és ez fáj Gorkij Makszimnak. Mert most már róla kevesebb szó eshetik. Ám kétségbe nem esik a jeles reklámhős. Ma az egész világ hírlapjaival tudatja, hogy ő is visszatér most már Oroszországba. Általános az amnesztia, tehát az ő száműzetése is véget ér... Hát száműzetésben élt mostanában. Érdekes. Nem is tudtuk. Mi csak azt tudtuk, hogy Gorkij Makszim a legveszedelmesebb időkben is tudott becses bőrére vigyázni. És hogy komolyan sohse forgott veszedelemben. Örömmel vesszük tehát tudomásul, ha muszáj, hogy ezután még kevesebb veszedelemben lesz része.

Budapesti Napló 1905. november 8.

209. AZ ÚJ SZÁZAD

Nekünk kedves szenzációt okozott ma Az Új Század, ez a kolozsvári szabadgondolkozó és társadalomtudományi szemle. Az érdekes revű második száma gazdagabb és szebb, mint gondolhatta az ember a szabadgondolkodásnak ez éppen nem kedvező időkben. Pláne Magyarországon és egy vidéki városban. Az Új Század szerkesztősége és kiadóhivatala Kolozsvárott, Ferenc József-út 18. alatt van. Egyes szám ára 50 fillér.

Budapesti Napló 1905. november 12.

210. A ZEYSIG-PÖR VÉGTÁRGYALÁSA

Végtelen heccnek igérkezett a hírhedt, pocsék Zeysig-ügy. A csúnya affér az esküdtek előtt van végre. Valósággal vérkelése volt ez az ügy a politikától megmérgezett magyar társadalomnak. Hetekig nem esett másról szó. A Zeysig-ügy meg-megpihent, s újra föltámadt.

A históriája e magyar Dreyfus-afférnak emlékezetes. Jelent volt meg Berlinben egy német röpirat, A Hohenzollernek és a magyar válság.

A röpirat azzal a kalandos tervvel foglalkozott, hogy Ausztria-Magyarországot fel kell osztani, s a magyar trónra Hohenzollern-ivadékot kell ültetni.

Keresésére indultak e különös röpirat írójának. Az első kérdés mindenki lelkében az volt: cui prodest? Politikai céljával a röpiratnak tisztában volt mindenki. Zavart akart csinálni, vagy terrorizálni akart ez a brosúra. Avagy valakiket kompromittálni.

Minden irányban folyt a kutatás. Gyanúsítottak mindenkit. A kormányt, Apponyi Albertet, Bánffy Dezsőt.

Végre is nevek kerültek a misztikus, csúnya ügybe. Kiderült, hogy Zeysig professzor - Zigány Árpád. Zigány Árpád régi bizalmas újságírója volt Bánffy Dezsőnek. Természetes, hogy ez sok gyanúnak adott tápot. Bogozódott egyre a rejtelmes ügy. Nagyon piszkos intimitások kerültek révén az újságokba. Minden piszkálhatót megpiszkált a gyanú. Aztán a vizsgálat végre is elért annyit, hogy Zigány Árpád bűntársaiul Dénes Józsefet és Baneth Sándort kutatta föl. Őket, hármukat állították most az esküdtek elé felségsértésre való fölhívás és királysértés címén.

A mai tárgyalás leleplezés volt. Azt leplezte le, hogy ezt az ügyet mesterségesen fújták föl, színezték ki, és érdekesítették meg. Csak délután néhány momentum, mely az unalmas tárgyalást élénkítette. De mégis az a fontos, hogy most már esküdtek előtt van a Zeysig-ügy.

Az undok ügyben hát most az esküdtek ítélnek. Egy lidércet hessegetnek el a különben is vergődő, agyonhajszolt, magyar társadalom melléről...

Budapesti Napló 1905. november 25.

