266. LÁBNYOMOK

A tarnóci patak medrében lábnyomokra leltek. Azt mondja egy ifjú tudós, hogy azokat a nyomokat még a régebbik kenozoos korban taposták vízre vágyó, szomjas mastodonok, nehéz dinothériumok s karcsú lábú szarvasféle lapárok.

Csodás világ lehetett az. Hullámzások, vulkanikus erők dolgozgattak ennek a világnak hitt parányi föld kontinensének mai kontúrján.

És nem voltunk mi. A Himalája sem meredt az égnek, az Appenninek sem adtak szállást élőlénynek, a Kaukázus helyén forrongott a tenger.

Nem voltunk mi, félistenkedő törpék, és mégis volt élet itt a földön. Lázongó, kavargó, vulkanikus élet, mely nem kívánta s nem is termette meg a nyomorultan szervezett embertestet.

Nem voltunk mi. Valójában érdemes dolog, szép dolog lehetett akkor élni. A Jókai fantáziája lerajzolta már nekünk a tertiär csodás világát, s mi azt csudáljuk, hogy nem voltunk mi. És mégis volt élet...

Kegyeletes érzéssel írom e sorokat mastodonokról, dinotheriumokról és lapárokról. Hamvaikban is áldassanak a derék állatok, kik otthagyták névjegyeiket a tarnóci patakmeder homokkőpadán.

Engem megvigasztaltak ezek a lábnyomok. Abban a műhelyben, hol összeszedik a világ hivalkodó, durva, fertelmes lármáját, hol megfeszül a legkisebb, mindesetre jobb sorsot érdemlő idegszál is, ahol legkönnyebben elkapja az agyat a kerge emberiség egy-egy új hóbortja, amelyhez hasonló műhelyekből igyekszik az individiumok [!] mindenhatóságát világmegváltó dogmává tenni: ebben a műhelyben jólesik néha a mastodonok és társaiknak bevonulása.

Áldom lábnyomotokat, derék mastodonok. Eszembe hoztátok kicsiségemet, belenyomódtatok az agyvelőmbe. Mit erőlködünk, mit büszkélkedünk?

Vajon marad-e majd miutánunk nyom a tarnóci patak medrében?...

Hisz olyan nyomorultak vagyunk a tertiär kor mastodonjaihoz képest. Összes reményünk az lehet, hogy a patakot böngésző fiatal tudósnak ott maradt a lábnyoma, s egy új korszak hivalkodói tudni fognak annyit rólunk, hogy az emberlény a patakból szerezte tápláló vizét, s csodálatos formájú lábai voltak. Azt már nem is sejtik, hogy a nyomot a derék tudós 37-es vagy 39-es számú cipője vájta be!...

Szabadság 1900. augusztus 18.

ae.

267. HÉTRŐL HÉTRE

Kisasszony, maga volt szíves egy rövid levélben letárgyalni engem, mert heti krónikáimban nemigen foglalkozom aktualitásokkal, főképpen pedig nem úgy foglalkozom, mint azt tisztelt elődeim tették.

Kitüntető figyelméért köszönet. Tudatom egyszersmind, hogy jövőre sem a maga kedve szerint fogok krónikázni.

Aki az események íródeákja, azt hidegen kell hagyniok az eseményeknek.

Jaj volna, ha nem úgy volna. Ha hátraránt a minden nap. Ha gerjedést hozna minden esemény.

Tulajdonképpen az életben csak egy dolgot találok mulatságosnak: regisztrálni. Jó kis újságíró-közszó. Találkozik vele minden napihírben. A kritika ellenben kellemetlen. Az ember nem szereti felfedni magát, hazudni pedig - írásban - nem mindenki szeret.

Én, kisasszony, sem őszinte, sem hazug nem akarok lenni.

Nagy dolog ám az az általában. Nagy, kényelmes és okos. Várni míg az ember szeme előtt összekavarognak az események, ez a legokosabb. Akkor aztán ebben a zavaros szürkeségben kutatunk a színek után. A szín: ez a lényeg. Vagy közönségesen: általában.

Bocsánat hát kisasszony, de én ezután is csak általában krónikázom...

*

Általában az élet szép és jó mulatság. Általában igaza van Leibniznek: ez a világ az összes elképzelhető világok közt a legtökéletesebb. Általában mulatságos élni, kivált ha az ember huszártiszt vagy pláne egyetemes gondolkozó... Általában... de a részletek. A részletek kellemetlenek. A kenyér, a futás, a marakodás, a hazugság, a nyomor, a betegség s a - politika.

De hát az ember a részletekért él és részletekben hal meg. A részletekért hevül e világ, s a részletek ölnek meg bennünket.

Szeretnék néha igazságot találni egy-egy részletben. De vagy nincs, vagy nem lehet megtalálni, vagy nem lehet kimondani. Szeretnék például egy már eltemetett taláros főpapról egyet-mást mondani. Nem lehet. A haldokló Kossuth-gyalázóról is. Nem lehet. Azonkívül, hogy kimondanák rám "a minden emberi érzésből kivetkezett új magyar" szitkot - nem is illik. A világon maradtak még régi, öreg mondások. De mortuis nil nisi bene, ellenben az élőket siessünk halottakká tenni.

*

Ünnepelünk. Az ünnepnapok összejöttek. Van abban valami csodálatos és mégis logikus igazság, hogy mi éppen mostanában ünnepeltünk legtöbbet, mikor őszintén lelkesedni nem tudunk.

Talán magunkat, talán másokat akarunk becsapni. Őszinték nem vagyunk - annyi bizonyos.

Pardon, Zichy János gróf úr őszinte mert lenni. Öt csapást hevert ki - szerinte - szerencsésen a magyarság. Egyik csapás a protestantizmus...

Úgy van. De egy csapást nem fog kiheverni. Ha ezek a népbolondító, latifundiumos, sötét alakok hatalomra jutnak véletlenül. Ebbe okvetlenül belepusztulunk.

Szabadság 1900. augusztus 19.

268. ZSIDÓ ÉS SZÍNÉSZNŐ

Sohse szerettem néző lenni szerelmi cselszövényekkel telt színdarabokban, de kedvvel néztem szövögetését annak a szívviszonynak, melynek hőse Medve Miklós volt, akit szobaáristomban őriztet most haragos családja.

Valóságos trubadúr volt a gyerek. A lány egy édes baba, aki aranyos kedvvel lépett a színpadra, pajkos volt, bájos, elragadóan ügyes, és... és... még nem ismerte a színpadot.

Mondom, hogy tetszett nekem ennek a két gyereknek összetalálkozása. Abban a színházban, melyben én akkoriban valósággal laktam, s melynek hasonlóképpen megvoltak a maga kis regényei, - ez a két fiatal szív élte át a legtisztábbat, legártatlanabbat valamennyi közt.

Ha a leány a színpadra lépett, virágerdő nőtt ki a zenekar mélységéből. Mind, mind tapsoltunk, őszintén, örömmel. A beavatottak kerestük szemeinkkel a fiút.

Nem láttuk sehol. Valamelyik páholy sarkából, elbújva, könnyes szemekkel gyönyörködött az ő kis imádottja örömében.

Ártatlan diákszerelem volt. Nekünk jólesett, hogy így is lehet szeretni. Önkéntes klakkot szerveztünk a lánynak a fiú kedvéért, s dicséreteket zengedeztünk a fiúról a lány előtt, s a lány kedvéért. Szóval csupa jóakaratból még jobban egymásba szerettettük őket.

Hát persze mi nem gondoltunk arra, hogy ebből baj is lehet. Úgy véltük, hogy ennek is vége szakad egyszer, mint minden kis regénynek. Ha pedig komollyá válik a dolog, az sem baj: egymásé lesznek.

Nem is látszott a dolog lehetetlennek. Persze csak mielőttünk. A leány megérdemli, hogy boldog legyen. A fiú pedig lemond arról, hogy ő is cs. és kir. kamarás legyen, mint a bátyja. Nem is olyan túlságos áldozat ez, ha az ember fiatal, szeret és szerettetik, és mellékesen egymillió korona néz rá.

Sajnos nem nekünk volt igazunk és nem a szerelmeseknek.

Ez a kis tévedés nagy tragédiát csinált. Egész életük boldogságába került.

A mi úgynevezett előkelő családjainknak nincs kifogásuk az ellen, ha valamelyik fiatal sarjuk ki akarja egy cseppet tombolni magát. Még pénzzel is ellátják. Ha a médium színésznő, annál jobb. Ez úri passzió. Ha megunta, otthagyja. Ha pénz kell, kerül...

Medve Miklós azonban nem mutatkozott ilyen előkelőnek. Igaz, hogy a színésznő sem olyan volt, mint a többi.

Így közeledett a katasztrófa. A fiú házasságra gondolt, a leány pedig áldozatot hozni némi tradícióknak nem akart.

Talán vígjáték lesz a kis drámából, ha a lány csak szegény. De szí nésznő. Sőt - zsidó!...

Ilyen hallatlan körülmények mellett nem lehetett mást tenni, mint [hogy] a fiút halálba, a leányt esetleg a Dunának kergetik.

A tragédia még nincs befejezve, de már vígjáték aligha lesz belőle.

Kellemetlen dolog, hogy manapság csak a trónon történnek regények. Cs. és kir. kamarások és kamarás-jelöltek között nem. A kamarások nem akarják akceptálni azt a kis kamarát, amelybe a vér tódul, s poéták és szakértők szerint a szerelem lakozik...

Szabadság 1900. augusztus 24.

ae.

269. HÉTRŐL HÉTRE

Amennyiben e napokban sokszor eszembe jutott egy szegény porladó poéta, aki a világot hangulatnak tartotta, megszállt engemet is valamelyes hangulatféle. Benne van ez tán a levegőben. Mikor a fény bágyadtabb kezd lenni a kiszárított rögön, mikor a színeket behunyt szemmel kezdjük keresgetni, mikor ránk telepszik valami sorvasztó, kéjes gyengeség: mámorosak leszünk, s nyafogni szeretnőnk sok hiábavalóságról, úrrá lesz felettünk a gyámoltalanság érzése. Ezt úgy hívják, hogy hangulat. Ezúttal pedig őszi ha ngulat. Ez a gyengeség nagy erő. Győzedelmeskedő. Rajtam legalább igen. Pedig magam egy nagyobb gyengeség ostorának hajszolt gebéje lettem: nem veszek észre rajtam kívül senkit.

Élek, járok, imbolygom [!] magamban. S ha elfelejtek köszönni egy-egy városi képviselő ismerősömnek, hogy venném észre a nyárt és tavaszt, holott egyiktől sem várhatom, hogy alkalmilag protegálni fog.

De az őszt észreveszem. Ennek a hangulata felkeres, sorvaszt, pusztító kínos kéjjel tölt el, s az idő immár őszbe kezd borulni. - Őszül minden, kopnak a színek, gyöngülnek a fölséges rögeszmék. Rátapos csontlábával mindenikre a szörnyűséges igazság: a halál...

*

Post festa... jöttek a hétköznapok. Kellemetlen ötleteikkel, unalmas szenzációikkal, mindennapi orvosságaikkal. Ha az ember nem is vár már semmi érdekest a holnapi naptól - elbámészkodik néha egypár pillanatra. Itt három ember reszket egy igen-igen illuzórius díszű állásért, amott egy ifjú milliomosfi agyondurrantja magát, mert évenként egyszer színes ruhába öltözködött, s mégis belékötözködött egy sörön hízott bugris. Krajcáros lapok kiszínezik, ötkrajcárosok filozófiában eresztik fel őket. Pedig már az ördögnek sem tetszenek az események. Különösen, ha az ember törvényt keres bennük. A szenzációk - óh mélyen tisztelt közönség - nem miértünk történnek. A morálstatisztika kisded játékai mind. Előre meg vagyon írva, hány szakácsné iszik marólúgot, hány katona durrantja magát agyon fellebbvalóinak brutalitása miatt, hány kiskorú lesz áldozata színpadi hölgyeknek, s hány úr búslakodik, mert megbukik némely választáson - egy év alatt... Hát ilyenek a szenzációk.

*

Még íródnak e sorok, mikor hosszan cseng a telefon, s jön a hír, hogy egy végzett úr meghalt. A kórházban. Egy percre ismét filozófus-kedv száll meg, mire való hajlandóságomért igen megrótt egy Dankó-estén a jogtudományoknak három doktora. Elfojtom ez esztelen kedvet, s csendben duruzsolom a nagy (termetére és nevére Kiss) kontempláló poéta sorait:

Arany könnyelműség él csak igazán,
Sirassam talán?...

