Balassi Bálint 
összes költeményei

(1554-1594)

TARTALOM

VERSEK
ELSŐ 
AENIGMA
MÁSODIK 
KRISTINA NEVÉRE
HARMADIK
NEGYEDIK
ÖTÖDIK
HATODIK 
BEBEK JUDIT NEVÉRE
HETEDIK 
MORGAI KATA NEVÉRE
NYOLCADIK
KILENCEDIK 
KIT AZ SZERETŐJÉVEL VALÓ HARAGJÁBAN SZERZETT
TIZEDIK 
KIBEN AZ SZERETŐJE HÁLÁDATLANSÁGA ÉS KEMÉNSÉGE FELŐL PANASZOLKODIK
TIZENEGYEDIK 
BORIVÓKNAK VALÓ 
IN LAUDEM VERNI TEMPORIS
[TIZENKETTŐDIK] DECIMA SECUNDA 
EJUSDEM GENERIS
TIZENHARMADIK 
KIT EGY SZÉP LEÁNY NEVÉVEL SZERZETT
[TIZENNEGYEDIK] DECIMUS QUARTUS 
BORBÁLA NEVÉRE
TIZENÖTÖDIK 
AD APES
TIZENHATODIK 
IN SOMNIUM EXTRA
TIZENHETEDIK 
KIBEN ANNAK ÁDJA OKÁT, HOGY ÉL, NOHA A LÉLEK A SZERELMESÉHEZ ELSZÖKÖTT TŐLE
TIZENNYOLCADIK 
KIBEN ÖRÜL, HOGY MEGSZABADULT AZ SZERELEMTŐL
TIZENKILENCEDIK 
TITKOS SZERELMÉRŐL SZERZETTE
HUSZADIK 
SOMNIUM PROPONIT
HUSZONEGYEDIK
HUSZONKETTŐDIK 
KIT EGY NÁSFA FELETT KÜLDÖTT VOLT SZERETŐJÉNEK, KIRE PELIKÁN MADÁR VOLT FELJEGYEZVE
HUSZONHARMADIK
[HUSZONNEGYEDIK] POEMA VIGESIMUM QUARTUM 
KIT EGY BOKRÉTÁRÓL SZERZETT
[HUSZONÖTÖDIK] VIGESIMUM QUINTUM 
LOSONCZY ANNA NEVÉRE
[HUSZONHATODIK] VIGESIMUM SEXTUM 
MAGIS DOCTE QUAM AMATORIE, MAGISQUE MUSIS QUAM VENERI CANITUR, 
KIT EGY GYÉMÁNTKERESZT MELLETT KÜLDÖTT VOLT A SZERETŐJÉNEK
HUSZONHETEDIK 
ANNA NEVÉRE KIBEN A SZERETŐJE OK NÉLKÜL VALÓ HARAGJA ÉS GYANÚSÁGA FELŐL ÍR
HUSZONNYOLCADIK 
EGY TÖRÖK ÉNEK: “BEN SEYRANA GIDER IKEN”
[HUSZONKILENCEDIK] 
VIGESIMUM NONUM CARMEN TENUI NEC PINGUI MINERVA COMPOSITUM
HARMINCADIK
HARMINCEGYEDIK
HARMINCKETTŐDIK 
EGY LENGYEL ÉNEK
HARMINCHARMADIK 
KIBEN BŰNE BOCSÁNATÁÉRT KÖNYÖRGETT AKKOR, HOGY HÁZASODNI SZÁNDÉKOZOTT
HARMINCNEGYEDIK 
EZT AKKOR SZERZETTE, HOGY AZ FELESÉGE IDEGENSÉGÉT ÉS HAMISSÁGÁT ESZÉBE 
KEZDTE VENNI, KIN ELKESEREDVÉN S JUTVÁN ANNAK AZ SZERELMESÉNEK IGAZSÁGA ESZÉBE, 
AKIT OK NÉLKÜL BOLONDUL ELHAGYOTT VOLT FELESÉGEÉRT, ÚGY SZEREZETTE EZT
HARMINCÖTÖDIK 
EZT AKKOR SZERZETTE, HOGY AZ Ő FELESÉGE IDEGENSÉGE MIATT AZ RÉGI SZERETŐJÉN 
KEZDETT SZÍVÉBEN MEGINDULNI