211. A FIGYELŐ - UTOLSÓ SZÁMA

Szomorúan olvassuk utolsó számát az Osváth Ernő revűjének. Hivatalosan: decemberi szám ez, tizenegyedik és tizenkettedik egyszerre. De azt halljuk, hogy a Figyelő nem jelen meg többet. Nagy és komoly törekvéseire alig hederített a magyar publikum. Az utolsó szám éppen ezért dacosan szép és gazdag. Előkelő bosszú ez és nemes. Iszonyú válságok napjait éli a magyar társadalom. E válságok legmélyebbje az irodalomból tör elő. Az irodalom elől jár most is, mint minden nagy társadalmi átalakulásnál. Az eddigi magyar irodalmat legfeljebb mint egzotikumot látta, és láthatta meg a külföld. Nemsokára másként kell néznie és értékelnie. A Figyelő az európai, az igazi magyar irodalom élére állt. Gárdáját fiatal, fanatikus íróművészekből toborozta. Úgy látszik, hogy kissé korán köszöntött be. De egy év alatt is sokat mívelt. És azt a publikumot, mely a Figyelőt olvasta, már nem lehet a régi irodalmi legelőkre visszahajtani. Elmúltak a mai háborús idők. Új életre váltódik a magyar társadalom. Akkor majd nagyobb publikum fogja látni, hogy mi az irodalom, s kik azok, akiknek szabad írni. A Figyelő, hisszük, csak pihenőt tart, s akkor újra megindul az előkelő művészet és ízlés nevében. A Figyelő utolsó számának gazdag tartalma ez: Magyar regényekről. Pállya Márton. Beteljesedés. Tóth Wanda. Egy vadkan naplója. Szini Gyula. A kemény Zendovszky (novella). Török Gedeon. Poe Edgár. Elek Artur. A babonás, a fonnyadt őszi est... (vers) Kemény Simon. Szerelmi dialógus. Oscar Panizza. Polémiák. Róbert Jenő. Arno Holz. Szilágyi Géza. Mahasena (műfordítás). Zsoldos Béla. Aphorismák a Hajnalhasadásból. Nietzsche Frigyes. Figyelő: Az eleven kulcs. Egy szép ördög naplója. (Kabos Ede regénye.) Goethe als Denker. Kuruzen-Melodien. Shakespeare Athéni Timonja. Szemlék.

Budapesti Napló 1905. december 24.

212. SUSANNE DESPRÈS UTOLSÓ FELLÉPÉSE

Susanne Desprès ma este párizsibb volt, mint valaha. A "Détour"-ban csak azt jelezte, hogy mennyire meg tudja érteni a párizsi nőket, a "Nórában" északi nőnek kellett lennie, míg a mai La Fille Elisá-ban a kedves és színjátszó géniusza szerint lehetett párizsi leány ebben a külső bulvári drámában, amelyet Jean Ajalbert írt az Edmond de Goncourt szenzációs regényéből, ami harminc év előtt valóságos forradalmat csinált. Susanne Despres ma művészete teljességével játszotta meg a szegény külvárosi pierreuse-t, aki az utcasarkon keresi a kenyerét, és a szívében valami naív, szűzi szerelmet hordoz. Mikor az egyetlen ember is, akitől szerelmet remélt, megsérti benne ezt az erős lelki szűzességet, megöli a fiút. A vádlottak padjára kerül. Innen kezdve az élete már csak lassú tragédia a törvényszéki épület különböző helyiségeiben, a rideg igazságszolgáltatás keretei közt. A második felvonásban például nem csinál mást, mint hogy végighallgatja a törvényszék előtt az ügyvédje védőbeszédét. Csak arca kíséri az eseményeket, egy szenvedő, elárvult, meg nem értett, elzüllött lélek haldokló arcjátékával. Susanne ragyogott, pompázott egyszerűségében, meghatóságában, ahogy ezt a némajelenetet végigjátszotta, amelyet egy kis baleset, a függöny korai leeresztése sem tudott megzavarni. A háromfelvonásos színmű után a Renard "Poil de Carotte" című egyfelvonásos, kedves, ötletes, alapjában véve jelentéktelen művecskéjében csinált egy lélekkel és humorral teljes kabinetalakítást. A budapesti közönség lelkesedéssel tüntetett a művésznő mellett, és a szakadatlan taps a társulatnak is szólt, amely kitűnően asszisztált Susanne Despres-nek.

Budapesti Napló 1906. január 25.

