135. [KÜLÖNÁLLÓ NOTESZLAPOK]

1. r. [áthúzva]: | Bíró
| Sziget u 9
| ebéd
1. r. [áthúzva]: | Délután
| Ignotus
1. v. [áthúzva]: | Telefonálni
| Neményi Erzsébetnek
1. v. [áthúzva]: | koffert hazahozatni
1. v. | Vasárnapi Ujságnak
| dolgozni
2. r. [áthúzva]: | Szini Gyula
| Mátyás tér 17. I. em
2. r. [áthúzva]: | Kedd este
| Hungária káv
2. v. | Dózsa György
| Petőfy[!] Sándor
| Maxwell vagy
| Marx képe
2. v. | Édes anyámnak
| gumi harisnya
3. r. | Thököly út 27 I.
| jobboldali sarok
| Sz. M. N. P.
3. v. | Bulgár poeták
| Kirill
| Christoph
| Werlain [!] tan
| Iván Vazof

136. FALUSI LEVÉL - PÁRIZSBÓL

(Az ám: milyen kicsi falu ez a Párizs, akár Pomáz, akár Érmindszent. Csak egy kicsit kell öregedni, s nyomban vége a régi igézetnek, s a világ egy nagy - falu. Hogy száz-kétszáz évvel hátrább vannak az emberek a Duna-tájon, ez nem számít. Száz-kétszáz esztendő, milyen semmi, kicsi idő ez, ha bátrak vagyunk nem mindent a magunk korához mérni. Azért mégis egyforma és kicsi a világ, szomorú és ostoba. Most, hogy - nem tudom, hányadikszor - visszajöttem az én szerelmetes Párizsomba, hirtelen megláttam és följegyzek egy-két falusi dolgot.)

A konzervativizmus diadala

Kezdetben vala az ige, az öblös, hazafias ige Franciaországban. A jelszó: tömöríteni a nemzeti erőket, nagy hadsereget szervezni, s visszafoglalni Elzász-Lotharingiát. Ez volt a nemzeti küzdelem, az olcsó hazafiaskodás, mely belefúlt saját féktelenségébe, hazugságába s önszennyébe. Mivel pedig a nacionalizmus megbukott, ki kellett valami kedvesebbet találni. Nálunk a hazug és csődbe került álhazafiasság konzervatív pártot akar alakítani. Itt Franciaországban a nacionalisták beálltak a konzervatív királypártba. Maguk a vezérek publikálták a minapi beolvadást. Meghódítani, lecsöndesíteni a nyugtalan munkást és parasztot, küzdeni a destruktív elemekkel, ez a program. A régi, nagy forradalmi jelszavak elpihentek: a világ egy nagy falu.

Szabad a kegyelet

Ez is olyan eset, mint a mienk, egészen úgy van, mint Magyarországon. A Commune harcosait halomra lövette a még ma is uralkodó francia, polgári plutokrácia. De, Istenem, ez 1871-ben történt, s az embernek megadatott a feledés kincse. Tehát ma már szabad megkoszorúzni a vértanúk sírját. Sőt díszben vonul ki a rendőrség, ha valami ünnep esik. Mert, akik ma ünnepelnek, azok már derék, jó emberek. Nálunk is szabad már a kormányzó függetlenségi pártnak ünnepelni 1849 mártírjait. A világ egy nagy falu.

A feministák ellenségei

Ki hinné, hogy Franciaországban a polgárságnál nagyobb ellenségei a feminizmusnak - az anarchisták. Az érveik ugyanazok, mint a szocialistákkal szemben. Nem kell több politika, és nem kell több politikus. Ha a nők politikai jogot kapnak, több politikusunk lesz, holott ma is a politika az ember és társadalom megölője. Szerintük csak egyféle okos feminizmus van: a nők, miként a proletárok, gyűjtsenek gazdasági és kulturális értékeket. Alapjában gyönyörűen tudnak találkozni mindig és mindenütt a reakció és az éretlen revolúció. Megérjük, hogy a magyar reakció is meg fogja tanulni ezt a nyugati leckét, s a szükséges és félelmes haladást az éretlen, túlzó forradalmárok segédcsapatjával fogja meggátolni. Mert a világ egy nagy - falu.

(Párizs, május 26.)

Budapesti Napló 1908. május 30.

Ód.

137. A NÉPEK ÖSSZEFOLYNAK

Párizs, június elején

Talán olvasta már mindenki, hogy New Yorkban alig él több, mint hétszázezer úgynevezett igazi yankee. Ellenben New Yorknak sokkal nagyobb német lakossága van, mint például Münchennek. Sőt, az is már majdnem bizonyos, hogy Budapest után nem Szeged a legnagyobb magyar város, hanem New York, Párizsban minden ötödik vagy hatodik ember nem francia, s Berlin tíz év múlva, talán már tíz év múlva, kozmopolitább lesz Párizsnál is.

Persze, hogy ezt az újféle, nagy valóságot nem akarják látni és belátni Magyarországon. Mert, ha látják és belátják, nyomban be kellene látniok azt is, hogy Vörösmarty szobra anakronizmus. Legalábbis: az emberek élni akarnak bárhol, de halni csak a végső esetben.

Most Franciaországban jajgatnak a nacionalisták, mert valószínűleg megint kap vagy húszezer új német lakót Párizs. Tudni- illik, nemcsak a magyarok, horvátok, erdélyi oláhok és tótocskák vándorolnak vissza a krízises Amerikából. Valami ötvenezer német is útra kerekedett, s jött s jön vissza Európába, de haza, Németországba alig került s kerül a félszázezer németből ötezer. A többi Londont és Párizst rajozza be, mivel itt, e két városban, esetleg mentesebbek tudnak lenni az éhhaláltól, mint otthon. S ez a betelepülés ugyanakkor történik, amikor Franciaországból, az alig népesedő Franciaországból az emberek naponként és seregestül vándorolnak ki ma is Amerikába, Angliába, a Balkánra, sőt Németországba, főképpen Hamburgba, ahol nagyon sok a francia munkás.

A népek összefolyásának nagy epochája íme megkezdődött. A "Haza", a szent "Haza" mindenütt csak az édes gyermekeit tartja el. A jóval számosabb mostoha gyermekek menjenek akár a pokolba. Ha pedig az idegennek több hasznát veheti a vagyon, a tőke, akkor jöjjön a kivándorló kompatrióták, honfitársak helyett a hasznosabb idegenek csapatja.

Ahol csak kultúra van, ott elháríthatatlan ez a népanyagcsere. S ahol kultúra van, ez a kultúra természetszerűleg vonja magához minden országból az élni és dolgozni akaró és tudó emberseregeket.

Ne féljen azért senki, nem fog megismétlődni, miként azt szentimentális professzor urak vallják, a pusztuló Athén vagy Róma példája. Lassan-lassan, de föltartóztathatás nélkül a munka, az együttes munka nagy diadala közeledik. Nő, nagyszerűen gyarapszik, izmosodik az összetartozóság gondolata a földön. A népek összefolynak a munka, közös sors és élet-szépség gondolatába, - akaratlanul, öntudatlanul, de egy nagy törvény szerint.

És föl kell emelnünk a szíveinket még akkor is, ha magyarok vagyunk. Ám hozzák be talán a kulikat a magyar, úri haladáshóhérolók. A kulikig elhat már a világ nagy munkás-ligájának lelke. A népek összefolynak, s a munka hatalmas csákányával erősen bontogatja már az országhatárló oszlopokat.

Népszava 1908. junius 5.

A.

138. PÁRIZSI JEGYZETEK

I. Jézus mennybeszállása és a sajtó

Áldozócsütörtökön a párizsi Saint-François-Xavier templomban harcias beszédet mondott bizonyos Lenfant nevű abbé. Nem akarta untatni a publikumot valami kegyes, jámbor beszéddel avagy pláne Jézus mennybeszállásának szép szimbólumával. Lenfant abbé a sajtóról mondott szemtelenül szent beszédet, s ajánlgatta a hivőknek a klerikális szennylapokat. A pápista klerikalizmus íme hogy lefőzte azokat a zsidó kufárokat, akiket Jézus kikorbácsolt a jeruzsálemi templomból. S Jézus ezeket az új kufárokat nem űzi ki a templomokból sem Franciaországban, sem Magyarországon. Mivel Jézusnak ezen pápista papjai óvatos kufárok, s egyszerűen, még áldozócsütörtökön is, elsikkasztják Jézust.

II. Jeanne d'Arc és Szent Margit

Azt tudtam, hogy bigott asszonyok számára van néhány jeles és malasztos egyesület Magyarországon. De azt csak most tudtam meg, hogy a Szent Imre-egylet mintájára a - nekik legyen mondva - intelligens, magyar nők számára alakult egy Szent Margit-kollégium is. Persze, persze a regnum Marianumban nem szabad az ilyesmin csodálkozni. De érdekes, hogy ezt a Szent Margit-egyletet is Franciaországból plagizálták, lopták el a magyar klerikálisok. Ez egészen a Jeanne d'Arc-liga másolata. S az is érdekes, hogy az antipápista Franciaországtól csak a magyar klerikálisok tanulnak. Azt bezzeg nem tanulják meg nálunk, mint kell a papi vagyont elvenni, s a butító szerzeteseket kirúgni.

III. Arany-könyv a szabadkőmívesekről

Már egyszer megjárták a francia klerikálisok, amikor a szabadkőmíveseket "leleplezték." Most ismét egy úgynevezett aranykönyvvel rukkoltak ki a vakoló gárda ellen. Hemzseg ez a könyv is a tudatos és tudatlan ostobaságtól. Olyan bűnöket kennek a jámbor szabadkőmívesekre a klerikálisok, mint a katakombákban agitátorkodó keresztyénekre valamikor a római hivatalnokok. Igaz, van a szabadkőmíveseknek bűnük St. Louis-tól Párizson, Budapesten át Port-Arthurig. A bűnük pedig az, hogy félhitűek, gyávák, megalkuvók. Éppenséggel nem olyan veszedelmesek - sajnos - mint a klerikálisok vélik.

(Párizs, június 9.)

Budapesti Napló 1908. június 12.

Ód.

139. PÁRIZSI LEVÉL

(Egy miniszteri beszéd - Kik szeretik legjobban a hazát - A rendőrök és csendőrök)

Párizs, június

Viviani, munkásügyi miniszter, szocialista, így vallja, s így vallja a szocialistákkal szemben is. Tárcája a franciaországi miniszteri tárcák Benjáminja, két esztendővel ezelőtt formálták. Ez a Viviani most nagy beszédet tartott a választói előtt, s lett erre hadd-el-hadd. Szidja mindenki, a szocialisták, a nacionalisták, radikális burzsoák és klerikálisok. Nyilvánvaló tehát abból, hogy Viviani valami olyat mondott, ami közel jár az igazsághoz. Azt merte tudniillik mondani ez a Viviani, hogy a munkásságé ugyan a jövő, de ehhez nem kell ádáz harc. Franciaországban a polgárság átvette a hatalmat a nemességtől, mihelyst értelmileg, kultúrában a nemességet túlhaladta. Az evolúciónak ugyanez az esete készül a mi napjainkban, ezt föltartóztatni nem lehet, s attól megijedni nem kell. Sőt eddig is az intellektuális része a polgárságnak támogatta a hatalom felé indult proletárokat. Hát ez nyilván nem Marx-doktrína, de fog-e valaha Magyarországon egy aktív miniszter ilyen szépet és bátrat mondani?

*

Az a Gregori, aki a minap Párizsban hazafias dühvel megsebesítette Dreyfust, Magyarországon is nagyon ismerős típus. A nemzeti becsületnek és hazafiasságnak ez az Ugron Gábora pénzügyi manipulációkkal sok ezer kis embert rántott nemrégiben romlásba. Úgy látszik, minden országban az ilyen alakokból kerülnek ki a haza leglármásabb szerelmesei. Ezek azután a nemzeti becsületért még ölni is tudnak, ha kell. S valóban csak azok képesek igazán lelkesedni milliók összességének kifundált becsületéért, akik a magukéért kellő időben nem lelkesedtek.

*

Lyonban az emberi jogok védelmére alakult liga nagy dolgot mondott ki. Az emberi jogok ellen a rendőrök és zsandárok vétkeznek leggyakrabban. Tehát el kell törülni mai formájában a rendőrséget és csendőrséget. Ne legyenek azok a nyers államhatalom vad birkózói. A bíróság nyomozó emberei legyenek s lehessenek csupán. Milyen szép zene, de a jövő zenéje még Franciaországban. Hát még mennyire a jövő zenéje szép Magyarországon, ahol még tegnap állott a deres.

Budapesti Napló 1908. június 17.

Ód.

140. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL

I. Zola és Bonaparte

A Dreyfus-pörbe[n], mely már nincs, két revolvergolyóval pörújítást akartak nyitni a minap. Zolát vitték s temették a Panthéonba. Zolát, a hamvaiban is háború-szerzőt. Az a senki, aki a szerencsétlen Dreyfust megsebesítette, természetesen eszköz volt. Császárpártiak, royalisták sohase fogják elfelejteni, hogy élt egy Zola nevű író, aki megírta a Débâcle-t. Ez a Débâcle a Zola legnagyobb bűne, Sedannak, a német-francia háborúnak ez a hatalmas magyarázata. "Je ne cache pas, j'explique", mondta hányszor, de hányszor Zola. Gyűlölte a hazugságot, a társadalmit, a hazafiast, a vallásost, a mindenfélét: A "j'accuse"-nél nagyobb szerepe volt a Dreyfus-pörben a Débâcle-nak. Ma már katonák, tábornokok bevallják, hogy ez a Débâcle fölér száz történelmi művel. Zola Emil a béke és emberiesség Napóleonja volt, igazi Bonaparte-temperamentum. Jobban tudott harcolni a hadsereg ellen a békéért, mint a fiók-Bonaparte hadserege a háborúért. Sőt talán nagyobb harcos volt ő az első Bonaparténál is, kinek lelke rokon volt a Zola megnemesült lelkével. Ott a Panthéonban Lannes de Montebello, Napóleon híres maréchaljának közelében, jó helyen vannak most már a Zola hamvai. Arról adnak leckét a világnak, miként kell tökéletesedni s harcolni. Ha Bonaparte vér helyett bátor igazságokban fürösztötte volna meg a világot, hol tartana ma már ez a szegény emberiség.

II. Franciaország, a papok és a gyarmatok

Fontainebleau környékén a minap ósdi klastromot láttunk, ósdi szép templommal, s rajtuk nagy táblák: kiadó. Párizsban, a Dames du Sacré-Coeur templomban ez idő szerint régi egyiptomi táncokat mutatnak be lengén öltözött táncosnők. Holott még mindig a templomban van Szűz Máriának egy nagyon finom, művészi szobra. Ez a szobor vidám arccal nézi a változott időket s a szép táncosnőket. Franciaországban, a kontinentális Franciaországban tehát itt tartunk már. De a gyarmatokon gyáva a francia kormány, legtöbb helyen hatalmi és politikai okokból. Tonkinban például elnézi, hogy a papok izgassanak az új, egyházat és államot szétválasztó törvények ellen. Madagaszkárban pláne kiszolgáltatja a bennszülötteket a hittérítők vad fanatizmusának. Hát ez már sehogysem illik a francia burzsoázia hazug, papfaló radikalizmusához. Itthon igen, szembeszáll a papuralommal, mely századokra vetette vissza az emberi kultúrát. De azt nem bánja, ha most a papok ugyanilyen sok százados merényletre készülnek a kolóniák lakosai ellen. Még a legprogresszívebb polgárság is, miként a francia, aszerint hajlandó a kultúra mellett vagy ellen lenni, hogy lesz-e, s mennyi haszna lehet belőle.

III. Amit Lyonból üzennek

Lyonból az emberi jogok ligája heves kongresszusi ülésen üzenetet küldött a francia kormánynak s az egész policájos világnak. Tiltakozik a liga, hogy a kormányok bizonyos fogalmakat nebántsvirágokká tegyenek a gondolat és ítélet elé. Nincs az istennek az az állama, mely megtilthassa nekem, hogy éppen például a hazáról, államról s társadalmi rendről harsányan ne úgy ítéljek, ahogy nekem éppen tetszik. Ez nagyon kényelmes dolog volna így, s holnap már a Föld is megállana forgásában, amit még Galilei korában sem tett pediglen. Igenis, a gondolatszabadság és gondolathirdetés korláttalan emberi jog, a hazáról éppen olyan bátran mondhatok véleményt, mint a klérusról vagy a tőzsdéről. Ha pédául a haza egy fogalombálvány lesz, akkor minden emberi gonoszság e mögé búvik. És a lyoni kongresszus kemény hangon ítélte el azt az államrendet, mely Hervét bebörtönözte. Lyon Párizshoz sincs közel, s milyen messze van Budapesttől, de milyen vigasztaló dolog, hogy Lyonban kultúremberek nyelvén kiáltották el az eb ura fakót.

Párizs 1908. június 10.

Szocializmus 1908. június 18.

Ady Endre

141. JÚNIUS 14. ÉS JÚLIUS 14.

Párizs, június 15.

Párizsban - sietve újságolom el a Népszava olvasóinak - mulatságos, érdekes és fontos dolog történt. Párizs polgársága kijavította a kalendáriumot s július 14-ik napját június 14-ik napján ünnepelte meg. Július 14-én rombolta le egykoron a nagy forradalom a Bastille-t s június 14-én futottak az idén a Grand-Prix-ért a lovak. S a nagy polgári lapok minden csúfolódás nélkül, sőt örömmel állapítják meg, hogy a Grand-Prix napja immár nagyobb ünnepe Párizsnak, mint a forradalom napja. És így is van és nagyon jól van így: a burzsoázia erre törekedett, s ezt gyönyörűen el is érte. Csak lóverseny-jegyekért szinte félmillió frankot költött el a Grand-Prix napján Párizs, s ráadásul eljátszott egy pár milliót. A nagy díj nyertese, a Northeast nevű paripa háromszázhatvanhárom ezer frankkal jutalmazta a gazdáját, amiért őt úgy megkergettette. A polgári Párizs pedig már a versenynap előtt hetekkel meg volt bolondulva az izgatottságtól. Annyi ember, ahány a versenyen künn volt, a világ összes Bastille-ait le tudná rombolni.

De ki gondol a Bastille-ra, ha Northeast, Sauge Pourprée, Souvigny és Medeah, ezek az illusztris lovak futnak? Aki az utolsó évtizedben néhányszor látta a párizsiak július 14-iki ünnepét, megért mindent. Húshagyó kedden vagy böjtközépkor százszor jobban s szívesebben is ünnepelnek a Bastille lerombolóinak unokái, mint július 14-én.

Ha semmi más, ez már magában is világosan megérteti, hogy az idők beteljesedtek. Azoknak árendája, akik a polgárság forradalmának gyümölcséből a végítélet harsonájáig kívántak s kívánnának élni, lejárt. Tunya, semmi, fakó, pocakos, haszontalan népség lett a nagy forradalom késő gyermekeiből. Ezek átkozódnak, ha a világ csak egy kicsit akképpen akarna változni, hogy az ő gyomruknak ne használjon. Ezek halálra rémülnek egy kis új, forradalmi ájertől: ezek megértek arra, hogy levágassanak s takarmányul adassanak oda az új idők szekere paripáinak. Ezeknek ló kell és nem ember, nyereség és nem föláldozás, izgalom és nem lelkes cselekvés. Július 14-ike - ám ez nekik, a derék burzsoáknak fájjon - megszokott komédiák unalmas napja lett a forradalomra való erős, harcias emlékezés helyett.

Így van jól, van Párizsnak már új népe, egy kicsit nagyobb ám, mint amilyen a június 14-iki lóversenyen künn járt. Amikor ez a nép május elseje előtt csak úgy félvállról üzen valamit, már megsemmisül a nyavalyás polgárság. A munkások, a szocialisták átengedték a július 14-et a polgárságnak s a polgárságnak most július 14. helyett június 14, a Bastille helyett Grand-Prix kell. Majd ők lássák meg, hogy Mirabeau és Danton helyett hogy fogják őket nemsokára a kátyúból kirántani - a lovak.

Népszava 1908. június 20.

A.

142. ÚJ VALLÁSALAPITÓK

(Párizsi levél)

Párizsban most egy furcsa kongresszus zajlott le, melyben kevés öröme telt volna az én Stojits Iván barátomnak Budapesten. Pedig az ő teozófiai tanait is sűrűen darálták ám itt a nemzetközi spiritualisták némely szónokai. De mégis, a kongresszus végén kiderült, hogy a kongresszuson a Swedenborg-féle álmodozók, spiritiszták, okkultisták és kabbalisták voltak többségben. Ez pedig, az ilyen gyülekezet, aligha fogja megcsinálni a szenvedő emberiség számára az új és világos "Istentudomány"-t. Ellenben, ahogyan ez minden kongresszusnak szokása manapság, megcsinálták a nemzetközi szövetséget. A spiritualisták nemzetközi szövetségét, akik egy új, bensőségesebb és istenesebb vallást akarnának adni a világnak.

Nem utolsó tünete ám ez a kongresszus ennek a mi vergődő, beteg, átmeneti korszakunknak. Ezer és ezer modern próféta jelentkezik, s valamennyi újabb és jobb evangéliumot hirdet. A világ még reszket a meglévő vallások nagy harcától, s az új társadalmi átalakulás egyenesen minden spiritualizmus ellen tör. S íme, közben, már kongresszust, népes kongresszust tudnak tartani az új Illések és Jeremiások.

Ezek még jámborok, naivak, olykor bolondok, gyakran álmodozók és sokszor gazemberek. De vannak, találkozni tudnak, tehát nyilvánvaló, hogy ezek egy új, jövendő, szellemi átalakulás hírnökei. Nemcsak a közlekedési eszközökben akarna újat az emberiség, de az isteni fogalom megújhodásában is.

Az is érdekes, hogy a párizsi kongresszusra legjobban a klerikális francia lapok szórták a szidalmat. A spiritualisták még babonásabbak és sötétebbek, mint a mindig változni képes Róma. És Róma - ez régi dolog - nem szereti, ha sötétséggel és abszurdummal rálicitálnak.

(Párizs, június.)

Budapesti Napló 1908. június 20.

Ód.

143. ANTISZEMITA ZSIDÓK

(Párizsi levél)

A zsidók jó humorral fizetnek azért, mert egykoron, nem is olyan régen, Európa kissé megszédítette őket az ő hazug liberalizmusával. Akkoriban, e szép napokban, mondhatta még Budapesten is az öreg Wahrman vagy más:

- Ne is beszéljenek nekem híres vagy nagy emberről: mind zsidó volt.

Azóta a zsidók kezdik látni, hogy nem fenékig tejföl sehol, s a liberális Európa tréfált velük.

Most azután fordított egyet a régi farkasverem szerkezetén a zsidóság, az ő egyetlen, veszett humorával ma már azokról süti ki minden áron a zsidót, akik bántják. Itt, Párizsban - s talán otthon is olykor - nem is nagyon alaptalan és humoros ez a veszett humor.

Párizsban például - ez ismeretes - a legkirálypártibb, legpápistább és legantiszemitább Gaulois szerkesztője: Arthur Meyer.

Arthur Meyerről azonban fölösleges volt kisütni, hogy szemita az istenadta. De most egy új Gaulois indult Párizsban: az Action Française. Ez királypártibb, klerikálisabb és zsidófalóbb a Gaulois-nál is.

Ennek a lapnak a fő embere Léon Daudet, a nem ismeretlen Alphonse Daudet fia. A harciasan konzervatív délfrancia típusa volna ez a Daudet úr, de íme, kiderül róla, hogy zsidó.

Néhai apja, Provence egyik büszkesége, meg fog fordulni, szegény a sírjában. Adatok gyűjtődtek arra, hogy a Daudet-család Németországból vándorolt Provence-ba. A család eredeti neve Dávid, provence-i kiejtéssel Daud s a Daudet ennek a Dávidnak a kicsinyítő formája.

Egy híres amerikai antropológus, aki a minap Párizsban járt, megerősítette az alapos gyanút. Kijelentette, hogy szebben még alig őrizte meg valaki a zsidó faj vonásait, mint - Léon Daudet.

Régi dal, sőt régi és tudományos igazság. Már Rómában is a zsidó származású aposztaták kegyetlenkedtek legerősebben a szegény - zsidó-keresztyénekkel.

Krízises korszakokban, mint most a mienk is, a zsidókból kerülnek ki a legjobb koreszme-képviselők. Nem lehet ezt a faj bűnéül fölróni, sőt erényéül. De a zsidóságnak gyönge vigasztalás, hogy a legjobb antiszemiták is - zsidók.

Párizs, június 15.

Budapesti Napló 1908. június 21.

Ód.

144. BOJKOTT A DEMOKRÁCIÁRA

(Párizsi levél)

Párizsban néhány esztendő óta nagy fenyegetésekkel fenyegetik a köztársasági és polgári demokráciát. A polgári demokrácia tudvalevően világszerte parvenü-módon kisajátította a feudál-arisztokrácia élet-stílusát. Hiszen a Lipótváros se tesz egyebet otthon nálunk, mint jobb hajlamaival is dacolva majmolja a majmokat. Párizsban, a pluto-oligarchia s a széles bugrisság városában pláne így van.

