114. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Medvék

Bereg vármegyében jó dolguk van a medvéknek. Sokkal jobb, mint a rutén parasztoknak. És sokkal jobb, mint az ellentálló tisztviselőknek. Sőt Bereg vármegyében csak a birtokos mágnásoknak és a medvéknek van jó dolguk. Történt, hogy Bereg vármegye erdőségeiből kipusztultak a medvék. Lepuskázták a mackókat a főúri nimródok. Mivel pedig medvék nélkül nem érdemes uradalmat sem tartani, Gyergyóból hozattak tenyész-medvéket Bereg vármegyébe. Becézik, gondozzák, táplálják őket. Nem kell félni, úgy elszaporodnak majd, hogy a szegény ruténnak még a gyermeke sem lesz biztonságban tőlük. Vajon sokáig késik még az az idő, mikor új lelkű különcök majd a kivesző medvék módjára a kivesző grófokat veszik gondozásba?

II.

Címek

Olvassuk, hogy a magyar tisztviselők országos egyesülete nagy reformokra készül. Helyeseljük, mivel nagy korszak előtt áll ez az ország. Gyökeresen kell itt megváltoznia mindennek. Az új időknek új parancsai lesznek. Erre való tekintettel készülniök kell a tisztviselőknek is a jövendőre. És ezt meg is teszik. Megállapítják szigorúan, hogy ilyen és ilyen fizetési osztályú tisztviselőnek ilyen és ilyen cím dukál. Tehát nagy méltóságú, méltóságos, nagyságos, tekintetes, t. c. úr. A hivatalszolga pedig: hallja, Kovács. Így egészen rendben van a jövendő. De hisszük, hogy a művelt, józan magyar tisztviselők e reform kigondolóinak szintén juttatnak majd némi címeket.

III.

Leányok

Párizsból leányokat csábítanak Kanadába feleségeknek. Ha a leányok belemennek a dologba, a francia kormánynak nem lehet szava. Igaz, hogy Franciaország néptelenedik. Igaz, hogy szüksége van minden termékeny leányára. De viszont a francia leányoknak is igazuk van, ha nem hajlandók leányi sorban támogatni az állam népesedési célját. Elegen cselekszik ezt így is. És hiába minden emberséges, új, francia reform. Még Franciaországban is jobb dolga van általában a férjes feleségnek, mint a férjtelennek. Természetes tehát, ha a francia leányok férjekért Kanadába is elmennek. Míg a mai házasság intézménye tart, el fognak menni, ha kell, a világ végére is.

Budapesti Napló 1906. március 10.

Pont

115. HALÁLHARANG

A vívó Hektorok rohannak süketen. Törött falak mögött jajgat Trója népe. És kong-kong vidáman a halálharang. Az irodalom új harangja. A süket Hektorok nem hallják ezt. Mikor figyeltek ők az irodalomra? A saját irodalmukra sem figyeltek soha. Nem hallják hát a halálharangot.

Csodálatos dolog ez. Magyarországon harc dúl. A primipilusok harsogják, hogy finis Hungariae. A magyar géniusz pedig a füle botját sem mozdítja. Tudomány, irodalom, művészet egy pillanatra nem fordítják arcukat a harctér felé. Smólen Tóni, Pósa-versek és hazafias kuplék a legmagasabb Ararátok, meddig az ár fölhajtja a háromszínű bárkát. Ejh, hagyjuk a képeket: dzsentri-forradalomról tudni sem akar a magyar irodalom. Még Rudnyánszky Gyula is megszökik előle.

Szemekkel bírók régen látják már ezt. A Bethesda-tó kavarog már néhány esztendő óta. Még büszkén ültek a nyeregben az urak. Dzsentri-mentésről irkáltak a zsidó-skriblerek is. A Gyurkovics-leányokkal triumfált a dzsentri-géniusz. A népies írók elragadó képeket festettek az úrtisztelő parasztról. A bomladozó, falusi kúriák és a léha tónusú kaszinói termek voltak a mélység és magasság. Írókról, kik Nyugaton is számot tettek volna, s kik óh be korán jelentkeztek, alig esett szó. Egy tanyai különítmény volt a magyar irodalom. A nívója pedig ispán-nívó. Kárhozottaknak érezték magukat, kik elhívattak nagyszerűbb álmok által. Így tartott ez majdnem a forradalomig.

És most itt van a forradalom. A Gyurkovics-leányok írója már néhány év óta elszakadt a hebehurgya Hektoroktól. Egy indulót még Ocskay brigadérossal eljátszott nekik. Azóta a fejük fölött jár s egyre messzebb megy tőlük. Így hagyta ott őket minden intellektus. Ők csináltak egy olvasókönyvbeli forradalmat. A lelkek pedig csináltak forradalmat ő ellenük. Ki van velük az igaziak közül? Rajozva jönnek újak és újak. De ezek nem hajlandók szellemi kísérőzenét adni az oligarchikus Magyarország parádés felvonulásához. Érdekes: azt már észrevették, hogy nincsenek velük - a pénzemberek. Azt még nem vették észre, hogy az irodalom nincs velük. Reájuk ez jellemző. Koca-forradalmakra pedig különösen az.

Nincs, nincs és nincs velük. Pedig az irodalom szokott előörs lenni minden táborban. Az irodalom pedig ujjongva nézi, mint omlanak Trója falai. Az irodalom már megérezte az új Magyarországot. Az irodalom előtte jár a vak és süket politikának. Hallgassátok az új irodalom halálharangját. Sohase kongott még ennél áldottabb és vidámabb halálharang.

Budapesti Napló 1906. március 11.

Ady Endre

116. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Marokkóban éheznek

Egy évben nem termett rozs és árpa. És száz-számra hullnak ma éhhalálban az emberek Marokkóban. Félvad koldusok országa ez az ország. Ha a humanizmus már valóság volna, egész világról küldenék Marokkóba a segítséget. És költők siratnák el az emberi nem boldogtalanságát. Hogy embertársaink élnek Marokkóban s úgy élnek szegények, hogy - éhen kell halniok. Ellenben az egész világ ma gyötrelmes, kínos várakozásban remeg. Vajon nem keveredik-e gyilkos háborúba Európa három vagy négy nagyhatalma. Miért? Mert két dúsgazdag kultúrország nem tudja egymásközt eldönteni, hogy melyiknek legyen több joga prédát szerezni - Marokkóban.

II.

Kivándorló gyermekek

A Pannónia hajó már százhatvan vagy száznyolcvan magyar gyermeket is szállít olykor-olykor egyszerre Amerikába. Bizonyos, hogy más hajók is hasonló buzgalommal mentik a magyar haza gyermekeit az ismert, szomorú, magyar gyermekhalandóság elől. Pár évvel ezelőtt még ritkán vitték magukkal gyermekeiket is a magyar kivándorlók. Most már viszik magukkal a gyermekeket is. Áldott, szép cselekedet ez, pedig öntudatlan. Ezeknek a szegény gyermekeknek épen, szépen marad meg az illuziójuk szülőhazájukról. Nem fogják tudni, hogy mire kell fölnőniök az emberek és magyarok százezreinek e szegény országban.

III.

Két asszony

Két asszony nekrológját olvasom. Majdnem háromszáz évesek voltak - ketten két női Mathuzsálem. Egymásról soha világéletükben sem hallottak. Az egyik táncosnő volt. A másik néger asszony. A táncosnő koldusan halt meg. Holott vígan és gyémántosan kezdte. A néger asszonyt a tizennyolcadik században vadászták Afrikában. Elvitték rabnőnek Amerikába. Mikor Dél és Észak megvívta nagy harcát, sírt a néger asszony. Nem akarta elfogadni a szabadságot. Aztán megszokta ezt is. Vagyont gyűjtött és tekintélyt. Szégyelte, hogy még tovább éljen: meghalt. Hat nemzedéke a fehér embereknek nem élhet ennyit. Már asszony volt, mikor még a fajtája baromi életet élt. Azóta a néger szociológusok vannak, akik a fehér fajta pusztulását jósolják. És ha megpukkad a jenki, Rooseveltnek muszáj négereket is meghívni az ebédeire. Mit élt a táncosnő? Mennyit élhetett? Mennyi rész jutott neki például Európa s az árja fajta életéből? Legjobb esetben is egy főhercegi szerető fűzheti őt fajtája históriájához. A táncosnők pedig száz évvel ezelőtt éppen úgy éltek, mint ma. Hogy a leghosszabb élet is milyen szegény, e táncosnő életéből látom. Viszont az egész Bonaparte-család nem ért és nem csinált annyi változást a világon, mint amennyit megért Anu Peggy, mert így hívták a néger asszonyt. Árpád-korabeli ősanyám már művelt nő volt az ifjú Anu Peggy mellett. Ez Anu Peggy modern asszony ként végezte be az életét. A másik? Száz és egynéhány évvel ezelőtt fiatal és táncoló táncosnő volt. Újabb időkben agg és nem táncoló táncosnő. Az ő élete s ez élet eredménye ennyi.

Budapesti Napló 1906. március 18.

Pont

117. A MENEKÜLŐ EMBER

Krisztusi igék betűi lángolnak előttünk, s védeni akarjuk rab Eötvös Bálintot. Nemes közvélemény, ne dobd reá még két percig éles köveidet. Nagyon-nagyon szeretett téged ez az Eötvös Bálint. E nagy szerelme vitte most a bűnbe. Neked akart mégegyszer tetszeni, s bűnt bűnökre tetőzött. De szerelemből vétkezett. Szerette az életet és az embereket. Becsületnek lovagi köntösében akart neked udvarolni, nemes Közvélemény. Tizenöt krajcár volt a zsebében, mikor börtönbe vitték. Hajszolt és utált emberként futkosott hónapokon át. De vérrel és kínnal pénzt gyűjtött össze. E pénzzel kegyeidet akarta ismét megváltani, nemes Közvélemény.

Régibb bűneiről nem szólunk mi most. Mentő szavunk talán volna elegendő. Ki lát a vesékbe és a zúzákba? Ki meri állítani, hogy a bűn csak azé, aki elkövette? Ám szent a társadalom, s mi nem szólunk semmit.

Arról szólunk csak, hogy Günsberger Gyulával alkudozott. Arról szólunk, hogy bűnöket követett el: bűnök büntetéseitől szabadulandó. Egy ősz, nagy embernek a fia. Egy családnak a gondozó feje. Férfiú, kit ambíciói már polcokra emeltek. Egy zuhanás és mindennek vége. Beárnyalt lesz egy fényes név. Elhagyott és meggyalázott egy család. Olthatatlan egy férfiúi élet szomjúsága. Sötétség és sötétség, ami jöhet. És Eötvös Bálint menekülni akart.

Olvastatok rémes történeteket rabságokról? Két rabot láncolnak össze. Portyázó őrségük egy kicsit magukra hagyja őket. Az egyikben rettenetes erővel lázad az életösztön. Kard akad a kezébe. Kevés ideje van. A láncot, mely a másik rab lábához köti, elvágni nem tudja. De elvágja a társának a lábát, s rohan őrültként, mert hívja az élet.

Bűnnel és borzalommal tele van a siralomnak völgye. Bűn és borzalom: emberi dolgok. De a megértés is emberi. A menekülő emberre más törvények illenek, mint másra. Ha a Günsberger-esettel vétkezik először Eötvös Bálint: ám sújtson le rá az engesztelhetetlen társadalom. Mint ahogy lesújtott reá első bűneiért, melyekben ő ma is ártatlannak mondja magát.

Eötvös Bálint zuhant s már látta a sziklákat, a mélyben, melyeken össze fogja törni magát. A zuhanó embernek megszabhatjátok-e, hogy bokorba kapaszkodjék vagy kőbe?

Budapesti Napló 1906. március 20.

Ódi

118. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Somló Sándor

Somló Sándor úrhoz kérésünk van. Hozassa színre a Somló Sándor koszorúzott darabjait. Ha nem volna ő a Nemzeti Színház igazgatója, hagynók szaladni. A Zivuskák büntetlenül vihetik el az aranyakat. Az ördög sem ítéli meg őket. A pénznek nincs szaga. De Somló Sándor a Nemzeti Színház igazgatója. A Nemzeti Színház pedig még ma is valami. Akadémiai fűzfaköltő nem lehet büntetlenül a Nemzeti Színház igazgatója. Tessék Somló Sándornak előadatni a koszorúzott darabjait.

II.