213. DEÁK FERENC

Harminc éve ma, hogy meghalt a nagy magyar ember, kit a haza bölcsének ismertek el ellenfelei is. A nagy művet, Deák Ferenc művét, mintha rémek röpdösnék körül harminc év után. Szomorú időkben emlékezünk a harminc év óta hamvadó bölcs magyarra. De hogy ő élt, volt s alkotott, ez már elég ok a reménységre. Deák Ferenc nemzetének joga van élni s bizakodni. A magyar koponyában nagyszerű, józan ész raktározódott föl a nehéz századok fölött. A temperamentuma túlságos a magyarnak, de a józan ész meg tudja zabolázni. Deák Ferenc halálának harmincadik évfordulóján meg kell erősödnünk, s ki kell tartanunk e hitünkben.

Budapesti Napló 1906. január 30.

214. POGÁNY VERSEK

Kicsi és díszes verses-könyv; a Pallas-nyomdából került ki. B. Kilényi Juliát vallja írójául. Nekünk új a név, és sok kedveset nem tudunk mondani a legújabb magyar dryádról. A versek, a B. Kilényi Julia versei nem is olyan pogány versek. Az új magyar költőnők iskolája ihlette meg B. Kilény Juliát. Ez új magyar költőnők meztelenkednek, ha kell, ha nem. Új hang, új érzés, új forma, sőt új bátorság sincs a kis könyvben. A magyar Szaffók neofitájában nem telt sok örömünk. Ám készség, sőt hevülés van a kis kötetben. Nagyon lehetséges, hogy B. Kilényi Julia fog még igazi verseket is írni. Ezeket ne keresztelje majd el pogány verseknek. Minden igazi vers - pogány vers.

Budapesti Napló 1906. február 11.

(L.)

215. GIZY

(Ferke Ágost versei) Fiatal és nagyon ambiciózus poétának a versei. Nem jobbak s nem rosszabbak azoknál a rímes játékoknál, miket nálunk még jónevű poéták is űznek. Szerelem, szerelem és önképzőköri témák - hagyományos elintézésben. A Wodianer-cég állította ki elég díszesen a könyvet. Címlapján érdekes arcú hölgy képmása. Többet igazán nem írhatunk a Gizy című kötetről, ha kegyetlenek nem akarunk lenni. Az ambiciózus, fiatal poéta tekintse e könyvet kicsi epizódnak. Fejlődjék és írjon sokkal jobb, sokkal jobb verseket.

Budapesti Napló 1906. február 11.

(P)

216. A LEÁNYKA JUBILEUMA

Ötvenedik előadás, avagy Fedák-ünnep a Népszínházban. Sohse álmodott ilyen hódolásról Teleki Mihály uram leánya. Ilyent csak Fedák Sárinak tud adni a magyar glóbusz. Babérágat emelt a színház személyzete, egy-egy babérágat. Babérerdő, eleven gyökerű babérerdő árnyalta be dicsőséggel a divát az első felvonás után. Majdnem húsz percig tapsolt Fedák Sárinak a színház. Még Fedák Sári sem kapott ennyi kézből s ennyi ötlettel egyszerre babért. Zajos nagyon zajos est volt. Egy táncát tízszer ismételte meg Zsazsa. Vidornak, Kovácsnak, Kiss Mihálynak és Szirmainak jutott még mellette taps.

Budapesti Napló 1906. március 8.

217. A NEMI ÉLET ÉS A GYERMEK

Arról van szó, hogy gyermekeinket idejében világosítsuk föl a nemi életről. Az a titkolózás, mellyel e mindennél emberibb és nagyobb igazságot a gyermek elől elrejtik, sok-sok életet tett már tönkre. Alig van életbevágóbb kérdése a mai társadalomnak e kérdésnél. És dicsérnünk kell a magyar feministák egyesületét, melynek volt bátorsága végre nálunk is napirendre tűzni a nemi felvilágosítás kérdését.

Budapesti Napló 1906. március 20.