Nos, néhány "előkelő" konzervatív újság kiadta a jelszót, hogy bojkottálni kell az uborkafára kapaszkodott polgárságot. A sikkes, a történelmileg arisztokrata famíliák ne jelenjenek meg sehol, ahol az új népség grasszál. Tehát nemzeti vagy társadalmi ünnepeken, vernissage-on vagy lóversenyen.

Hadd fájjon a nyomorult bugrisnak, hogy mágnással nem mutogathatja egy csordában magát.

Azonban fájdalommal újságoljuk, hogy a bojkottból semmi sem lett, mert nem lehetett. A palotáját bezárhatja Uzès hercegnő, de ha élni akar, kénytelen tudomásul venni a büdös demokráciát. Demokrata, polgári társadalmakban, pláne Franciaországban, lehetetlen egy ilyen bojkott. Legalább száz nagyon híres, régi, francia mágnás-családot meggazdagodott bugrisok tartanak el. Mint a régi magyar társadalomban a házi zsidó, olyan ma Franciaországban a házi mágnás.

Talán egy-két tucat arisztokrata család él ma már csak olyan, amely magától él. És ha az arisztokrácia csakugyan bojkottot mondana ki, annyit jelentene ez ma már Franciaországban, hogy az arisztokrácia meghalt.

Hiszen még nálunk, a mandarinok országánál feudálisabb Magyarországban is lehetetlen volna ilyen bojkott. Mit csinálnának az úrlovasok, ha bojkottálnák pályájukról a demokrata népséget? A magyar arisztokrata asszonyok úgy szoktak jótékonykodni, hogy megadóztatják a zsidót, a bugrist s a sansculotte-ot.

Kaszinókban, Park-klubokban még egymás között rothadhat a históriai nemesség. Künn a szabad levegőn, már sehol, még Magyarországon sem. Bár bojkottálnák a demokráciát, mert talán megjönne a demokrácia büszkesége is így, de - sajnos - nincs bojkott.

Párizs, június 17.

Budapesti Napló 1908. június 23.

Ód.

145. SZŰZ MÁRIA ZAVARBAN VAN

Párizs, június 23.

Szűz Mária, szegény, zavarban van, nagy, kínos, furcsa, mondhatnók: nemzetközi zavarban. Az történt ugyanis, hogy a francia katolikusok a minap fölajánlották Máriának Franciaországot. Tehát egy új Marianum Regnum alakult, s ezzel egyidőben Magyarország számára egy új - közösügy. Ez az új közösügy majdnem olyan zavaros, majdnem olyan krízis-ígérő, mint az osztrák-magyar közösügy. Már egy klerikális költő megcsinálta az új francia Mária-himnuszt is. Tehát: "Oh, szeplőtlenül fogant édes Szűz, aki a mi országunké voltál s vagy egyedül stb."

Mit szól ehhez Prohászka és Apponyi, ha így elveszik tőlünk Szűz Máriát? Perszonális unióban fogunk-e ezekután élni Franciaországgal, avagy szenteket választunk közös miniszterekül? Lesz-e valami égi delegáció, amely közösügyeinket Mária kormányzata után intézni fogja?

Egy bizonyos: Szűz Mária most nagy zavarban lehet, mert két regnum Marianum van: Franciaország népesebb, nagyobb, zsidótlanabb, katolikusabb. Jesszusmárja, mi lesz, ha Szűz Mária a keleti magyar regnum Marianum helyett a nyugatit választja?

Tegnap beszélgettem egy hű katolikus francia hölggyel, aki a Monceau-negyed elegáns templomából jött miséről.

- Asszonyom, mi magyarok nagy dilemmában vagyunk, mióta önök Máriának ajánlották föl Franciaországot.

- Mi közük van ehhez a magyaroknak? - kérdezte a bájos és buzgó hölgy.

- Mert mi azt hittük, hogy Magyarország Mária egyetlen országa.

A hölgy gondolkozott egy kicsit, már amennyire egy francia és vallásos nő gondolkozni képes. Ezután kedvesen, finoman, a következő okos és megszívlelni való választ adta:

- Szűz Máriának van annyi esze, hogy inkább Franciaországot fogadja el, mint az önök országát.

Szóval, lehet, hogy a címben tévedtem, s Szűz Mária nincs is olyan nagy zavarban, mint az ember hinné.

Népszava 1908. június 27.

A.

146. A FÖLD MEG A VÁROS

(Dutka Ákos verses könyve)

Dutka Ákosnak nem szabad lakolnia azért, mert Ady Endrének nevezett csekélységemnek kortársa. S ha a magam nyomorúságain kívül mostanában még tudott fájni nekem valami távoli is, a Dutka esete fájt. Erre a szép, komoly, daloló emberre ráfogták, hogy semmi más, mint lelketlen Ady-utánzó. Így lakol mindig a kendőzetlenség, a szívbéli bátorság s a ravasz fogások ignoranciája. Van egy sereg Ady-öccs, aki vígan operálhat, s egy megviselő érzéssel se fizet azért, hogy kifordított bundájú Ady-verseket ír. Dutka Ákos, aki át- és megélte a maga verseit, de nem titkolja, hogy Adyt olvassa, íme lakol.

A föld meg a város ama ritka könyvek közül való, mely okvetlenül dokumentum-rangra jut. Írója, a fűzesekből városba oltott legény, megnemesedett szomorú fűz. Tolmácsa a gyönyörű, éltető vagy temető krízisnek, melybe végre a félig-ázsiai magyar lélek jutott. Kevés húron sír, de, istenem, Árpád magyarjai aligha ismerték a húros hangszereket. Később is rábízták a dolgot a cigányra, aki a húrtalanságot négy húrra gazdagította. Örüljünk, ha a magyar lantos nem kürtöt fúj, vagy nem dobot ver máma. A verkli tudniillik nem hangszer s a cimbalom nem magyar találmány.

Dutka Ákosban nem dolgozik s mulat valami különös géniusz, de Dutka Ákos milyen lennhagyta már a Szabolcska-féle völgy-népséget. Ő már az érzések kultúr-magyarja, ő már az új magyar ember. Kissé programos, kissé elfárasztó az ő nyugtalanoknak érzett, tervelt és írt hetven vagy hány verse. De versek végre, az istenét vagy hadurát neki, ezerek helyett beszélő s ezerek lelkét illusztráló versek. Magyar és emberi fájdalmak fájatják a Dutka Ákos szívét, s ő aligha tehet róla, ha ezek a fájdalmak sokszor-sokszor elnémítják benne a művészt.

Arról se tehet Dutka Ákos, hogy Ady Endre előbb írt és szenvedett meg bizonyos elkerülhetetlen érzéseket. Az már igazán nem a literatúra titka, hogy ki érkezik valahova előbb, zajosabban és hatóbban. Valóság és ismernivaló tény, hogy Dutka Ákos itt van, s ha nem volna más, mint hivő harcosa a mi harcainknak, akkor is valaki. De több s nálunk magyaréknál pláne több, sőt sok, mert lelkében van s dalol a krízis, mely az egész magyarság belső krízise. A Nyugatnak kötelessége azt is honorálni már, aki vele egyirányban akar nyugatra fordulni. Dutka Ákos talán nem eléggé a magáé, de határozottan a mienk, érték, akit be- és le kell jegyeznünk.

Ny 1908. július 1.

Ady Endre

147. "A MAGYAR GRÓF"

(Párizsi levél)

Szegény Szikszay Ferencet Orsay-ban, itt Párizs mellett, "a magyar gróf"-nak hívta a falu népe. Ő magát Feri de Szikszaynak írta és mondta csupán, de nem tiltakozott a gróf-cím ellen sem. Néhány párizsi lap így is parentálta el: "Magyar gróf és az osztrák lovas császári gárda tartalékos hadnagya."

Milyen boldog volt volna szegény, ha föltámadva, ezt a nagy rangot olvashatja magáról.

Szegény Szikszay nagyon tipikus magyar volt, az agyontámogatott magyar középosztályból való. Művészi becsvágya szinte olyanra nőtt, mint magyar úri önérzete. Sok, nagy, igazi jogcíme azonban nemigen volt egyikhez sem.

Még nemrégiben nagyon bízott magában, s azt hangoztatta, hogy reá vár Munkácsy Mihály szerepe Párizsban.

S valósággal úgy viselkedett, úgy akart volna élni, mint Munkácsy. De sohse tudta eldönteni, mi szeretne jobban lenni: Munkácsy vagy Esterházy herceg. Igaz, hogy nem sokat ért volna vele akkor se, ha eldönti.

Privát élete talán csak siettette az ő elháríthatatlan tragédiáját. Erről nincs jogunk szólni, beszélni, magyarázatokat adni.

Bizony[os] azonban az, hogy a félig-civilizált, szertelen, uraskodó mai magyar ember tragédiája az ő tragédiája.

Egy-két barátja még talán emlékszik reá Párizsban három-négy hónapig. Orsay-ban azonban sokáig fognak beszélni a parasztok a "magyar gróf"-ról. "Kastélyban lakott, estélyeket adott, tejre, húsra volt pénze. Mégis csak bolond emberek lehetnek ezek a magyar grófok, hogy mégis megölik magukat."

Mert miért értsék és ítéljék meg Orsay-ban jobban az emberi dolgokat, mint bárhol?

(Párizs, június 24.)

Budapesti Napló 1908. július 3.

Ód.

148. MI LESZ A RÓZSALEÁNYOKKAL?

Párizs, június 30.

Franciaországban hagyományos szokás szerint ebben az időtájban koszorúzzák, ünneplik a rózsaleányokat. Majdnem minden városkában, nagyobb faluban élt valaki, aki szívén viselte a női erény sorsát. Alapítványt tett egy-két példásan tisztaéletű, szűz leány jutalmazására és férjhezadására. S az ember nem is képzelné, mennyi szende szűz terem ebben a veszettül csókos hírű Franciaországban.

De ugyancsak most nyomoznak a hatóságok északi Franciaország egyik vidékén, egy szörnyű bűnügyben. Egyetlen bábára ráderült, hogy több mint ezer csecsemőt segített elsikkasztani, többnyire leány-anyák gyermekeit. S a rózsaleányok tűzoltózenekaros ünnepeibe belejajdul azoknak a kétségbeesése, akik a francia faj kihalásától rettegnek.

Előkelő oszlopai a polgári társadalomnak, szenátorok, akadémikus írók, képviselők, olyan forradalmi tanácsokat adnak, hogy az ember a jóléti bizottság idejébe képzeli magát. Mióta a munkásság soraiban hódítani kezd a gyermek-redukció tudományos és tudatos elve, a derék hazafiak és polgárok állandóan jajveszékelnek. Valóban szörnyűség, hogy a munkás-családok nem tucatszámra szállítják a leendő rabszolgákat az uralkodó osztályok számára.

Egy Boissier nevű radikális szenátor olyan indítvánnyal állt most elő, amiről még sok szó fog esni. Boissier úr törvényben akarná kimondatni, hogy akik leány-sorban szülnek gyermeket, tisztességes, minden tiszteletre érdemes honleányok, gyermekeik pedig a köztársaság szeretett, édes gyermekei.

Ez az ötlet nem egy fölforgató, anarchista társadalomtudósé, de egy szolid, derék, koros, polgári törvényhozóé. Ékes bizonyítéka annak, hogy a család, tulajdon, erkölcs és vallás katonái szívesen cserélgetik a fegyvert, s egy princípiumot őriznek meg csupán: megtartani a hatalmat. Ha a szent házasság nem tud elég proletár-rabszolgát termelni, dobjuk félre a szent házasságot. Ez a polgári életbölcsesség, s az a híres, az a nagyon híres - erkölcs.

Alapjában örülnünk kell, amikor egy korhadt világ hazug építménye olyan eszeveszetten inog, mint napjainkban. Boissier szenátor nem is sejti, szegény, hogy neki milyen igaza van, avagy jobban mondva: igaza lesz. Ha sejtené, elharapná a nyelvét, amikor könnyelmű tanácsát adta. [!]

Hanem arra vagyunk kíváncsiak, ha csakugyan elfogadják most vagy nemsokára Boissier úr indítványát, mi lesz a rózsaleányokkal, akik ötszáz vagy ezer frank reményében sokszor húszéves korukig is még álmodni sem mernek a csókról?

Népszava 1908. július 4.

A.

149. LOURDES-BAN FOLYNAK A CSODÁK

(Párizsi levél)

Lourdes, a híres Lourdes, most jubilál, s az egész világból tódulnak a csodatevő-helyre a megbárgyított tömegek. Magyarországból is jöttek vagy akarnak jönni sokan-sokan hivő zarándokok. Tudvalevő ugyanis, hogy Lourdes-ban a vakon-születettnek megjön a látása, s a lábatlan bénának kinő a lába. Azonban a jubiláló Lourdes-ot egy kis csapás érte éppen a jubileum alkalmából. Egy reverendás statisztikus elárulta, hogy néhány éve a lourdes-i Szűz Mária évenként szűkmarkúbb. Ezelőtt tíz évvel, 1898-ban kétszáz csodálatos gyógyulás történt Lourdes-ban. Azóta minden évben kevesebb, 1906-ban már csak száztizenöt, 1907-ben százegy. Ha Szűz Mária így folytatja, húsz év mulva be lehet csukni a boltot.