Jakab császár

Lebaudy, a Szahara híres császárja, magyar temperamentum. Vagy ő pöröl, vagy őt pörlik. De pörök nélkül nem tud élni. Most egy szép leány pörli Jakab császárt: Augustine Deliere. Azt igérte neki Lebaudy, hogy a Szahara császárnéjává teszi. Egyelőre pedig de Loches grófnővé nevezte ki. Lebaudytól bajos pénzt kicsalni. De Augustine kisasszony mégis csak megszedte magát. Most azonban a cím is kell neki. Követeli a császárnéi címet. Vagy pedig fizessen Lebaudy neki húszezer frankot. A párizsi lapok azt írják, hogy Lebaudy inkább elveszi a kisasszonyt. De sokallja, hogy ő egy nőcskének ilyen summát fizessen. És erre az emberre mondják, hogy bolond.

III.

Ausztria ellen

Harcra föl Ausztria ellen. Szinte pirulunk, hogy ilyen régi dolgot kell idejegyezni. Sietünk is vele. A koca-forradalom egyik fő-hírlapja gyilkos vezércikkben izgat az osztrák ipar ellen. Igaza van ebben az egyben. Ám a hirdetések fele osztrák iparcikkek dicséretét zengi ugyane lapban. Méltóztatnak ebben észrevenni és szemlélni a kocaforradalom képét? Méltóztassék észrevenni és szemlélni: benne van.

Budapesti Napló 1906. március 21.

Pont

119. BETEG A FÖLD

Gea anyánknak hisztériás rohamai vannak ismét. Beteg a Föld: mondaná Flammarion. Dél-Amerika körül szigetek süllyednek a tengerbe. Ázsia alján kihült vulkánok nyögik föl rémes forróságukat. Szép Formosa sziget pedig temető. Megrengett a Föld, s városok omlottak össze.

Ó-Gyallán mit tartanak erről? Ennek a fele se tréfa. Valami jó dolga úgy sincsen Plato tollatlan baromfiának. Még csak az kell, hogy ez a nyomorult golyóbis állandóan nyugtalankodjék.

Valamelyik égi kollégája megharagudott a Földre. Flammarion természetesen a Napot fogja okolni. Tudománytalanok lévén, magunk is a Napot tartjuk ludasnak. A Napnak határozottan abszolutisztikus hajlamai vannak. Ezt már pár ezer év óta tapasztaljuk. Párizs meteorológusai ugyanígy vélekednek. Ezek a léha franciák poézist csinálnak a tudományból, s pikantériákat suttognak a fényes Napról is. Ezelőtt vagy másfél évvel például valóságos összeesküvést szőttek a Nap ellen az Eiffel-tornyon. Azt mondták, hogy jó lesz szemmel tartani az öreget, mert nagyon megvadult. És hát mindent ő csinál. Még királyi biztosai sincsenek. Háború tör ki: a Nap csinálta. Epidémia dúl: a Nap küldte. Elpusztul Martinique: a Nap akarta. A Nap működött Courrieres-ben. Ha Marokkó miatt lángba borul Európa: a Nap gyalázatoskodik. Esőnk, havunk az övé. A gondolatunk is. És a Nap akarta, hogy Formosa szigetén most sok ezer halott sárgás és üveges szemekkel bámulja az eget.

Német tudósoknak persze minden hajuk szála áll viszont az égnek, mikor ilyen poétáskodást hallanak. Alighanem a mi Konkoly-Thegénk is mosolyog e causerie-n.

Pedig, pedig alighanem Nap úr kínozza Gea anyánkat. Egy évtized óta iszonyú a nyugtalanság. A Föld gyomrában, a levegőben s az emberi lelkekben. Beteg a Föld: ennyi bizonyos. Egy szép napon csak elszalad velünk valahova.

Budapesti Napló 1906. március 22.

Ódi

120. JULIÁN MAGYARJAI

Kóbor kunok hozták a hírt Batu hordájáról. A Tiborcok fiai éheztek és bujdostak mint most. Kuthen népét már nyomta Nyugat felé a megsokasodott mongolság. Szomorúság és aggodalom volt az élet a Tisza táján. Csak az urak voltak vidámak: szorongatták a királyt. Nekik kevés volt az Arany Bulla. Nekik nem volt elég, hogy a népet nyomják. Üstökét akarták fogni a királynak is. És ez időben keletre indul Julián barát az ő társaival. Szerelmes, bolond magyar lelke nagy fájdalmaktól vérzik Julián barátnak. Szent Domonkoshoz fohászkodik föl: mutasson segítőket szegény magyaroknak. És Szent Domonkos hiába kutat Kárpátoktól Adriáig. A magyarok hazájában nincsenek erős magyarok. A Peturok fiai valóságos tatár kánok. Koldus igavonók a Tiborcok fiai. Álmában Julián barátnak talán megjelent. Szent Domonkos és szólott imígyen:

- Magyarországon csak urak és szolgák vannak. Kevés úr és sok szolga. Jó magyar papom, keress magyarokat talán idegenben. Talán valahol élnek ilyenek.

És elindult társaival Keletre Julián barát. Magyar legenda szerint meg is találta Nagy-Magyarországot. Délceg szittyák voltak e másik Magyarország lakói, és nagy volt az ő magyar lelkesedésük. Repesett a Julián barát szíve, hogy ilyen derék testvérei élnek a messzeségben a magyarnak. Szépen szónokoltak akkor Ázsiában, s áldásaikat küldték fő- és altáltosok. Aztán jött a Batu hordája, s elöntötte a Tisza táját. Magyar király, magyar kiskirályok és ezernyi szolgák elmerültek. Ma pedig Amerikába mennek Julián baráték. Érezzük a legenda csodálatos elevenségét. A Tisza táját most is pusztulás fenyegeti. És itthon nincsenek magyarok. Királyukkal viszálykodó urak élnek itt és milliónyi ükunokája a Tiborcoknak. Modernné váltva a szót: koalició és jogtalan nép.

Meghatottan olvassuk a hireket Julián barát új magyarjairól. Amerika magyarjai szónokolnak, s áldásaikat küldik. Árvák és idegenek ők ott abban a komplikált életű világban. A pár száz esztendős Amerika évezredekkel nyargalt Európa elébe. Még többel Magyarország elébe. És ők, Amerika magyarjai már innen is elavult ideológiával, még itthon is elavult ideológiával vándoroltak ki. Kivándoroltak pedig azért, mert lehetetlen ez országban éhdögvész veszedelme nélkül élni másképpen, mint hogy elszállíttatunk innen minden évben pár százezer embert. Viszi, viszi őket a Cunard Line egyre. És ők ott elszigetelten és ostromolva Amerika eszméitől félelmes, ismeretlen, nehéz nagy életétől: ábrándoznak. Végtelenül fájó nosztalgiával repüli át lelkük az Óceánt. Becsületesen hiszik, hogy itt a Tisza táján Kossuth Lajos forradalma ismétlődik. Azt nem is gondolják, hogy a mi forrongásunk egy páratlanul megkésett, keserű, kétségbeesett és zavaros osztályharcnak az előcsatározása. Meghatottan olvassuk a hírt Julián új magyarjainak lelkesedéséről. Még az sem bánt meghatottságunkban bennünket, hogy az új Juliánok többnyire afféle Rudnyánszky Juliánok. Csak éppen az visz minket gyötrelembe, hogy Magyarországot Amerika magyarjaival vigasztalják némelyek. Beh vigasztalan lehet ennek a szerencsétlen országnak a sorsa. Becsületes és becstelen Juliánok hiába keresnek itthon katonákat. A Tisza táján nem a legendás forradalom bömböl. Árpád nemzetének életét nem akarja kioltani senki. Csak az urak, a kiskirályok, nem férnek a bőrükbe. Csak a milliók nem olyan szerencsétlenek sehol, mint nálunk. És nyugtalan handabandázókat nem szült még egyetlen társadalom sem annyit, mint a mienk. Annyi bizonyos, kínosan bizonyos, hogy reánk férne a segedelem. De az is bizonyos, kínosan bizonyos, hogy idegen segedelem vérszegény nemzetbe sohse fecskendezett be friss vért.

Ha magunk nem tudjuk magunkat megmenteni, elvesztünk. Julián és társai csak szép, naiv, magyar, ábrándos igéreteket küldenek. Kiűzött, koldus, idegenben gyötrődő, szelid álmokkal táplálkozó magyarok igéreteit. Az új Batu pedig készül új hordájával. A modern Életnek hívják az új Batut, s hordája töméntelen új gondolat és cselekvés. Meg kell csinálni az új Magyarországot, mielőtt ideér Batu és hordája. Mert mialatt itt az urak a népet nyomják, s a királyt szorongatják, a jogtalan nép pedig éhezik és kivándorol: Julián magyarjait elnyeli Amerika, bennünket pedig - Európa.

Budapesti Napló 1906. március 23.

(A.)

121. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Ballagi publicistái

Az Akadémia pálmáját s a hatezer koronákat ki érdemli meg? Ballagi Aladár s az Akadémia nem tudtak választást tenni: nagyon sok az érdemes. Ellenben Arbuez magyar védője, a Bloch-fiú, összeállított egy névsort. Sajnáljuk, hogy e névsorba kiváló emberek is belekerültek. Tudod-e hát hazám, kik a te nagy publicistáid? Hát a Moldoványi Gergelyek. Aztán Kautz Gyula is az. Mindenesetre egytől-egyig Krisztus valamelyik egyházához tartozik. Erre különösen szokott vigyázni Ballagi Aladár. Még Tóth Béla is publicista. Ez a vén locsogó, aki agyának bomlását eredetiségként szerepelteti. Pár évvel ezelőtt átkozta Magyarországot, s ki akart vándorolni. De most hűséges és harapós nacionalista. Ellenben nem publicisták: Kossuth Ferenc, Vázsonyi Vilmos, Beksics Gusztáv, Vészi József, dr. Hertzka Tivadar, Ignotus, Eötvös Károly, Mezei Ernő, Jancsó Benedek. Még talán folytathatnók. Gratulálunk a szerencséseknek, kik Ballagi publicistáinak névsorából kimaradtak.

II.

Székelyudvarhely szenzációja

A székelyudvarhelyi ev. ref. kollégium diákjai vétkeztek. Koalíciós hazafiak belebiztatták őket tüntetésekbe. A fiatal diákok zárat törtek, szöktek, sztrájkoltak, föllázadtak. Hiábavaló volt a tanárok minden humanizmusa. A diákokat vendégelték, izgatták, bujtogatták, s hogy sztrájknyelven szóljunk: végül is kiemelték Székelyudvarhelyről majdnem az egész hetedik osztályt. Elmentek a fiúk Hajdúböszörménybe s másfelé. Tehát olcsó mártíriumra neveli a mi diákjainkat a klerikális nacionalizmus. Milyen férfiak lesznek ezekből. Aláírjuk szószerint egy székelyudvarhelyi újság sorait: "Rendkívül feltünő az, hogy az egyenességet, határozottságot elveinél és hagyományainál fogva érvényesítő "magyar hit" neveltjeiben nincs semmi nyiltság, semmi őszinteség, semmi határozottság. Szánalmasan vacillálnak napról-napra, sőt órákról-órákra. Ezek a fiúk vagy született jellemgyöngeségben szenvednek vagy idegen befolyás alatt állanak. A jellem előbb említett degeneráltságát nem észlelte a tanári kar, nincs tehát más megoldása a rejtélynek, mint az, hogy idegen kezek rángatták őket ide-oda. Hazafi érzésüknek üstökét ragadták meg ezek a lelketlen kezek, és rángatták a dolgokat még mérlegelni nem tudó ifjakat jobbra-balra, míg végre kirántották őket a Székelyföldről, hogy aztán elsirathassák, mint mártírokat."

III.

A Potemkin

A Potemkin megint híreket küld a világnak. Smidt hadnagy kivégeztetése megint lázadóba hozta a hires hajót. Amennyi erély van a cári hatalomban, segít a Potemkin baján. Elsülyeszteti a fatális és veszedelmes hajót. Így aztán nem lesz több lázadás. Potemkint Potemkin-módra legyőzni: ez a cári rendszer.

Budapesti Napló 1906. március 23.

Pont

122. DONKIN EDVÁRD

Donkin Edvárdot bizonyosan istenfélelemben nevelték. De a finom, törékeny, beteges legény hamar elpártolt az égiektől.

Nem hisszük, hogy tudományos meggyőződésből lett istentelen. Akkor Donkin Edvárd agitációt kezdett volna az isten ellen. Vagy egyszerűen nem vett volna róla többé tudomást soha.

Hanem Donkin Edvárd nem így tett. Donkin Edvárd elhatározta, hogy ő az istenből fog megélni, akiben nem hisz. Mesés történeteket olvasunk erről a gazemberről. Először is belopta magát egy bencés kolostorba. Ezt Ausztráliában cselekedte. Hazatért Angliába, s itt anglikán papnak csapott föl. De ő mindig többre és jobbra vágyott. Csalt, hamisított egész életében. Svájcban házassági igérettel pumpolt meg egy családot. Mint protestáns pap. Amerikában ó-katolikus lelkész volt. Clevelandban maga alapított vallást és templomot. De rájött, hogy a régi, kipróbált vallások hasznosabbak. Rómában már gróf és apostoli vikárius. Oxfordban bencés oratóriumot rendez be. Középkori szentek képeire emlékeztető légies, áhitatos alakjával mindenkiben tiszteletet gerjeszt. Sokat és szépen imádkozik. Még a bíróságok is fölmentik, valahányszor bajba jut. És meghal, mint ál-püspök. Mint Santa-Croce címzetes püspöke.