Dehogyis sírtam. Ám panaszom van az öreg halott ellen. Hogy lehet egy úrnak mérget inni? Az úr tán pokolban is úr! Vagy mindegy?... Ez az. Legalább a mai s a rendesnél is szokatlanabb szubjektivitással meggyártott krónikámat saját igazságommal fejezhetem be: minden mindegy...

Szabadság 1900. augusztus 26.

270. PROTEKCIÓ NÉLKÜL

Hála a hálát érdemlőknek, sikerült nálunk gyökerestül kiírtani a protekció járványát.

A mai posta levelet hozott nekünk. A levelet egy fiatalember írta, panaszos és szomorú. Azt panaszolja, hogy pályája legelején visszaverték, mert nincsen protekciója.

A fiatalember szorgalmas és derék. Ambiciózus és jeles diák volt. Most, júniusban tett érettségi vizsgát. Legelső lett és tiszta kitűnő.

E fiatalember igen mostoha körülmények között tanult. Kevés ebédet evett, kifordított ruhákban járt, de ambíciója legalább jóllakott a jeles érdemjegyekkel s a jövőbe helyezett hittel.

Vérmes reményei nem voltak. Szimplex tanár akart lenni. Elég szerény vágy. Minálunk a kifordított kabátú ifjak is fiskálisok, s azután természetesen képviselők óhajtnak lenni. Ő tanár akart lenni. Hivatást érzett magában. Meg azt hitte, hogy erre a pályára kell a legkevesebb protekció, hiszen jeles diák alig-alig választja ezt a nálunk szürke, lenézett pályát.

Nagyon szegény ember volt. Folyamodott az Eötvös Kollégiumba - jeles érettségi bizonyítványával s a tanári kar áradozó ajánló levelével, s várt. Biztosra vette a dolgot. Visszaemlékezett Wlassics miniszter nagy mondására, hogy nincs protekció. Biztosra vette, hogy felveszik e stipendiumos helyre.

A kérvény felment, s sokáig késett. Augusztus 25-én, öt nappal az egyetem megnyitása előtt visszajött a kérvényre, hogy fel nem vehető a kért alapítványi helyre. De privát helyről más értesítést is kapott. Azt tudniillik, hogy könnyelműség volt protektorok nélkül megreszkírozni a dolgot. Az Eötvös Kollégium stipendiumát protekció nélkül még nem kapta meg érdemes ember, de protekcióval már érdemtelen is.

Az illető fiatalember pedig elmehet adógyakornoknak vagy vármegyei díjnoknak. Az idő már olyan rövid, hogy máshoz nem is foghat.

Mért volt olyan szamár azt hinni, hogy elég az érdem és szorgalom a haladásra. Ezekkel, mint a példa is mutatja, senki még csak filozopter sem lehet.

Ellenben fogunk még többször is jajgatni a tanítóhiány, főképpen pedig amiatt, hogy a tanári pályára csak a legtehetségtelenebbek mennek.

Ennek dacára is: hála a hálát érdemlőknek: sikerült nálunk gyökerestől kiírtani a protekció járványát. Lehet repülni dobás nélkül ad astra, s dicsőíteni a magasabb közéleti erkölcstant...

Szabadság 1900. augusztus 29.

271. JÓ VICC

A debreceniek megint régi szellemeskedéseikkel pályáznak a pakfon-város ellen. Egy debreceni lap azonban nagyon rosszul választotta meg az alkalmat a régi vicc feltálalására. Egy nagyváradi lap közleményéből azt következteti ugyanis, hogy nekünk csak a brettli kell. Hogy lelkesedni csak a Péterfián tudnak. S áldozni is csak ott. Így ír a debreceni lap:

"Nagyváradnak nem kell Dankó Pista. A magyar nótakirály, kit Debrecenben estéről estére ünnepelt a mi lelkes közönségünk, most Nagyváradon van. Ő maga és társulata azonban küzd a közönnyel. A pakfon-városban jó talajra talált brettli-kultúra megöli a magyar szellemet, és közönyössé teszi a szíveket Dankó Pista szépséges dalai iránt. Erre vall legalább egyik nagyváradi újság feljajdulása."

Aztán leközli a nagyváradi lap közleményét, melyben efféléről egyáltalán nincsen szó. Hát az ódon vicc nem sült el. Az összehasonlítás itt sem a mi hátrányunkra üt ki. Tessék megkérdezni Dankótól magától, van-e vidéki város, melyben a közönség őt úgy szerette és pártolta volna, mint Nagyváradon. Hiszen a nyár folyamán már harmadízben van nálunk, s most sem akarják még elengedni. Közben volt brettlink is: igaz. Műkedvelő előadásaink, hangversenyeink, ünnepélyeink. Októberben megnyílik az új színház is, és még mindig kerül közönség. Ami azt bizonyítja, hogy a szellemiekből nagy dózisokra van szükségünk, s a pakfont is tudjuk értékesíteni e célra. A Csapón és a Péterfián persze szörnyűködnek ezen...

Szabadság 1900. augusztus 29.

272. A MENYASSZONY LEVELE

Sárosi Paula, a debreceni színtársulat bájos szubrettje, menyasszonya a szülei által fogva tartott Medve Miklósnak - ezt a levelet intézte a lapokhoz:

Igen tisztelt szerkesztőség!

Az összes fővárosi lapok napok óta egy botrányt tárgyalnak, mely nevemmel van kapcsolatban. Meghurcoltak, a legképtelenebb vádakkal illettek. Védtelenül, tanácstalanul önökhöz fordul egy nő, remélve, hogy kérését nem utasítják vissza.

Medve Miklóst nem hálózták be. Vonzalmát, kezét, mellyel megkínált, többször visszautasítottam. Egyik ilyen alkalommal én vettem ki kezéből a gyilkos fegyvert. Később látva vonzalmának őszinteségét, igaz ragaszkodását, elfogadtam tőle a jegygyűrűt. Szülei írtózva gondoltak reá, hogy a fiok egy színésznőt - egy zsidó leányt vegyen feleségül, folyton kémekkel vették körül, megtagadták tőle eddigi szerény zsebpénzét is (nem, mint ügyvédje írja, bőven ellátták), úgy, hogy hónapokon keresztül én osztottam meg vele szerény keresményemet. Ezt tudja a debreceni társulat minden tagja, Medve Miklós ösmerősei. Mert vőlegény és menyasszony lévén, nem csináltunk titkot belőle.

Később szülei elzárták, még a hírlapokat is elvették tőle, nehogy valamiképp így adhassunk hírt egymásnak. Megszökvén a szülei háztól, mindenekelőtt jeles orvosok által azt akarta bizonyíttatni, hogy elméjének semmi baja, mert fogsága alatt megtudta, hogy a szülei és a testvéri szeretet elmebetegnek fogja nyilváníttatni. Egy árva fillérje se lévén, valahol kölcsön venni akart, és azt írja most a család, hogy zsaroló szövetkezet kezei közé került.

Egyik lap azt kérdi, hogy miért nem nyilatkozik Medve Miklós? Mert elfogták. - Azt méltóztatik gondolni, hogy neki csak egy betűnyi tudomása is van az ellenem megindított hajszáról?!

Ott van a négy fal között, s nem fog meglepni, ha azt olvasom pár nap alatt, hogy elmebeteg, hisz annyi a lelkiismeretes orvos, aki szívesen nyújt segédkezet, elhárítani a család szégyenét.

De ha igazán az lenne is? Nem őrjítene-e meg bárkit is ez a lelketlen szándékos kínzás?

A Medve családnak sok mindenhez lehet joga, de ahhoz semmiesetre nincs, hogy pellengérre állítson egy leányt, akinek semmi más bűne nincs, mint hogy szereti a fiokat!

M.-sziget, 1900. augusztus 27-én.

Kiváló tisztelettel

Sárosi Paula

a debreceni társulat tagja.

Sárosi kisasszony levele igazolja mindazt, amit mi a szenzációvá tett szerelmi viszonyról elmondottunk.

Medve Miklóst azért kellett először a nyomorba, azután az öngyilkosságba zavarni s talán nemsokára hivatalosan őrültnek kijelenteni, mert az a leány, akit szeretett: színésznő és zs idó. Sárosi Paula még fiatal, gyermekleány. Igazi tehetség, kinek hamisítatlan színészvére kárpótlást nyerhet a színpad sikereiben is. Ám a Medve család magára vessen majd, ha sikerül egy több boldogságra érdemes sarjukat teljesen tönkretenni. Már senkire sem hat a romantika, de ennek a két szerelmes gyermeknek a sorsa igazán megható, s mind óhajtjuk, hogy ezúttal éppen úgy győzze le a tiszta szerelem az akadályokat, amint azt olvasgattuk régi, naiv regényekben.

Mint érdekes dolgot írjuk meg itt, hogy Sárosi Paula közeli rokona Kiss Józsefnek, a magyar poéták elsőjének, ki felismerte hamar a kis Paula színpadra termettségét, s fejlődését állandó érdeklődéssel kísérte. A bájos szubrett most Máramarosszigeten van, ahol jelenleg a debreceni színtársulat nyári állomásozik, s hova éppen akkor kellett utaznia, mikor az ellenük indított hajsza a legborzasztóbb lelkiállapotba hozta. De azért komédiáznia kell s énekelni a Báránykák pajkos indulóját:

A szerelem, a szerelem
Ott terem a lány szívében...

Szabadság 1900. augusztus 30.

273. NEMZETI PÁRT

Igen, én már ismerem az egyetemi nemzeti párt ifjait.

Először fönt az egyetemen találkoztam volt velük pár évvel ezelőtt egy választáson. Mondhatom, hogy zseniális ifjak. Volt közöttük olyan - saját szemeimmel láttam -, aki nyolcszor szavazott le a párt jelöltjére. Persze el is bukott szegény Gergely Gyurka, akinek az apja kálvinista pap volt, s aki körül többnyire zsidók sorakoztak.

Aztán egy ünnepélyen láttam őket. Vezetői[k] díszmagyarban feszengtek, s rettenetes módon szavalgattak hazafias prózát és verseket. Egyik díszmagyaros éppen előttem állott, s hallottam egy lelkes megjegyzését:

- Nézd csak azt a komisz zsidót, még díszmagyarba bújt.

Egy időben barátkozni akartam velük. Lekerültem debreceni jogásznak, mellékesen kezelvén még akkor a hírlapíró pennát. Akkor volt ez, mikor a nemzetiek leszorultak a polcról egy évre. - Na, hát a barátság rosszul végződött.

Mi, vidéki fiatalok nagy terveket szőttünk. A nemzetiekkel is készen lettünk volna szövetkezni e nagy tervek érdekében. Becsapódtunk. Ezek az urak mindig pihentek, csak szombaton nem. Ilyenkor a zsidót szidták. Azóta szidják a többi napon is, bár dolgozni most is csak egy-kettő tud tán köztük.

Utoljára egy kongresszus hozott össze bennünket. Itt aztán már teljesen megismertem őket. Epigonjaik ők még az epigonoknak is. Keveset tudnak, sokat lármáznak.

Gyűlölködők és elfogultak. Kis agráriusok, dzsentriskedők. Még mondjuk Cérna Károly is adja a búsuló dzsentrit, kinek édesapja különben tisztességes, okos szabómester Dombóváron. Ám ő feljő Pestre, szidja a zsidókat, kik elúsztatták az ősi bírtokot. Adja a nemzetit, mert véletlenül Cérna úr - édesapja keresztény katolikusnak született.

Szánalommal néztem ezeket a voltaképpen szegény embereket.

Ha beszélniök kellett - hebegtek. Igaz, hogy azt is dacolva tették. Ha valaki liberálisan beszélt, megjött a bátorságuk, s csináltak olyan fülsiketítő zajt, minőt még nem hallott a debreceni őskollégium ősi tanácsterme. A kongresszus végén pedig megelégedve távoztak vissza - beszámolni elveik diadaláról. Arról közben gondoskodtak, hogy nevük forgalomba kerüljön jámbor magyar napilapokban.

Megértem én a párizsi kudarc okát is. A nemzetiek ott is domináltak... És... és ez az irány hivatalosan pártoltatik az egyetemen. S terjed is.