HARMINCHATODIK 
KÍVÁNSÁGA SZERINT CSELEKESZIK (TUDNIILLIK EGY IGEN-IGEN SZÉP KEGYEST [ÍGÉR]), 
OKÁT JELENTI VENUS ANNAK IS, MIÉRT ÁROLTA EL AZ FELESÉGE
HARMINCHETEDIK 
EZT AKKOR SZERZETTE, MIKOR AZ FELESÉGÉTŐL ELVÁLT; KIBEN EMLÉKEZTETI 
CUPIDÓT ARRA, AMIT VENUS ŐÁLTALA FOGADOTT NÉKI, HA FELESÉGÉTŐL BÉKÉVEL ELVÁLIK, 
KIRE MEGFELEL CUPIDO, JULIÁT MUTATVÁN S DICSÉRVÉN NÉKI
HARMINCNYOLCADIK 
IMMÁR HOGY AZ CUPIDO MUTATÁSÁRA MEGSALDÍTJA JULIÁT, AZFELÉ MÉGYEN, KIT SZINTE 
EGY KAPUKÖZBEN TALÁL ELŐ, S KÖZÖL ÍGY SZÓL
HARMINCKILENCEDIK 
HOGY JULIÁRA TALÁLA, ÍGY KÖSZÖNE NÉKI
NEGYVENEDIK 
CUPIDÓNAK VALÓ KÖNYÖRGÉS, OKUL ELŐHOZVÁN AZ SALAMANDRA PÉLDÁJÁT, AZT, 
HOGY VAGY LÉSZEN ŐHOZZÁ JÓ VALAHA, VAGY SEM, DE MINT AZ SALAMANDRA TŰZ KÍVÜL, 
Ő SEM ÉLHET SOHA AZ JULIA SZERELME NÉLKÜL
NEGYVENEGYEDIK 
DE JULIA VENANTE: A JULIA VADÁSZATJÁRÓL, KIT ÍRVA KÜLDÖTT VOLT JULIÁNAK
NEGYVENKETTŐDIK 
INVENTIO POETICA, AZT ÍRJA MEG, MINT VESZETT ÖSZVE JULIA CUPIDÓVAL
NEGYVENHARMADIK 
A FÜLEMILÉNEK SZÓL
NEGYVENNEGYEDIK 
INVENTIO POETICA: GRUES ALLOQUITUR, 
A DARVAKNAK SZÓL
NEGYVENÖTÖDIK 
DIALOGUS, KIBEN AZT BESZÉLI EGY BARÁTJÁVAL A MAGA SZERELMÉRŐL
NEGYVENHATODIK 
AZ DOBÓ JAKAB ÉNEKE, AZ “MÁR SZINTÉN AZ IDŐ VALA KINYÍLÁSBAN” ELLEN SZERZETT ÉNEK
NEGYVENHETEDIK 
ITEM INVENTIO POETICA: AZ Ő SZERELMÉNEK ÖRÖK ÉS MARADANDÓ VOLTÁRÓL
NEGYVENNYOLCADIK 
HOGY JULIÁNAK, S NEM AZ SZERELEMNEK ADTA MEG MAGÁT
NEGYVENKILENCEDIK 
SOKFÉLE DOLGOKHOZ HASONLÍTJA MAGÁT ÉS A SZERELMET; 
EZT JOBB RÉSZINT NÉMETBŐL FORDÍTOTTA MEG
ÖTVENEDIK 
JULIÁT HASONLÍTJA A SZERELEMHEZ, MELY HASONLATOSSÁGOT A JULIA DICSÉRETÉN KEZD EL
ÖTVENEGYEDIK 
HOGY NYERTE EL JULIA A CUPIDO NYILÁT, ÍJÁT S HOL VISELI, AZT ÍRJA MEG, 
KÖNYÖRÖGVÉN AZ VÉGÉBEN ITT IS AZ JULIÁNAK
ÖTVENKETTŐDIK 
KIBEN MOROG CUPIDÓRA, HOGY CSAK ÍGÉRTE, S NEM ÁDJA MEG JULIÁT
ÖTVENHARMADIK 
AZ HÉT PLÁNÉTÁKHOZ HASONLÍTJA JULIÁT SIBI CANIT ET MUSIS
ÖTVENNEGYEDIK 
DIALOGUS, KIBEN ÚTON JÁRVÁN AZ VERSSZERZŐ BESZÉL ECHÓVAL. 