Ha szívósabb és erősebb legény, talán még ellenpápa lesz belőle. Különösen, ha ezelőtt néhány száz évvel él.

Szerették és pénzelték őt egész életén. És mindezt ő isten nevében érte el. Gazdag és vallásos özvegyek bizalmasuknak fogadták. Bizonyosan sokan haltak meg az üdvözülés boldog hitében, kiknek ő adta föl a halotti szentséget.

Az ilyen embereknek nem lehet végleg elbúcsúzni az istentől. A hit ezernyi, nagyszerű példáját látta. Lehetetlen, hogy ilyen ember istentelenül halt volna meg. Talán imádkozott is halálos ágyán. És talán így imádkozott.

- Istenem, te rendelted, hogy a pornak fia gyötrelmesen éljen. Én általad teremttettem, s általad éltem. Bocsásd meg, ha az én életem bűnös. A te neved állandóságát szolgáltam mégis. És sohase hadakoztam ellened, ámen.

Budapesti Napló 1906. március 24.

Ódi

123. CSEBI TATÁR

- A Nemzeti Színház bemutató előadása -

Kár, kár, kár Fényes Samuért. Nem utolsó ember ez a Fényes Samu. Magunk mellett érezzük őt mi mind, kik Árpád földjén elégedetlenek vagyunk. Valami hiányzik ebből az emberből. Valami: a jó isten tudja, mi. Nem egész ember, és még Fényes Samunak sem egész.

Fényes Samu most fogta magát, s tekintettel e koaliciós világra, nacionalista darabot írt - megint. Ilyenkor jövök rá, hogy mégis valaki az a Herczeg Ferenc: ravasz ember. Ő akkor volt nacionalista, mikor még nem volt az minden suszterinas. Hogy mi légyen ez a Csebi Tatár? Történelmi vígjátéknak nevezi írója. Mi elhibázott, bús vígjátéknak tartjuk. Nem olyan abszolut hülyeség, mint amilyet például a Lampérth Gézák tudtak írni. De vígjáték ez a történet: az Anjou-korban, mikor is az emberek - magázzák egymást. Hála istennek, mégis csak Fényes Samu írta ezt a darabot. Tehát egy európai vágyakozású ember körmeinek nyomait érezzük. Akart szépet és okosat Fényes Samu. No nem egészen sikerült. Egyébként, ha valaki kiváncsi rá, Zsigmond király ifjúságát pécézi ki a vígjáték. Mintha az Otthonba járna bakkarázni ez a Zsigmond.

Kiket beszéljünk meg a színészek közül neveik kiírásával? Hát mindenesetre Ódry Árpádot, aztán Rózsahegyit a címszerepben. És talán Ligeti Juliskát. Bántani ezúttal nem bántunk senkit. Mert nagyon is sok okunk volna rá. A darabnak majdnem nagy sikere volt.

Budapesti Napló 1906. március 25.

Dyb

124. A SZAMÁR GORKIJ

Mi nem szeretjük Gorkijt: sok írással bizonyítottuk már. De Gorkij mégis valaki: különösen Germánia után szabadon - Magyarországon. Már ez nálunk így szokás. A szamár Gorkij a napokban Berlinben ünnepeltette magát. Beszélt, beszélt, mint ez már neki régi szokása. Végül mondott egy okos dolgot: a civilizált világnak kultúrérdeke, hogy Oroszország népe győzzön. Mert akkor Oroszország egy új vidámság irodalmát és művészetét fogja adományozni a világnak.

A szamár Gorkij: de nagy bánatot okozott nekünk, kik őt pláne nem is szeretjük. Állítólag Magyarország is szabadság szent harcát vívja. Itt is sok mindent ígérgetnek nekünk a dacos harcolók, ha majd - győznek. Csak éppen affélét nem ígérnek, amit Gorkij ígér. Több kultúrát s különb kultúrát nem ígérnek nekünk a mi szabadságharcosaink. Ellenben a sorok között elárulják, hogy a mórák és pósák végleg elhatalmaskodnának rajtunk, ha ők célhoz érnek.

A szamár Gorkij: ő egyféle természetrajzát adja minden szabadságharcnak. Ő szerinte tehát a magyar mágnások és csatlósok forradalma is szent ügy volna. Ha ugyan Gorkij valamit is tudna a mi forradalmunkról. Mi azonban, hazaárulók, kik ezerszer különb és igazabb magyarok vagyunk minden címeres, rikoltó magyarnál, mi tudjuk az igazságot. A mi szabadságharcosaink mindenre gondolnak. Csak éppen mi reánk nem gondolnak: művészfélékre, művészetre, írókra, könyvekre. Gondolnak azonban államtitkárságokra s hasonlókra. Sok minden és sok ízben kiszakították már ez országot a kultúrnépek közösségéből. Soha se cselekedték azonban ezt olyan intenzíven, mint az erősen középázsiai hajlamú koalició. Nem politika ez, méltóságos koalició. Különben is önök voltak azok, kik a politika egyeduralmiságát harsonázták. Ebben a nehány idevetett szóban egész belső életünk boldogtalansága zokog. Nem kellünk mi önöknek: mi haszontalan álmodozók. Önöknek bizonyára van egy új civilizáció-tervük. Önök bizonyára meg akarják leckéztetni Európát. Benne természetesen a szamár Gorkijt és népét. De ha mi nem kellünk önöknek, legyenek nyugodtak: önök sem kellenek nekünk. Mi csináljuk a magunk szabadságharcát. Magyarabb ez, mint az önöké. Mi talán győzünk. Önök semmiesetre sem. Tudjuk azért, hogy a szamár Gorkij beszélhet önökről, míg megpukkad. Mi meghalljuk az ő beszédét. Mert mi nem csupán a Fazekas Ágostonok kis dolgára figyelünk. Holott mi nem is szeretjük ezt a szamár Gorkijt.

Budapesti Napló 1906. március 25.

Ady Endre

125. ECCE EGO

Emberek élnek, akik még a saját könnyeiket is idegen könnyekkel sírják el. Ilyen ember például Kulcsár Ferenc is, az Ecce Ego verses könyv szerzője. Enyhítő körülménynek nem tudhatjuk be, hogy Zempléni Árpád írta a könyv prológusát. A Nessun maggior dolore című ciklusában a könyvnek találtunk egy-két hangot. Egyébként pedig jó Kulcsár Ferenc, ki nagyon szimpatikus ember lehet, csak a komoly képű, magyar versfaragók szomorúan hatalmas számát gyarapítja.

Budapesti Napló 1906. március 25.

(A.)

126. AKNAY TIBOR

Ez bizony új név és furcsa név. De még újabb és furcsább a levél, mellyel beküldte nekem a könyvét, azt kéri Aknay Tibor, hogy - végezzem ki. Ő nagyon jól tudja, hogy az ő skicjei gyatrák. Egynek kegyelmez meg, az utolsónak. Hát nincs igaza Aknay Tibornak. A többi rajz is van olyan, mint például... Ám ne nevezzünk meg egyetlen népszerű tárcaírót se. Szóval: két darabon kívül nagyon silányak a könyv darabjai. De az Esik című rajza Aknay Tibornak szinte gyönyörű. Bizony ilyen az élet, az utca és - a mi látásunk. Az utolsó rajz, írójának kedvence, szintén értékeket sejtet. Ez a furcsa név, Aknay Tibor, esetleg nem is lesz furcsa egy idő múlva.

Budapesti Napló 1906. március 25.

(A.)

127. A TULIPÁN-KERT TRAGÉDIÁJA

- Nemzeti tüntetés osztrák gyártmánnyal -

Márciusi hajnalra alighogy kivirult: megeste a dér a Tulipán-kertet. Csúnya dér, bécsi dér: hullt belőle a hívő, magyar hívekre is. Szomorúan nézünk a Tulipán-kertre. Ezen is beteljesült a magyar átok.

Ma már mindenütt beszélték Budapesten, hogy panama történt. Sírnivalóan komikus panama: a Tulipán-kert táján. A Tulipán-kert virágait Bécsben készítették.

A Kossuth Lajos-utcán lelkes mágnás-asszonyok tegnap Bécs jóvoltából tüntethettek Bécs ellen. Nomen est omen: nem hiában a Bécsi-utcán kellett megrendelni a tulipánokat.

Egy dolog egészen bizonyos: Ausztriában készült a tulipánok zománca. Oh komikus sors: éppen a zománc. Fischer Emil porcellángyáros Fábry J. és társa céggel szerződött a tulipánokra. Fábryék siettek, s a szép magyar virágokat egy bécsi emailgyáros készítette.

Fábry István, a vállalkozó, bevallotta, hogy így történt. A Tulipán-kerttel sietni kellett. Magyarországon nem tudták volna a jelvényeket gyorsan elkészíteni. Aztán Bécsben talán olcsóbban is ment. Mindezekről A Nap ad hírt, mely lelkesedett, s lelkesedik a Tulipán-kertért.

Íme: a mi szabadságharcunk bús tragikomédiája. És még csak nagyon meg sem lephet bennünket. Nem bírunk Béccsel és Ausztriával. Osztrák a toll, mellyel Bécs ellen írunk. Bécsi a papír s talán a tinta is. Nekünk csak a tulipán marad. És a tulipánt is - Bécsben készíttetjük. Hogy röhöghetnek rajtunk Bécsben. Nagy akciót kezdünk az osztrák ipar ellen: reszkess Bécs. Egy szál virággal megostromoljuk büszke váradat. Velünk vannak a mágnás-asszonyok. És e szál virág - bécsi virág. Ami mellé valamikor piros rózsát adott az alispán. Már a tüntető jelvényekkel Bécset gazdagítjuk. És a koaliciós újságok - óh komédiák komédiája! - vezércikkben ugyan csinálják a reklámot az - osztrák iparnak. Az osztráknak!

A Kossuth Lajos-utcán az angol beszédbe hiába kevernek magyar szavakat az arisztokrata nőink. Egyszerű, angolos ruhában hiába vonulnak föl. Hiába engedik meg a misera plebs szemtől-szembe való hódolatát. Nem sikerül a szabadságharc. A Tulipán-kertet dér esi meg. Mert hiányzik a mi harcunkból a valóság fegyvere. Istenem, a Nemzeti Kaszinó egy évi kártyapénzéből Európa legelső email-gyárát alapíthattuk volna. Akkor legalább a tulipánnal nem kellene Bécsbe menni.

Avval vigasztalnak minket, hogy csak néhány száz tulipán készült Bécsben. Sok-sok ezrünk hitét nem lehet ám ilyen könnyen visszaadni. Fischer Emil fölbontotta volna Fábryék szerződését. Ki áll jót, hogy az új vállalkozás nem lesz-e ügyesebb? És ha a Tulipán kerttel ez történhetett, várhatunk-e sokat az egész mozgalomtól?

Keserű eset a Tulipán-kert esete. Keserű és szimbólumosan tanulságos. Nem jól csináljuk a mi dolgainkat. Piknik-ötletekkel nem lehet hazát menteni. Tulipánokkal nem lehet erőt pótolni, pláne nem - bécsi tulipánnal. A Kossuth Lajos-utca korzója bizonnyal rászorul sok új színre. De a korzó élénkítésével - még a magyar emailipart sem lehet fölvirágoztatni.

Különben pedig még a Tulipán-kert kertésznői sem értenek egymás között egyet. Ma egy úriasszonytól a következő levelet kaptuk:

Nyílt szó a Tulipán-kerthez.

Egyenlőség, Testvériség, Szabadság! Hiszem, hogy a világra szóló e hármas jelszó jegyében született meg az eszme, s hogy a keresztelés a hazaszeretet szent vizével történt.

Úgy hallom, hogy gyémántos, aranyból is akarnak tulipánt viselni. Ékszerül ez jogosult, de jelvényül nem.

Felkérem a telepítőket, jelentsék ki nyilvánosan, hogy kötelező jelvényül csakis egyféle tulipánt ismernek el, a legegyszerűbbet és legolcsóbbat.

Viselhesse ezt koldus és fejedelem egyaránt, mert osztálysorompó a hazafiság e kertjében nem létezhetik. Belépésnél ez legyen a jelszó: Egyenlőség, Testvériség.

Budapest, 1906. március 25.