Szent Ég, milyen küzdelmet kell most is folytatni a világosság és tudás ellenségeivel. Mi lesz, ha e nemzetiekből alakul ki Magyarország jövő társadalma, Quod Deus avertat!...

Szabadság 1900. szeptember 1.

ao.

274. HÉTRŐL HÉTRE

Itt van hát a szezon. Kergetik egymást az események.

Hogy milyen lesz a szezon, arról a beharangozók beszélnek. Viták, harsány beszédek, hírlapi polémiák, pisztolydurranások, kardcsörgés. Határozottan van Nagyváradon élet. Az irigyek tagadják. Az irigyek pedig - s ez ám igen jellemző - többnyire nagyváradiak. Egy Nagyváradról Pestre származott tudós és írástudó ember például kinevetett, mikor Nagyváradot éppen nagyvárosias volta miatt dicsérgettem neki.

Szerfelett gonosz megjegyzést tett. De mivel ez a megjegyzés az élő szót inkább tűri, mint a papírt, nem írom le.

Azt bizonyítja, mondom, hogy irigyeink vannak. Ez meg csupa boldogság...

*

Uraim, oldjuk meg a kérdést békésen és szépen. Hagyjuk ki a prológot. Nemcsak egy kínos affért intézünk el így, de érdemesekké tesszük magunkat okos emberek tiszteletére. Önök ismerik a prológokat ugyebár. Legyenek őszinték, uraim. Mulatságosnak tartják önök a prológot. A közönséget leöntik jambus-zuhannyal, betakargatják szimbolikus alakokkal telt elődarabbal, s mikor az ünnepi előadás értékes részére kerül a sor, a leöntött, kiizzasztott publikum úgy alszik, hogy csupa gyönyörűség.

Hát nem lehetne nekünk önállóknak lenni? Nekünk muszáj mindent úgy csinálni, mint Kajászó-Szentmártonban? Muszáj nekünk prológot adni?... Mondom, hogy gondolkozzunk. A mi ünnepünkön ne legyen disszonáns hang. Ez a kínos ügy pedig - bocsánat a rossz szójátékért - Damoklesz kardjaként prológ fejünk felett...

*

Bizony mondom, hogy nagyon szeretve sem jó lenni. Ám tessék megkérdezni Somogyi Károly igazgató úrtól. Őt most igen nagyon és igen sokan szeretik.

Meg is mondta neki egy ismert nagyváradi fiskális, akinek dörgedelmes beszédei nélkül nem is lehetne elképzelni városi közgyűlést, s aki direktorpályázat idején nagy ellensége volt Somagyinak.

- Direktor úr, míg éppenséggel nem ismertem, nagyon haragudtam Önre. Most, hogy találkoztunk, kezdem megszeretni. Csak majd az igazi megismerkedéskor ki ne józanodjam!...

Nahát, hogyne volna veszélyes a nagy szeretet!...

De másképp is élénkül a város. Érkezik a múzsasereg. A tudnivágyó múzsafiak igenis. A diákok.

Pista úr a mamájával jött. Gyűretlen fekete ruha van rajta. Az arca sugárzik, mivel Pista úr reggel kilenc óra óta beiratkozott első gimnazista. Reggel tíz órakor már még a Dávid-Schulz grammatikát is megvette a mama, s délben a vendéglői ebédnél oly ambícióval próbál latinul olvasni Pista úr, hogy a pikoló megkérdezi, hogy nem parancsol-e cigarettát. - Pista úr elpirul, a mama szigorúan inti el a kis pincért.

Elnézem Pista urat. Mennyi remény, vágy, sejtés, boldogság ragyog az arcán. Teringettét, Pista úr olyan csacsi, mint egy felnőtt!...

Szabadság 1900. szeptember 2.

275. A JAPÁNOK

Egy sanghaji távirat szerint a szövetséges csapatok, különösen a japánok rabolnak, fosztogatnak Pekingben. Egy városrészt felgyújtottak és elhamvasztottak. A jobb módú lakosság már akkor elmenekült, mikor a császári család elhagyta Pekinget.

Tehát kik rabolnak? Különösen a japánok... Kik a barbárok?... Főként és különösen a japánok.

Hála nektek, porcelán emberkék. Hála nektek, hogy ambíciótok nagyhatalomnak lenni. Hála nektek, hogy ti is csapatot küldtetek a szövetséges csapatok közé. Ti még barbárok vagytok egy kicsinyt. Rátok lehet kenni egyet és mást.

"Ezer taelt minden megmentett európaiért!" Naiv emberek számítgatják, hány milliót kell fizetni a temperamentumos Vilmos császárnak. A szövetséges csapatok pedig fosztogatnak, rabolnak Pekingben.

Vajon nem fogják-e megmenteni a szövetséges csapatok Vilmos császárt a fizetés gondjától? Vajon nem végzik-e majd el azt, amit a barbár kínai csőcselék nem tudott?...

Mi úgy gondoljuk, hogy Waldersee gr. viszi magával ama bizonyos ezer taeleket. Ő fogja számon venni az épen maradt európai koponyákat.

Racionális számítás szerint Waldersee generalisszimusz 1902. augusztus hó 14.-én délben fog Kínába érkezni. Addig bizonyára kő sem marad Pekingből. Elpusztítják a - japánok. Waldersee úr viheti vissza a taeleket. Nem lesz ott egy lélek európai sem!...

De beszéljünk komolyan. Van-e még most is épeszű ember, aki elhiszi, hogy a humanizmusnak köze van a kínai csetepatéhoz.

Ha van, az bizonyára csak japán lehet.

Szabadság 1900. szeptember 5.

276. HÉTRŐL HÉTRE

"Azt mondják, hogy így ősszel olvad a lélek át az elmúlásba..." Nincs olyan fásult ember, aki ne érezné az ősz hangulatának fájdalmas-édes kínjait.

Nem szentimentális gyöngeség ez, hanem örök törvény. Azok az emberek tanúskodók mellette, kik ezer évek óta poétáknak hívatnak. Az ősz sejtelmei megihlették a pogány Tibullust is. Azóta hány szívet rezegtetett elégiára az ősz!...

Az őszi dalok poétáira lám én nem haragszom. Igazak ők szegények, ha bár oly gyatrák is. Az ősz nem tűr hazugságot. Az őszi poézis az őszinteség poézisa. Az őszi hangulat pedig sejtése az örök igazságnak...

*

E hamvazó évszak meggyóntat, de fel nem old. Reánk zúdítja minden vádját, de enyhülést csak az elmúlásban mutat.

Az én szememben nincs bűn, csak egy. Amit öntestünk ellen vétkezünk. Ez a bűn csupán, mert a test a lelkiismeret, érzékeny és vádoló. Vond el tőle az alvás üdvösségét, gerjeszd fel egész a kínig vágyait, fullaszd a gyönyörűségek mámorába: feljajdul a lelkiismeret, összeroggyan a csinos alkotmány, melyet remekműnek nevezett a vén Szókratész, akire hivatkozni restell már a mai ember, ha letette a maturát.

Három fiatal lelkiismeret jajong a lipótmezei őrültek házában. Így ősszel olvadt át lelkük az elmúlásba. Összeroggyant három csinos alkotmány. Elvesztette varázsát három fiatal női test... Megbolondult három kis színésznő.

Hallottam polgári erkölcsök és viszonyok közt élő emberektől, hogy nincs józan eszű a színpadi lények között.

Nem filozofálok hát, csak cáfolok - kissé triviális időválasztással [!] - polgári erkölcsök és viszonyok között élő embereket:

Hát hogy bolondulhattak meg, ha eddig sem volt eszük?

*

A színház... Este körül ott sétálgatnak nagyon sokan előtte. Úgy megnézik, úgy megtárgyalják.

- Mikor is nyílik meg?

- Vajon kész lesz akkorára?

- Azt mondják: nagyon kicsiny.

- Ma láttam Somogyi direktort.

- Csak október elején megnyílhatnék.

Nem tudom, hogy lesz, de a nagyváradi közönség lázasan várja a színház megnyitását.

Vajon nem azért, hogy akkorára megtisztul a Bazár-szoros, elhordják a színház körül felhalmozott törmeléket, s jobban lehet majd így esténként - sétálni?...

*

Csúnya fináléja van ennek a csonka hétnek. A Takács Zoltán esete.

Undorodom erről az emberről még gondolkozni is. Nem volt olyan gonosztevő, akit betegnek ne hittem volna. Ez az ember született gazember.

Eszembe jut híres bűnperének tárgyalása felháborítóan, undorítóan aljas részleteivel, s ha lehetne, ebből a szörnyetegből egy új vasálcást csinálnék.

Mert ez már nem megtévelyedett ember, hanem a vétkezésre ésszel bíró vadállat...

*

Falb azt jósolja, hogy egész szeptemberünk - november lesz...

Szabadság 1900. szeptember 8.

277. A KERESZT

Gyűlölöm a farizeusokat, tisztelem az őszinte ellenfélt. A nagyorrú Cyrano de Bergerac az ideálom. Ha a fülére pályázom az ellenfelemnek, megmondom jó előre.

Mit akar a csuhás tábor a szent keresztet szemtelenül profanáló komédiájával? ... Miért nyafog, miért habozik, miért forgatja a szemét?... Miért hazudik, miért nem mondja meg: mit akar?...

Ez a bujkálás szörnyűséges. Ez a kerülgetés veszedelmes. Ez a hazugság zavarba hozó.

A jámbor, becsületes emberek egész serege nem veszi észre a bajt. A hurkot készítik, a jámbor processzió nemsokára eldobja az ájtatos álarcot. Készül a veszedelem, de csak kevesek veszik észre a bajt.

Az egyetem éretlen tacskóit kár volna komolyan venni egy pillanatra is, ha az ő csintalanságuk volna az egyedüli jel. De nap-nap után új figurája van a gyalázatos játéknak. Nap-nap után csinálja a füstöt a butaság. Tünetek ezek. Egy nagy lelki betegség tünetei, mely megtámadta a magyar társadalom testét.

Nem játék ez. Ha játék, akkor szörnyűségesen hazárd. Aki nyugodtan nézi, az vagy könnyelmű, vagy maga is beteg. Lehetnek ezek a tünetek külön-külön mulatságosak, de egytől egyig veszedelmesek. A kacagás ugye nagyon kedves? A jókedv tünete. Hát a kacagó görcs?

A csuhás játék mulatsága kacagó görcs. A bomlott idegzet rohama...

Igen: a kereszt...

Miért játszanak a kereszttel is... A kereszttel nem játszani: harcolni szoktak. Miért nem állnak csatasorba?...

Verjenek le a kereszttel mindenkit, aki gondolkozni mer. Ezt a szent jelet gyalázzák meg még jobban!

Verjék le a kálvinista templomokról a kakast, a zsinagógákról a kőtáblát. Tűzzenek minden helyre keresztet. Készítsenek kínzókamrákat, fogadjanak fel hitvalló hóhérokat. Ez harcüzenet, melyre mi is készülünk.

De ez a tévútra vezető játék borzasztó, embertelenebb az inkvizíciónál!...

Talán nagyon heves voltam, de mentsen az, hogy én látom a gyalázatos aknamunkát. Én is keresztyén ember vagyok, kinek a templomában, ha nincs is kereszt, felháborodik a lelkem, ha a keresztet a kereszt nevében meggyalázzák gyűlölködő, feketelelkű, buta emberek!...

Szabadság 1900. szeptember 12.

ae.

278. A CSONTBARLANG

Látogatás a temetőben

Ahogy ott künn ültünk a Mülleráj előtt, felénk fújt egy novemberies, hideg szél, s összedideregtünk.

Nem vagyunk mi együtt egészséges emberek. Külön-külön sem... Felhajtottuk gallérjainkat. Fázósan, arcrángatóan gondoltunk valamire, s egymásra néztünk. Mi értjük az egymás nézését. Hideg lesz már, ősz, jön a köd, s egyikünk-másikunk bizonyosan köhögni fog... És szól az egyik:

- Menjünk ki a temetőbe!...

Alkonyodott. A gáz kigyúlt már. Az új színház előtt lámpabokréták égtek. A korzón nevetgélve jártak szép arcú nők és egyebek...