A lourdes-i papok azt állítják, hogy Szűz Mária haragszik, s ezért apasztja a csodákat. Tudniillik Lourdes-ban istentelen szkeptikusok alakítottak egy orvosi intézményt, mely minden úgynevezett csodát, amennyiben hozzáférhet, tudományosan megvizsgál. Ezt Szűz Mária természetesen a személye iránt táplált bizalmatlanságnak minősíti. Büntetésül tehát, mióta ez az ellenőrzés megindult, apasztja a csodákat. Sőt egyáltalán - úgy látszik - nem hajlandó csodát tenni ott, ahol esetleg szemtelen orvosok kíváncsisága fenyegeti. A lourdes-i Szűz Mária nem tűri, hogy hitetlen orvosok avatkozzanak bele az ő dolgába.

Azoknak, akik Magyarországból készülnek Lourdes-ba, figyelmükbe ajánljuk ezt a dolgot. Aki orvossal is kezelteti magát, azt nem gyógyítja meg a lourdes-i Szűz. De aki hittel és orvos nélkül fohászkodik Lourdes-ban Máriához, az szerencsés lehet. Állítólag már az is megtörtént ott, hogy valakinek, aki láb nélkül született, négy lába nőtt Lourdes-ban.

(Párizs)

Magyar szó 1908. július 7.

Ód.

150. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL

Civilizáció és kultúra - Le dieu est l'ennemi - A polgári igazság

Byron, Browning s legújabban Wilde, tehát angolok, poéták és esztéták találták ki, és hirdették legzajosabban, hogy kultúra és civilizáció nem ugyanegyek. Nagyzoló, beteges, arisztokrata ítélet ez, ha meg akarjuk érteni, s olcsó ötlet- és szósanyargatás, ha megértjük és meg is bíráljuk. Talán Browning írta egyszer angol honfitárs[ai]ról, hogy azok civilizált barbárok, ami egy túlfinomodott burzsoá művész szótárában súlyosat jelent. Ezek a művészek egy sohasem volt Hellaszt és Athént álmodtak ki történelmi legendákból, s önző, hiú vágyakból. Az ilyen hellén lelkek alapjában egy olyan lehetetlen társadalom sóvárgói, mely társadalom a művész-félatyaistenek társadalma volna.

Franciaországban a hivatalos és hivatásos esztéták mindig-mindig a nacionalizmus vén malmába kerültek. Nem meglepő dolog hát, ha most a francia nacionalisták fölkapták az angol poéták ötletét, s rásütik Németországra. Tehát: Németország csak civilizált ország, de nem kultúrország. Goethe népe pedig teljesen elbarbárosodott. Hiányzik belőle a valamikori germán erény, az individualizmus, az egyén tisztelete, a szabados és merész, újító, nyugtalan lélek. Valóságos bojkott indult például Nietzsche ellen, aki olyan divatba jött Franciaországban, mint a németeknél nem régiben egymásután Ibsen, Wilde, Gorkij.

Valójában pedig se civilizáció, se kultúra még ma sincs se a Lajtán innen, se a Lajtán túl. A civilizáció, ha teljes, több mint a kultúra, s a kultúra néha civilizáció nélkül jelentkezik, ami azt jelenti, hogy ugyanegyek. Sem a császári, majdnem luteránus s ma is feudális Németország, sem az ateista katolikus s plutokrata Franciaország polgárságai döntik el a vitát. A polgárságnak szinte mindegy: militáris császárság vagy pénzarisztokraták abszolutizmusa, csak neki segítsen. Sőt tréfás, amatőr, ideális anarchizmustól se riad vissza ez a túlhízott s agyoncivilizált polgárság. De azt nem sejti, nem akarja tudni, hogy civilizáció és kultúra nem az ő föladata, mint a vonatcsinálás, tőkegyűjtés, panamás demokrácia s egyebek voltak. A civilizáció kultúrát jelent, s a kultúra, mint egy ígéret, új korra és új milliókra, új emberek ébredésére vár, mert ma még - nincs.

*

Mióta Párizsban élek megint, megint üldözőbe vett egy régi-régi s mindig visszatérő gondolatom. Ha már Magyarországot nem vehette teljesen birtokába egykoron a protestantizmus, miért nem maradt meg Magyarország teljesen katolikusnak? A majdnem egészen katolikus Ausztria íme olyan progresszív kezd lenni, mint Franciaország, mert a pápizmussal csak a katolikusok képesek eredménnyel ujjat húzni. A magyar protestantizmus csak szofizmákat gyárt, lapul, irigykedik, s a felekezetek harcát szítja. Ezeken a szamárságokon már régen túl volnánk, ha például a haladás egy katolikus Magyarországot talált volna maga előtt. Franciaországban, a katolikus Franciaországban, az emberek kicsinyes, babonás féltékenység nélkül számoltak le Rómával. Ha ötszázezer protestánssal több él Franciaországban, már a hugenották ellen folyna a harc, s nem Róma ellen. Katolikus, francia, ádáz királypárti lapban olvasok most egy magyarországi levelet. Ez a levél dicsekedve mutat Magyarországra, ahol Apponyi, Dupanloup tanítványa s Montalembert követője a kultuszminiszter. Valószínű, hogy ez a cikk Apponyi diktálására vagy a magyar miniszterelnöki sajtóirodából került ki. Magyarország tehát kulturális és ami több, gazdasági elmaradottságával ez idő szerint Róma szemefénye Európában. Nem volna-e ajánlatos és jó a le Dieu est l'ennemi (az Isten az ellenség) jelében csinálni előbb egy leszámoló harcot. Ez afféle polgári jelszó, de olyan országban, mint Magyarország, ahol a polgárságot akarata ellen a polgárság ellenségének, a proletárságnak kell talpra állítania, talán több, mint polgári jelszó.

*

Lemoine nem tudott gyémántot csinálni, de ismerte a kortársait, tehát becsapta őket, s megszökött. Nem ő az érdekes, nem Lemoine, hanem az a tanulság, amit maga után hagyott. Eszerint Lemoine nem volt csaló, csak eszköz, mivel az az angol (angol-zsidó a francia klerikális lapok szerint), aki becsapatta magát hitvány másfél millióval, tudatosan cselekedte ezt. Börze-manőver volt az egész, s a károsult angol vagy zsidó, avagy angol-zsidó sokkal többet nyert másfél milliónál. A lapok még többet is tudnak: a vizsgálóbíró nagy summát keresett, s rakott zsebre a Lemoine-ügyből. Tehát: itt, sőt itt is mindenki csalt, lopott, a kalandor, a börze, az államhivatalnok. Micsoda gyönyörű, jeles, erős bizonyság ez mindenki előtt, aki hisz a rothadásban. Rothad minden, aminek levegője, melegje, okos élete s ökonómiája nincs. Ennek a társadalomnak nincs, ez a társadalom a pénzkamarák és lehető panamák társadalma. Nemsokára ott tartunk, hogy minden bűnügyben a - bírót illenék súlyos börtönnel büntetni. Ebben a mai társadalomban a bíró a leglombrosóbb típus, még ha becsületes is akar lenni. Lemoine-t szökni hagyta a bíró, aki egy antimilitarista izgatót húsz rendőrrel őriztet. Mindenki gazember, tehát hagyjuk élni a gazembereket - ez a polgári jelszó. Lemoine gyémántot gyártott, s gyémántot nem csinált, csalhatott bátran s vígan szökhetett: éljen a polgári igazság.

Párizs, június végén

Szocializmus 1908. július 9.

Ady Endre

151. SERVET SZOBRA ÉS A TORDAI PAPOK

Párizs, július 7.

Párizsban pár nap óta szobra áll annak a Michel Servet-nek, akit Kálvin máglyára küldött. Voltaképpen nem volna érdemes erről a dologról írni, mert az egész szobor-cécó klerikális hecc volt. Klerikális pápisták állíttatták ezt a Servet-szobrot, hogy bosszantsák a protestánsokat. Valóban, ez a Servet-szobor emlékeztet mindenkit, hogy a protestáns türelmesség sokszor hasonlított az inkvizítorok vadságához. Olyan vallásos terrort, mint amilyent egykoron Kálvin Genfben teremtett, nem pipált a világ. Servet spanyol orvos és tudós volt, aki szerencsétlenségére teológiával is foglalkozott. A szentháromságról a többek között nem úgy vélekedett, mint a pápa, de úgy se, mint Kálvin. Franciaországból menekülnie kellett, mert a vienne-i püspök meg akarta öletni. A naiv Servet Genfbe menekült a pápista halál elől, s itt elevenen megégettette a lelkiismereti szabadság pápája: Kálvin mester.

Látható ebből, hogy ez a boldogtalan Servet nem a klerikális pápisták mártírja, hanem a szabad gondolaté. Ha nem fut, menekül Genfbe, akkor a vienne-i püspök gyújtat alá. S az is látható, hogy a pap egyforma mind, mióta világ a világ, ha plébános, ha dervis, ha lelkipásztor, ha rabbi.

Mindez pedig haza, Magyarországra, sőt Erdélybe, Tordára van címezve. Tordán tiszteletes vagy nagytiszteletű Füzy Sándor ref. lelkész úr kezdeményezésére összeültek a keresztény papok, s kimondták, hogy istentelen szocialisták számára, akiket pap nélkül temetnek el, nem adnak a temetőjükben helyet, s harangjaikat se húzatják meg. Íme a papi szolidaritás a zseb és fanatizmus jegyében, csakúgy, mint Michel Servet korában. Máglyát ma már nem gyújthatnak a papok, de meg nem változtak azóta sem. Gondoljuk el csak, hogy annak idején Servet Tordán él, s ugyancsak akkor és ott élnek a mai tordai keresztény papok. S gondoljuk el, hogy Servet a plébános dühe elől Füzy lelkész úr keresztény, illetve, keresztyén szárnyai alá menekül. E sorok írója kálvinista vallásba született bele, s ismeri a magyar kálvinista vezérembereket. Határozottan állítja, hogy jóval türelmetlenebbek s együgyűebbek az új eszmékkel szemben a ravasz és jezsuitizmusban nevelt pápistáknál. A protestantizmus voltaképpen a gondolatszabadság vallása volna, de papjai kontra-pápizmust csináltak belőle. Mailáth püspök bizonyosan értelmesebben gondolkozik a szocializmusról, mint Kenessey püspök. Csak akadna nálunk is valaki, aki fölállíttatná Michel Servet szobrát. Hadd szégyellnék egy kicsit magukat a gondolat-szabadságot bepiszkoló kálomista papok.

Népszava 1908. július 11.

A.

152. VIVE LE ROI?

Párizs, július 6.

Holnap vagy tíz év múlva nem ébred-e arra a világ, hogy Franciaország - királyság? Aki ma küldené ezt a jóslatot Párizsból, bolond volna, de aki elhinné, már nem egészen. Szó sincs róla, Versailles-t még mindig nem tatarozzák, hogy király költözzék bele. A nemzetgyűlés se készül összeülni, s olyan nagyot határozni, hogy megreszkessen a világ. De csodálatos, sűrű, bátor jelek jönnek, sokasodnak két év óta. Kereken, éppen azóta, hogy a harmadik köztársaság a Dreyfus-ügyben végleg triumfált. Mióta nincs veszélyben a köztársaság, veszélyben van a köztársasági polgárság lelke. Komoly, okos, higgadt emberek, akik ott voltak a harmadik köztársaság keresztelőjén, megtántorodnak. Egy volt miniszterelnök, állítólag Rouvier, keserű kedvvel így nyilatkozott:

- Franciaországból Sedan után köztársaságot csinált egy olyan nemzetgyűlés, melynek négyötöd része monarchista volt. A történelem szereti a tréfás revanche-okat, s talán éppen a mai túlontúl nagy köztársasági többségnek szánta azt a szerepet, hogy a francia királyságot restaurálja.

Valóság, históriai tény, s csak Franciaországban történhetett meg: ez a mai köztársaság úgyszólván váratlanul született. Nem jelent-e valamit, hogy viszont most egyre divatosabb lesz a királyság után - hangosan - vágyakozni?