Egy magyar nő

Este megint kaptunk egy levelet a Tulipán-kertről. Így hangzik a levél:

Mélyen tisztelt szerkesztő úr! Olvasom az Esti Újságban, hogy mintha "Istennek angyalai szórnák" a nevezetes tulipánokat. Az azóta már elkobzott A Nap-ban pedig arról veszek hírt, hogy Istennek angyalai helyett egy bécsi gyár ügynökei szórják a magyar virágokat. A tulipán legendái közül melyik az igaz? Én ma egy új legendát hallottam. Eszerint Boda rendőrfőkapitány az összes rendőröket és detektiveket utasította, hogy tűzzék ki a tulipánt. Jussuk van nekik is ehhez, ők is magyar emberek. Sőt a főkapitány az én értesülésem szerint nagyon vigyázni fog rá, hogy az ő emberei valósággal magyar gyártmányú tulipánokat tűzzenek föl. Nem jó volna most már egy más virágot választani a tulipán helyett? Például azt a jószagú füvet, amit a nép az istenfájának nevez.

Tisztelettel:

K.S.

Budapesti Napló 1906. március 27.

128. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

A pásztorlevelek

Ezt is megtudtuk: Bubics püspök híres pásztorlevelét Hajnóczi írta. Hát tulságosan okos is volt az a pásztorlevél. És nagy szerencséje van az egyébként szerencsétlen emberi nemzetnek. Hogy tudnillik nem minden pásztorlevélről derül ki a leghajnóczibb igazság. A jézusi testamentum óta sok ál-pásztorlevelet kapott a világ. Persze nem mindegyikről derült ki az, ami a Bubics pásztorleveléről. És mégis: alighanem a pszeudó-pásztorlevelek vitték mindig előbbre az emberiséget.

II.

A hittan-órák

Szegeden megmondta nekünk az igazságot a japán. De megmondta majdnem az egész Európának. A mi sok szerencsétlenségünket a hittan-órák okozzák. Emlékszem bizony magam is: nagykárolyi hittan-óráimon tanultam meg a legnagyobb betyárságokat. Hazajövet pedig a zsinagóga mellett kellett eljönnünk: bevertük a szent ház ablakait. Ilyen ihletéseket tanultam én a hittan-órákon. Holott tiszteletes Kincses úr egyike volt a legkiválóbb embereknek. De ha katekizmus helyett akkoriban engem például az emberiség vallomására oktatnak: mennyivel boldogabb vagyok ma. Mennyivel jobban szeretem és őrzöm magamat. S mennyivel több hasznot tudtam volna szerezni azoknak, akikkel élek.

III.

Aposztáziák

A vallások emberei általában nem emberek. Megharagudnak a haldokló Bihariakra, megbocsátanak a Battenberger Enáknak. Ha a haldokló követ el aposztáziát, megdöbbenünk. Eszünkbe jut a túlvilág, melyben - nem hiszünk. Ellenben a fiatalok bátran vallást cserélhetnek. Ilyenkor mi előkelő aufkléristák vagyunk: mosolygunk. Mosolygásunk azt jelenti, hogy a vallás úgyis csak afféle komédia. Egy igazság van: az élet. A fiataloknak az aposztáziát is megbocsátjuk. A halálhoz közelállóknak az - aposztáziát sem.

Budapesti Napló 1906. március 28.

Pont

129. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Sztrájk az Érmelléken

Hatalmas hír ez: sztrájk tört ki az Érmelléken. Falusi napszámos emberek órás díjazást követelnek. Meg is mondják, mennyit: húsz fillért óránként.

Ki álmodott affélét ezelőtt vagy tíz esztendővel? Ki tagadja most már, hogy nálunk is hódítnak az eszmék? Ez az érmelléki sztrájk kulturális esemény nálunk.

Íme, mint vonul be a magyar Alföldre Európa. A mi falusi napszámosaink eleddig primitívebb szerződésekben álltak uraikkal jobbágysorú ükapáiknál. Most a legmodernebb munkás-követelésekért állnak sztrájkba. A munkaadóknak van okuk nem lelkesedni a nagy haladásért. Túlságosnak tarthatják ez evolúciót. De aki nem osztály-szemüvegen nézi az eseményeket, örülhet. Még pedig hazafias szívvel örülhet. A legenda a magyar paraszt rémületes konzervativizmusáról szétfoszlik. És ez nagy biztatás a haladás minden hívének.

II.

Vajda Juliánna sírja

Komáromban e tavaszon nagy ünnepséggel akarják fölcicomázni Vajda Juliánna sírját. Nem a néhai, erkölcsös életű polgárasszonynak fog szólni a kegyelet. De Csokonai Vitéz Mihály Lillájának. Ismét ez az ősi eltévelyedése a pietásnak. Lilla néhány hónapig élt Vajda Juliánnaként. A szép és okos leány megfogadta az apja szavát. Az éhenkórász poétát kikosarazta, s férjhez ment egy komoly emberhez. A szegény Vitéz pedig írta a Lilla-dalokat. De ez a Lilla már nem Vajda Julianna volt. Hanem egy egészen más Lilla. Poéta-álmok leánya, asszony-délibáb. Ez a Lilla a Csokonaié volt csak. És ennek nem volt köze Vajda Juliánnához. Vajda Juliánna egy más férfiúnak élt. Egy más férfinak adta a mosolyokat és a gyermekeket. Szándékosan bizony soha többé nem okozott kedves órát Debrecen hányatott életű költőjének. Csokonai Lillája Csokonai verseiben született és élt. Ha meghalt, e versekben van eltemetve. Vajda Juliánna derék családanya lehetett. Megérdemli, hogy sírját besüppedni ne engedjék. De aki abban a sírban porlik, ahhoz Csokonainak semmi köze sincs. Az nem Lilla, hanem egy derék komáromi polgárasszony.

III.

A bukaresti diákok

Románia kölcsönkérte a kultúrát Franciaországtól. Franciaország szívesen ad kultúrájából minden népnek. Románia ugyancsak nem szomszédos Franciaországgal. Politikai függetlenségét féltenie nem kell. Attól sem kell félnie, hogy Románia elfranciásodik. És mégis Bukarestben forradalom tört ki egy francia előadás alatt. Nem befejezett kultúrájú kicsiny nemzetekben sok az ambíció. Mindenképpen cselekedni akarnak valami nagyot. A hazát nem bántja senki. De a hazát megmenteni mégis csak kötelesség. A bukaresti diákok tehát megmentették a hazát.

Budapesti Napló 1906. március 29.

Pont

130. AZ ÖRDÖG CIMBORÁJA

- Bemutató előadás a Vígszínházban -

Vesszünk össze Bernard Shaw darabján. Megérdemli. Bernard Shaw is. A darab is. A Vígszínház kassza-darabot kapott. Egy melodrámát. Bele lehet magyarázni mindent. Rémdráma, ha úgy tetszik. Szimbólumos játék. Költemény. Történelmi színmű. Gunyoros dráma. Morális ének. És talán szeszélyeskedése egy hatalmas talentumnak. De talán tudatosabb minden újabb színpadi műnél.

Valamiképpen ítélnünk kell fölötte. Szigorú arcát Bernard Shaw-nak látjuk. Csúfolódóan figyel bennünket. Ne lássa a gyávaságot. Hát írjunk.

A tizennyolcadik század Amerikájában vagyunk. Anglia meg akarja törni lázadozó gyarmatait. Dudgeon Richard ebben a vajudó korszakban születik. Nagy Amerikával, az Unióval, egyidőben. Világrendülésnek kora volt ez. Valami ilyes a mi korunk is. Richard fölszabadult lélek. Új erkölcsök képviselője. Azt mondhatnók, hogy hellén ő ebben az angol-amerikaiasan szenteskedő zsidó-keresztény világban. Mindenki elveszett, istentelen, veszedelmes embernek tartja. Ő nem bánja ezt. Hirdeti, hogy igenis: ő az ördög cimborája. Ő: szerződött az ördöggel. A könnyeket gyűlöli. Gyűlöli az emberalázó isteneskedést. Ez az ember, ez az elveszett ember, jár-kél öröm nélkül. És az első alkalommal a Halál nyakába ugrik. Anderson lelkésznél van Dudgeon Richard. Az ötven éves papnak ifjú felesége van. Ez a nő gyűlöli Richardot. Tehát szerelem lappang a szívében. A papot elhívják a Richard haldokló anyjához. Közben dobpergés. Angol katonák érkeznek. Minden városban kivégeznek valakit elrettentésül. A napokban végezték ki Richard nagybátyját is. Most ezen a városon van a sor. A papért jöttek: Andersonért. Richard kijelenti, hogy ő a lelkész. Az asszonyt szuggerálja: ne árulja el a dolgot. Mentse meg a férjét. Ő feláldozza magát. Miért? Szereti az asszonyt? Haszontalannak tartja a maga életét? Hivalkodni akar valami infernábilis bátorsággal? Hazafiságból?

Az asszony, Anderson felesége, nem tudja ezt meg. Mi sem. De fölébred az asszonyban a lappangó szerelem a gyűlölt ember iránt. Pláne mikor a férje megszökik. A bitóig elkíséri Richardot. Vérfagyasztó jelenetek. Megérkezik Anderson. Diadalmas sereggel. Megmenti Richardot. Az ifjú, a megszületett Amerika győzelmes himnusza zendül, s a darab véget ér.

Teljesen nihilista darab. És csak angol író írhatta. Az Élet és Halál nagy, szoros szomszédságát érezzük. A puritán erkölcsök csúfolását. Bizonytalan minden. Az életünk, a halálunk, a szerelmünk, a bátorságunk, a hazafiságunk. Véletlenül vagyunk jók vagy rosszak. Még az életet is hiába röhögjük ki. Végül az Élet röhög reánk nagyobbat. Tele van az életünk eseményekkel. De a Boldogságtól egyre-egyre messzebb visz bennünket a sors gályája. Persze, ezt a tömeg nem érti. Mit is magyarázzuk neki véli Bernard Shaw.

- Uraim és hölgyeim, le a zsarnoksággal. Éljen a szabadság. Ezt mindenki megérti, és kész a siker. Szóval annyira nihilista Bernard Shaw, hogy még önmagát is kicsúfolja. Fölséges művészet és bukfenc váltogatják egymást. Néha pedig mintha valami magyar koalíciós író lehetetlen frázisai potyognának reánk. És e sok mindenből, mindennek e megvetéséből - siker születik. Pénz és siker Bernard Shaw számára. Természetes, hogy a sikert a darab olcsó jelenetei csinálják. A külsőségek. Bernard Shaw, a művész, könnyes kacagással bujkál keresztül a jeleneteken.

Hogy támadt a siker? Mindegy. Megvan. Pedig rossz előadás volt. Góth volt talán az egyetlen, aki megértette a dolgokat. A rendezésben is hatalmasat mívelt. Mellette néhány jelenetben G. Kertész Ella volt utolsó nagy sikereihez méltó. Aztán Kiss Irén és Hegedüs kiválóak. De már Fenyvesi csak nagyszerűen színészkedett. De a darabba be nem olvadt. És a többiek is ekként játszottak. Nem ők az okai. Bernard Shaw, a nagy nihilista. A külső siker nem sablonos és néhol veszedelmesen zajos volt. Kapott rengeteg tapsot szinte minden egyes szereplő. Mikes Lajos jól fordította a darabot.

Budapesti Napló 1906. március 29.

Dyb

131. BUBICS ZSIGMOND ESETE

Bubics Zsigmond keserves sorsán tűnődünk. Meráni Berthold kölyök korában jutott Kalocsára. Szegény Bubics is a kalocsai érsekséget akarta. Mert ismerte a történelmet Kassa ex-püspöke. Pásztorleveleiben legalább nagyon modern fej munkája lüktetett. Csecsemő is ülhetett Kalocsa érseki trónusán? Miért ne lehetne akkor aggastyán Kalocsa főpapja? Így gondolhatta ezt Bubics Zsigmond, aki pásztorlevelei szerint szociológus volt a javából. Akinek tehát ismernie kellett II. Endre korát is.

II. Endre kora nagy szociális bomlásnak a kora volt. Bubicsnak látnia kellett a hasonlóságot saját kora és II. Endre kora között. Vagy meglátták ezt helyette azok, akik ő helyette - láttak. Még csak a főpapi székek körül is annyi a botrány, mint akkor. A nyáj pedig ma is megdöbbenve nézi főpásztorait.

A Bubics-eset megdöbbentő eset. Sokkal több kincset tüntetett el a Bubics Zsigmond kincseinél. Fölbecsülhetetlen és fölleltározhatatlan kincset. És nemcsak az Egyházat érte veszteség. Erős kövek porladtak ki az egész társadalom fundamentumából. Hiszen nem egyetlen eset a Bubics-eset. Nyilván csak egy tünete intézményeiben is elvénhedt társadalmunk rothadásának.