Hallgattunk a kocsiban. Csak nagysokára beszélt az egyik. A csontokról szólt, az emberek csontjairól. Bámészkodó koponyákról, renyhe lábszárakról, árvult állkapcákról. És mind borzongtunk a kocsiban.

A másik országba hírtelen elérünk. Még nézegettük a külvárosi házikók kigyúló világát. A házak előtt polgári nőkkel incselkedének kiöltözött mesterlegények. Ám egy kis háznál, az utolsónál, megnőtt a köd, s megtetszett célunk: a nyitott kapuval váró temető...

Az elhagyott utcavégen fiúgyerekek rikoltoztak. A kapunál megálltunk. Bámészkodó koponyák nem néztek reánk. Homályos este, csend és köd volt, s mi hallottuk a megnyugodás kéjes, csendes sóhajtását... Berohantunk...

...Moszatos, pihés bozótág van a gomblyukamba tűzve... Rohantunk mohó indulattal az írtatlan úton. Jobbról és balról ködtől tompított sötétzöld ciprusok és vastag levelű más bokrok között fehér, barna, fekete kövek. Süppedő és lesüppedt dombok. Bólingató szomorú fűzfák. És köd...

Maszatos, pihés bozótág van a gomblyukamba tűzve...

- Kié ez a törött oszlop?...

- Az Iványi Ödöné...

Hajadonfővel, a ködbe bámulva megtámaszkodunk a vasrácsú kerítésbe. Egy óriási tőr látszik ideszegeződni. A tőr hegye ez a sír. A kő teteje pedig el van törve... Ez ifjú ember nyugodtan alszik itt.

- Szép helyet kapott - szólt egyszerűen közöttünk a vén cinikus, ki idecsalt bennünket. Hátunk megett megmozdulnak a sötétlő fák. Ki az? Ki háborgat?...

- Nem Bacsó Kanut - szólt ismét a vén, s hosszú kezével megérintette a csonka kő barnult reliefét. A homlokánál...

Itt nagyon fájt szegénynek egykoron. Hogy olyan sokat gondolkozott... A homloka, a feje... Eddig nő most a gaz. A homlokáig csak. Azt nem meri benőni. Egy kiaszott búzavirágtő elfedi az egyik szemét. Dudva, bozót, gizgaz az egész sír. Ám igen szép helyen van.

Moszatos, pihés bozótág van a gomblyukamban. Az ő sírjáról téptem. Mind tépünk. Végigmentem vele a fényes esti korzón, hadd nézzenek bolondnak...

Nagy, fojtó a köd, itt, e sír körül... Menjünk tovább, rohantunk...

Szép volna itt lakozni. Ez a halott város, szebb, mint ez a mozgó a hátunk megett. Szépek ezen utcák, a halál utcái, és kedvesek ezen lakók. Csendesek és békességesek...

De süppednek a sírok, s szélesednek az utak. Mondatik, hogy e szép temetőbe igen régen vándorolnak már a csendes emberek. Aztán a besüppedt sír felé új sír jön. Egymáson álmodnak az emberek. E titokról azonban csak az élet bölcs málházói, a sírásók tudnak...

Mondatik, hogy e sírásók álmot is zavarnak. Hogy ott fekszik a csendes ember, megmozdul a takaró. Hallik az ásónyikorgás. Jön a vas. Egy perc, és dereka át van vágva a csendes embernek. Derekától fejéig egy új csendes ember nyomódik reá. A lábai megmaradnak szabadon. De ezekkel nem rúghat át - a másik sírba, hol a másik felét nem engedik nyugodtan pihenni.

Mondatik aztán, hogy a sírásó néha kiveti a fehér csontokat, hogy hely csinálódjék az új lakóknak. S a sok fehér csontot összegyűjtik a temető csontbarlangjában...

A csontbarlang... Sokáig kerestük... A halott város vége felé van. Kasul jártunk a sárguló gyepen. A szomszédban kukoricásföld van. Zörögtek a száraz nyársforma levelek. Emberek kiáltoztak egymásnak. A kukorica-élet szedődött a temető végén... Keresztül botorkáztunk néhány jeltelen síron. Itt már, hátul, a krajcártalan embereket helyezik el.

- Itt a csontbarlang.

Mély-mély gödör. Felette zsindelytető. Volt. Most csak félig van befedve. A zsindelyt elkorhasztotta az idő, vagy elvitték tüzelni fázó, szegény emberek, vagy lebontották élelmes csontkereskedők, mivel e gödörben sok a csont...

Bevilágítottunk. Hátunk megett halkan szólt a legfiatalabb s minden filozófiától mentes:

- Jaj, ha lehetne egy koponyát elvinni!...

Ölnyi halomban csontok feküsznek egymáson nagy testvérülésben. Öt emberöltő itt ismerkedik. Itt lesz egy múlttá a múlt. Itt hever az élet, mozgás, érzés, tudat, gondolkozás, önérzet, vágy, szenvedély és tudás... Fehérek, porlók a csontok. Valaha velő forrt mindenikben. Valaha jártak, beszéltek és ölelkeztek. Most fejlesztenek gázokat...

Hogy kulcsolódnak egymásra e fehér csontkarok! Mint ölelik át a vakító fehér lábcsontok a bordatörmelékeket! Hogy bámulnak nagy szemüregeikkel a kíváncsi koponyák!... Nagyon okosaknak látszanak itt is. Legfelülre telepedtek. Mintha kivágynának a tető nyílásán. Mintha vissza szeretnének térni...

- Ki megy le egy kötélen?

Halkan válaszol valaki:

- Menjünk innen.

Ahogy elaludt a világosság: sötéten, síron, barna-zöld bokrokon szaladtunk kifelé. A boncolóháznál álltunk meg. Itt már otthon vagyunk. Itt nincsenek bámészkodó koponyák, ölelkező lábszárak. Ide hússal burkoltan kerülnek a csontok...

...Nógattuk a kocsist. Gyorsan... gyorsan...

Vissza az unalomba, embert látni, embert gyűlölni, embert bolondítani...

A színház előtt még égtek a fényes lámpabokréták. Nevetgélve jártak fel s alá a szép nők és egyebek...

Moszatos, pihés bozótággal a gomblyukamban nézegettem őket, a nőket, a fiatalokat, a szépeket, s lefoszlott róluk előttem a ruha, de nem a testüket láttam, csak a csontjukat...

Szabadság 1900. szeptember 13.

ae.

279. NÖVEKVŐ IDEALIZMUS

A ringlspiel-filozófus, Bodnár Zsigmond úr, ismét megszólalt. Ez urat bizonyára ismerik. Ő a körforgó filozófia büszke feltalálója. Ő hirdeti a realizmus és idealizmus egymást le-leteprő örök harcát, s ő az, aki most jónak látja bizonyítani, hogy a klerikalizmus és antiszemitaság térfoglalása az idealizmus növekedését jelenti.

Így okoskodik:

Az elemi iskolától fel az egyetemekig, minden téren jelentkezik az idealizmus az ő teológiai gondolkodásával, mely uralomra juttatja a tekintélyt és hagyományt, szabad, reális nevelés helyett a valláserkölcsit sürgeti: anarchisták, szocialisták, féktelen egyéniségek helyett vallásos-erkölcsös szellemű ifjúságot akarnak nevelni, maga az egyetemi ifjúság mindenütt az egész művelt világon átalakul, a tekintély elvének kezd hódolni, úgynevezett nemzeti szellemű lesz, tiltakozik a kozmopolitizmus ellen, kárhoztatja a liberalizmust, s hallgatag vagy nyílt antiszemitizmus híve lesz, s már az iskolák, az egyetemek falai között megkezdi azt a zsidóüldözést, vagy a zsidó fajnak háttérbe szorítását, melynek mindenfelé tanúi vagyunk.

Ilyenkor tehát nem kellenek a tudományos módszerek, nem kellenek az elméletek, hanem uralkodni kezd minden téren a teológiai gondolkodás, vagyis az egész, az egység szempontjából való látás, midőn a mindenségben az Istennek, az egyházban a főpapnak, az országban a királynak, a családban az atyának, a férjnek hódolunk, s csak másodsorban érvényesülnek a hívők, az alattvalók és a családban a nők és a gyermekek. Végül a rossz tanárokkal hozakodnak fel némelyek. Azért nem tanul az ifjúság, mert a rossz tanár nem tudja és nem akarja tanulásra serkenteni, bensejében a tudomány szomját fölkelteni.

Bocsánatot kérek, de ilyenkor sehol sincsenek rossz tanárok. Most minden tanár jó, aki egyszerűen, igénytelenül, új és különös módszer és elmélet nélkül tanít. Az egyetemi kinevezések is már jó idő óta ebben a mederben folynak, és sokáig így fognak folyni. Előszeretettel katolikus papokat és egyszerű keresztény tudósokat fognak kinevezni. Ilyenkor kerüljük a nagy elméket, a fényes tehetségeket, akiknek önálló nézeteik, merész elméleteik lehetnének. Óvakodunk az új felfogástól, sőt elnyomják, esetleg üldözzük azt, aki ilyenekkel áll elő. Keblünket a vallás és erkölcs, a tekintély és hagyomány utáni vágy tölti el. Aki ilyen szellemben tud szépet és nagyot teremteni, az már tetszik, noha még ezeket sem szeretjük a tanszéken látni, mert attól tartunk, hogy sokat markol, merészen lép, s túlságba csap. Azt hisszük, hogy nem az ifjúság nevelésére valók.

Nemsokára lehetetlenek lesznek a zsidó tanárok is, kivált a bölcsészeti, a történeti, a jogi stb. szakokban. Ezt követeli a folyton növekvő idealizmus, mely minél hatalmasabb, annál kevésbé szokott megalkudni a körülményekkel.

Ezeket írja a ringlspiel-filozófus - egy klerikális lapban.

Aki azt hiszi, hogy neki az a célja, hogy rendszerét igazolja a ma eseményeivel: az szörnyen csalódik. A ringlspiel-filozófusnál mellékes a filozófia. Nem önálló rendszer az ő rendszere, hanem a reakció behálózó rendszerének kifundált eszköze.

Célja: látszólag tudományos alapon bizonyítani a reakció szükségességét. Üssétek a zsidót, mert az örök törvény így kívánja. Jó úton haladtok: az idealizmus útján.

Íme: ha a butaság küzd valamiért, céljára felhasználja a - bölcsészetet is.

Finis sanctificat media...

Szabadság 1900. szeptember 15.

ae.

280. A PALAFÖDŐ

Írunk a palafödőről ismét, akit tegnap alaposan felpofoztak. Restelljük egy kissé a dolgot, de a tegnapi pofonok ismét aktuálissá tették a palafödőt, a palafödőket és más egyéb aszfaltbetyárokat.

Sajnáljuk a palafödőt, mert ő is csak áldozat. Valamint áldozat minden úgynevezett aszfaltbetyár, különösen az ilyen fajtájúak.

E jól vasalt ruhájú lények - palafödők, biztosítók, kereskedők, bankhivatalnokok stb., stb. - alapjában igen szimpátiára méltó emberek - üzleteikben meg otthon. Künn azonban áldozatul esnek az utcának s az otthon visszafojtani kényszerített önérzetnek. Kilencven percentje nem is számít abszolute eredményre a kiszemelt hölgynél, de jólesik a palafödőnek kirúgni egy kissé a polgári hámból, meg aztán ők - a magyarul demokrata palafödők - bizonyos arisztokrata ízt éreznek a nőkultusz ilyenféle fitogtatásában.

De másképpen is elcsábítottak ők, a naiv és ambiciózus palafödők. Nem tréfálunk: áldozatai a női aszfaltbetyároknak. Ne tessék a fővárosba menni, méltóztassék csak itthon körülnézni. Hajh, hajh, vannak ám női aszfaltbetyárok!...

Mármost, hogy vegye észre a palafödő, aki nem otthon, csak a kávéházban és az utcán van otthon, azokat a finom nüanszokat, amiket egy nem palafödő könnyen észrevesz mint különbséget a női aszfaltbetyár és a megközelíthetetlennek maradni akaró úriasszony között.

A palafödő tehát áldozat. Az aszfaltbetyárok idioszinkráziában szenvednek. Szanatórium kellene nekik, nem magyar narkózis...

A párizsi institutok alapjában véve nem is olyan erkölcstelen intézmények. Ott diszkréten, megbotránkoztatás és botrányok nélkül folyik le az az aktus, mely nálunk idestova a gyanús helyek közé sorozza - az utcákat, ahol tartózkodni vagy megjelenni kompromittáló a tisztességre adó asszonyokra...