A royalisták hírlapjai hihetetlenül megszaparodtak két év óta. A nacionalista táborból egy Jules Lemaitre nyíltan a királypártiak közé állott. Az elegáns stílusú Barrès éppen olyan királypárti, mint az elegáns témájú és nadrágú Bourget. Az akadémiát tudvalevőleg royalista érzelmű többség kormányozza. Különösen az írók világában - és ez a megdöbbentő - minden konzervativizmus vagy elégedetlenség a királyság jegyében találkozik. A királypárti lapok harciasak, merészek, fanatikusak. Például a Léon Daudet, az Alphonse Daudet fiának a lapja. Még a guillotine-t is azért követelik, hogy esetleg egy kis bosszút álljanak vele, ha jön a király.

A Temps, ez a félhivataloskodó öreg Temps mostanában hűségesen leközli az orléans-i herceg sajtóirodájának reklám-híreit. A Matin-t, ezt a félelmes, erőszakos, nagy bulvárlapot most rágalmazásért elítélte az esküdtszék. És Bunau-Varilla, a lap multimilliomos tulajdonosa megfenyegette a kormányt:

- A Matin meg fogja próbálni, hogy a francia köztársaság esküdtjeinél lesznek-e belátóbbak a francia királyság esküdtei? Ugyancsak a Matin a wagrami csatamezőt látogató orléans-i herceghez elküldte egy munkatársát. Fülöp herceg kizokogta magát Franciaország pusztulásán, s biztató üzenetet küldött a francia népnek. Ha ő lesz a király, több szabadság lesz Franciaországban, mint ma, üzente. - Az ő álma egy olyan szabad, demokrata, liberális királyság, mint Anglia.

De ez még nem minden: a royalisták már olyan biztosra veszik a dolgukat, hogy egymást marják a koncért. Az úgynevezett legitimisták, akik XIV. Lajos királyságának és utódlásának hirdetői, hetenként falragaszokban vitatkoznak az orléans-i herceg táborával. Szerintük is bizonyos a királyság, de az ő királyjelöltjük a madridi gróf. Az orléans-i ház csak akkor következhet, ha ez a legrégibb Bourbon-ág kihal. Hogy ennek az ágnak az őse valaha lemondott a királyságról, ez semmit se számít. Égalité Fülöp is lemondott a nagy forradalom alatt, de az orléans-i ház mégis jogot formálhatna a trónra, ha a szerintük törvényes Bourbon-ág kihalna.

Az új monarchista reneszánsz csak a bonapartistáknak nem kedvez. Császárságot, azt már igazán még a napóleoni nemesség se akar. De summa summarum az ég, föld s levegő tele van ilyen jelekkel, milyenekről szóltunk. A kispolgárság retteg a szocializmustól, a klerikalizmusnak régi szerelme a királyság. A nacionalisták, a hadsereg régibb tisztjei lelkük mélyén királypártiak. A polgári plutokrácia nyomása sok régi szabású köztársasági idealistát is megingatott. Azután pedig egy kicsit reakciós az egész világ mostanában. És Franciaországnak már régi szokása, hogy meglepően, váratlanul s históriailag cselekszik.

Mindez nem volt jóslat, de mindezt nem árt meglátni és lejegyezni. Az ördög nem alszik, s olyan a világ berendezése, olyan az élet, hogy az abszurdumokban hinni kell.

Az Újság 1908. július 11.

Diósady

153. A VOKS ELLEN

Párizs, július 16.

Új hóbort, új hóbort, az imperiális Magyarország híveinek figyelmébe ajánljuk. Rákosi Jenő úr lapja bizonyosan tudomást vett már róla, mert az ilyen külföldi példákat szereti. Az új hóbort ez a szentencia: Franciaországot a tömegek tették tönkre s a sok szavazás. Tehát Franciaországot az gyógyítaná meg, aki fölrúgná a tömegeket, s még a szótárból is kitörülné a "választás" szót. Nini, hiszen ez nem is olyan új hóbort, mint hirtelen gondolná az ember, miután új ruhát lát rajta. Ez a választás-ellenesség édes, épületes, de régi: a Napóleonok "fölvilágosodott'' abszolutizmusa. Lám-lám, vannak csakugyan olyan halottak, akiket nem lehet elégszer megölni.

Fekete tollú írók, a Bourget-k, a Barrès-ek e megfejelt hóbort hirdetői. Bourget hivatkozik arra, hogy Balzac, a nagy Balzac is utálta a népet és a voksot. Lehet, Balzac igazi polgári író volt, s az ő idejében előkelő póz volt az antidemokrácia. De, krisztuskám, manapság Anatole France népgyűléseken szónokol, s egy Maeterlinck is csak a demokráciában látja a társadalmi nyavalyák orvosságát. Volt idő, amikor a reakció nem nézte így le Franciaország népét, amikor tudniillik ez a nép az ő nyája volt. Magyarországon például, ha magyar Bourget-k volnának, ez idő szerint nem átkoznák el a tömegeket. A magyarországi tömegek tudniillik jó birkanyájak, melyeket a papok és urak kedvük szerint hajkurászhatnak. A szocialistákon kívül nincs a magyarországi tömegekben öntudat és kultúr-erő.

Franciaországban azonban a tömegek akarata egyre tudatosabb és imponálóbb. Ezért vedlik itt a demagóg nacionalizmus népgyűlölő királypártisággá. Amíg a tömegeket bolondítani lehetett, addig jó volt a voks. De most szocialista tanítók nevelik az új generációt, s a lenézett tömegek kezdik nagyon is tudni, mit akarnak. Ezért a reakció lángoló tömeg-utálata, s ezért a harc a voks ellen. Fordulna csak melléjük a voks vagy remélhetnék, hogy melléjük fordul. De hajh, a tömegek nem a régi nyájak s a voks egyre lesújtóbb. S pokolian mulatságos, miként találkoznak a népgyűlöletben bonapartisták, királypártiak, pocakos milliomosok, papok, papfaló álradikálisok és - antiparlamentarista anarchisták.

Nem lehetetlen, hogy a polgári Franciaország félelmében máról-holnapra szavazati jogot ad a nőknek. Abban a hitben, hogy az "elromlott" tömegeket le lehet gyűrni a bigottaknak maradt nők voksaival. Mert csak két útja, van a reakciónak: vagy egyenesen agyonütni a voksot vagy - tovább demokratizálni. Az első lehetetlen, a másodikra esetleg kénytelen lesz ráfanyalodni. S ezzel azt éri el, hogy a nőket, az anyákat is beledobja a forradalmiság edző kohójába. Mert Napóleon, aki a voks helyett mindenbe a maga voksát teszi, nem jöhet már. Ha az "előkelő" művészlelkek elpusztulnak is a tömegek parfümtelen illatától, a tömegek jönnek. Jönnek, mert ez az ő hivatásuk, kötelességük, parancsuk. A voks ellen nem lehet küzdeni, mert a voks, mint ők, a polgári demagógok mondották valamikor: Isten szava.

Népszava 1908. július 26.

A.

154. SAGAN HERCEG SZERENCSÉJE

Londonban megáldotta a frigyüket egy anglikán pap, s azóta végre, hála Istennek, hallgat róluk a fáma. Az asszony: Gould-leány, Boni de Castellane gróf elvált felesége, nagyon dús amerikai hölgy. A férfi: Sagan-Talleyrand herceg, Castellane gróf rokona, a divatkirály Sagan herceg fia. Protestáns hitre kellett térniök, hogy pap is megerősítse a frigyüket, ami Sagan herceg vágya volt. Sok mindenbe beleszokott már a herceg, de egyházi áldás nélkül nem tudott volna házasodni.

A Bois de Boulogne avenue-n van egy rózsaszín, mesés királyi márvány palota. Egész Párizs kíváncsi rá, vajon eladják-e, mint hírlett, avagy beleköltözik az új pár? Ez a palota Boni de Castellane férji mivoltának pazar szeszélye és emléke. Castellane grófnak se volt több vagyona, mint Sagan hercegnek, amikor Gould Annát és százhúsz millióját megkaparintotta. De ízlése, hiúsága, a maga ügyessége és a mások ostobasága nem engedték, hogy elaljasodjék.

Castellane gróf Sagan hercegnek, a divatkirálynak utóda lett még a házassága előtt. Az ő titka, hogyan, a szabóké, az arisztokráciáé, a divatáru-kereskedőké s egyéb hitelezőké. Mindenesetre volt szíve - mint Budapesten mondanák - sok-sok milliót, a felesége millióit beleépíteni egy úri palotába. Ugyanő el tudott költeni egy képviselőválasztáson csekély ötszázezer frankot. Szóval: Castellane gróf társaságbeli fogalmak szerint úr tudott lenni szegényen és milliókkal - egyaránt.

A Gould Anna új férje, akit különben Castellane gróf dühében - házasodó szándékának első hírére - elvert a nyílt utcán, más ember. Sagan herceg nem tudta előkelően viselni a koldusságot, mely fiatal korára rászakadt. Nagy nevét (a Talleyrand nevet állítólag önkényesen viseli ugyan a családja) meg-meghurcolta. S hogy stílust csináljon életének a zabolátlanságából s a nincstelenségből, Sagan herceg fölcsapott bohémnek.

Sagan-Talleyrand herceg nem titkolja, hogy olykor nem akadt szállodás, aki egy éjszakára is szobát hitelezzen neki. Éveken át hol egyik, hol másik egykori barátnője, kedves kegyeletből, s visszaemlékezve a herceg pénzes, gavalléros érájára, adott hajlékot a hajléktalannak. Sok párizsi kocsis olvassa bakján ellágyultan s nagy, baráti örömmel a herceg sikerét. Sagan herceg szeretettel frekventálta a kocsis-taverne-eket, cabaret-ket és bálokat. Csodálatos, hogy ilyen életmód s ilyen süllyedés után ennyi energiával tudja valaki magát feldobni.

Az asszonyt kell ismernünk, Gould Annát, hogy Sagan herceg szerencséjét megértsük. Az olcsó, hirtelen meggazdagodott, parvenü, amerikai famíliának tipikus nő-virága. Láttam néhányszor, pazar automobilján vagy lófogatán, pazarul, gyémántosan; olyan, mint egy faluról városba került, káprázó szemű dajka. Castellane gróf elverte vagy hatvan millióját, s amellett nem engedte volna meg olcsón, hogy a nevét válás után viselhesse. És Gould Anna belenyúlt a csatornákba, kikereste Sagan herceget, a nagy név züllött viselőjét, a volt ura megvetett rokonát. Ő csak azért is fölfelé bukik, pukkadjon meg New York, London, Párizs. Hercegnek a felesége lesz, s az ő pénze révén ez a herceg olyan úr lesz, mint legúribb őse.

- Takarékoskodnunk kell - mondotta egy újságírónak Sagan herceg -, mert a feleségem évi jövedelme megcsappant. Úgy tudom, hogy egymillió nyolcszázezer frank vagy legfeljebb kétmillió frank, amit évenként elkölthetünk. Mindegy, meg fogjuk próbálni, hogy adósságcsinálás nélkül beérjük e szerény összeggel.

És ne higgye bárki is, hogy Sagan herceg affektált, hencegett, avagy egyáltalában őszinteség nélkül beszélt. Abban a percben, amikor a milliomos nő az övé lett, érezte, hogy ő - Sagan herceg, akinek nem sok pénz évi kétmillió frank. Most még csak Castellane grófot, az exférjet kell kifizetni, aki a két gyereket megszöktette. Mert két gyereke is van Gould Annának a Castellane-házasságból. S azután minden rendben lesz, az amerikai milliók előtt leteszi dölyfét, fegyverét minden. Sagan herceg mintha valami rossz álomból ébredt volna föl, s talán még Castellane grófnál is otthonosabb nagyúr lesz. S ha Gould Annának még öt éven belül marad néhány milliója, öt év múlva talán már uralkodó herceget keres magának.

(Párizs)

Az újság 1908. július 29.

Diósady

155. AZ EGYHÁZ - SZORUL

Párizs, július 27.

Franciaország pápista főpapjai sietve készülnek egy új tanácskozásra, hírlik. "Elhagy bennünket a nép is, a legáhítatosabb vidékek népe is, ha valamit ki nem gondolunk", "ez nagyobb csapás lesz, mint az értelmiség elvallástalanodása, ez lesz a legnagyobb csapás". Nyíltan ezeket mondja az összehívó körlevelük, s a püspökök tanácskozni fognak, miként mentsék meg a népet. A nép valóban az övék még néhol, Bretagne egy-egy zugában, Szavojában, a baszk földön. Az a nép, amely, úgy ahogy van, akár ötszáz év előtt is élhetett volna, s élt is. A fekete arisztokrácia politikából, a nem-radikális polgárság szocializmus-félelemből, a kispolgárság egy része megszokásból katolikus. Akadnak írók, művészek, akiket viszont a francia esztéta-lélek és póz-szeretet köt az egyházhoz. De hajh, igazi pápisták nincsenek ma már, s talán még a párizsi érsek sem az. Csak a nép lehetne még fundamentuma annak a hatalmi és gazdasági szervezetnek, melynek neve: Egyház.