A Dóm mellett hires főpásztor székel. Híre és becsülete rangjával egyenlő. Bölcseségét minden újságírók zengik. Újságírók, akik közé a mainzi érsek szerint Pál apostol is tartoznék, ha ma élne. És akik ma is szánalommal burkolgatják Bubics Zsigmond dolgait. Udvari papok bókolnak a főpapnak. Bubics Zsigmond pedig él szeszélyeinek és passzióinak. Fejedelmi szeszélyek és passziók ezek, de pénze van hozzá. Az aggság pedig egyre fogyasztja elméjét. A világ erről mit sem tud. A világ művészlelkűnek, szent életűnek s bölcsnek látja Kassa főpapját. A Dóm körül pedig nem akad figyelmeztető senki. Notabilitások és udvari papok füstölnek tovább a tömjénből. Ecce sacerdos magnus. És jön majdnem hívásra és végszóra Hajnóczi. A világ még ezután sem sejt semmit. Az újságírók dicsőítik Bubics Zsigmond pásztorleveleit. A főpap pedig szívébe fogadja Hajnóczit. Titkára ez neki, s fia helyett fia. Egy senki és semmi. Egy borotvált arcú tacskó. Erkölcstelen, ravasz parazita, ki jól eszébe véshette, mik olvashatók a középkor papi kegyenceiről. De fölvonulhatnak a Dóm mellé Hajnóczi szatellesei is. Nincs, aki mentésre gondolna. Gyűjtő őrületét táplálják Bubics Zsigmondnak. Befogják szemeit és lopnak. Kéjutazásokra viszik az aggastyánt. Megcsorbulnak az Eszterházy-kincsek. Veszedelemben a Dóm szakrumai. Terhelt a püspöki vagyon. Régiség-gyártók egyenesen Kassa számára dolgoznak. Elsikkadnak a churi misepénzek. A püspöki váltókkal ügynökök nyargalnak. Bubics Zsigmond pedig Kalocsára készül. Fosztogatói komolyan dolgoznak az érsekségért. Kalocsa: szűz bonum. Új préda-terület. Hajsza újabb pénzek után. Mire kell a pénz? Szörnyűség: vesztegetésre. Titkos tárgyalásokról lebbentgetik ma a leplet. Rejtélyes reverendák susognak a különös titkokról. A reverenda-suhogásba juponok is belesuhognak. Az eleven kulcsok: a nők is megjelennek. Itt is tárgyaltak, amott is, Hajnócziék. Gyanús utat látunk. A Dómtól indul az út. Budapesti hotelszobákon át Bécsig megy. Bevezet a nuncius palotájába. És talán kiépült egészen Rómáig. Már az a szörnyűség, hogy beszélik. Hajnócziék, László Fülöpék alkusznak Rómával Kalocsa fölött. Kokottok nyúlnak bele egy szent érsekség sorsába. Talán a bíbornoki süvegébe is. Meráni Berthold esete egyszerűbb. Aztán itt legalább királyi nők, Gertrudok, mertek nagyot akarni. A gyermek Bertholdból még egészen jó pátriárka válhatott, s talán vált is ötven éves korára. De a Bubics-esetben egy nyolcvanéves csecsemőért történt mindez. Egy aggastyánért, aki már régen nem tudta magát sem kormányozni, s akire még több ezernyi hívő kormányzása várt volna. És e szennyeket befödi a szennyek szennye. Hajnóczi a börtönben cinikusan célzott reá. Szalónokban és kávéházakban suttogják. Újra és erre is csak azt mondjuk: rettenetes az is, hogy suttogni merik. Pornográfiáról mesélnek. Obszcén képekről. Hogy Sodoma virágai nyiltak a püspöki kertben. A Dóm, a szent Dóm mellett. A fölséges Dóm mellett.

A Bubics-eset nem egyetlen. Különben is csak a botrány bizonyos. A valóság benne megközelíthetetlen, mint a Vezúv szája kitöréskor. Füst, gőz és mérges gázok őrzik. De tudunk másfajta botrányokról. Mérhetetlen vagyonok esnek tehetetlen vagy méltatlan kezekbe. Néhai Iványi Ödön írt a püspök atyfiságáról. Tudunk aztán történetekről, amelyekről nem írtak. Még regényt sem. Micsoda had dézsmál, pusztít egy-egy óriási vagyont. Valamikor áldott célokra szánt fejedelmi vagyont. Magyarországon. Ebben az országban, ahol sok millió a földetlen és pénzetlen ember. Ahonnan százezerével vándorolnak ki az emberek. Magyarok. Mert napszámot sem kapnak kenyérre eleget e dús vagyonok táján.

Ezt hangozza a fülünkbe a Bubics-eset. És azt, hogy ott sem rózsás a dolguk az erkölcsöknek, ahonnan az erkölcsök legantikabb és legszigorúbb megítéléseit kapjuk. Mindezek fölött pedig a szociológusnak az ő igazsága. Mely nem kívánkozik pásztorlevelekbe. Mint a Hajnóczié, ki gyanúk szerint a kassai pásztorleveleket irogatta az utolsó időkben. Az az igazság, hogy csak bomló társadalom teste mutathat ilyen és sok ilyen csúnya, mérges fölfakadást. Megvénhedtek itt a régi osztályok. Megvénhedtek a régi institúciók. Megváltást szomjúhoz ez a föld a Kárpátok alatt. Új, igazságosabb, ezzel egyben magyarosabb rendet és életet.

Budapesti Napló 1906. március 30.

(A.)

132. SZÍNÉSZNŐK AZ UTCASARKON

Magyarországnak is virágos a kedve? A szép Budapesté nagyon virágos. A Tulipán-kert után íme megszületett az új virágidea. A Népszínház fölcsapott virágkereskedésnek. Vidor Pálné és a Népszínház művésznői Budapest komoly tanácsa elé járultak. Engedje meg nekik, hogy vasárnaponkint virágot áruljanak az utcákon. Természetesen jótékonyság céljaira. Egy hónapra már megkapták az engedélyt. Ünnepek napjain életveszélyes lesz a tolongás a Népszínház előtt, a Kossuth Lajos-utcán, a Dunaparton. Bájos művésznők árulgatják a virágot. És még iszonyúbb lesz az ő népszerűségük. Esténként majd bizonyára visszaszórják rájuk az eladott virágot.

A nénivel, ki éjszakánként kialkudott nyolc krajcárért hozza el nekem napi szekfűmet az Operavendéglőbe, beszélgettünk ma szomorúan erről. Siránkozott a néni:

- Hát már ebből is kitúrnak engem. A színpadról már elűztek.

- A színpadról?

Büszkén és bánatosan mosolygott könnyei közt a néni:

- Bizony, a színpadról. Én is voltam ám primadonna. Igaz, hogy csak kis városokban. De az voltam.

- No, látja. Akkor a virágárulást meg is kell ám tanulni egy gondos színpadi nőnek

- Igen, tudom, csak vigasztalni akar a nagyságos úr. Vége az üzletnek. Ők a fiatalabbak. Aztán nekik is lesz igazolványuk. Tetszik látni: komolyan veszik őket a hivatalos urak. De mit csinálunk mi? Ők szépek: tehát ők színésznők lehetnek. Miért akarnak hát virágot is árulni?

- Hjha, néni, új idők ezek. Új divatok járják. És nincs csak kétféle segítség. Az egyik, hogy maguk is szépek legyenek, néni. Ez igaz, hogy kissé nehéz dolog egyiknek-másiknak már. De a másik mód könnyebb. Csináljanak egy színházat. A nyakam teszem rá, hogy lesznek maguk olyan jó színésznők, mint azok.

Búsan mosolygott a néni. Azt hitte szegény, hogy tréfálok.

Budapesti Napló 1906. március 30.

Ódi

133. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Csak urak számára

Prohászka Ottokár a haladó Egyház katonája. Székesfehérvár ékesszavú és tudós püspöke bebizonyította ezt sokszor. Nem fél az átkos újításoktól. Az a hite, hogy modern időkben modern legyen még a mennybeli Üdvösség is. Most például egy hétig minden este böjti prédikációkat fog tartani az egyetemi templomban - kizárólag urak számára. Mikor Debrecenben vörös színlapokat osztogatnak: biztos a teli pénztár. Azt jelenti a vörös színlap, hogy a leányokat nem kell színházba hozni. Másnap minden leány csak az új darabról beszél. És minden leány tud a darabról. Aztán ismerjük az okos orfeumok fogását. Egy este hetenként csak urak számára összeállított műsorral. Tudjuk, hogy az ilyen jeligéjű hirdetéseknek is milyen sikere van. Prohászka Ottokár e bevált, modern trükkhöz folyamodik. Bizonyára nemes és kényes mondanivalói vannak.

Az élettel, a bűnbánattal és megváltással sok kényes, eddig elhallgatott ügy áll összefüggésben. De az is bizonyos, hogy a prédikációkra a nők lesznek a legkíváncsiabbak. Csellel vagy bármi módon meg fogják tudni, hogy miről beszélt Prohászka. És alighanem Prohászka tudja ezt legjobban. És amiket e férfi-estéken el fog mondani, alighanem - a nőknek akarja elmondani.

II.

A cabinet noir

Szép eszét nem felejtette ám Pádovában. Visszahozta úri szolgálatunkra Tóth Béla diák. Idegeit azonban nem tudta rendbehozni, szegény. Fél a falevél sarjadozásától is, és ez idő szerint legjobban fél a cabinet noir-tól. Összefogott a hazafiatlan Európa Tóth Béla ellen. Rettegnie kell szegénynek a sokszor megénekelt levélhordótól is. Tehát nem fogad el a postától semmit. Vegye ezt tudomásul a hazafiatlan Európa. Minden igaz magyar hazafi pedig legyen kímélettel a Tóth Béla egészségéhez. Szép eszét óvatosan és nesz nélkül imádja. Leveleket ne írjon neki. Ilyen természetű betegségnél egy semmiség katasztrófát okozhat.

III.

A munkások színháza

Amerika ért a cselekvéshez. Kész a Theatre of Labour. Színház csak a munkások számára. Kár, hogy a gondolkozáshoz már nem értenek eléggé Amerikában. Rájöttek volna, hogy ez a színház munkásellenes. Tehát közösítsük ki a munkásokat? Mert a külön színház ezt jelenti. Párizsban is van ilyenféle színház. De mégsem ez. Párizsban más történik. A színházak tudomásul veszik a társadalmi erők elhelyezkedéseinek nagy változását. A színházak tehát közelednek a jövő embereihez: a munkásokhoz. Ez az életnek s a dolgoknak rendje. Mindig a kérlelhetetlenség. Mindig a dogma. Mindig a türelmetlenség. Ez nem tudományos. És nem is okos dolog.

Budapesti Napló 1906. március 31.

Pont

134. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Courrières

1. A tárnák félelmes ura szent szemöldökeit összevonta. És pokolba hulltak elevenen sok száz jó munkások.

2. Királyok és főpapok megrendülten öltözének gyászba. Özvegyek és árvák hangosan jajgattak. A tárnák részvényesei pedig féltek, hogy papírjaikat megöli a baisse.

3. Siránkozott az egész világ. Lent a sötét földben pedig az Iszonyat tátogatta száját. Mérges gázak elől rejtegették orraikat sok száz jó munkások.

4. Éltek, mert a haragos istenek büntetése: az Élet. Egymás füléből táplálkozának már ők. Odafönt részvéttáviratokat olvastak, és gyászmiséket mondtak.

5. Meg lehetett volna menteni talán valamennyiüket. De kárt tettek volna a bányában a csákányok.

6. Tizenhárom elevent kihalásztak a pokolból mégis. Mert nem lehetett rájuk ismerni, majd széttépte őket néhány ezer özvegy és árva. A tizenhárman sokan akartak osztozkodni.

7. Most már a halottakat hozzák. Bölcs orvosok zokognak, s kiáltják: bizony ezek még húsz óra előtt éltek.

8. Kövesedett fájdalmú asszonyok férfiruhát kérnek. Ha nincsenek férfiak, ők lemennek a kárhozottakért férfiakként.

9. Már vala regény, mely ezt megálmodta. De az Iszonyatról ennyit balga, regényes írás sem álmodott.

10. A bányákat pedig tisztelni kell. Azért élünk, hogy a bányák urai pénzeket nyerjenek.

11. Sok száz jó munkásból az irgalmas Isten tizenháromnak mindig meg szokott kegyelmezni.

12. Csupa jó ember él a világon. A halottakat mindig sajnáljuk. Az elháríthatatlan emberi gyötrelmek könnyzacskóinkat pazarlásra bírják.

13. Oh, tárnák félelmes ura, meddig lesz ez még így? Meddig akarod, hogy sok-sok millióan poklodnak kínjaira kelljen készülten élni.