Szabadság 1900. szeptember 16.

ae.

281. A ZSIDÓ KINÉZÉSŰ FÉRFI

A zsidó kinézésű férfi 30-35 éves lehet, kopott ruhájú és körszakállt visel.

Hogy micsoda, azt nem lehet tudni. Hogy hol van, azt még kevésbé.

Annyi tudatik róla, hogy augusztus hó 26-án Abádszalókon lézengett, s hogy ugyanezen a napon tűnt el szülei házától Péntek Rozália is, aki született 1887-ben.

Hogy mi ezeket honnan tudjuk? Benne van a mai Rendőri Közlönyben. Ott körözik a zsidó kinézésű embert, aki "alaposan gyanúsíttatik avval, hogy Péntek Rozáliát szülei beleegyezése nélkül magával vitte".

Hogy honnan származik az alapos gyanú? Ezt már mi sem sejtjük. Annyit tudunk, hogy Abádszalókon és környékén most nem lehet valami kellemes dolog zsidó kinézésű embernek lenni.

Mert tudvalevőleg szegény Péntek Rózsikát is megölték a zsidók, mint már olyan sok ártatlan keresztyént.

Az ugyan csodálatos dolog, hogy ezek az ostoba zsidó kinézésű emberek mindig akkor ölnek, mikor az antiszemitizmus erősödni kezd, de mégiscsak csodálatosabb, hogy egy hivatalos rendőri újság szintén feltálalja a rituális gyilkosság meséjét!...

Szabadság 1900. szeptember 20.

282. KÉPEK A NAGYVÁRADI TURFRÓL

A nagyváradi pálya egy körbe futó szántóföld, amelybe állítólag nincs még elszórva az őszi szem. Nem hinné az első pillanatra senki, hogy erre a pályára valaki ráengedje az ép lábú paripáját, hanem ha szárnyon repülő táltos.

Ám a kör alakú szántáson mégis sok ló nyargal. Nyilván, mert lovasaik tudták, hogy a szántás: pálya és nem őszi vetés.

De lám, az óvatos gazda ember másként gondolkozott. A gazdák versenyén történt tegnap. Kiállottak a parasztlovak.

Előre lehetett sejteni, melyik nyargal be legelébb. S így is történt. Egy jó pejkó - ostorhegyes lehet a polgári életben - úgy otthagyta a többit, mint a pinty.

Később kiderült, hogy a ló a pályán belül, a gyepen futott. Nem adtak neki díjat.

Kérdezték a lovast, egy fiatal legényt: miért nem tartotta a lovát a pályán. Méltatlankodva felelt:

- Azt hittem, instálom, köles van belévetve...

*

A pálya különben megelégedést kelthetett volna az állatvédő egyesület tagjai közt is. Először, mert a lovak nem nyargalhatták agyon magukat. Aztán meg a szántás barázdái között meghúzhatták magukat az üldözött nyulak is.

Egy versenyen azonban kiugrattak rejtekhelyéből egy tapsifülest. Bosszankodva tekintgetett szét. Másfél nap óta tanyázott a rögök közt, s most kellett észrevennie, hogy itt - mennyien vannak...

...Mindez nem gáncsképpen íródott. Ha valamit gáncsolni szeretnőnk, az az egyforintos kocsipénz volna, amit ismeretlen okból minden a versenytérre hajtó kocsinak fizetnie kellett. Bizonyosan azért, hogy legyen egy csöppnyi vigasztalásuk a gyalogosan kimenőknek.

*

Biharország és Nagyvárad valóságos szépségkiállítást rendezett a világ legrozogább tribünjén.

Ennyi szépséget, varázsost és imponálót, szőkét és barnát, nyílót és pompázót, szilfidet és molettet sehol sem lehet látni, csak itt minálunk.

És mind lelkesednek a sportért. Igaz, hogy ezt nem mutatták, de akkor mért jöttek ki?...

Sajnálom, hogy toalettfrazeológiám szerfölött hiányos. Valóban szenzációs ruhákról tudnék beszámolni. Így legfeljebb csak névsort adhatnék... Ez meg veszélyes vállalat. A verseny egyik napján például nagy ambícióval szerkesztette a névsort egy ambiciózus reporter. Sorrendet persze nem tartott. Bajos is lenne hölgyek között az elsőség felett dönteni. De arra vigyázni akart az óvatos reporter, hogy utolsó senki se legyen.

Mivel pedig a modern matematika segélyével sem tudott rájönni, hogy kell egy sorban az utolsó számot elkerülni, a női névsorban legutolsónak egy férfi nevet tett a kis reporter...

*

Az úrlovasok közt Tisza István gróf volt a legnépszerűbb.

Mind a két napon győzött.

Talán ő a világ legflegmatikusabb úrlovasa.

A legizgatóbb finisben is oly nyugodtan ült a lován, mintha csak valami obstrukciós képviselőházi ülésről volna szó.

Egy ellenzéki sportférfiú is kénytelen volt bevallani:

- A Tisza István gróf kezében biztos helyen van a gyeplő.

Aki tíz lépésre a bírói páholytól egy fejhosszal be tudja hozni a lovát, úgy hogy egy arcizma sem rándul meg - annak nem ártana meg húsz obstrukciós kampány sem...

*

A kolozsvári intendánsnak valóságos udvara volt a turfon.

Bölöny József - úgy látszik - becsül annyira egy lóversenyt, mint egy színházi premiert.

Nem is lehetett ám ott künn vele semmiféle primadonna s egyéb kérdésről beszélni.

Egy fiatal mágnás pedig ezekről szeretett volna valamit hallani.

- Holnap Rip van Winkle megy ugye, kérdezte kíváncsian.

Az intendáns gondolkozott egy kissé.

- Alig hiszem. Nem futtat a Geist-istálló.

- Istálló? Én nem azt értettem, hanem a színházban...

- Úgy? Azt nem tudom...

*

Tegnap öt óra körül ugyancsak bámulhattak a Széchenyi tér sétálói.

A kis kioszk fel volt díszítve. Még nappal volt, s már égtek a tejüveges kandeláberek. A kioszk főnöke, a népszerű Kornhauser Henrik járt-kelt parancsot osztogatva a megfejelt pincérseregnek.

Jóska, a főpincér, kire szörnyű arisztokrata allürök ragadtak a kioszkban, büszkén járt fel s alá.

Ő ugyanis oda módosította Metternich mondását, hogy az ember a huszárhadnagyon kezdődik. Most egy kissé ő is meg volt hatva.

Fél hatkor kocsirobogás hallatszott. Az előkelő fogatok egymásután állottak meg a promenád előtt. Nemsokára ragyogóbb képet mutatott a kioszk a versenytéri tribünnél. Szép asszonyok, leányok, győztes úrlovasok, előkelőségek csinálták meg a lóversenyek zárszámadását hangos és kedves tere-fere formájában.

Később pedig, mikor már éjszakát írának, kevésbé népes, de annál hangosabb lett a kioszk. Durrogtak a pezsgős palackok. Bizonyosan tószt is volt bőven mindenkire. Csak a lovakra nem. Pedig ezt a két szép napot nekik köszönhetjük. Ám az ő osztályrészük mégiscsak a hálátlanság.

Hogy is mondja egyetlen sportköltőnk:

És mi a vég, a végek vége
Ha pályáját befutva
A versenyló a harc teréről
Odakerül a sutba?
Erre felelt réges régen
Baco, a verulámi:
A telivérből apamén lesz,
A félvérből szalámi.

*

E méla akkorddal búcsúzom én is a nagyváradi sportnapoktól. Azt sem merem mondani: a viszontlátásra. Egy év olyan messze van, s egy év alatt annyiszor kell az embernek vegyes felvágottat vacsorázni.

Ilyen találkozást pedig még Vendellel sem óhajtok. Pedig azért vesztettem el rajta az utolsó koronámat, mert a pálya közepén felvágott és kitört...

Szabadság 1900. szeptember 25.

Dyb.

283. DANKÓ PISTA ÉLESDEN

Hiába, ha lelkesedni tudó embereket akarunk látni, oda kell mennünk, ahol az emberek ünnepnek tartják, ha összetalálkoznak.

Úgy történt, hogy vasárnap este egy előkelő élesdi úriasszony hallgatta Dankóékat a Bazárban. Később Dankó ahhoz az asztalhoz közeledett, ahol a szép asszony ült. Az úriasszony odaszólt:

- Dankó, jöjjenek ki egy estére Élesdre. Majd meglátja, hogy összehozunk egy kis közönséget.

Dankó Pista a gyors elhatározások embere. Hamar válaszolt hát:

- Köszönöm a meghívást, nagyságos asszonyom. Kedden kint leszünk.

Úgy is történt. Az úriasszony nevét nem árulom el, de Bérczy Imre, Élesd főszolgabírája volt az, ki kezébe vette azonnal a Dankó- este rendezését.

Ne tessék ám azt hinni, hogy Élesden olyan könnyű az embereket összehozni, mint amilyen könnyű a mülleráji uzsonnakávénak Nagyváradon. Bérczy Imrének valóságos rendezőséget kellett csinálni. Még főmunkatársat is vett magához Werner Kálmán tb. főszolgabíró személyében, aki igen-igen lelkes ember, s jól ért a vidéki összejövések rendezéséhez. Idő kevés volt. Úgyszólván: egy nap. Gyors posták vitték hát eme levelet a környékbeli urakhoz, főképpen nótáriusokhoz:

Felhívás!

Szíves tudomására hozom, hogy Dankó Pista, a magyar nótakirály, dalos társulatával folyó hó 25-én, azaz kedden este 8 órakor meghívásunkra a nagyvendéglő termében felterített asztalok mellett elő fogja adatni azokat a szép magyar dalokat, melyek az ő zseniális vénájából teremtek.

Szerencsének tekinthetjük azt, hogy a magyarnóta megteremtője községünket is, mondhatni, megtiszteli, mert köztudomásúlag csak nagyobb városokban szokott ő társulatával megjelenni.

Ezért is tisztelettel felkérem, hogy azon élvezetes estén, melyet ő társulatával mindnyájunk legnagyobb örömére holnap rendezni fog, családjával együtt megjelenni szíveskedjék.

Tájékozásul megjegyzem, hogy a belépődíj személyenként 1-ső helyen 2 korona, 2-ik helyen 1 korona leend.

Tisztelettel

Werner Kálmán

tb. főszolgabíró

A levelet sebtében láttamozták, tegnap este legalább százhatvan ember szorongott az élesdi nagyvendéglőnek mondott helyiség nagynak mondott termében.

Ott volt az egész élesdi járás. Még a képviselője is ott volt: a népszerű Telegdi József - családjával együtt. Aztán mindenki. Élesd Göréje, a főbíró elhozott mindenkit, akit lehetett. És hogy a magyarnóta a legjobb politika: mutatta az a sok intelligens oláh ember, köztük több pap, mindannyian lelkesen tapsoltak a szépséges magyarnótáknak.

És milyen lelkes publikum ám az élesdi. Ötször-hatszor ismételtetett meg egy-egy tetszetős, jó nótát. Ötször-hatszor ismételte meg Göre és Durbints sógorok ama stiklijét is, hogy félliteres borosüvegeket egy hajtásra kiisszák. Persze ennek tragikus vége lett. Az élesdi bor nem a Bazár bora, s a két jókedvű nótás férfiú az előadás végén őszintén és habozás nélkül összerogyott.

Az előadásnak volt aztán egy speciálisan élesdi intermezzója. Nagy szünet is volt tudniillik. Ezt arra használta fel az élesdi bíró, aki az élesdi legöregebb emberek szerint a Dankó-estén csípett be életében először, hogy kiállott a pódiumra, s ékes és nehezen talált szavak kíséretében felköszöntötte a díszes közönség előtt Telegdi Józsefet, a kerület képviselőjét. A Telegdi kedvéért megtapsolták bíró uramat, akivel a képviselő is szívélyesen és megbocsátóan parolázott.

Az estén különben politika is szerepelt. Mikor Telegdi meglátta, hogy Göre hogy issza a bort, megdöbbenve kiáltott fel:

- Ezt se szeretném választómnak.

Amiből kipróbált élesdi kortesek azt következtették, hogy nemsokára ismét ki kell tűzni a Telegdi-zászlókat.