Nincs másképpen: az Egyháznak vad világrészekben kell megtalálnia régi hatalmát, Ázsiában és Afrikában, avagy olyanok között, akiknek az Egyházba bejutni újdonság és tisztesség. Ezért buzgó, jó katolikus az aposztata, jobban mondva renegát, a katolizált zsidó. Sőt a gyönge, szédülő fejű s túlcivilizált zsidónak imponál manapság legjobban Európában a katolikus Egyház. Ennek az Egyháznak legendája, múltja, nagysága, egysége, hatalma. A nagy kultúr-múltú, sőt a kultúrában és szenvedésben elnyavalyásodott zsidó itt találkozik a megkeresztelt malájival vagy négerrel.

Most, hogy Franciaországban az egyházi javakat konfiskálták, átok alá kerülnek azok, akik egyházi javakat megvásárolnak. Azonban az egyházi átkot meg lehet vásárolni, sőt áldássá varázsolni illő pénz árán. A Wagram-avenue-n, Párizsban, egy régi nagy zárda területét zsidó ember vásárolta meg. Óriási bérházat építtet az egykori monostor helyébe, de nyugtalanította szívét az átok. Fizetett tehát egyházi célokra, a papzsákba tudniillik, ötvenezer frankot, s a párizsi érsek átok helyett áldást adott az épülő házra s leendő lakóira - okmányilag.

Tehát: klerikalizmus és pápizmus csak ott lehetséges, ahol vagyon van a papság kezében. Ahol a papi, érdemetlen, jogtalan és az emberi haladás ellen dolgozó vagyont elszedik, ott még a bigott nép is cserbenhagyja az Egyházat. Ezt látják a francia főpapok, s ezért kiabálnak, jajveszékelnek s futnak össze. Az Egyházat végül is kultúrországokban a zsidók fogják eltartani, s így tér vissza az Egyház az - őskereszténységhez.

Népszava 1908. augusztus 1.

A.

156. FÖLJEGYZÉSEK

Guillotine és anarchia

Franciaország polgári közvéleménye nem tud lemondani Deibler mester, a francia Bali Mihály, szolgálatairól. Ez az elhízott parvenü: a francia polgárság, hű akar lenni önmagához, származásához s a vérontáshoz. Bölcsőjét doktor Guillotin instrumentuma mellett ringatták, s ezért ragaszkodik úgy a nemzeti beretvához. Samsonnak, a forradalom hóhérának alakja úgy ragyog a polgári képzeletben, mint akár a Napóleoné. Ugyanaz az okoskodása most a halálbüntetés eltörlése körül, mint a Dreyfus-ügy első korszakában. "És ha netalán ártatlan is az a Dreyfus, Franciaországot egy emberért meghurcolni nem szabad." Akkor ez volt a polgári okoskodás csúcsa, s mindig és minden kényelmes, uralkodó, romlott osztályé ilyen. Most is megszületett; a guillotine-kérdésben is, a polgári önzésnek és kegyetlenségnek filozófiája.

A nagy tömeg, az persze fejet akar fejért, halált arra, aki halált szerez, vért, bosszút, terrort. De vannak, az úgynevezett elitből valók, akik szépen, embertelenül meg is mondják, hogy miért követelik a halálbüntetés fönntartását. "Lehet - mondják -, hogy bűnös ember nincs, de vannak emberek, akik veszedelmesek a társadalomra." "Félre immár a kegyes doktrinákkal, az individualizmus gonosz hajtásait le kell nyesni." "Forradalmi szagú a levegő, tömegek és egyének hadd lássák végre, hogy a társadalom nemcsak érteni, megbocsátani, de ölni is jól tud." "Lehet, hogy a kivégzéssel nem rettentjük el a leendő gyilkosokat, de megszabadulunk azoktól, akik gyilkoltak." "Ha a nagy tömegek látják, hogy az állam már ölni se mer, s a gyilkost is embernek látja, akit meg kell érteni, rászabadul a társadalomra minden ellenséges indulat."

Tehát, így bújik ki a szeg a zsákból, még a guillotine is - a szocialisták miatt kell a francia polgárságnak. A lenyakazott gyilkosok mutassák meg minden elégedetlennek, milyen szörnyű hatalma van a polgárok államának. Így találkoznak lépten-nyomon a polgárság és az anarchisták, egyformán hitefogyottjai az emberi, örök, ütemes haladásnak. S éppen az anarchisták azok, akik majdnem ujjongva üzenik a polgári Franciaországnak, hogy nem bánják, ha a guillotine győz, mert ezzel az ölés joga győz, s mivel - szerintük - Franciaországban mindig kéznél van egy kis revolúció, legalább legyen kéznél a guillotine is, ha majd szükség lesz rá.

A katasztrófa-elmélet

Nacionalista írók itt Franciaországban élénken sajnálják, hogy ez idő szerint csak Marokkóban ömlik a francia vér. Új vesszőparipájuk ez embereknek egy ósdi szamárság: a katasztrófa-elmélet. Ez az elmélet pártában maradt vén leánya annak az elméletnek, mely a háborút az emberiség áldásának mondja. Ez emberek hivatkoznak arra, hogy Bonaparte vérfürdői után az emberek milyen szeretők és jók lettek. Mint a magyar paraszt mondja, félelmükben összebújtak, s úgy született a gyermek, mint az eső hull.

Szerintük, az ő statisztikájuk szerint Sedan után is egyszerre fölvirágzott a csecsemőkultúra. Tehát egy-egy társadalmat katasztrófáknak kell érniök, hogy szaporodjék. Arra nem gondolnak, hogy a háborúba küldött katonák nem értek rá az ember-tenyésztéssel foglalkozni. S ha nem marad minden katona a csatatéren, természetes, hogy több lesz a gyermek a háború után, mint a háború alatt. De ők azt akarják bebizonyítani, hogy Franciaországot az elnéptelenedéstől is csak egy katasztrófa mentené meg. Mint ahogy Németországot a nacionalizmus egy alapos háborúval akarná megóvni a túlnépesedéstől. Ez a katasztrófa-elmélet kalmárok száján üzlet, írók és gondolkodók száján együgyűség. S ha nem együgyűség, akkor megvásároltság, de okvetlenül hazugság, piszkos füst. Ahhoz, hogy az embereknek kedvük legyen a puerikultúrához, teljes társadalmi igazságosság kell. Már tudniillik ott, ahol az emberek már látnak, töprengnek, s tudnak akarni. S ha már a katasztrófa-elméletnek szabad volt megszületnie, miért ne szülessen meg egy másik elmélet is. Tehát: miért ne kísérletezzék az emberiség azzal a nagy dologgal, hogy mennyiség helyett a minőségre ügyeljen. Szabad szamosháti dohány helyett sokkal kisebb mennyiségű illatos kubait termelni. Miért kelljen hatra-vakra nagyszámú s olcsó minőségű gyermeket produkálni, amikor jobb kvalitás érhető el esetleg a gyermeközön okos meggátlásával?

A "Matin" esete

A "Matin" már-már olyan hatalom lett Franciaországban, mely végre is intelligens ország, mint nálunk az O.M.G.E. Ez a lap, háta mögött egy negyven-ötven milliónyi vagyonú tulajdonossal, mindent tehetett. Aki útjában volt, azt eltiporta, kormányt, pénzcsoportot, irodalmi irányt, mindent. Tipikus erkölcstelen polgári hírlap, de szerencsére a fák nem nőhetnek az égig. Egy esküdtszék akadt, mely a "Matin"-t rágalmazásért súlyosan elítélte. S a "Matin" azóta összes pöreit békésen akarja elintézni, nagyon-nagyon megjuhászkodott. Szörnyűségek derültek ki a nagyon olvasott polgári lapok erkölcséről a "Matin" esete folytán. Ezek a hírlapok Franciaországban, mindenütt s nálunk is, gyűjtőhelyei a mai társadalomból szivárgó szennylének. Mellettük az ostoba olvasók tengernyi tábora, ezek a lapok mindenre képesek, és mindent pénzre váltanak. Természetes, hogy ennyi mocskos dolgot csak ott lehet cselekedni, ahol minden mocskos. Mivel azonban amerre nézünk, mindenütt ragad a mocsok, a "Matin" mindenütt él és uralkodik. Más név alatt, mások kezében, de még Magyarországon is, az analfabéták és ostoba betűzők klasszikus országában. Csakhogy Franciaországban akad ám esküdtszék, mely a polgári romlottság lap-orgánumának gáncsot vet. Magyarországon még ott se tartunk, hogy a sajtó háborítatlanul érje-érje meg a maga evolúcióját. A magyar "Matin"-ok a kormányhatalom besorozott szervei a magyar ázsiánizmus eszközei. Az embernek, bár kultúrember és forradalmár, sírnia kell Magyarországon, hogy még olyan fejletten és önállóan gaz lapunk sincsen, mint a "Matin".

Párizs, július 12.

Szocializmus, 1908. augusztus 9.

Ady Endre

157. A LEGSZOMORÚBB ÁLLATOK

Párizs, augusztus 5.

Kik panaszkodnak, hogy Franciaország kormánya tehetetlen, gyönge és gyáva? Kik panaszkodnak, hogy Draveil-Vigneux-ben kevés munkást öltek meg a vitéz zsandárok és katonák? Kik uszítják véres szájjal és tollal a polgárságot és a hatalmat a proletárokra? Polgári és reakciós hírlapok tudatlan és öntudatlan, szánandó emberi erkölcsök híján lévő munkatársai.

Nem a "Temps"-ról beszélünk, még csak nem is a "Matin"-ról, avagy a "Figaro"-ról. De a párizsi polgári lapok szerkesztőségeiben hihetetlenül nagy a fizikai és szellemi nyomor. Még Budapesten is megdöbbennének az emberek, ha egy-két adattal csupán megmutatnók, hogy a saját zsírjában fuldokló francia polgárság milyen gyöngén fizeti az ő sajtó-csahosait.

Szomorú állat a mi híres korszakunkban az ember, de nincs szomorúbb állat a polgárság átlagos, napszámos újságíró-diákjánál. Pedig néha még hite, tanultsága, ambíciója és lelkiismerete is van egy-egy ilyen szerencsétlen flótásnak. De, ha nem jut be úgynevezett úri laphoz, ha nincs saját vagyona, mellékes jövedelme, ha nem játékos, szédelgő vagy revolver-lovag, utolsóbb ember a legutolsónál.

És amellett ugatnia kell, igen, ugatnia, ahogy a lapjának tulajdonosa parancsolja. Elképed az ember, miket muszáj ezeknek az embereknek a meggyőződés látszatával papírra vetniök. A krónikaíró, aki havi 150 frankot keres, jajveszékel, hogy öt-hat milliomos gyárosnak a zsebét pár ezer frankos veszedelem fenyegeti a szervezett munkások által.

Hiszen vannak Párizsban nagystílű és jövedelmű újságírósvihákok is. Ismerem egy nagy lap külügyi rovatának a vezetőjét, aki évenként száz-kétszázezer frankot keres csak abból, hogy Magyarországon kezdve végigzsarolja a Balkán összes kormány-sajtóirodáit, s titkos alapjait. Ez csak az ő része, mert a kiadóhivatal számára még hatalmasabb summákat hoz haza egy-egy ilyen körútjáról. A sporttudósítók esetleg a sportpanamák titkaiból szereznek szép ezreseket. A színházi, sőt művészeti kritikusoknak szabott áruk van, mint a jól bevezetett árucikknek.

De általában szörnyű a helyzetük a polgári lapok munkatársainak Párizsban is. Igazán csak az immoralitás tarthatja bennük a lelket s az akarathiány, hogy valami tisztességesebb foglalkozást keressenek. A polgári társadalom, mondjuk a mai társadalom fekélyes mivoltát ők erősebben igazolják, mint például a betörők vagy kitartott szép férfiak.

Ők a legszomorúbb állatok ma, ezek a rosszul táplált, szegény, szennyes sajtó-csahosok. A maguk kis kenyeréért, rossz kenyeréért, sokszor lázadozva, önmagukat utálva - írniok kell. Írniok azok ellen, akik egész lelküket-testüket az emberi jobbulás akarásából viszik a polgári vágóhídra. Az ember bizonyosan megérti, hogy feudálisabb társadalmakban a különben sokszor az újságírónál is szennyesebb gentleman miért utálja úgy az újságírót.

Népszava 1908. augusztus 9.

A.

158. MEGSZERETTETIK A HAZÁT

Párizs, augusztus 11.