DE EZT NEM ÉRTHETI JÓL MEG AZ, AKI NEM TUDJA, MICSODA AZ ECHO
ÖTVENÖTÖDIK 
MINDEZEKRE IS A VERSSZERZŐ TALÁLMÁNYOKRA, KIKET A KÖNYÖRGÉSE 
UTÁN IDE ÍRT, MIDŐN JULIÁTÓL SEM IZENETBE, SEM LEVÉLBE SEMMI VÁLASZT 
NEM VEHETNE, BÚSUL MAGÁBAN, ÉS SÁPOLÓDVÁN AZON, HOGY MENEKEDHESSÉK 
MEG JULIA HASZONTALAN SZERELMÉTŐL, CUPIDO TANÁCSOT ÁD NÉKI
ÖTVENHATODIK 
KIBEN CSAK AZON KÖNYÖRÖG, LÁTVÁN, HOGY SEMMI VÁLASZT NEM VEHET TŐLE, 
HOGY OTTAN CSAK NE FELEDKEZZÉK EL RÓLA
ÖTVENHETEDIK 
FRUSTRA OMNIBUS RATIONIBUS INCENDENDAE JULIAE TENTATIS ARDENTISSIMA PRECATIONE 
EAM IN SUI AMOREM ALICERE CONATUR VARIIS AD PERSUADENDUME XEMPLIS ALLATIS
ÖTVENNYOLCADIK 
VIDENS JULIAM NEC ORATIONE NEC RATIONE IN SUI AMOREM INFLAMMARI POSSE, 
QUESTUBUS MISER CAELUM, TERRAS ET MARIA IMPLET, POLLICENS INDIGNABUNDUS 
SE NULLUM CARMEN JULIAE GRATIA DEINCEPS CANTATURUM
ÖTVENKILENCEDIK 
KÖVETKEZIK MÁS: ZSÓFI NEVÉRE
HATVANODIK 
BÉCSI ZSUZSÁNNÁRÓL S ANNA-MÁRIÁRÓL SZERZETTE
HATVANEGYEDIK 
EGY KATONAÉNEK, IN LAUDEM CONFINIORUM
[HATVANKETTŐDIK] 
AMATORUM CARMEN DE VIRGINE MARGARETA
[HATVANHARMADIK] 
COLLOQUIM OCTO VIATORUM ET DEAE ECHO VOCATAE
[HATVANNEGYEDIK] A
NIMUM INGRATITUDINEA MATAE MAERENTEM IPSEMET SOLATUR
[HATVANÖTÖDIK] 
SZARÁNDOKNAK VAGY BUJDOSÓNAK VALÓ ÉNEK
[HATVANHATODIK] 
VALEDICIT PATRIAE, ANICIS IISQUE OMNIBUS QUAE HABUIT CARISSIMA
VALAHÁNY TÖRÖK BEJT, KIT MAGYAR NYELVRE FORDÍTOTTAK
CÉLIA-VERSEK
[ELSŐ]
[MÁSODIK] 
UGYANAKKOR, HOGY MEGKEDVELI CÉLIÁT, EKKÉPPEN KÖNYÖRÖG MINDJÁRT NÉKI, 
HOGY KEGYES SZEMEIT REÁ VETVÉN, VÉGYE BÉ SZERELMÉBEN S VIDÁM JÓ KEDVÉBEN
HARMADIK 
KIBEN KÖSZÖNI CUPIDÓNAK HOZZÁ VALÓ KEGYELMÉT, TUDNIILLIK HOGY CÉLIÁT 
SZERELMÉRE FELGERJESZTETTE, S KEZÉBEN ADTA
NEGYEDIK 
KIBEN AZ CÉLIA FEREDÉSÉNEK MÓDJÁT ÍRJA MEG, ANNAK FELETTE PENIG TERMETÉRŐL, 
MAGA VISELÉSÉRŐL ÉS SZÉPSÉGÉRŐL IS SZÓL
ÖTÖDIK 
KIBEN AZ CÉLIA SZERELMÉÉRT VALÓ GYÖTRELMÉRŐL SZÓL, HASONLÍTVÁN 