A hangulat végig lelkes volt. Az előadást bankett követte, hivatalos és hivatlan tósztokkal.

A siker jellemzésére elég az, hogy e sorok kilumpolt írója ma reggel nyolc órakor életveszedelmek közt szökhetett el a bankettező társaságtól éjfél óta váró kocsijához - elkészülve arra, hogy néhány búcsúgolyóbist lőnek utána...

Mert hiába: Élesden még tudnak lelkesedni. Aztán igen helyes, jó bor van ám ott!...

Szabadság 1900. szeptember 27.

Dyb.

284. KESERŰ IGAZSÁGOK

Nem tudjuk, mások hogy vannak vele, mi, akik írjuk a többé-kevésbé érdekes újdonságokat, két nap óta a költségvetési bizottsági referádáinkat tartjuk a legérdekesebbeknek.

Először azért, mert a költségvetési bizottságok az ázsiai szigetországtól Európáig két kontinensen át egyformák. Nem mernek beevezni az utálatos számok tengerébe. Úgy per tangentem "hozzászól" tán az "ügy"-höz egy-egy forradalmár, de a költségvetési bizottságok egészen szűzen engedik át az előirányzatokat annak a bizonyos költségvetési vitának, mely azért nem szélesül ki soha, mert úgysem lehet nagy ok rá, hiszen még szó is alig hangzott a költségvetési bizottságban.

Ez a circulus vitiosus érteti meg talán legjobban a mi vidéki nagyobb városaink zilált finánciáit, habár ezeknek más okuk is van. Párizs vagyunk a tervelésekben, és kis Konstantinápolyok leszünk valóságban. Nyárspolgári hajlamainkkal vivőrök akarunk lenni, lokálpatriotizmusunk lefőzetne minden velünk egy kabátú várost, szeretnőnk grandseigneuröknek látszani és - nem tudunk számolni. Egyénileg, magunknak mind igen jó gazdák vagyunk. Ha válságos a gazdasági és üzleti helyzet, le tudunk mondani az ebéd utáni pikolónkról is, vagy beszüntetjük a hírlapi előfizetést - de mihelyt közvagyonról van szó, csődöt mond a kétszerkettőről szóló tudományunk.

Dicséretet zengünk dr. Várady Zsigmondról. Neki köszönhetjük a költségvetési bizottság referádáinak érdekességét. Neki köszönhetjük, hogy elmondta azt a sok keserű igazságot, amik nem olyan keserűek, mint amilyen igazak, s amik bizonyára nem hangzottak el hasztalanul. Ettől az igazi és nemes européertől sokat nyert már a közpálya. Többet, mint amennyit ő nyert e közpályától. Ha ezt a példát sokan követnék, nem volna olyan érdekes nálunk a költségvetési bizottság ülése, de mennyi nagy és érdekes alkotás kárpótolna azért!...

Szabadság 1900. szeptember 28.

285. X. ÚR

X. úrék itt vidéken háromféle módon kezdenek szerepelni. Vagy: kacérkodnak a hírlapírással. Vagy: beiratkoznak némely egyletekbe. Vagy: barátkoznak a huszártisztekkel, s rendezik a szezon összes számbavehető négyeseit.

X. úr a közélet számára való megszületésekor gyámoltalan, miként minden poronty. Tétova szemekkel nézdel szerteszét. Előtte összegomolyog a hivatali főnök, az ismerős előkelőségek, a protekcióképes jóbarátok, a jó pártik és minden-minden képe. Ír, sétál, táncol, zsúrozik, szervez, belép, kilép, intrikál és naivoskodik. Van valami sejtése arról, hogy ő akar. De hogy mit, az még előtte alaktalan álomkép.

Ám történik, hogy valami banketten X. úr titokszerű divinációval kivesz a zsebéből egy régi idő óta tartogatott finom szivart, s egy holdkóros, de ekkor is előkelő mozdulattal megkínálja a szomszédját, ki történetesen újságíró.

A skriblernek a szivar pompásan ízlik. Akkor este, mondjuk, a keresztény ifjak Excelsior dalköre tartja a bankettet. Másnap X. úr élvezettel, kéjjel olvassa, hogy ő az egyletnek a lelke. Ő, aki különben ismert, fiatal, szimpatikus alakja a helyi társadalomnak.

A szivar eldöntötte X. úr sorsát. A gyámoltalan poronty mesés rohamossággal kezd fejlődni. Hivatalában előlép. Az Excelsior alelnökké választja. Egyik lap kellemes ál-hymenhírt közöl róla. A városatya-választáson kap két szavazatot. Választmányi tag lesz a lövészeknél, tűzoltóknál, sakkörben, s a jó ég tudja hol. Végigsétál vele a színtársulat primadonnája fényes délelőtt az utcán.

S mindeme ténykedéseit nap-nap után feljegyzi az örökkévalóság számára az a pár skribler, "akikkel jó barátságot tartani".

De X. úr itt nem áll meg. Emelkedik szédületesen. Neve fogalom lesz. Ő pedig díszelnök még az olyan egyletekben is, ahol tagok nincsenek. Próféta ő, kit a jósors adott városának.

És X. úr boldog ember, nagy, becsült férfiú. Sajnos azonban egy baja van. S erről gyakran panaszol barátainak:

- Borzasztók azok a skriblerek. Az ember nem tud olyat tenni, amit meg ne írjanak. Szörnyű, kellemetlen népség...

- Talán ugyane pillanatban, távol X. úrtól mondatik egy skribler által több skriblernek:

- Higgyétek el, nincs felségesebb dolog a világon, mint kiválasztani a tömegből egy szürke alakot, s abból nagy embert csinálni, hogy aztán lenézhessen - bennünket.

Eme mondásért rajzolódott meg X. úrék típusa...

Szabadság 1900. szeptember 29.

ae.

286. DANKÓÉK MENNEK

A vajda összeszedi a sátrát, s népével együtt elmegy messzire. Az a zseniális cigány ember, ki egyebek közt a magyarnóta királyának is neveztetik, szívünkhöz nőtt nagyon. Hiszen itt töltötte majdnem egészen a csendes, a szép nagyváradi nyarat. S a kihalt aréna koporsói körül elandalogtunk óh hányszor az ő csodaszép nótáin, hangulatos, nyári éjszakákon...

A vajda ma este búcsúzik. Aztán megy innen Babilonba, fel Pestre. Jön az ősz. Vajon el fogja-e ezúttal kerülni szomorú végzete?

Vagy majd ismét elkezd fuldokolni az őszi ködben, s el kell vánszorognia ismét oda, ahol az emberek tüdőit reperálják[!]?... Szegény Dankó Pista, őneki keservesen kell meglakolni azért, hogy lázas, tüzes cigányvére van, s ő ezt eldalolni kénytelen.

Érdekes, nagy koponyáját előrehajtva látjuk majd ülni a kocsiban. Holnap, szombaton reggel utazik a vajda, színes, szép emlékeket cipelve innen Nagyváradról, melynek ő adott módot bebizonyítani, hogy tud ám lelkesedni, csak értékes lelket találjon.

Szeretettel búcsúzunk ma este Dankóéktól, s szeretettel mondjuk: a viszontlátásra.

Szabadság 1900. szeptember 29.

287. HÉTRŐL HÉTRE

A dicsőséges sah-in-sahnak, a császárok császárjának áldja meg Allah mind a két adakozó kezét. Áldja meg, mert néhány száz embert boldoggá tett e honban, s áldja meg, mert kibékítette azt a méltatlankodó sereget, melyről annak idején a sziámi király megfeledkezett. Áldja meg érte Allah a dicsőséges, bölcs fejedelmet!...

*

Annak idején íródott e lapban egy kegyetlen hangú kis hír. Arról szólott, hogy a perzsa sah Európába készül, s e célból töméntelen mennyiségű rendjelet készíttetett. S úgy szólott a hír, hogy mivel vagyunk mi különbek a kongói vadaknál? Ezeket néhány üveg kalárissal meg lehet nyerni. Minket pedig egy rendjel a boldogság kéjével tölt el.

Úgy mondják, hogy távozóban még sok nevet jegyzett ceruzájával a mandzsettájára a sah. Ezek még mind rendjelet fognak kapni.

Ha ez igaz: Magyarországon a perctől fogva becsülete lesz a piszkos mandzsettának.

*

Lesz képkiállításunk. Megcsinálták a Szigligeti Társaság téli programját. Megnyílik az első téli szezon. Soha ilyen fellendülést! Soha ilyen vágyakozást a szellemi derelyék után!

A képírásból eddigelé az Etsedy atelier-vel szerepeltünk. Az irodalmiakat nem bántom. Saját fészek. A színház-odüssze[á]ját ismerjük. És most egyszerre hol tartunk!

Most már egyéb nem kell, mint -

1.) Műbarát, ki a képkiállításba megváltja a jegyét.

2.) Irodalombarát, ki könyvet vesz és főképpen olvas.

3.) Színházlátogató, ki némileg a színdarabért megy el a színházba...

*

Csodálatos város ez a Nagyvárad!... Ma például határozott, s legalábbis negyvenegy fokos lázban volt. Úgy hírlett ugyanis, hogy a reggeli alföldi vonattal jön az első nagyváradi színtársulat.

Micsoda népvándorlás indult meg már a kora reggeli órákban az állomás felé.

Délben pedig olyan népes volt a korzó, mint csak este szokott. Látni akarta mindenki őket, akikért azért vágyakozunk csak, mert ismeretlenek.

Ám ők értenek a kíváncsiság felcsigázásához. Egyszerűen nem jöttek meg.

Filozófus ember hamar eljut gondolatban a túlsó oldalakra.

Nem lehetetlen, hogy a várva várt ők majd a távozáskor nem később, de hamarabb mennek egy vonattal. Ez persze csak a Nagyváradon örvendetesen megszaporodott, sőt "összeegyleteződött" filozófusok kedvéért jutott eszünkbe. Mi nem kívánjuk.

Szabadság 1900. szeptember 30.

288. A VÁLASZ

A pesti néppárti egyetemi ifjaknak megadta a választ a debreceni akadémiák ifjúsága. A válasz olyan, aminőt megérdemeltek: kérlelhetlen és kemény.

Toporzékol dühében persze az Alkotmány, s magában dühöng a többi többé-kevésbé néppárti lap. De ez mutatja igazán a debreceni állásfoglalás nagy jelentőségét. Debrecen ifjúsága méltó maradt a dicsőséges elődökhöz. Kinyilatkoztatta, hogy a magyar ifjúság nagyobb serege érett és hivatott a jövőre. Nem tévesztették meg tetszetős és üres jelszavak. Nem ült fel a gyűlölködő, önző butaság agitátorainak. Maradt az, ami a márciusi ifjúság volt: magyar és szabadelvű, lelkes és erős.

E válaszra, a debreceni impozáns tiltakozásra szükség volt. Nem lehet közönyös senki előtt milyen, mit cselekszik és mit akar a magyarság ifjúsága. Ők a nemzet jövője, ők a magyar társadalom leendő vezetői.

Szép és dicséretes volt a debreceni válasz. Klerikális gáncsok csak szebbé és dicséretesebbé teszik. Gúnyolódjanak csak, hogy Debrecen a Lipótvárossal ölelkezett össze. Hallgassák el, hogy a nagygyűlésen felekezeti különbség nélkül vett részt az ifjúság. Ne vegyék tudomásul, hogy a gyűlés szónokai közül kettő jó katolikus ifjú volt. Az efféle mesterkedések nem ártanak.

Az igazság az, hogy a debreceniek megmentették a magyar ifjúság becsületét, s megmutatták, hogy a magyar ifjúság nem szegődhetik fekete zászló alá.

Nagy eredmény ez. Dicséret adódjék érte!...

Szabadság 1900. október 2.

289. CSELÉDEK SORSA

Két öngyilkossági kísérlet

Az emberi elme gyönyörű szárnyalásokra képes. Az emberi fantázia felséges légvárakat alkotott már. Kiváltságos szellemek, világmegváltó, balga gondokon töprengők agyából kipattant már nem egy ige, amely testté válva, csakugyan megváltotta volna [a] világot.

És a gondolkozás és ítélet nélkül valók tömege, a vakok és a rosszakaratúak, a balgák és gonoszok sokszor elzúgták már, hogy testté vált az ige, hogy itt van az ígéret földje, hogy megvalósult például az az isteni fantom, amelynek egyenlőség a neve. Pedig csak az emberi eszmének gyönyörű szárnyalása, az emberi fantáziának felséges légvára ez az ideál.