Andrejev Leonyidnak van egy fájdalmas és nagyon kegyetlen története a hazáról. A szerb diák a nagy orosz városban, mondjuk Moszkvában, részeg diáktanyán sírva ordítja, hogy Szerbia dicső ország. Bámulva vagy röhögve néznek reá a diákok, oroszok, német eredetűek és lengyelek. Egyik orosz diák például tüdővészessé dolgozza magát, hogy egy-két évre Nyugatra mehessen. Berlinbe s mindenekfölött Párizsba, a kultúra, a fény, a szabadság metropolisába. S a szerb diák ezt nem érti, ő zokogva dúdolja az ő vad, szerb nótáikat, ő Szerbiába vágyik.

Mondják, hogy ez az özönvízelőtti érzés, ez a gyámoltalan nosztalgia benne lappang a kis népek legműveltebbjében is. Lehet, de az is bizonyos, hogy Magyarország tanult fiaiból egy évtized múlva ez érzésnek még a nyoma is kivész. Ignotus ír valahol a törzsökös, de európai lelkű magyarok tüzes magyar-gyűlöletéről. Ez a magyargyűlölet szerelem volt Berzeviczy Gergelynél, Széchenyi Istvánnál. Petőfinél is az volt, Kecskeméthy Aurélnál is, még a különben nem jelentékeny, de derék, szegény néhai Bessenyey Ferencnél is.

Az új generáció magyar intellektueljei már nem ilyen szerelmes gyűlölők lesznek. A magyarországi úri, papos betyáruralom ezeket el fogja vezetni az undorhoz.

Borzasztó az, ha magyar intelligens ember külföldön él, s hazai lapokon keresztül hazatekint. Ha a "Budapesti Hírlap" és társai kerülnek a kezébe, s ha távolról jobban, mint közelebbről figyeli azt a nép-gyilkosságot és kultúra-ölést, ami otthon folyik. Ami elfogja, az már több, mint düh és más, mint a csömör. Valami olyan érzés, amilyet a biblia-író a Jehovának adott Sodoma elpusztításakor. Itt már vége van hitnek, megértésnek, filozofálásnak. Csak azt érzi az ember, hogy van egy ország Európában, melyet néhány ezer ember hatalma s buta gonoszsága Koreánál aljasabbá tesz.

A kultúrember különben is túl van a nacionalizmus nyavalyáján. De összeköti azzal a társadalommal, melyből támadt a kultúra s a kultúrának még fölszabadítható erők közössége. De ha így tart tovább, mint most van, mi kösse a magyar származású kultúrembert egy társadalomhoz, mely az emberiségnek semmit sem ad? Mi kösse az ő Magyarországához, mely néhány ezer úri nomádnak a vadászterülete, s ahol, hogy a néphez ne férkőzzenek a fölvilágosítók, inkább elpusztítják a népet is.

A patriotizmusnak új, emberi kultúrformáját is ki fogják ölni a magyarországi intellektuelek és szabadságharcosok lelkéből. Helyébe teszik a reménytelenséget s a lassan-lassan már szenvedélytelenné váló undort. Magyarország mai urainak, akik tűzzel-vassal éppen most harcolnak a demokrácia első föllépése ellen is, ha egy kis lelkiismeretük volna, dermedten kellene meglátniuk ezt a szinte páratlan, megrázó kultúrpszichológiai jelenséget.

Népszava 1908. augusztus 16.

A.

159. ASSZONNYAL A BAKON

Párizs, augusztus 20-án

Muszájból és haragosan ácsorogtam tegnap délután a forró és lármás Place Clichy-n. Egy üres kocsira lestem, mert sietős volt az utam: a Petit Palais-ban volt találkozóm. Idegesen, bosszúsan gyűrögettem kezemben egy lapot, amelyet éppen az előbb vásároltam. Kis, koldus, anarchistáskodó hetilap, de szeretem, meg szoktam venni és olvasom. Tetszik nekem a vadsága, naivsága: egy ilyen lapocska természetesen ostoba és becsületes. És az ostobaság és a becsületesség rendszerint szép elszólásokra vezetnek. Most is íme, egy oroszos nevű orvos-kisasszonnyal polemizál a lap szerkesztője. Az orvos-kisasszony szemére hányja a lapnak, hogy a nők szabadságát s jogát eléggé nem hirdeti. A lap szerkesztője, aki ez idő szerint börtönben ül, de ott is írogat, lagymatagon válaszol. Hogy: sokkal égetőbb kérdések kínozzák ma az emberiséget, mint a feminizmus. Hogy: természetesen minden embernek, hímnek és nőnek, egyforma joga van és - lesz. Közben érzi az ember, hogy a rab szerkesztő úr sommásan szeretné elintézni a dolgot. "Hagyjanak békét nekünk a nők, amikor így is ezer meg egy a bajunk." "Várjanak még vagy három-négyszáz évet, amikor a férfiak rendben lesznek." Akkor majd a nők dolga is sorra fog kerülni, bizonyosan - talán.

Végre egy üres kocsi, féltékenyen ugrom bele, s mikor a kocsis lecsapja a taxi-zászlót, akkor veszem csak észre, hogy a kocsis - asszony. Asszony, szőke, se nem szép, se nem csúnya, halvány, cingár, barna kosztümös, nyilván külvárosból került fiatal párizsi nő. Feminista vagyok rogyásig, akit az előbb fölháborított a kis anarchistáskodó lap burkolt antifeminizmusa. De e pillanatban, mikor az én asszonykocsisom nekivágott a százféle kocsitengernek, hátamba állott a hideg. Jönnek a súlyos autóbuszok, a nagy társzekerek, ügyeskedő bérkocsisok, elegáns magánfogatok, tízféle tramway-k, töff-töffök, két- és háromkerekű alkalmatosságok. Az én asszonykocsisom nyugodtan ült a bakon, valósággal mintha fölemelődött volna a kocsink. Hajszolta a lovát, s ilyen gyorsasággal, ilyen tolongásban egy férfikocsis elvesztette volna a fejét.

Csöndesebb utcába fordultunk, s a nagy rettegés után most szelídebb tapasztalatok következtek. A járókelők vidáman néztek reánk, a szembehajtó férfikocsisok csúfondárosan kiabáltak az én kocsisomra. Jött egy autóbusz, s annak a vezetője, piros, kacagó, jóképű ember, csókot hintett. A halvány, cingár nő az utat nézte, a lovát, nem hallott, nem látott semmi fölöslegeset. S igénytelen, makacs, pompátlan, hideg, ügyes egyéniségében egyszerre a jövendő asszonyt láttam. Nem akiről előkelő írók s nőapostolok prófétálkodnak s nem is az agitátorok lármásan festett ideálját. Az asszonyt, aki föl fog ülni a bakra hidegen, szerényen, elszántan, s esetleg elébehajt a férfinak. És mindezt nem elvből teszi majd, de az élet, a fejlődés parancsából. Nem fog lármázni, s örülni se, ha emancipálódik, de elfogadja az emancipációt, mint a bölcs ember magát az életet, mely szintén nem mulatság.

Franciaországban rossz talaja van a nő-férfiasító feminizmusnak, sőt mindenfajta programos feminizmusnak. A legtöbb, hogy némely apostolok azt a jogát hirdetik a nőnek, hogy gyermeket ne foganjon, s ha úgy tetszik, előzze meg a komoly szülést. Se polgárok, se proletárok, hímneműek, nem mennek tovább, s ők nem tehetnek róla, hogy tovább megy - az élet. Franciaországban még ott tartunk, hogy a nők, akik Nietzschét olvassák, Nietzsche-kalapot hordanak. Nem tréfa, egy előkelő kalapüzlet legújabb kalap-kreációját Nietzsche-kalapnak nevezte el.

De ugyancsak Franciaországban évtizedenként s ijesztően szaporodik a bajuszos-szakállas nők száma. Ez se tréfa, sőt ez a nagyon komoly jel: az élet kényszeríti még fizikumban is az elférfiasodásra a nőt. Az én kocsisomnak nincs bajusza, de bajuszt visel belülről, s ez az asszony már szinte férfi. Fölül a bakra biztosan a hónapnak mind a harminc vagy harmincegy napján, s óvakodik, hogy áldott állapotba jusson.

Az én kocsisom megint nagyon forgalmas utcába hajtott, s megint rettegve ültem a kocsimban. Megálltunk a Petit Palais előtt: soha kocsis ilyen biztosan, becsületesen és olcsón nem vitt sehova. De én még se ülök soha többé olyan kocsiba, melynek a bakján vászoncseléd ül. Igazságtalan, komisz ember vagyok érte, de hát ha lelkemben az ígérkező viadalban leigázott férfi féltékenysége és dühe dolgozik. Ezek a nők olyan újak, makacsok, ügyesek, s annyira az övék a jövő, hogy nekünk, férfiaknak, holott hiába tesszük, szövetkeznünk kellene már ellenük.

Az Újság 1908. augusztus 27.

Diósady

160. IDEGEN FORRADALMÁROK PÁRIZSBAN

Párizs, augusztus végén

Párizsban csinálják a forradalmakat, s ezen nem változtathatott a Bastille lerombolása óta senki. Még a Napóleonok is forradalmárok voltak, a nagy és a kis Napóleon egyaránt. Amikor Párizs nem tud Franciaország számára forradalmat csinálni, csinál másoknak. Csinál Oroszországnak, a hinduknak, Perzsiának, a herreróknak, Fokföldnek vagy a törököknek.

Clemenceau kemény ember, olykor valóságos császári rendőrminiszternek látszik. Clemenceau tud letartóztatni, elítéltetni, lövetni, kiutasíttatni, börtönözni. De minden keménységét, hatalmát elrontja az, hogy ő maga is forradalmár-temperamentum. Szegény Michel Lujza, a pár évvel ezelőtt óta néhai anarchista némber, mondott egyszer valamit. "A forradalmároknak meg kell becsülniök az erőszakos hatalmat, a zsandárokat és agent provocateuröket." "Mert - magyarázta a jó Lujza - ezek segítenek zavart, bajt és lázadást csinálni, tehát ők is forradalmárok."

Ilyenformán Clemenceau még Párizsban és franciák ellen se verheti le az örökös, bujkáló forradalmat. Hogyan tehetne hát azok ellen, akik titokban, ezer kilométerekre, messze földek számára dolgoznak? Talán nincs nép, amelynek Párizsban ne volna egy magát-kinevezett, titkos, forradalmi bizottsága. Van orosz, lengyel, örmény, török, macedón, spanyol, perzsa, koreai. Talán az összes dél-amerikai temperamentumos köztársaságocskáknak is van kivétel nélkül. Néha öt ember egy-egy ilyen komité, néha ötszáz, de bizakodik - lármázik is olykor - s dolgozik.

Az ifjú-törököknek, akik ma a Padisahnak is urai, egy Mechveret című lapjuk volt Párizsban. Ennek a lapnak nagy része van a mai török események nagyszerű fölzúdításában. Most ez a lap megszűnt, mert összes munkatársai hazamentek az alkotmányos Törökországba. De hogy mennyire a forradalom városa Párizs, mutatja, hogy már vannak utódjaik.

A napokban indul meg egy újabb török lap Párizsban: az Új Törökország. Az a Salih Gurdzsi, aki e lap vezére és szerkesztője lesz, pesszimista török úr, ő nem utazott el Szalonikibe, amikor beütött az alkotmány, a többi ifjú-törökkel. Ő annak az anarchista filozófiának a híve, hogy a forradalmat sohase szabad abbahagyni. Ő tehát folytatja ott, ahol a Mechveret abbahagyta, csakhogy most már a hatalomra jutott forradalmárokkal szemben.

Ezeknek a pesszimista forradalmároknak bizony-bizony mintha igazuk volna. A hatalomrajutás forradalomellenessé tenné még a bombavetőket is. Azok az intervjuk, amelyeket párizsi lapok az ifjú-törökök néhány jelesétől közöltek, fölháborítóan józanok és bölcsek. "Most már rend legyen" - ez a leitmotiv azoknak a nyilatkozatában, akik a régi rendet fölforgatták.

Salih Gurdzsi kevesedmagával maradt itt Párizsban, de néhányan mégis itt maradtak. Ez a kis csoport különben is mindig szemben állott az ifjú-török komitéval. Salih Gurdzsiék török képviselői az örökös forradalmárok típusának. Ők a török hetumogerek, akik a langyos alkotmány elől haragosan, tüntetve Cinkotára vonulnak.

Nem Genf, nem Amerika, nem London az igazi hajlékuk az ilyen forradalmároknak. Párizs, és még olyankor is, amikor Párizs elzavarja őket, ami még ma is megtörténik. Mostanában nem egyszer utasítottak ki a cári barátság kedvéért orosz forradalmárokat Franciaországból. De ezek visszalopóznak Párizsba, mihelyst lehet, mint ahogy a Commune idején rohantak Párizsba minden nemzetek engesztelhetetlen, nyugtalan lázadói.