AZ SZERELMET HOL MALOMHOZ S HOL HARANGHOZ
HATODIK 
KIBEN AZ SZERETŐJÉTŐL VALÓ ELVÁLTÁN KESEREG, FÉLTVÉN, ÉS ITT AZ LELKÉHEZ IS HASONLÍTJA
HETEDIK 
KIBEN AZ KESERGŐ CÉLIÁRÓL ÍR
NYOLCADIK 
KIBEN A MAGA OK NÉLKÜL VALÓ GYANÚSÁGÁBAN BÁNKÓDIK
KILENCEDIK 
KIBEN JULIÁHOZ HASONLÍTJA CÉLIÁT MINDEN ÁLLAPATJÁBAN, CUPIDÓVAL IS FEDDIK, 
HOGY (HOLOTT HAZÁJÁBÓL IS Ő KERGETTE KI) OTT SINCS NYUGALMA MIATTA
TIZEDIK 
KIT EGY CITERÁS LENGYEL LEÁNYRÓL SZERZETT
AZ CORTIGIANÁRÓL, HANNUSKA BUDOWSKIONKÁRÓL SZERZETT LATRIKÁNUS VERS
SAJÁT KEZŰ VERSFÜZÉR
AZ ERDÉLI ASSZONY KEZÉRŐL
AZ MAGA ELMÉJÉNEK GYORS VOLTÁRÓL AZ SZERELEM MIATT
AZ CÉLIA BÁNATJÁRÓL
BÁNJA, HOGY HAJNALBAN KELL AZ SZERELMESÉTŐL ELMENNI
FULVIÁRÓL
ENNÉHÁNY ISTENHEZ VALÓ ÉNEKEK, KIKET A PSALMUSOKBÓL IS, MAGÁTÚL IS SZERZETT
HYMNI TRES AD SACROSANCTAM TRINITATEM HYMNUS PRIMUS, AD DEUM PATREM, 
PRO LEVAMINE MALORUM
HYMNUS SECUNDUS 
Ad Deum filium, pro impetranda militari virtute,
HYMNUS TERTIUS 
Ad Spiritum Sanctum, pro felici conjugio
EGY KÖNYÖRGÉS. ÚJ
PSALMI 27. TRANSLATIO UNGARICO CARMINE JUXTA BUCHANANI PARAPHRASIN,
EX 54. PSA[LMO] DEUS, PER NOMEN TUUM SERVA ME ETC.
EX PSALMO 42.
PSALMUS 148.
EBBEN A NOÉ BÁRKÁJÁBÓL ELREPÜLT GALAMB ÁLLAPATJÁHOZ HASONLÍTVÁN ÁLLAPATJÁT, 
KÉRI ISTENT, HOGY ÉLETÉNEK SŰRŰ NAGY VESZÉLYIBEN ONTSA REÁ KEDVÉT, S ÁLDÁSÁNAK
BÁRKÁJÁBAN VALÓ BÉFOGADÁSÁVAL MENTSE MEG AZ SOK KÍSÉRTETTŐL FEJÉT
GYŰJTEMÉNYEN KÍVÜL FENNMARADT ISTENES ÉNEKEK
BALASSI BÁLINT NEVÉRE, MELYBEN KÖNYÖRÖG BŰNE BOCSÁNATJAÉRT, ÉS HÁLÁKAT IS ÁD, 
HOGY ISTENHEZ VALÓ MEGTÉRÉSE ÁLTAL KEDVET LELT ISTENNÉL; S AZÁLTAL AZ 
ÖRÖK KÁRHOZATTÓL MEGSZABADULT
MÉGIS BŐVEBB SZÓVAL KÉRLELI ISTENNEK HARAGJÁT
DEO, VITAE MORTISQUE ARBITRO
KÖNYÖRÖG ISTENNEK, HOGY BUJDOSÁSÁBAN VISELJE KEGYELMESEN GONDJÁT, 
S TERJESSZE IS REÁ ÚJOBB ÁLDÁSÁT
ADJ MÁR CSENDESSÉGET
HÁBORÚIT, SZÍVE FÁJDALMÁT SZÁMLÁLVÁN, KÉRI ISTENT, HOGY KÉTSÉGBEN 
ESÉSTŐL OLTALMAZZA
MÉGIS AZONRÓL
PSALMUS 51.