Egyenlőség... Menjünk a cselédekhez, és kérdezzük meg őket, hogy van-e egyenlőség. Megszűnt-e a jobbágyság, a rabszolgaság. Az ő sorsuk, az ő nyomoruk, az ő jajszavuk hangosan fogja kiáltani, hogy a bérrabszolgaság nyomorultabb, gyötrőbb és lealázóbb, mint az a másik rabszolgaság, amelyről büszkén hirdetjük, hogy vége van.

Ha két szabad ember szerződésre lép úgy, hogy az egyik - a cseléd - adja a munkáját, a másik - a gazda - kialkudott, bár rendesen felháborítóan csekély bért fizet ezért, van-e joga azért az egyik szerződő félnek, ha kedve tartja, felpofoznia a másikat.

Nincs. Természetesen nincs. De azért gyakran felpofozza.

Van-e joga megrövidíteni? Természetesen nincs. De azért gyakran megrövidíti.

És a szerencsétlen felpofozott, megrövidített cseléd mit csináljon? Hiába megy akárhová - a gazdájának adnak igazat. (A kivételeknek, mint amilyen a nagyváradi esetben a rendőrség, az őket megillető tisztelet.)

*

Két cseléd akart ma meghalni Nagyváradon. Az egyiket felpofozták, a másikat megrövidítették. Fiatal csinos teremtés mind a kettő.

Azok közül való, akik elég szépnek találják a világot, akik érdemesnek találják élni. És akiknek nagyon el kell búsulniok, hogy az öngyilkosságra szánják magukat.

Az egyiknek Deák Júlia a neve. Tizennyolc éves. A gazdáját Schönbergnek hívják. - A gazdájának gyermekei is vannak, és az egyiket közülük ma összeszidta Deák Júlia. - Talán bosszantották, talán hírtelen haragú Deák Júlia - az bizonyos, hogy a gyereket összeszidta. Emlegette a "nyavalyát" is, amit nem kell tragikusan venni, mert hiszen mi parasztnépünk igen könnyen és gyakran minden határozott rosszakarat nélkül elmondja ezt a szitkot. De a gazdája tragikusan vette. És felpofozta Deák Júliát, alaposan felpofozta. Jobbról is, balról is, hatalmas csattogó ütésekkel, úgy hogy a kíváncsiak összefutottak a rút zaj hallatára.

Deák Júlia nagyon elkeseredett. A megbántott emberi méltóságérzet fellázadt benne. Istenem, hogy azok, akik pofon ütnek valakit, nem gondolják meg, mit tesznek: hiszen arcul ütni valakit, ez a legszörnyűbb megalázás, az emberi méltóságnak a leghallatlanabb megbecstelenítése.

Deák Júlia úgy látszik nem bízott abban, hogy a szégyenéért elégtételt szerezhet. Hisz elhatározta, hogy meghal.

Elszaladt Tóth Zsigmond üzletébe és egy üveg sósavat vett. Azután hazament és megitta.

A szörnyű méreg összeégette az egész belsejét, de a gyors orvosi segély megmentette őt. Nem fog ugyan meghalni, de szörnyű kínok között vergődik a Bihar megyei közkórház egyik termében Deák Júlia: akit pofon ütöttek, és aki ezért meg akart halni...

*

A másikat Erdélyi Teréznek hívják. Erdélyi Teréz szintén fiatal. - Tizennyolc éves. És Erdélyi Teréz is meg akart halni.

Rövid idővel ezelőtt Hann Lajosnál szolgált Erdélyi Teréz. Itt, amint ő mondja, rendes időben felmondott, és elszegődött máshová. Amikor pedig el akart menni, akkor azt mondta neki Hann Lajos, hogy nem ereszti el, mert nem mondott fel rendes időben. De ha mégis el akar menni, fűzte hozzá a nagylelkű férfiú, fizessen neki három forintot, és akkor elbocsátja.

Tudnivaló, hogy három forint volt Erdélyi Teréznek a félhavi fizetése. Egy teljes fél hónapig kellett Erdélyi Teréznek futkosnia, engedelmeskedni a parancsnak, végezni terhes, fárasztó, megalázó munkát, hogy három forintot kapjon.

És Erdélyi Teréz kifizette a három forintot, vagy azért, mert pontosan ott akart lenni, ahová beszegődött, vagy azért - és ez a valószínűbb -, hogy elmehessen Hann Lajostól.

Kifizette a három forintot. De azután búsult azon, hogy őtőle igazságtalanul elvették azt a pénzt, amelyért egy fél hónapig dolgozott. Reménysége úgy látszik nem volt arra, hogy a pénzt visszakapja - kiment hát ma délelőtt a vasúti vashídhoz, és belevetette magát a vízbe. Előbb az volt a szándéka, hogy a vonat elé fekszik, de a vonat szerencsére előbb robogott el, mint hogy ő odaért.

A vízből pedig kimentették. Fuldoklott már és elvesztette az eszméletét, amikor Deák János és Lengyel József, két derék fiatalember, kimentette a vízből.

A szerencsétlen leányt elvitték a rendőrségre, ahol Gerő főkapitány előtt elpanaszolta a baját. A főkapitány azután megvigasztalta: megígérte neki, hogy ha a három forint nem járt jogosan a volt gazdájának, akkor visszakapja.

A kétségbeesett lánynak egyébként most már nincs semmi baja.

Szabadság 1900. október 5.

290. A DEBRECENI HATÁROZAT ÉS A NAGYVÁRADI JOGÁSZOK

Úgy értesülünk, hogy a debreceni ifjúság határozata pár nap múlva megérkezik a nagyváradi jogakadémia ifjúságához, avval a kéréssel, hogy a határozathoz a nagyváradi jogászok is csatlakozzanak.

Az okok, amik a debreceni ifjúság megnyilatkozását szülték, ismeretesek. A budapesti egyetemi ifjúság vezetőit behálózták holmi politikai szélhámosok, s ezeknek az úgynevezett vezetőknek sikerült félrevezetni, megmételyezni az ifjúságnak egy igen nagy részét. Ezek az úgynevezett vezetők is csak részben behálózottak. Többségük tudatosan cselekedett. Már ifjan megromolva kiszámítottan dobták be magukat a szennyes árba. A stréberkedés, az érvényesülni akarás azt súgta tán nekik, hogy a jelen olyan korszakot ígér, melyben az ész és becsület nem érvényesülhet. Így lettek azok, amik. Néppártiak vagy antiszemiták, a név mellékes.

Mit tart a nagyváradi jogakadémia ifjúsága a pesti egyetemi ifjúság jelenlegi vezetőiről, ezt kérdi meg a debreceni határozat, amiről még valamit el kell mondani.

A néppárti sajtó abban mesterkedett először, hogy a pesti egyetemi ifjúság bornírt csapatának győzelméből az ország ifjúságának állásfoglalására következtessen. Nem sikerült. A vidéki akadémiák ifjúsága már pár év óta harcol a fővárosi pestis ellen. Itt, vidéken az ifjúságban nincsenek százas falankszok. Az ifjúságnak szerep jut a társadalmi életben is. Az egyéniség itt jobban fejlődhetik. Itt nincsenek összeverődött eszmenélküli, jámbor tömegek, melyeket pár szájas, ifjú stréber vezethet. Az ifjúság itt érettebb, józanabb, elfogulatlanabb. Emlékezzenek csak vissza a nagyváradi joghallgatók a tavalyi debreceni kongresszusra. A vidék ifjúsága egy emberként utasította vissza a pesti zöld lovagok éretlen maszlagát!...

Mikor most a debreceni ifjúság impozáns módon adta meg a választ nekik: a néppárti sajtó új és aljas mesterkedésbe kezdett. Antikatolikusnak akarta feltüntetni a debreceni akciót. Ez a gyalázatosság méltó a néppárt tagjaihoz. Így akartak viszályt kelteni a vidéki ifjúságban, így akarták megbénítani annak egységes működését. A machináció nem sikerült. Debrecenben egyetlen felekezeti hang nem hallatszott. A nagygyűlésen az összes katolikus hallgatók lelkesen tapsoltak a magyar ifjúság tradícióihoz méltó határozathoz.

Kérve-kérjük a nagyváradi jogakadémia ifjúságát: legyen méltó magához, a vidék erős ifjúságához. Ne engedjen magához férkőzni hazug prófétákat. Ne feledje el, hogy itt, Biharban csak egy hitvallás lehet: a szabadelvűség. Ennek a hitvallásnak kik lehetnének a legdicsőségesebb hitvallói, mint az ifjúság. Itt, Biharban a szabadelvűségért harcoltak a katolikus Beöthyek és a református Tiszák. Itt vallásáért ember embert nem gyűlölt. Magyarország és haladás: ez volt itt a zászlóra írva mindig!... Ne feledje el ezt a nagyváradi akadémia ifjúsága. Ne feledje el fiatal, szimpatikus elnöke. Legyen hű a múlthoz, s adjon reményt a jövőre. Pár nap múlva itt lesz a debreceniek határozata!...

Szabadság 1900. október 5.

ae.

291. EGY KÉNYES KÉRDÉS

Farkas Izidor úr, a színügyi bizottság tagja, kényes kérdéssel hozakodott elő a mai bizottsági ülésen. Mivel pedig - miszerintünk - a kényes kérdések nem arra valók, hogy elhallgassuk, hanem hogy elbánjunk velük: mi hozzá merünk szólni a Farkas Izidor úr kényes kérdéséhez.

Farkas Izidor úr nem akar egyebet, mint hogy a színügyi bizottság akadályozza meg, hogy a színház földszinti helyeire vagy a páholyokra az alsóbb- és felsőbbrendű demimonde-ok válthassanak jegyet. Jól értsük meg. Nemcsak azok, kik barátságos összeköttetést tartanak fenn Nagyvárad törvényhatósági város rendőrségével, de azok sem, kik a rendőrségi érintkezések kizárásával lettek híresekké. Szóval azok a hölgyek sem, akik - hogy úgy mondjuk - a demimonde magasabb stílű hősnői.

Farkas Izidor úr indítványát nem fogadták ám olyan szimpátiával, mint azt a mi nagyon kisvárosias s kissé nagyképűsködő felfogásunktól várni lehetne. Dési Géza dr. szintén színügyi bizottsági tag, erős szavakban tiltakozott az egyéni jogoknak ilyen kényelmes elkótyavetyélése ellen.

Rimler Károly főkapitány pedig a rendőrség diszkréciójára kéri bízni az ügy lebonyolítását.

Hát a mi véleményünk ezek közül: egyik sem. Ám a Farkas Izidoré legkevésbé. Mi disztingválnónk. A rendőrség diszkrét eljárására bíznók azokat, akik különben is összeköttetésben vannak a rendőrséggel. De ezeket sem feltétlenül. Tessék velük közölni, hogy hova válthatnak jegyet. Ezt sem azért, mert talán előtolakodásuk sértené a tisztességről magasabb fogalmakat alkotó, úgynevezett társaságbeli egyéneket, de mert ezeket a páriákat minden lépésökben megrendszabályozzák: veszélyes volna hát a színházi látogatásukra teljes szabadságot adni nekik. Ezért van szükség a rendőrségi diszkrécióra, nem másért.

Az úgynevezett nagyobb demimonde-okról pedig szó ne essék. Brutalitás volna, ha az alsóbbrendű hivatásosokkal soroznók össze őket. De még így sem gátolhatnók meg a kényük-kedvük szerinti színházlátogatásban. Egyszerűen azért, mert ők megrendszabályozva - mint amazok - nincsenek, és nem is lehetnek. Elképzelhetetlen botrányok származhatnak abból, ha mi rendőrségi diszkrécióra bízzuk a megítélését, kik járhatnak a színházba!

Végül röviden még egyet. A társaságbelieket sem zavarhatja a demimonde-ok társasága. A legelemibb szabálya az a társaságnak, hogy azt ismerjük meg, akit akarunk, s akit nem ismerünk, az nem létezik! Sapienti sat...

Szabadság 1900. október 6.

ae.