218. FEDÁK SÁRI A KIRÁLY SZÍNHÁZBAN

Megtörtént: Fedák Sári Hunnia tapsai között visszatért. Visszatért pedig a Király Színházba, Gül Babába, Gábor diáknak. Nem látott ilyen örömöt még a világ. Mikor a régi deszkákon megjelent, tébolyos tapsvihar támadt. Ideges emberek előszedték az óráikat. Alig tíz perc múlva elállott a vihar. Gyönyörű kosztümei voltak Zsazsának. Annyi virágot kapott, hogy nyilván le kellett tarolni minden virágos üvegházat Budapesten. A vihar megújult néhányszor, sőt sokszor még. A színház aranyozott pálmakoszorúval adózott a megtért Zsazsának. Fedák Sári pedig fedáksáribb volt, mint valaha.

Budapesti Napló 1906. március 21.

219. MAGYAR IRODALOM A SORBONNE-ON

A párizsi Sorbonne-on pár év óta becses szolgálatokat teljesít a magyar kultúrának lelkesen és önzetlenül dr. Kont Ignác, Párizsban élő jeles honfitársunk, aki a magyar irodalomnak a francia közönség előtt való ismertetésével már sok érdemet szerzett. Kont tanár most újabb magyar irodalom ismertetését vette tervbe, s mint ezt levelében jelenti, Kabos Ede összegyűjtött műveinek megjelenése alkalmából előadásai során Kabos Ede írói egyéniségéről s műveiről fog előadásokat tartani a Sorbonne-on. N. Kont Ignác előadásai egyre népszerűbbek lesznek Párizsban, s főként angolok és németek, de franciák is érdeklődnek, nagy és följegyezni való kedvvel a magyar irodalom iránt.

Budapesti Napló 1906. március 23.

220. A FÜRGE NEMZETI SZÍNHÁZ

Az idei évnek programját tán még maga Somló igazgató úr sem tudná megállapítani, de a jövő esztendeit, vagy azt, amelyre két év múlva kerül a sor, bátran összeállíthatja akárki már ma - a többi színház műsorából. A fürge kis Nemzeti Színház ugyanis bölcsen bevárja mindig, míg valamely más színház felfedez a számára valakit, Sudermannt a Népszínház adta a Nemzetinek (amiért ugyan aligha fognak összeveszni az elsőbbség joga felett), Ibsent a Vígszínház s Bernsteint is most megint a lipótkörúti múzsahajlék fedezte fel Somló úr részére. Egy hivatalos kommüniké jelenti ugyanis, hogy a Nemzeti Színház művészszemélyzete most Henry Bernstein "Le Bercail" című színművének előadására készül, amelyet magyarra Ábrányi Emil fordított A jászol címmel. Bemutató előadása a jövő héten lesz. - Minthogy Bernard Shaw-t most már két színház is, a Király Színház és a Vígszínház is sikerrel próbálta ki, biztosra vehetjük, hogy talán már a jövő évben hozzá is lesz szerencsénk a Nemzeti Színházban, de lehet, hogy csak két év múlva. Amilyen fürge kis színház a Nemzeti!...

Budapesti Napló 1906. március 28.

221. ÍRÓK

Viola Imre, Magyar Gábor, Friedrich István és satöbbi uraktól legközelebb megtudjuk, hogy kik a magyar írók. A kétezerkoronás Ferenc József irodalmi-díjat kell elajándékozni Budapest székesfővárosnak. A díjért pályázni kell. A világ legérdekesebb dolga, hogy egy ilyen szép irodalmi díjért kik mernek nálunk pályázni. Tehát dr. Bányász László pénzügyigazgatósági titkár, Gerő Attila, Gyökössy Endre jogszigorló, Keszthelyi Ödön, Lampérth Géza, Rozsnyay Kálmán, Péterfy Tamás gyakornok kérik a koszorút és pénzt néhány tűrhető s egy-két abszolute nevetséges név mellett. Ellenben alig kéri egy is, aki - író. Íme: a helyzet. Beszélnek a pályázók, és beszélnek a nempályázók. Beszélnek az irodalmi bírák. Micsoda hecc nálunk az egész irodalmi ügy. Szüntessük már be. Mi a fenének ír itt az ember. Ha ír és tud írni, akkor nem meri bevallani. Mint eme pályázat is bizonyítja.

Budapesti Napló 1906. április 1.

(L.)