Az olasz Cipriani Hamilkár is, aki regényes körülmények között most találta meg akkor elvesztett leányát, Londonból sietett Párizsba barikádokat csinálni. S a lengyel Wroblewszki is, akit a minap temettek el Párizsban, generálisa volt a Commune-nek. És hányan voltak s vannak még hasonlók, mindenfajta népből valók. Az örökös forradalmárok bolygó, nomád, nemzetközi népe ez, melyet a Bastille-romboló Párizs varázsa csal, húz.

A Szajna bal partján, egy-egy csöndes, ósdi, szegény utcában néha különös láz fog el. Itt-itt, valamelyik sötét házban talán éppen most döntenek Miklós cár, az afgán emír vagy Nikita fejedelem sorsa fölött. Vagy legalábbis itt-itt valahol egy csomó tüzes fejű ember suttog, tanácskozik, s ha a legkisebb tervük is beválik, holnap-holnapután lesz miről írniok a lapoknak San-Franciscótól Sztambulig.

Az Újság 1908. augusztus 29.

Diósady

161. MAGYAR ÉS LENGYEL

(Párizsban ellesett párbeszéd)

Európában ma a magyar és a lengyel a legspanyolabb spanyolok. Tegnap itt Párizsban, ahol különösen gőgösek ők, kihallgattam egy beszélgetést. Íme a beszélgetésnek egy ékes darabja, amint következik:

Lengyel: Hát igen, mi azt üzentük Szentpétervárra: nekünk nem szabadság kell, hanem lengyel szabadság. Ha a cár visszaállítja a régi Lengyelországot, mi leszünk a legjobb fiúk. Akkor segítünk a cárnak, s akasztjuk a disznó nihilistát, mint kéménybe a sódart. Sajnos, kedves magyar testvéreim, ez a nyavalyás Párizs megmérgezte az egész világot. Szörnyűség, hogy a dumában miket beszél összevissza a demokrata csorda. Hogy minden nemzetiséget egyforma jog illet meg. Hát nem őrület ez: a lengyel csak annyi legyen, mint a litván, a rutén, a kis-orosz és a fehér-orosz? Meg azután az az istentelen jelszó: "jogot és földet a népnek". Akkor inkább azt mondom, hogy éljen a cár és Szibéria. Mi lesz. akkor a lengyel nemzet virágjával és büszkeségével, a slachtával? Hát kell a parasztnak jog és föld, ha jog és föld nélkül több mint ezer évig meg tudott élni? Akkor inkább nem kell független Lengyelország sem. Először is egy pitykés gombot nem ér a függetlenség és szabadság, ha az embernek nincsenek szolgái. Tehát legyen miénk Ukrajna, Litvánia, minden, ami a mienk volt valaha. Mi történelmi alapon állunk, s nem vezettetjük félre magunkat divatos, őrült jelszavakkal. Forduljon föl Európa és a világ: a lengyel glóbus külön forog, s a lengyel szabadság más, mint a többi szabadság. No és hogy a parasztnak annyi joga legyen, mint egy vérbeli történelmi hercegnek és grófnak? Sőt, hogy a paraszt földhöz jusson és erőre kapjon? Ha a cár gyáva lesz, mi nem leszünk gyávák: megvédjük a történelmi folytonosságot. Mire való a cár hadserege, ha nem tudja megvédeni az Erkölcsöt és a Tulajdont? Minden izgató demagógot akasztófára kell húzni, ha lengyel is. Bezzeg Ausztriában jobb dolga van a lengyelnek. Bécs mégiscsak nemesebb és okosabb, mint Szentpétervár. Galíciában mi kevesebben vagyunk, mint a rutének, de azért coki rutén. És coki demagógia, rendbontás, úgynevezett modernség. Galícia lengyel úri kasztja hűséges Bécshez, s Bécs megengedi, hogy a lengyel úr valóban úr legyen. A nép pedig, ha éhes, vándoroljon ki Amerikába. Ha nem éhes, akkor énekelje, hogy "nincsen veszve Lengyelország". Ez a szabadság, ez a patriotizmus, ez az igazság.

Magyar: Ez a szabadság, ez a patriotizmus, ez az igazság. Lengyel testvér, be szeretlek, be testvérem vagy. Lelkemből vettél minden szót és igazságot. Minket is meg akart mérgezni ez a bolond Párizs. Gonosz bújtogatók a történelmi Magyarország fundamentumait akarták kiszedni. Nemes főurainkra rá akarták szabadítani a népet, a piszkos népet. De résen álltunk, s a bölcs, a nemes Béccsel hamar kiegyeztünk. Kell a fenének a független és szabad Magyarország, ha paraszt, zsidó, oláh, tót is ember. Csak tintanyalók gondolhattak ki ilyen átkozott jelszót. Ha Bizáncba bevonul a demokrácia, mi magyar és lengyel akkor is megállunk. Leckét adunk ennek a megkergült Európának. Láncra a parasztot s a nyugtalan bugrist. Vagy van történelem vagy nincs. A történelem azt hirdeti, amit a mély hangú békák: urrrak az urrrak. Éljenek a békák s a két legszabadságszeretőbb nép: a magyar és a lengyel. Fogjunk össze, és a poklok minden ördöge sem győzhet le bennünket.

Lengyel: Van egy kis pénzed, testvér?

Magyar: Van, egy kis kormányszubvenció, hogy a francia demokrácia nemzetölő tetteit tanulmányozzam.

Lengyel: Nálam is efféle eredetű és jellemű[!] pénzecske van. Hajh, hopp, helyretyutyutyu, ma mulató kedvem van. Abcug Párizs, abcug betű, abcug gondolat, le a nihilistákkal, éljen a szabadság.

Magyar és lengyel berontanak egy korcsmába, s egy óra múlva magyar és lengyel deli táncra lendül.

Párizs.

Budapesti Napló 1908. augusztus 30.

A. E.

162. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL

(Egy újságíró búcsúztatója - Szerelem és rendőrség - A hazug szabadgondolkozók)

Meghalt Párizsban egy Harduin nevű újságíró, egy ártatlan és mégis nagyon gonosz ember. Esprit-ember volt, gyönyörű talentumú krónikás, igazi, valódi polgári idegrendszer, nyugodjék békében. Nem szerette a hivő embereket, s emiatt egyformán utálta a vallás bigottját s a tudomány vitézét. Egyáltalában se hinni, se szeretni, se gyűlölni nem tudott, mert hiszen ő volt a mai Franciaország lelkecskéje. Ő nem tehet róla, hogy olyan volt, amilyen volt, mint ahogy nem tehet arról, hogy a veséje elromlott. Polgári közönség számára születte, nevelte, adta s élte le magát. Ennek a triumfáló, polgári Franciaországnak, ennek a romlottnak, finomnak, gazdagnak, betegnek volt a fia. Mert nem igaz az, hogy Franciaországban minden egy chansonnal végződik. Dal nélküli ötlettel, cinikus röhejjel végződik itt igenis manapság minden. Harduin csúfolódott tudománnyal, vallással, elvvel, művészettel, erkölccsel. Ez a mindenről krónikázó krónikás fiatalon pénzügyi zseninek, börzétlenül börze-embernek indult. Világfölfogását a börzéről, a bankokból, ahol bennfentes volt, s a lapok közgazdasági rovatából hozta. Annyira tudta, hogy a mai társadalomban minden a pénz, hogy már a pénzt is hitetlenül nézte. Beszélik, hogy óriási vagyont kereshetett volna szimatjával, beavatottságával. S ekkorra már meg volt mérgezve nemcsak a veséje, de a lelke is. Csúfolta az eszmék apostolait, a művészeket, a naivokat, de érezhetően irigyelte őket. Afféle polgári anarchista lett, keselyű-ember, aki csak marcangolni tud. Ismételjük: ő volt a mai polgári Franciaország lelkecskéje, szocialista-gyűlölő, papfaló, hitetlen és reménytelen. Egy-egy apró krónikája a Matin-ben olykor fölért Victor Hugo egy verskötetével. S mégis haszontalanul élt, mert élete világosságát a tőke boszorkánykonyháján gyújtották föl. Szegény Harduin, tízezer cikket írt, tízezer fájdalmat szenvedett legalábbis. És meghalt hatvanhárom éves korában, és sohse tudta észrevenni, hogy egyre nő azoknak az embereknek a tömege, akiknek az életét és akaratát nem lehet pénzzel kifizetni.

*

Párizs, a hírénél sokkal jobb Párizs, követi a többi főváros példáját: erkölcsösödik. Új szabályokkal fogja körülvenni azokat a szerencsétlen, bús áldozatokat, akiket a magyar örömleányoknak nevez. Nagyobb "erkölcsrendészet", gondosabb orvosi ellenőrzés és a többi következnek. Csak éppen az bizonyos, s ebben mindenki egyetért, hogy a prostitúció tovább fog virágozni. Akadt szemérmes törvényhozó, aki azt kívánta, hogy a hatóság ne adjon "engedélyt" a nyilvános házaknak. "Engedély" helyett csak vegye tudomásul, és tűrje el, hogy ilyen házak is vannak. Kedves hipokrízis ugye, igazán polgári erkölcs-fölfogás.

Arról is szó volt, hogy a találkahelyeket tiltsa be, szüntesse meg a hatóság. De eszükbe jutott, hogy akkor hol találkozzanak szeretőikkel a burzsoázi [!] férjes, "tisztességes" asszonyai! Végül is abban állapodtak meg, hogy drákói szabályokat csak a hivatásos nőpáriákkal szemben szabad alkalmazni. Pedig ezeknek ugyancsak megnehezült az életük, mióta a "tisztességes" nők is egyre többen az ő mesterségüket kénytelenek gyakorolni. Ami az egészségügyi okokat illeti, nem bizonyos, hogy több nemi betegséget osztanak szét a hivatásos nők, mint az "amatőrök". A prostitúció s a nemi élet minden nyomorúsága együtt nő a polgárság gyarapodásával.

Hanem mondott valaki valamit Párizsban, ami szintén igaz Budapesten is. A találkahelyek kérdésénél a vitatkozók egyike azon siránkozott, hogy előkelő, férjes nők járnak az ilyen helyekre. Egy másik valaki, aki ebbe a nagy, közszerelmi kérdésbe éles szemekkel néz bele, ezt válaszolta:

- Az előkelő, polgári nők beteges szabadosságának ugyanaz az oka, mint a prostitúciónak általában. Egy igazságosabb, őszintébb társadalomban nem lesznek utcaleányok és suttyomban ölelő előkelő nők sem. Ha az előkelő apák nemcsak a leendő vő anyagi helyzetére néznének, már ez is sokat jelentene. Hátha még az előkelő férjek jobban fizetnék az ő alkalmazottaikat. De mivel rosszul fizetik őket, ezeknek nemhogy házasságra, de egy hivatásos szerelmi némber megvásárlására sincs elég pénzük. Kénytelenek tehát föllebbvalóik s munkaadóik feleségeit elcsábítani, ami sokszor pénzbe se kerül.

Ez a vélemény félig ötlet, de másik felében veszettül találó igazság.

*

Jean Allemane mondta egyszer e sorok írójának, hogy a polgári szabadgondolkozó egyike a legfurcsább állatoknak. Valóban az manapság, a szociális forradalom előestéjén. Egy ember, aki azt hiszi, hogy mindent elvégzett, ha fölrúgja az istent és a papot. Szó sincs róla, föl kell lehetőleg rúgni e két madárijesztőt, melyek közül az egyik, anyagból lévén, lábbal pláne megközelíthető. De ha legalább ezek a polgári szabadgondolkozók ezt a keveset egészen megcsinálnák. Ám Falleres elnök, amikor a leányát férjhez adta, elvitte a templomba az új párt. Hírhedt szabadgondolkozó, polgári politikusok végrendeletükben egyházi föloldást és temetést kérnek. Magyarországon is ismertem egy jeles zsidó szabadgondolkozót, aki a hosszúnapot citromot szagolva imádkozta s böjtölte végig a zsinagógában. Ezek a polgári szabadgondolkozók farizeusok, akik csak politikából vannak hadilábon a dogmák isteneivel. Ezeknél jobban kell becsülni azokat, akik hisznek valamiféle istenben, de ez nem gátolja meg őket, hogy az emberiségért késhegyig, sőt isteneik árán harcoljanak. A kérkedő ateista urakkal még mindig megjártuk, mert ezek az ateisták rendszerint antihumanisták is. Alattomban pedig éppen úgy kibékülnek babonásan a vallás istenével, mint a bigott nagyapjuk tette. Az isten, a papok istene valóban nagy ellenség, a pap is az. De a kétszínűség még nagyobb ellensége az emberi társadalom javulásának. Egy szocialistának, egy forradalmárnak éppen úgy le kell számolnia azokkal, akik a vallásosságot érdekből űzik, mint a lármás és hazug szabadgondolkozókkal.

Párizs, augusztus végén

Szocializmus 1908. szeptember 5.

Ady Endre