292. HÉTRŐL HÉTRE

Ahogy nyargalunk, rohanunk el mind messzebb a múltból: az emlékezni tudást egészen elfeledjük. Nem értjük, nem akarjuk érteni az élet régebbi erőit, mik valaha embermilliókat mozgattak. Isteni álmokat kikacagunk, szent tüzeken csodálkozunk, felséges emlékezéseken megütődünk. A holnapra sem licitálunk, de a tegnaphoz éppen nincs közünk. Nem vagyunk elég egészségesek az összefoglaló gondolatokra. Tudatosan hazudnak a poéták, hogy mítosz lesz a múltból. Nem lesz mítosz. Minekünk a mesék nem kellenek. Mi analizálunk, tépelődünk, viaskodunk. De mindig csak a mán. Történeteket már íróemberek sem írnak. A mi történeteink reportok, egy fél órára szánvák. Bizony elfeledtük, bizony nem értjük az aradi tizenhármat sem. Ha ünnepet ülünk értük, magunkat ünnepeljük s a mát. A nagyhangú hírlapokban sincs egy őszinte szó. Robot, robot, keserves robot. Hiába tagadnók, így van. Meg fog bennünket vetni egy eljövendő kor, mert nincs igazunk, ha ámítjuk is evvel magunkat. Az emberiség halad, és haladnia kell. S ami szép, dicső van az emberiség történetében, azt mind a szentséges őrület, a mámoros láz teremtette. Nem a mienkféle vegetáló önzés. Nem bizony...

*

Mi a máért élünk. Aki megérti s kihasználja ezt a bűnt: igen előre juthat. Soha még a siker olyan szent nem volt, mint most. Ezt is tagadjuk. Persze hiába. De meg nem is tagadjuk. A levegőt is elárasztotta ez a bűn. Megmételyezte a leglágyabb, legalaktalanabb lelkeket is. Meg az ifjakat, kik őrizői, baktériumtelepei voltak a legszebb betegségnek, a lelkesedésnek.

Az egyetemi ifjúság néppártisága egyszerűen megérthető. Ez antiszemita ifjak szeretik magukat. Felmondták a baktériumtelep szerepét. Ők bizony nem lelkesednek. Ők érvényesülni akarnak mindenáron, s élni a kor parancsa szerint. Legyen nyugodt a tisztelt közönség, ha a jövő a radikalizmusé volna, lennének ők szívesen radikálisok is...

*

Nem érdekes, csak tanulságos, hogy a klerikális érdekek nagyváradi lapja máról holnapra lett nyíltan néppártivá és antiszemitává. Mikor megindult, óvatosságra intették, s joggal. S ha most eldobta az óvatosságot, azt jelenti, hogy szerkesztői szerint ma már nincs szükség az óvatosságra... Hát eddig sem volt szükség. Mi azt kívánjuk, hogy ellenségeink az arcukat mutassák. A kis nagyváradi néppárti hadakozótól nem félünk. Éppen azért, mert megmutatja a fegyvereit. Klasszikus hasonlattal: Don Quijotétól nem félünk. Ám ők inkább a Szultán Rettenetes basái. Igen mulatságosak. Kár, hogy az operettet hamar megunja az ember...

*

A settenkedő ellenféltől lehet tartani. Vannak a közvéleménynek olyan kedves orgánumai, amelyek mimóza érzékenységgel bírnak. Rájuk fúj egy hecckáplán: rögtön feketék. Egy kálvinista előfizető le akar mondani: protestáns barátok. Sok a zsidó hirdető: lelkes liberálisok. Ha akarom, vemhes, ha akarom, nem vemhes. - Ezekkel már bajos elbánni. Mert ezek óvatosak. Olyanok, amilyenek akarnak. Egy vigasztaló van e kis mimózákkal szemben. Hogy senki sem hisz nekik.

*

Hát itt vannak a színészek. Jóízlésű emberek, mert türelmesen várják, míg sor kerül rájuk. Mintha itt sem lennének, egész helyesen elvonultak.

Így van ez jól. A színészé a színpad. Eladták neki céljaikat, magukat, idegeiket.

Nekik az az igazi világ. A "társas lény" színészről azt tartjuk, hogy lehet ügyes ember, de művész nem. Nem szeretjük, de megbecsüljük azt a színészt, ki azt tartja magáról, hogy ő lehet arisztokrata. Aki úgy beszél más emberfiáról: közönségbeli. Helyes ez. A színész tartsa magát a színpadhoz, s ne lássa meg sem ott, sem másutt a közönséget. A színésznő éppen ne. Az a színésznő, amely már-már típussá lesz a magyar színpadon, nem művésznő. Egy hölgy csak, kinek hasznos a színpad...

Szabadság 1900. október 7.

293. ÜNNEP ÉS BANKETT

Egész város a legújabb botrányról beszél. Arról tudniillik, hogy a színház megnyitása napján két bankett lesz: a hivatalos és a színtársulaté. Ez a legújabb botrány, s mikor a botrány szót használjuk: nem akar ez kritika lenni senkire. Nem kutatjuk, hogy ki a hibás, és kinek van igaza. De hogy az ünneprontásra alaposak a kilátásaink: ez botrány.

És eszünkbe jut ismét valami. Amiről már régen gondolkozunk, s amit már meg is írtunk vagy kétszer. Az jut eszünkbe, hogy mi, híres bankettrendező magyarok, sohasem ünnepet ünnepelünk, hanem ünnepeltetjük magunkat. Az ambiciózus felső gimnazistát, aki március 15-én a 119 Ábrányi-óda valamelyikét szavalja, s nem az ihleti meg, hogy ő mint a dicső márciusi ifjak utódja fiatal szívének lelkesedésével fogja elragadni a fásult öreg szíveket. Nem ez. De arra gondol, hogy kilép a nyilvánosság elé, szerepelni fog, feltűnik, meggratulálják az édesapját, ismerni fogják. Szóval célja, ihlete a legtöbbször csak az, strébolva kezdje meg a mai érvényesülés legbiztosabb útját: az ismeretszerzést és a mindig és minden áron való szereplést...

A tejfeles szájú gimnazistától milyen szédületes fejlődés van a közéleti öreg rókáig!... A felnőttek példáján okulgató gimnazista gyereknek még legalább van egy percnyi ünnepi hangulata. Az öregek már ezen is túl vannak. Szabadságharcunk nagy napjainak évfordulóit gyakorta rángatják elő titulus bibendi és orandi végett. Ám ünnepük tartalmatlan és lelketlen. A rendező és szónokoló urak magukat ünneplik... Hány esetet tudunk Budapesten, hogy szabadságharci évforduló ünnepségére elfeledték meghívni a nagy idők agg harcosait. Ez mutatja, hogy ünnepük hazug és lelketlen volt. A mi ünnepeinken mindent ünnepelnek, csak azt nem, amit ünnepelni hirdetnek!...

Nincs érzékünk a múlt iránt. Nincsenek ideáljaink. Nincsen lelkesedésünk. Nincs - őszinteségünk. Hiúk vagyunk, áltatók. Még az érvényesülni törekvés sem akarat minálunk, csak: strébolás...

...Mindezek régi impresszióink. Nem a színház megnyitására, nem is a készülő botrányra vonatkoznak. Azt hisszük, még ezt meg lehet akadályozni. Aminthogy tartozunk is megakadályozni. Ez az incidens csak alkalmat adott régi igazságok elmondására...

Szabadság 1900. október 10.

ae.

294. A SZÍNHÁZ

Hogyis kéne csak kezdenem? Ilyenformán talán:

- Hölgyeim és uraim, én eddig nagy csalódásban éltem. A színház nem színház. A primadonna nem primadonna. A betű nem betű. S én nem vagyok én. Így kell lenni...

Én erre nem is most jöttem rá. Érdekes dolog ez. Az embernek vannak régi igazságai, de azért olyan gyámoltalan, akárhogy is erősködik, nem meri kimondani. Ezért is nem vagyok én én...

Hát ilyen régi igazság a színházé is. Én ismerem, más is ismeri. Ott éltem volt köztük néhány évekig. Láttam, hallottam, és most mégis meg vagyok rökönyödve:

- A színház, nem színház. A primadonna, nem primadonna. A betű, nem betű. S én nem vagyok - én...

Mert olvasták önök is a lapokat. Egyelőre csak a sah úrról. A színház nem színház, s a gyér bajuszú, gethes sahnak minden nőnemű színész illegette magát a színpadon. S a bébé arcú, karcsú konzervatorista hölgyek egymást majd letaposták nagy erőlködésben a szemközti páholyban. S a népszínházi énekkar nőtagjai legbokrabb és legugróbb szoknyáikat öltötték magukra, mikor a gyémántos sah-in-sah énekelni hívta meg őket. A többit is olvasták. Hála a modern kor vívmányainak: önök már reggel olvashatják, ha este tíz órakor megcsípi a szobaleány arcát egy egzotikus fejedelem.

- A sah nem sah. Én nem vagyok én.

Ha én a sahnak lennék: őszinte sah lennék. Szólanék a vendéglátó nagy uraknak ígyen:

- Nyugati barmok, mégsem vagytok olyan barmok, mint én hittem. Ismeritek, művelitek a szépet. Művelitek a költészetet is. Vámbéry ugyan nem Firduszi, de elég méltóságos. Zeneszerzőitek pedig kissé útonállók. Mindegy. Egyben megelőztetek. Megcsináltátok a paradicsomot - hurikkal. Ez igen szép. Nyugati barbárok, nagy huncfutok vagytok, nagy csintalanok. De okosak. Allah rendelte el, hogy imádjátok a nőket. És ti csináltatok színházakat...

Így kéne dicsérni bennünket a sah úrnak...

Én pedig csak annyit tudok:

- A színház nem színház. A primadonna nem primadonna; a sah nem őszinte. Mi meg éppenséggel bolondítjuk egymást...

Szabadság 1900. október 11.

ae.

295. A DEBRECENI JAVASLAT A NAGYVÁRADI JOGAKADÉMIÁN

A debreceni akadémiák ifjúságának ismert határozata a budapesti egyetemi ifjúság klerikális néppárti heccelődéseivel szemben, mint azt már megírtuk, megérkezett a nagyváradi jogakadémia ifjúságához.

Pár nap óta egyébről sincs szó a nagyváradi jogászok közt, mint a határozatról. S amit nem hittünk, nem akartunk hinni: azt halljuk, hogy a nagyváradi jogakadémián egy párt formálódott, mely a debreceni határozat felett való napirendre térés érdekében agitál.

Hogy ez az esetleges napirendre térés mit jelent, felesleges magyarázni. Többet annál, mintha megbotránkoznának a határozaton, mintha bizalmat szavaznának az egyetem néppárti ficsúrainak.

Tudvalevő, hogy a debreceni határozatot nem egy vagy két ifjúsági társulat vagy egyesület hozta.

Az egész ifjúság nyilatkozott meg a határozatban. Az ifjúság szabad, nagy gyülekezése adta meg neki a szankciót.

Csakis így impozáns egy nagy jelentőségű ügyben bárminemű állásfoglalás. Egyébként is az ifjúsági egyletek mindenikének határozott hivatásuk és céljaik vannak. Ezek az egyletek semmiképpen bele nem vonhatók hivatásuktól, céljaiktól eltérítő akciókba.

A nagyváradi ifjúság egy tekintélyes zöme azt várta, és méltán várhatta, hogy a debreceni határozat felett is ifjúsági gyűlés fog határozni. Hogy történt, s mi okból - nem kutatjuk, a faktum az, hogy a debreceni ifjúság határozata felett nem az ifjúság, hanem az ifjúsági olvasóegylet fog határozni.

A határozat még e módjának sem akarunk elébe vágni. Legfeljebb annyit mondhatunk, hogy az olvasóegylet döntése akármilyen lesz: nem az ifjúságé, csak az olvasóegylet tagjaié.

És még valamit. A magyar ifjúság soha ravaszul óvatos, kiszámítottan meleg vagy hideg, parlamentírozó nem volt soha. Ne legyen soha. Ha a nagyváradi ifjúság olvasóegyesületének tagjai nem helyeslik a debreceni határozatot: mondják ki nyíltan.

Még a néppártiság vádja is könnyebb a gyávaságnál.

Várjuk hát az olvasóegyesület - nem az ifjúság - mai határozatát, s még mindig azt akarjuk hinni, hogy múltkori szavaink nem hangzottak el hiába, s a magyar ifjúsághoz méltó, józan és liberális lesz. Meglátjuk...

Szabadság 1900. október 12.