222. "MEDDŐ KÖZJOGI HARCOK" "KENYÉR ÉS JOG"

Tetszik még emlékezni ezekre a jelszavakra? Tizenhárom hónap óta ezt harsogták a koalíció felé mindazok, akik a virágzás, a fejlődés, az erősödés útján előre akarták vinni az országot. A gyűlölet és a düh szitokzápora volt a felelet. Most átvette a koalíció a kormányt. Barabás Bélát Arad város díszpolgárává választotta. És Barabás Béla köszönő beszédében ezeket mondotta:

Most megszünnek a meddő közjogi viták, és a törvényhozás gazdasági és társadalmi problémák megoldásán fog dolgozni, hogy a nép milliói kenyérhez és joghoz jussanak.

Tetszik még emlékezni ezekre a jelszavakra? Kié ez a hang? Nem mi voltunk-e azok, akik tizenhárom hónap óta ezt harsogtuk a koalició felé? Nem ezért árasztották-e el a gyűlölet és a düh szitokzáporával a radikális haladás híveit? - Mindegy. Örömmel üdvözöljük Barabás Bélát a kiátkozott táborban. Csak egyet kérünk tőle: Vigyázzon rá - hiszen ő ott van a kormány táborában - hogy a kenyér meglegyen és a jog jog legyen.

Budapesti Napló 1906. április 12.

223. ISTÓCZY - JELENTKEZIK

Zichy Aladárék kormányon lévén: Istóczy jelentkezik. A neves férfiú röpiratot írt e tulipános időkben. E röpiratban azt fejtegeti, hogy a politikai zavarok oka: az antiszemita parlamenti párt hiánya. Tessék a koalíciónak beengedni a parlamentbe hatvan-nyolcvan antiszemita képviselőt, s nem lesz közjogi harc és obstrukció. Anakrón, elesett embernek, egy posztumusz lénynek zagyva írása nem esemény. Eseménnyé egy kicsit csak az idők teszik az Istóczy írását. Mert ahogy a koalíció meggyűlölte a közjogi harcokat, megutálta az obstrukciót s megszerette a békét, nem lehetetlen, hogy az ügyek érdekében még ki fogja ásni a múltból - érdekei érdekében - Istóczyt.

Budapesti Napló 1906. április 19.

224. A PÉNZ

Venezuela köztársaság dolgáról pár soros táviratot közöltek a magyar lapok. Pedig ennél érdekesebb esemény századok óta nem esett. Castro elnök és üzlettársai voltak e köztársaság urai. Ezt a szatócsoligarchiát kellett megbuktatni. Az Egyesült Államok pénzemberei részvénytársaságot csináltak e célból. Forradalmat szítottak, hogy Venezuelát megnyissák az Unio vállalkozásainak, melyeket Castro és társai kiszorítottak. Ötmillió dollárba került a new-yorki Lipótvárosnak ez a forradalom. De sikerült. Az emberiség pedig belenézhet a jövőbe. Államok sorsa felett a Pénz urai fognak dönteni.

Budapesti Napló 1906. április 19.

225. MADAME CURIE - EGYETEMI TANÁR

Párizsban ismét szép és emberi dolgot cselekednek. Egyetemi tanszéket adnak egy asszonynak. Ez az asszony az elhunyt Curienek, a rádium és rádioaktivitás föltalálójának a felesége és munkatársa. Ráció szerint nincs ennél természetesebb. De ráció szerint ma még alig mernek valahol az emberek cselekedni másutt, mint Franciaországban. Párizsból táviratozzák, hogy Curie özvegyét a párizsi egyetemen az általános fizika tanszékére fogják kinevezni.

Budapesti Napló 1906. április 25.

226. ZSAZSA ÉS A GYŰSZŰ

Fedák Sári révén és által iszonyú sorsa van itt Budapesten egy jobb sorsa érdemes dámának. E hölgy, kire különben Hunniában sohse jártak huzamos, jó napok: az ízlés. Fedák Sári népszerű, védő szárnyai alá menekül egy idő óta minden ízléstelenség és reklám. Különösen mióta a nagyúri és nagydámai spleen kitalálta a Tulipán-kertet. Legújabban, ma például, arról kapunk hírt, hogy Fedák Sári gyűszűt fog árulni. Kapott valahonnan egy negyedmillió gyűszűt Zsazsa. S e gyűszűket elárusítja tíz fillérjével a Tulipán-kert javára.