VERSTÖREDÉKEK
EGY VIRÁGÉNEK
EGY KÖNYÖRGÉS
VERSVÁLTOZATOK
BOCSÁSD MEG, ÚR ISTEN
EGY ÚTONJÁRÓ SZERZETTE ÉNEK
KÉTES HITELŰEK
ÍMÉ EZ SZÍVEMBE
VENUS ASSZONY UDVARÁTÓL ELVÁLT LEGÉNYNEK BÚCSÚZÓ ÉNEKE
VENUS CUPIDÓT KÜLDI ELVÁLT SZOLGÁJA UTÁN, KI ÁLTAL VISSZAHÍVATJA
PSALMUS 6.

VERSEK
ELSŐ
AENIGMA
Egy horvát virágének nótájára
1   Jelentem versben mesémet,
De elrejtem értelmemet;
Kérem édes szeretőmet,
Fejtse meg nékem ezeket:
2   Minap én úton jártomban,
Láték két hattyút egy tóban,
Hogy volna csendes úszásban
Együtt lassú ballagásban.
3   Gyakran egymásra tekintnek,
Kiről kitetszik szerelmek,
Egymáshoz való jó kedvek;
Hasonlók, mindketten szépek.
4   Hogy így együtt szerelmesen,
Ők úsznának szép csendesen,
Azonközben nagy sebesen,
Egy keselő csalárdképpen
5   Rájok menvén, az egyikét,
Körme között az szebbikét
Elkapá, foggatá szegént,
Mint szeretőt, kedve szerént.
6   Látván társa, bánatjában
Rív keserves kiáltásban,
Széllyel ballagván az tóban,
Nem tud, medgyen nagy bújában,
7   Mert látja társától váltát,
Látja maga özvegy voltát,
Bújában elszánta magát,
Óhajtja már csak halálát.

MÁSODIK
KRISTINA NEVÉRE
az Lucretia éneke nótájára
1   Cupido szívemben sok tüzes szikrákkal
	szerelmét most újítja,
Elmémben, mint várban vigyázó virrasztó,
	herdóját ő úgy mondja,
Tüntetvén előttem szép csillagom képét,
	vélem csak kívántatja.
2   Róla feledéken nem lehet víg szívem
	mert csak őtet óhajtja,
Mint esőt aszályban meghasadozott föld,
	őtet úgyan kívánja,
Tüzem enyhítője, bánatom vivője
	hogy csak ő már, azt vallja.
3   Immár őérette egyebek szerelme
	nálam mind semmié lött,
Mert szeme nyilával, nagy igazságával
	mint célt, éngem már meglőtt,
Bévett szerelmében, kivel mintha éngem
	ő úgyan idvözítött.
4   Siralmas nagy bánat különben nem bánthat,
	csak mikor őt nem látom,
Szép kertek tömlecnek akkoron tetszenek,
	víg ének is siralom,
Viszont mikor látom, vagy szavát hallhatom,
	nincsen semmi bánatom.
5   Törödelmes szívem édes leveliben
	szinte igaz úgy indul,
Régi betegségből mint támadott ember,
	újul rózsa szagátúl,
Vagy mint az régi rab szabadságnak örül,
	elszaladván fogságbúl.
6   Ínségéből immár mert engem ő kivett
	előbbi szerelmemnek,
Bús voltát szívemnek lengedező szele
	elverte jókedvének,
Búszerző szerelem már nem árthat nékem,
	mert oltalma fejemnek.