II.

A Bubics-ügy

Kérdezzük szigorúan: miért nem akadémikus Toldy László, s miért nem püspök Hajnóczi József? Toldy László Hajnóczi József = Bubics Zsigmond. Ők cselekedtek és ragyogtak Kassa püspöke helyett. Baj lesz abból, ha ez a könnyelmű világ így belelát a földi boldogulás kohójába. Mikor néha-néha így kiderül némely földi gyalázatosság, legalább is okosan kell viselkedni a földi élet rendje védőinek. Mutassák meg a konzervátorok, hogy van még a földön igazság. Bubics Zsigmond bitorolta a földi bonumokat. Hát például legyen Toldy László az Akadémia tagja. Hajnóczi Józsefet, a pásztorlevelek íróját tessék X. Piusnak püspökké tenni. Aztán a többieket is, kik Bubicsot mulattatták vagy helyettesítették, tessék kárpótolni. Az ügyben szereplő nőket - ismét: például - tessék boldogokká avatni.

III.

Urak

Urak az urak a Tulipán-kert idején is. Tegnap este a Népszínházban a színpadon pezsgőztek. Bah, olyan fád már minden. Valami efféle, különös, izgatja még egy kicsit az embert. Guti Soma helyzeteket ad s alkalmat. A spleenes urak tehát maszkíroztatják magukat. Ott a színpadon már együtt lehetnek, s ihatnak azokkal, akikkel esetleg csak előadás után dorbézolhatnának. Sacrebleu, milyen úri hecc ez. Kérjük az abszolutista kormányt: nyissa meg már a parlamentet. Alig bírjuk már az úri hecceket. Valahol ki kell ezeknek ragyogniok. Már színházat, utcát, mindent veszedelmeztet. Milyen nyugodtak voltunk, mikor mindezek a parlamentben szigetelődtek el.

Budapesti Napló 1906. április 1.

Pont

135. A SIRALOMHÁZBAN

- Bemutató előadás a Nemzeti Színházban -

Először a Thália fiataljai vették észre. Ni-ni: Szemere György modern színjátszók számára tudott egy kis darabot írni. Erre, miután már a Thália lejátszotta, észrevette Szemere György kis egyfelvonásosát a Nemzeti Színház is. Szemere György nem művész. Jóízű író, ki néha még emberiesen igaz is tud lenni. E kis darabjában az. Karácsonyi Jóska siralomházba kerül. Mindjárt akasztják. Megölte a felesége csábítóját. Az ítélet szerint ki is rabolta. Ez nem igaz. Egyszerű, paraszti, mély, jó, igaz ember ez a Jóska. Mer beszélni Istennel és emberrel szemben. Csöndes és mégis megrázó, meleg, hatalmas jelenetek. Néha ízléstelenül sok tulipános sujtás. Beszélgetés a pappal. A porkoláb őrmesterrel. Csak egyet nem akar bevallani Jóska. Hogy ő bűnös, mert ölt. De fölmenti a vén parasztbölcs: az őrmester. Utólag még a pap is megadja az abszoluciót a makacs gonosztevőnek, e majdnem szent embernek. Nemesebb, bensőségesebb színészalakítást alig láttunk a Pethes Imréénél. Ügyesebbet, szebbet sem talán a Gabányi őrmesterénél. Még Mihályfi sem volt rossz, s ügyes a fiatal Hajdu. A szerzőt sokszor tapsolták meg. Óriási, eleven tulipánnal a gomblyukában jelent meg. Az embernek rögtön eszébe jutott erre az értékes darabnak minden értéktelen szava. Az egyfelvonásos után Szemere Györgynek Erősek és gyöngék című darabját játszották. Itt már nem lehetett ennyi siker.

Budapesti Napló 1906. április 1.

(Dyb)

136. IDEGEN KÖLTŐK

Heine, Béranger, Byron, Lenau, Victor Hugo, Moore, Carmen Sylva. Ez bizony furcsa névsor. A nevezettek verseiből egy kötetet ad most magyarul Bodrogh Pál. Nagyon értelmes, szenzibilis, rezonáló-lelkű, poézis-imádó fiatal ember ő. Fordításainak javát a "Budapesti Napló" közölte. De mit keres a kiválasztott poéták között Béranger, a régen elvénhedt dalos? Aztán Lenau? Victor Hugo, a nagyot zuhant Zeüsz? És Moore? No azután a fejedelmi kékharisnya: Carmen Sylva? De ne a hibáit keressük e könyvnek, holott nagy erényei vannak. Elbánatosodtunk, mikor olvastuk. Hiszen Bodrogh Pál nem nagy poéta. Fordítani pedig csak nagy poéta tudhat. Talán. Baudelaire és Poe jutnak eszünkbe. És egy pár ilyen fordító-irodalmi kázus. Ám Heine-vel és Byronnal miként veri a dicsteljes magyar fordítókat ez a fiatalember. Mennyivel dalosabb, készebb, simulékonyabb és ügyesebb. Közéjük értjük Dóczi Lajost, kinek Bodrogh Pál a kötetét ajánlotta. Endrődi Sándort. Le: egészen a Heine-fordító Lehr Albertig. Legsikerültebbeknek és legértékesebbeknek Byron-fordításait tartjuk. Egy-két Heine-fordítása meglepően pompás. Hol illatot, színt és heineséget elhullat, ott is ügyes.

Íme például a híres vallomás Ágneshez. A magyarázat. A vers második fele:

Homokba írtam könnyű náddal:
"Szeretlek, Ágnes."
De gonosz hullámok ömöltek
Az édes vallomásra
Lemosva az írást.
Törékeny nádszál, gyenge homok,
Futó hab, vége, el veletek!
Borul az ég, vadabb a szívem
S vaskézzel a norvég rengetegből
Kitépek egy óriási szálfát,
Belemártom azt
Az Aetna izzó mélyibe s ezzel
A tűzitatta szörnyű tollal
Fölírom az égnek boltozatára:
"Szeretlek Ágnes!"
S minden éjjel, mindörökkön
Lobogni fognak a lángbetűk
S az eljövendő nemzedék
Olvassa egykor az égi szókat:
"Szeretlek Ágnes!"

Lampel kiadásában jelent meg a kötet.

Budapesti Napló 1906. április 1.

(A.)

137. EGY POLÉMIA

A Courrier Européen-ben, ebben az előkelő francia revüben magyar tollak csatáznak szenvedelmesen. A magyar válság körül folyik a csata. A polémia érdekes és tanulságos. Súlyos hatású is, mert ezt a revüt majdnem az egész világ intellektueljei olvassák. Dr. Jászi Oszkár, a magyar szociológiai társaság főtitkára, cikket írt a francia lap számára a magyar krízisről. A jeles, fiatal tudós és publicista keserű igazságokat vágott a koalíció fejéhez. Megmagyarázta a külföldnek, hogy micsoda is ez a küzdelem. Rákosi Jenő főrendiházi tag válaszolt dr. Jászi Oszkár cikkére. Elmondta e cikkben azt, amivel a koaliciós tollak a külföldet traktálni szokták. Most aztán dr. Jászi Oszkáron kívül dr. Szalay Aladár is levelet küldött a Courrier Européennek. A magyar peernek a "sovinisztának és klerikálisnak" - mint dr. Jászi aposztrofálja - állításaira keményen válaszol dr. Jászi Oszkár. Az általános választói jog dolgában Bismarck példájára hivatkozik. Hangsúlyozza, hogy a koalíció ellen a radikális haladás hívei nem a Fejérváry-kormány kedvéért szállnak síkra. De mert bizonyos, hogy Magyarországot csak a magyar társadalom struktúrájának egészséges megváltozása mentheti meg. A kiváltságosak államából népállamnak kell megszületni. Még keményebb igazságokat mond el a koalícióról Szalay Aladár. A választói jog körül folyó kertelést ismerteti. Az Apponyi Albert és Rákosi Jenő iskolájába tartozó politikusoknak egy céljuk van, mondja: tovább is néhány száz emberé legyen Magyarország. Pirító, de sajnos, egész igazságokat sorol föl. Hogy például még ma is, a huszadik században, Magyarországon előkelő politikusok mint vélekednek a szocialistákról. Azért kell a harc az ősi alkotmány nevében, de valóságban értéktelen katonai vívmányokért, hogy ne kerüljön sor a szociális és gazdasági reformokra. Az ezeréves és ezer év óta konzervált alkotmány állandó emlegetésére azt mondja a levélíró: az alkotmány nem olyan portéka, mely minél öregebb, annál jobb. Mindkét válasz pedig azt a valóságot fogja eszébe juttatni azoknak, kik a polémiát olvassák, hogy a világ nehezen halad. Magyarországon, mely mégis csak közel van Európához, a szociális világalakulás idején olyan nyelven beszélnek a haza nevében pártok, melynek szavai már rég kihullottak a kultúremberiség szótárából. Még szerencse, hogy külföldön látják azt is: a koalíció nem Magyarország.

Budapesti Napló 1906. április 3.

138. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Tulipán és hitel

Temesvárott egy kereskedő megadta a Tulipán-kertnek. Ez a kereskedő valamire figyelmezteti a Tulipán-kert híveit. Figyelmezteti őket egy rossz szokásukra. Hogy szeretnek hitelben vásárolni. Ajánlja, hogy a Tulipán-kertnek jelszava: a készpénz legyen. Mert a hitel rossz szokás. Bizony rossz szokás. De a levegőnél fontosabb. A Tulipán-kert kigondolói lelkesednek a készpénzért. A tulipán is ezt jelenti. De lelkesednek a hitelért is. Szóval ne tessék megijedni: lesz tulipán, és lesz hitel is.

II.

A boldog négerek

Amerikában nagy riadalmat okoz egy statisztika. A négerekről szól, kik immár többen vannak Amerikában, mint magyarok Magyarországon. Bámulatos eredményekkel tör előre a civilizáció útján a négerség. Negyvenöt évvel ezelőtt a négereknek csak 9 percentje tudott írni és olvasni. Ma már ez a szám 55 százalék. Néhány év múlva utolérik a négerek a legműveltebb amerikai fajokat. Nagyszerű az anyagi gyarapodásuk. Emellett a halandósági percent egyre csökken náluk. Tudósaik, íróik, művészeik vannak: előkelőek. Dalaikat pedig egész világon ismerik. Mint érdekes dolgot írjuk ide, hogy mágnásaik nincsenek a négereknek.

III.

Zsinór a ruhára

Ékes reprodukciót kaptunk a leendő magyar férfidivatról. Zsinór kerül ismét a ruhára. Zsinóros és magyar szabású lesz a frakk is. Hát helyes, végre külsőségekben is megkülönböztetni magunkat más európai emberektől. A japánok, sőt kóreaiak ugyan fordítva cselekesznek. Ők levetik a nemzeti ruhát. Járnak a kultúremberek nemzetközi viseletében. Ellenben a kínaiak, tuniszi arabok egyelőre makacsul konzerválják az ősi kosztümöt. Bár én már láttam kínai diákot copf nélkül s a legjobb szabású modern ruhában. Mindegy: ez bennünket ne érintsen. Több világosságot! mondotta Goethe. Több zsinórt: mondjuk mi.

IV.

A szívtelen cselédek

Károlyi-uradalmakon, grófi uradalmakon sztrájkolnak a cselédek. A silány kommenciót nem bírják tovább. Ilyen szívtelenek ebben az elistentelenedett korban a cselédek. Sándor Pista grófék, nemes uraik, erkölcsi jókért harcolnak. Ők pedig hitvány kenyérért. Hivatkozunk az egész magyar társadalomra. Követeltek-e valaha több és jobb kenyeret Sándor és Pista grófék? Abbahagyták-e ők valamikor a munkát? Pláne nemzeti harcok idején? Majténytól a Köztelekig? E szívtelen cselédek pedig kenyeret követelnek. Le kell ezt szögezni. Ilyen emberek akarnak holmi jogokat. Kivirult a Tulipán-kert, s ezek a szívtelenek mégsem akarnak éhenhalni.

Budapesti Napló 1906. április 4.

Pont.

139. NERO ÉS NÉNY

Nero úgye gyalázatos fenevad volt? Így írta ezt meg Tacitus is. Hamerling is ezt tanítja: ne kételkedjünk. Ne merjünk arra gondolni hogy Tacitus is ember volt. Ember és publicista, mint például Bartha Miklós.

Ferrero olasz tudós most remek tanulmányt írt Neróról. Tizenkilenc évszázad után vissza akarja adatni e cézár becsületét. Hiszen Agrippina fiáról biztos, hogy öt évig olyan derék császár volt, amilyen nem ült Róma trónján. Nem a politikai gyűlölség kiáltotta-e ki fenevadnak? Igaz-e, amit Tacitus és vagy két-három kortárs írásaiból tudunk? Amit tanítanak Neróról minden iskolában?