A Bárd Ferenc és Testvére cég IV., Kossuth Lajos-utca 4. szám alatti zeneműkereskedésében fogja Fedák Sári az elárusítást e hó 25-én, szerdán délelőtt 11 órakor megkezdeni, és azt hetenkint kétszer, csütörtökön és szombaton délelőtt 11 órától délután 2 óráig ugyanott megismétli. Ha valaki kiváncsi rá, mi tudatjuk. De végre is megkérdezhetjük, meddig fog tartani az ízlés bántalmazása s ez a folytonos mucsaiaskodás?

Budapesti Napló 1906. április 25.

227. A MESTER BUDAPESTEN

Szegény, jeles Puccini mester. Úgy gondolta, hogy Budapest ér annyit, mint Kairó. Mivel Kairó igen szép ünnepnapokat tud nyújtani a művészetnek. Sírógörcsök fogták el szegényt a budapesti Operaházban. Láttára és hallatára annak, hogy az ő partitúrájából mi lett Budapesten. Paródiát csinálnak itt az ő Pillangókisasszonyából. Fontos próbára néhány szál muzsikus jelen meg. Ezek is vasvilla-szemekkel néznek reá. Közben az Operaház vezetői úgy őrzik, mint egy rabot. Az érzékeny olasz Macedóniában járhatott volna csak így. Muzsikáját csak Macedóniában értették volna így meg, s a komitácsik is csak ott tarthatnák ilyen rabságban. Váltságdíjul meg kell engednie, hogy mégis előadják Pillangókisasszonyát. Legyen, ami lesz. Sőt ma engedte ünnepeltetni magát, ma este a Bohéméletben. Szegény, talán arra is el volt készülve, hogy néhány üdvlövést kap. Egy-két örömgolyót a gyomrába. Mert Arkanzaszként jelentkezett bizony az olasz mester előtt a Dunapart metropolisa. Például: Fedák Sári megigérte, hogy elmegy a darabja premierjére. Persze Puccini nem tudja, hogy nálunk ez a siker szuperlatívumja. A gyűszű-primadonna észreveszi Puccinit. A barbár muzsikátlanság magyar papnője, a báb-énekesnő, ki Nyugaton bretlit se kapna, meg fogja veregetni a Puccini vállát. Szegény Puccini mester, ő is meg fogja emlegetni szép Budapestet. - Szárazon is szólván a Puccini-botrányról, ide kell írnunk még valamit. Máder igazgatónak sikerült kikomponálni egy cáfoló és szépítő levelet Puccinival szemben. Szegény Puccini levelét megírta, de a helyzet mégis csak az, hogy a Pillangókisasszony bemutatását csütörtökről szombatra halasztották egyelőre.

Budapesti Napló 1906. május 9.

228. EÖTVÖS KÁROLY

A Révai Testvérek intézete Eötvös Károly gyűjteményes munkáiból éppen most ad négy újabb kötetet, mikor sokan és sokszor borongunk el a vajda sorsán. Csakugyan úgy volna, hogy bizonyos túlnőtt egyéniségek kész sikertelenségre élnek? Avagy Eötvös Károly életében a magyar géniusz példálózik? Nem író, azaz nem művész. Érdekes, varázsos, magyar krónikás csak. De ez a csak nagyon sokat jelent. Nem is az irodalom volt az ő kedvelt berke. Sokkal vérbelibb magyar ő. És sokkal óriásibb az érdeklődése s közmondásos restségét cáfolóan s egyben igazolóan nyugtalanabb. Mégis az irodalom maradt meg csupán Eötvös Károlynak. Az irodalom, mely sok évtizedi évődését is megbocsátotta. Ez a négy könyve különösen érdekes. A gyűjteményben XVII. kötet címe Szilágyi és Káldy. Szilágyi Dezső és Káldy Gyula. A XVIII. kötet a Jókai nemzetség. A XIX. kötet Nagyokról és kicsinyekről. Irányi, Tisza Kálmán, Kozma Sándor, Bittó, Pulszky Ágoston, Tóth Kálmán, Falk Miksa s még egy sereg érdekes históriai anekdota is. A XXI. kötet Harc a nemzeti hadseregért. A vajda képviselőházi szónoklatai a nemzeti hadseregért, melyet ma már nem is akarnak azok, kik a vajdát sohase tartották eléggé radikálisnak, nacionalistának. Érdekes és - aktuális könyvek.