Ferrero azt mondja, hogy nem igaz. Tacitus és társai (az akkori újságírók) gyarló emberek. Hiszen politikával foglalkoztak. Gyűlölték Nerót politikai okokból. Főleg féltek, hogy hasonló cézár következik. Modern és erős kezű. Fiatal gyerek volt Tacitus, mikor Neró élt és halt. Magába fogadta a mások gyűlöletét. Később pedig párttaktikából is feketítette Nerót. Aki mindenesetre nem lehetett olyan fekete, mint amilyennek festik. Neró modern ember volt. Imádta Keletet. Akkor az volt a modern ember, aki Keletet imádta. A kultúra, az emberi, a szép, az új akkor Keletről jött. És Neró a legfanatikusabb orientalista volt. Lehetetlen s hihetetlen hogy kegyetlenkedett légyen a keresztényekkel. A keresztények a modern Kelet gyermekei voltak. Neró pedig felkarolt minden modern keleti eszmét. Sőt azt hiszi Ferrero, hogy Neró öntudatlanul is apostola volt a kereszténységnek, s így a kereszténység megszilárdítói Pál apostól és Nero.

Mindez, úgy-e, különösen hangzik? Mi persze nem esküszünk meg reá. De van egy egészen aktuális esetünk. A Nény esete. ( A német és a magyar lapok talán egy távirati hibából még ma is Nemy-nek nevezik.) Ez csak a mi korunkban él. A courrières-i tizenháromnak egyike. A nevét is csak pár nap óta ismerjük. Egyik bányász azt mondja, hogy isteni lelkű, nagy, nemes, hős ember. A másik azzal vádolta, hogy önző, gyáva, tolvaj, bestia. És mi nem tudjuk, hogy micsoda Nény. Nem tudjuk, hogy és mint viselkedett ott lent a húsz napos pokolban. És bizonyosan sohse fogjuk tudni. Hát ilyen igazságokból van összerakva a történelem is. Senkit és semmit sem ismerünk. Sem a múltban, sem a jelenben. Azokat sem ismerjük, akikkel egy életet élünk le. Ismeretlenül jövünk a világra, s megismeretlenül távozunk.

Budapesti Napló 1906. április 5.

Ódi

140. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

Montjoie medvéi

Montjoie: hegyvidéki falu Franciaországban. Az Egyházat kiverte házából Franciaországban az Állam. Ez idő szerint pedig leltározzák a francia templomi kincseket. Passzív rezisztenciához nem nagyon értenek Magyarországon túl. A papok és fölbujtott híveik tehát aktive rezisztálnak Franciaországban. Nem engedik be a templomokba a leltározókat. Sok harcot vívtak meg mostanában francia templomok körül. Montjoie azonban kicsi község, s vallásos ember benne alig akad. Félni lehetett, hogy a templom annyi védelmet sem kap, amennyi alatt az abbé ünnepies tiltakozását fölolvashatja. Hát ki védje meg a templomot? Két medvetáncoltató paraszt elhozta a medvéit. A medvék dörmögve álltak meg a templomküszöbön. Ha leveszik a szájkosarukat, bizony széjjeltépik az állam embereit. De ezeknek volt eszük: vártak. A pap fölolvashatta a protestációt. A medvék megvédték az Egyház tekintélyét. Reméljük, hogy zsinat fog összeülni nemsokára Tridenten. Az Egyház alaposan kihagyta megváltást hirdető dogmáiból a medvéket. Csak az ember kap menyországot. Az állatvilág más képviselői nem. Ez szűkkeblűség. Legalább a medvékkel szemben történjék kivétel.

II.

10 : 531

Legenda (ez egy paripa) futott, s aki benne bízott, tíz forintra ötszázharmincegyet kapott Alagon. És még mondja valaki, hogy tehetséges ló hiába lót-fut Magyarországon.

III.

A Lyon-eset

Bevallom a rendőrségnek, hogy ötször voltam a Lyon-kávéházban mostanában. Feketekávékat fogyasztottam, sőt egy esetben sört is. Most már mondjuk, hogy a múlt éjjel ottkap engem a rendőrség s nincs nálam igazoló írás. Ellenben van előttem egy vádoló, üres csésze. Viszont a ruhám tisztességes, tehát Budapesten gyanús. Engem is igazolásra szólítnak? Ebben az országban elég, ha valaki - élni mer? Akkor már gyanús? Teljes tisztelettel mondom, hogy ilyen eseteknél nem állanék jót magamról. Mert én szerencsétlenségemre ismerőse vagyok olyan országoknak, ahol az egyéni szabadság komoly valami. És nem lehetetlen, habár szeretek kultúremberként viselkedni, hasba rugom azt, aki engem indokolatlan érdeklődésével megsért.

IV.

Két új lovagról

Gyönyörű írás az írás, mely arról szól, hogy a derék Charles Pruvost és Henri Nény a becsületrend lovagjai lesznek. Ezek a lovagok tudvalevőleg courrieres-i bányászok, s húsz napig halottak voltak tizenharmadmagukkal. Franciaország elnöke lovagokká üti őket. Minden dekorum szamárság, ha külsőség. De viszont az emberek is szamarak maradnak sok száz évekig. De milyen másképpen és milyen más érdemért tüntetnek ki Franciaországban, mint nálunk. És ha már szamarak vagyunk, mégis csak jobb szamárnak lenni a demokrata köztársaságban, mint idehaza.

Budapesti Napló 1906. április 6.

Pont

141. HÓDÍTÓ TRAFIKOK

Szegény Illés prófétát elkergette városa, Sion. Nem azért, mert papnak volt hitvány. Kitűnő szent pap volt Illés próféta. De elhanyagolta az üzleteket. Csőd szélére juttatta városát Illés próféta. Tehát elkergették. Mert nem csupán igéből él az ember. És a mennybéli üdvösség papirosait nem lehet börzére vinni.

Bizarr kis spektákulum volt. Sion nagy templomában zúgtak a harangok. Seregeltek lármásan a hívek. A szent templomban dühösen harsogtak a szavak:

- Mi van a vasgyári részvényekkel?

- Gazember a próféta: tönkretette a villamos műhelyt.

- Hová tette a pénzt?

És ezer ilyen kérdés zúgott a próféta felé. Végül a szent templomban kimondták, hogy új prófétát választanak. Illés prófétát még a felesége is elhagyta. Voliva, az új próféta, pedig megígérte, hogy Sion lakosainak nemcsak lelki éhségét fogja csillapítani. De rendezni fogja a zilált vagyoni helyzetet is. Ezekután bizonyosan imádkoztak a hívők. Így szokás ez Amerikában. És nem csupán Sionban. Első az üzlet.

De talán nemcsak Amerikában. Ime Vilmos császár palotájában trafikot nyitottak. A földszinten egy nagy helyiséget bérbe adott ki a császár, mert bizonyosan jó bért kap érte. Feudális gőgű urak hanyattvágódnak e hírre. Pedig nincs ebben semmi különös. De benne van a mai élet, s talán a mindenkori élet igazsága. A régi nagy kultúrák idején sem volt ez másképpen. A seftet a császárok sem vetették meg. A pénz pedig - pénz.

A napokban Rozsnyóról jött a hír: a rozsnyói püspök bolthelyiségeket rendeztet be palotája földszintjén. A trafikoké a hatalom. A trafikok beveszik Siont, kikezdik a császári palotákat s szállást kapnak papi fejedelmeknél. Hódító császároknál is hódítóbbak voltak s lesznek a trafikok.

Budapesti Napló 1906. április 7.

Lellei

142. A JÁSZOL

- Bemutató előadás a Nemzeti Színházban -

Henri Bernstein zseniális téma-mester és remek szakács. Nem csupán gourmand-oknak dolgozik, de mindeneknek. És kikapkod a ma levegőjéből minden érdekeset. A régi kipróbáltat nem dobja el, de fölcifrázza minden divatossal.

Ma például (tegnap vagy legföljebb tegnapelőtt óta) divat Párizsban: az egészség. Prévost írta a minap, hogy az új francia ifjúság a sportnak és a fizikai erősülésnek hódol. A túlcivilizált népség egy kissé megcsömörült a lelki kultúrától. A poézisben ezért törtek előre a humanisták. A regényben, novellákban a szociológusok. Henri Bernstein számol e divattal.

Ez a darabja, A jászol, nem a legszerencsésebb színpadi munkája. Mégis: a Vígszínház nagy sikert aratott volna evvel is.

Az asszonynak, a kicsit hisztériás, meg nem értett asszonynak a története ez ismét. Eveline határozottan lelki mésalliance-ot kötött. A férje, Étienne Sandry nyárspolgár, szimpla lelkű üzletember. Az asszony a költőket imádja, s nagyobb stílű, nemesebb, tartalmasabb életre vágyik. Jacques Foucher, a divatos író, telebeszéli fejét. Kiragadja férje házából, kisfia mellől. Mint ő mondja: fantasztikusabb életbe vezeti be. Ez az élet üres, ízléstelen, csúnya. Négy év múlva Eveline, ki nem lehetett a francia házassági törvény szerint a szeretőjének a felesége, kétségbeesetten látja, hogy csalódott. Jacques könnyelmű, művészkedő boulevardier. Semmi sem vált be Eveline álmaiból. Anyai érzésébe kapaszkodik s karácsony éjjelén látni akarja a fiát, akit álmaiért elhagyott. Beszökik exférje házába, s iszonyú megható jelenetek következnek. A volt férje meglepi, s ottmarasztja - a jászol mellett. Csúnya az élet, az álmok veszedelmesek, boldogság nincs. Csak nyugalom van, s ez a jászol mellett van.

Gyilkos jelenetek gazdagítják e darabot. Henri Bernstein a párizsi életről, irodalmi s művészeti dolgokról, erkölcsökről mondja el mohó s kissé ravasz kedvvel a maga nézeteit. Sokszor mer unalmas lenni. Általában pedig az egészség papja. Szinte-szinte hangosan és kocsisosan szidja a sok civilizációt, a komplikált modern életet s a lelki kultúra betegeit. (De mulattat bennünket, hogy az effélének mint tudnak örülni némely jámbor magyarok. Ahá, Párizsban már szidják a túlcivilizációt, a modernséget, az új művészetet, a szimbólista poézist. Stendhalt és Nietzschét. Persze elfelejtik, hogy mi még nagyon sokáig nem szidhatjuk, mert ezekkel nekünk nem volt bajunk. Vagy nálunk is túlságos a lelki kultúra, és a túlcivilizációtól aludni sem tudunk? Hát jó volna átugrani bizonyos törvényes stációkat a kultúra útján, de nem lehet. Mikor például kevéssel van több könyvünk tíznél, melyet rátartó litteratúra magáénak vallana. Tudományos életünk kezdés, irodalmi s művészeti viszonyaink mizerábilisok. Egyebet még ne mondjunk, mint hogy például úgy játszanak egy Bernstein-darabot a Nemzeti Színházban, mint a mait. Szóval, ne tessék félteni szép hazánkat a túlságos civilizációtól.)

Ami az előadást illeti, botrányosan rossz volt. Tartottak vajon öt próbát a darabból? Kétségeink vannak, hogy ennyit is tartottak-e. Értéke nem is volt az előadásnak más, mint az Odry kiváló, művészi Jacques Foucher-ja, Pethesnek kis szerep jutott, melyben persze kiváló volt. Hegyesi Mari és Mihályfi azonban már csak buzgóságukért érdemelnek dicséretet. Szinte egytől-egyig rosszak voltak a többiek. Még azok is, akik máskor kiválnak a vén gárdából. A darabot jelesül fordította magyarra Ábrányi Emil. Van a darabban egy vers, szép vers, Noailles grófnőnek a verse. Egyébként is Bernstein szeret élő híreseket s divatos helyeket szerepeltetni a darabjában, melyet a Nemzeti Színház sikerre vezetni nem tudott. Nagy sikere voltaképpen Párizsban sem volt. De ilyen kevés nem is lehetett volna máshol az egész világon.

Budapesti Napló 1906. április 7.

Dyb

143. JEGYZETEK A NAPRÓL

I.

A Vezúv

Földindulás van igazán. A Vezúv is háborog. Nápolyra hull a hamueső. Új kráterek nyílnak. Éhes a Föld. Tüzes szájakkal föl akar minket falni. Lávafolyam fenyegeti ismét Pompejit. És rémületben reszket az egész környék. Mit akar a Vezúv? Lehet, hogy ott, ahol a régi Pompeji helye van, még régebben egy másik varos állt. Más kornak, más népnek, más kultúrának a városa. A Vezúv befödte, hogy majd jeleket kapjon a múltról a jövendő. Aztán így őrizte meg a mi kultúránk és korunk számára Pompejit. Lehet, hogy most belőlünk akar egy darabot konzerválni a Vezúv. Hogy átnyújtsa majd egy jövendő kornak.

II.

Hart

Hart úr megérkezik egy városba. Lakást vesz, s az erkélyéről virágot vagy aranyat szór a népnek. Bár különc amerikai nábob ez a Hart: inkább virágot szór. Az aranyat a bolond sem szórja könnyen. Aztán azt is megteszi Hart, hogy ebédre hív mindenkit, kivel az utcán találkozik. És Hartot mégis gyűlöli a nyomor. Nem azért, mert esztelenül bőkezű. Nem azért, mert igazán jót mívelni nem így kell. Gyűlöli - a pénzéért. Mert csodálatos dolog ez. A szegénység minden gazdagságot gyűlöl. De azt gyűlöli jobban, amelyik évődik vele.

III.

Bernstein

Goethét idézik a Bernstein darabjában. Budapesten ezt észre sem veszik. Pedig új dolog ez. Nem is régen hazaárulás volt Párizsban Wagnert szeretni. Semmi német nem kellett. Nagy írókat meggyűlöltek Párizsban azért, mert tudomást vettek a német géniuszról. Ma pedig német írókkal kacérkodik egész Párizs. Nietzschét talán franciák olvassák legtöbben. És sikk ma például Goethét idézni, akit a franciák hosszú évtizedekig becsméreltek. Merte volna csak Zola cselekedni ezt annak idején. Neki nem lehetett. Még ilyen apró dolgokban is érvényesül az új törvény. Az idézetekben is. Az apostolt megkövezik. Jön az epigon, s nagy, szentséges ember lesz azért, amiért az apostolt megkövezték. Zola vet és Bernstein arat.

IV.

Börvely

Börvely a világ közepe. A börvelyi ember ezt hitte századokig. Legalább evvel csúfolják Börvelyt tréfás parasztok más faluból. Nyilván jól érezte magát a börvelyi ember Börvelyen. Jól érezte magát századokig. Most néptelenedik Börvely. Menekül belőle mindenki, mert nem tud megélni. Börvelyből s vidékéről százával vándorolnak az emberek Amerikába. A világ közepéről akár a világ végére is elmegy manapság a magyar paraszt.

Budapesti Napló 1906. április 8.

Pont

144. A PERESZLÉNYI JUSS

Fényes Samunak kevés szerencséje van az idén a darabjaival. A Nemzeti Színházban csak a minap aratott bukást a Csebi Tatár, amelyben eddig még valamennyire határt szabott az ízlésének, ma este meg a Magyar Színházban csalódott Fényes Samu. A pereszlényi juss-ban (mely "énekes játék" - a közönséggel) korlátlanul átengedte írói tollát az aktuális nemzeti áramlatoknak. Fényes Samu, az író, úgylátszik, nem igen bízott A pereszlényi juss sikerében, segítségül vette hát maga mellé Fényes Samut, a koalíciós hazafit. Annyi tulipán nincs a korzón, amennyit az első felvonásban dobálnak és szavalnak a nyakunk közé. És - hajh, hiszen változnak az idők - a sok tulipánt diszkrét derültség kísérte. Nem hatott a tulipán, egyébről pedig a szerző elfelejtett gondoskodni. Mindenesetre sajnáljuk Fényes Samut, amiért a kuruc Feja Dávidban megmutatott oroszlánkörmeit kényelmi szempontokból visszahúzza. A pereszlényi juss a Rákóczi-korból veszi tárgyát, amelyért tulipántalan kézzel, tiszta poézisért is lehetett volna nyúlni. A juss a pereszlényi vár, amelyért két rokon, Pereszlényi Máté és Judit viaskodik három felvonáson keresztül. Máté is, Judit is fiatalok, szépek, természetes hát, hogy addig dalolnak, táncolnak és mókáznak, míg az ötletes kis Ámor a szívükbe nyilaz. Házasság a dolog vége, s a jusson többé nem kell veszekedni. A darabot, amelyben a fiatalok többet beszélnek a hazáról, mint a szerelemről, a Kálmán Imre zenéje mentette meg, ha megmentette. Az invenciózus, komoly készültségű fiatal muzsikus gyönyörű, kitűnően hangszerelt magyar nótái kellemes szenzációja voltak a premiernek. Alig győzték a tüzes nótákat megismételtetni, és a szerzőjüket tapsolni. Ezek a nóták s egy-két jóízű jelenet nagyon tetszettek, s ezekért talán lesz is közönsége az új darabnak. A mai estén debütált Kállai Jolán, a Magyar színház új primadonnája, aki játékában, táncaiban, dalaiban azt az ambícióját árulta el, hogy Fedák Sárit utánozza sikerrel. A publikum különben - vagy talán ezért - szívesen fogadta a színésznőt. Rátonyi kellemes megjelenése és Boross derűs humora szintén segítettek a hangulatot javítani.

Budapesti Napló 1906. április 8.

145. KISBÁN MIKLÓS

Naplegenda. Írta Kisbán Miklós. Motto: Herbert Spencer Principles of Sociology I. pag. 825., 411. Hogy miként születik a mithus? A rendkívüli ember kalandjából. E kaland lantverés is lehet. Már a mottó tetszett nekünk. Drámai költemény Spencer nevében. Ennyi erudícióhoz nem szoktattak bennünket költőink.

Lássuk csak. Olvassuk csak. Nem érezzük olcsó embernek ezt a Kisbán Miklóst. Ki lehet ő?

Kisbán Miklóst pszeudonimnak hírlelik. Ugyancsak hírlelés szerint Kisbán Miklós: gróf Bánffy Miklós volna. Akárki, komoly irodalmár, akármit beszél. Fontos dolog az ilyesmi. Nekünk például dupla öröm ez a könyv, ha így van. Íme egy előkelő magyar amatőr, aki csakugyan előkelő. Eötvös, Kemény s néhányak, régiek óta az úgynevezett előkelők nem kényeztettek el bennünket. Szinte megdöbbentő ennek a 7-9-11 ágú koronás osztálynak lelki elzüllése. Ez az intellektuális és kulturális süllyedés szinte páratlan. Fizikai romlása régi már ez osztálynak. Most robogva indul meg a politikai. A dzsentri után íme magva szakad az exkluzív históriának. De mindezt csak mellékesen írjuk. Abból az ötletből, hogy a Kisbán Miklós könyve meglepően sok egy magyar főúri amatőrtől. És hogy főúri íróink borzalomba kezdtek már ejteni minden mívelt magyar lelket. A nők is. Sőt azok igazán.

Kisbán Miklós több, mint literary gentleman. Európai ízlésű, elmélyedt, finomlelkű ember. Sokat olvasott s hasznosan. A Naplegenda Ibsen Peer Gynt-jére emlékeztet. És ez csupán dicséret. Kihallom én azért e könyvből Spencert, Nietzschét. Kiérzem a legújabbakat is. Meglátom az egészen eredetit. Érdekes és szép könyv. Megint egy szimptómája a magyar lélek új, nagyszerű válságának. Nem fogtok már sokáig döngicsélni kis tanya-emberek. Nyakatokat fenyegeti már Európa.

A Naplegenda nemes legenda. Szimbolikus költemény. Az ősember korából. A hatalmas vadász, Ijjas megvénül. Fiatal asszonya van. Lépések hangoznak a rettegett barlang körül. A vénhedt férfiú helyére jön az új, fiatal férfiú. Jön az ismeretlen. A veszedelem. Az új Nap: az új férfiú. Az asszonyt kívánja meg. Virágszált. Jön és birokra kél Ijjassal. Megöli Ijjast. Új tüzet gyűjt a tűzhelyen. Erős karjaiba szorítja a leányt. Mindenki meghódol neki:

- Üdvözlégy, mindenható vadász.

Nagy gondolat. Buja, költői, szép nyelv. Elegancia a fölfogásban. Mitikus és illatos homály. Sok raffináltság. Megmozgatása sejtéseinknek. Egy modern írás.

Szeretettel dicsérjük Kisbán Miklós könyvét. Más nyelven nem volna talán jelentős. Magyarul igen. Jel az új jelek között. Szeretnők színpadról látni. De ez már merész kívánság nálunk. Talán a Thália megpróbálhatná.

Singer és Wolfner bizománya a könyv. Ára 2 korona. Sokan aligha fogják olvasni: ez bizonyos.

Budapesti Napló 1906. április 8.

A. E.

146. TELEKES BÉLA: VERSEK

Szeretnék valami szép nótára gyújtani: álmok rengetegjébe lépek, s Telekes Béla verseinek nehéz és drága illata felhőzik a lelkemen. Poéta Telekes Béla, akit én szeretek. Magyar sorsú, szomorú, szívében egy kissé már vénülő is talán. Szent sajkás, ki vad, zord folyamon, alkonyi napon megy a mély tenger felé. "Babérág az evezője, töviskoszorús a feje, dalolva úgy evez előre." Vajon úgy lesz-e csakugyan? "Úgy suhan el égbe, viharba, a tenger mélyeire, s többé se híre, se hamva"? Akit "az álmok tönkretevének", arra már csak szomorúság vár? Én már régen nem tudok szomorkodni, mert kínjaim vannak. De úgy szeretném megvigasztalni a nagyon szomorú poétát. Egy kicsit önzésből: hasznunk volna belőle. Nagyon is barna a rengeteg. Fényes, cikkázó, erős, új szavak között is álom, álom, álom. Hogy lehetne valahogyan erősebben eljegyezni az Élettel Telekes Bélát, ezt az igazán nemes poétát? Az Élet bizony nem édes csókú az ő számára sem. Olvasom alkalmi verseit e könyvben, melyet koldus szűkkeblűséggel állíttatott, s adott ki a magát országos irodalmi és közművelődési szövetségnek nevező nem - tudom - micsoda. Ez alkalmi verseket bizonyosan az uzsorás, szűkös alkalmak követtették el a poétával. Miért nem írhat ő például mindig olyan verseket, mint a Szerelem? Varázsos, zengő, muzsikás szavú. De talán tudna akkor más is lenni. Megéreznők minden során, hogy ezt csak így lehetett megoldani. Most nem érezzük mindeniken. Néha sokat mond, s akkor talán többet mondana a még eddig el nem mondottakból. Dehát az unalmas, a régi, az igaz ének. Az unalmas, a régi, az igaz fátumú, a Reviczkyek és Telekesek fátuma. De mit siratom én őt csupa szeretetből? Külömb, poétább és bölcsebb ő, mintsem ezt megérdemelje. Írta itt a minap: nem átkozódik, nem fél, de dacol, s megy a Nap felé. Így legyen, s mi nyomában leszünk a szívünkkel.

Budapesti Napló 1906. április 8.

(A.)

147. FECSKÉK

- Lipcse -

Utazás és betegség késleltette ilyen sokáig a választ. Szerkesztőm azt akarta, hogy magam válaszoljak, kinek az ügy a legilletőbb ügye. A késésért mindenekelőtt bocsánat, a szimpátiákért köszönet az én ismeretlen, okos és kedves lipcsei ügyvédnőmnek. Hogy gall-imádó, hazafiatlan, sőt magyargyűlölő vagyok, szűkfejűek itthon is rám fogták. A vád nevetséges: magyar vagyok, ősmagyar, s képtelen arra, hogy más legyek. Magyar a lelkem, a temperamentumom, de elragadtatva nem vagyok a magyar viszonyokkal. Látom és gyűlölöm a fajom hibáit. Talán nagyon türelmetlenül, de ez - idegrendszer dolga. Főképpen kétségbeejtenek a magyar kultúrviszonyok s ezért éppen Nyugaton élő magyarok átkoznak? Bocsáttassék meg nekem, ha nagy példákkal védem kicsiségem. Byron ostorozta az angolokat, kiket egy másik angol költő: Browning civilizált barbároknak nevez. És kell-e más példa, mint a Petőfié? Úti leveleiben s hány versében átkozza a magyar bűnöket, és siratja a maga magyar voltát. Heinénél szebben és jobban senki sem szerette Németországot. Párizsban élt, imádta Párizst, de sorsát, fátumát siettette, hogy távol élt imádott Németországától, s hogy ott nem értették meg, s hogy Németország önmagához méltatlan életet élt. A fiatal Ibsen gyilkos dolgokat énekelt a norvégekről. Carducci, a legnemzetibb olasz költő sok verse kétségbeesés Olaszország miatt, s vád a mai Olaszország ellen. De hát mit folytassuk tovább? Süketeknek hiába beszél [az] ember. A lélek süketjeinek éppen nem. Hogy lipcsei német lapban írja meg valaki az én hazaárulásomat? Ez sem baj. Mégis csak vannak már jónéhányan megértők. Még egyszer: köszönet.

Budapesti Napló 1906. április 9.

(A. E.)