Budapesti Napló 1906. május 13.

(L.)

229. MIKOR VOLTAK BECSÜLETESEK?

Más helyen közöljük azt a rettentő ítéletet, melyet Kossuth Ferenc a koalíciós kormányról, a koalíciós kormánypártról, az egész mai rendről mond. Mindenki természetesnek fogja találni, hogy az ítélet nem éppen máról datálódik. De csak hogy éppen nem máról. Egy-két év a különbség mindössze. Olvassa el mindenki ezt az ítéletet. És olvassa el a függetlenségi párt minden tagja. És nézzen a lelkébe. És válaszoljon arra a kérdésre: mikor voltak becsületesek, akkor vagy most? Vagy mikor nem voltak becsületesek: akkor vagy most?

Budapesti Napló 1906. május 17.

230. EGY KITŰNŐ ÖTLET

Az osztrák miniszterelnökök beszédében is akad néha igazság; ha ugyanis nem Magyarországról beszélnek. Így Hohenlohe, aki komolyan akarja az általános választójogot, tegnap ezt mondta: akire az állam kötelességeket ró, annak jogokat is kell adnia. Ebből a megdönthetetlen igazságból kiindulva ráakadhatunk egy kitűnő ötletre, amelyet a magyar kormány pompásan hasznosíthat. Minthogy az urak verejtékesen törik rajta a fejüket, miképpen csinálhatnák meg az általános választójogot úgy, hogy ne legyen általános, és minthogy egyre azon fáradoznak, hogyan zárhatnának ki a jogokból mindenkit, akinek a gondolkozása nem tetszik nekik, ezennel ajánljuk: mentsék fel a jogból kizárandókat a kötelességek alól is. Akinek tehát nem lesz joga, az ne legyen kénytelen katonáskodni, arra ne rójanak adót, az ne fizessen fogyasztási adót, az ne legyen köteles stempliket rakni az írásaira, stb. stb. Így kitűnően meg lehet oldani a problémát. Ezennel dijtalanul átengedjük ezt a fényes ötletet a magyar kormánynak. Csinálják meg.

Budapesti Napló 1906. május 17.

231. CSAK NEM AZÉRT TALÁN?

A koaliciós kormánypárt most nincs egészen tisztában vele, haragszik-e a német császárra, avagy imádja a szép bajuszú uralkodót. Egyrészt szeretné megtartani a hősi pózt, amelyben ellene hadakozott, másrészt Bécsből jött a parancsolat violaszínű pecsét alatt, hogy lángolniok kell ő germán felségéért. Ebben a szánalomraméltó zavarban igazán kötelességünk az urakon segíteni. Emlékezzenek csak: hiszen voltaképp mindig imádták a német császárt, sőt barátságos összeköttetésben voltak vele. Emlékezzenek csak: mi is történt Csóron, mikor a vezérek Szögyény-Marich útján akartak nyeregbe jutni. Emlékezzenek csak: Wohl Lajos segítette őket. Nos hát Wohl Lajos a Szögyény-Marich titkára és barátja, Szögyény-Marich pedig a német császár barátja. Voltaképpen tehát a német császár által akartak nyeregbe jutni, ami természetesen - róluk lévén szó - nem lett volna külföldi beavatkozás. Minthogy tehát a rokonság így ki van derítve, nyugtassák meg lelkiismeretüket, és lelkesedjenek nyugodtan ő felségéért. Vagy csak nem azért haragudtak talán a német császárra, mert annak idején - anno Csór - nem akart kötélnek állni? Csak nem azért haragudtak rá, mert nem akart a magyar ügyekbe beavatkozni?

Budapesti Napló 1906. május 17.