7   Nemrégen szép gyűrőt szerelmesem küldött,
	ki rubinttal mind rakva,
Egy szép drága gyémánt kellő kezéparánt
	vagyon közte foglalva,
Hozzám szerelemben tökéletes szíve
	is így vagyon kapcsolva.
8   Ajándékon viszont kiért hív szívemet
	én is néki mutattam,
Szorítva kit néki szerelemnek tüzes
	fogójában nyújtottam,
Fejemet, lelkemet, teljes életemet
	ajánlottam s vallottam,
9   Melyet szerelmesen és igen jó néven
	tőlem, rabjától elvett,
Édes hívségében, mint erős szekrénben
	bézárolván rekesztett,
Nagy igazságában, mint szép lágy ruhában
	tűrve kebelében tett.
10  Távol vagyon immár nagy keserűségem,
	gyönyörű én életem,
Mely szépek tavasszal sík mezők virággal,
	boldogsággal jókedvem
Azon módon rakva, nem győz örvendezni
	eleget szeretőmen.

HARMADIK
az Palkó nótájára
1   Eredj, édes gyűrőm, majd jutsz asszonyodhoz,
Ki viszen tégedet csókolni szájához,
Óh, hogy nékem ahhoz
Nem szabad most mennem, én vigasztalómhoz!
2   Mondd szolgálatomot őnéki én szómmal,
Kérjed, emlékezzék valaha felőlem,
Ne felejtsen éngem;
Lám, csak benne vagyon én gyönyörűségem!
3   Mint te burítva vagy fekete zománcban,
Így szívem is érte öltezett most gyászban,
Búskodik magában,
Hogy nem részesülhet ő nyájasságában.
4   Mint hogy te ékes vagy szép drága gyémánttal,
Így ő is mentől szebb kedves szép szavával,
Maga tartásával
Éngemet felgerjeszt rózsa orcájával.
5   Mint hogy gyémánt drágább és szebb minden kőnél,
Így ő is mentől szebb minden szép szüzeknél,
Szerelmes mindennél,
Egyéb szép személy is ő példájával él.
6   Járásban, ruhában csak őtet szemlélik,
Módjában asszonyok, lányok őtet nézik,
Formáját követik,
Beszédét, erkölcsét mindenek kedvelik.
7   Ez gyémánt mint fénlik, élete oly tiszta,
Alázatos lévén, vagyon bátorsága,
Mert bűn nem furdalja,
Fejér ruhájában, mint szép fejér páva.
8   Természetében is gyémánthoz hasonló,
Mint acéllal gyémánt hogy meg nem rontható,
Így ő sem hajlandó,
Tökéletes szívő, igen igazmondó.
9   Tudja ez világnak minden álnokságát,
Nem hiheti senki hízelkedő szavát,
Igen ója magát,
Vagyon okossága, jól rendeli dolgát.
10  Ezt megmondván néki, utolszor kérd erre,
Hogy miként az gyűrőt foglalták jól eszve,
Nincsen sohul vége,
Légyen így vég nélkül énhozzám szerelme.
11  Foglaljon engemet szinte úgy magához,
Miképpen ez gyűrőt foglalták gyémánthoz,
Ne hajoljon máshoz,
Légyen igaz hozzám, mint hív szolgájához!

NEGYEDIK
ugyanazon nótára
1   Bizonnyal esmérem rajtam most erejét,
Szívemben felgyúladt szerelemnek tüzét,
Sebesen égését,
Kit tűrök naponkint egy szép víg kegyesért.
2   Annak személyének drága ékessége,
Szabadságomot már magamtól elvette,
Rabságra vetette,
Kínlódom érette, vette is eszébe.
3   Látja szerelmemet, hozzá hívségemet,
Azt jelenti, hogy ő sem gyűlöl éngemet,
De azért éltemet
Szüntelen kínozza bűntelen fejemet.
4   Akaratomban ő semmit megmívelni
Nem akar énnékem semmiben engedni,
Sőt lelkem rontani
Igyekezik jó voltomért megútálni.
5   Semmi azért nékem világban már éltem,
Két szememnél több sincs, ki sirasson éngem,
Óh, én szegény fejem,
Magamot mint vesztém, mire juta ügyem!
6   Szívem nyughatatlan titkon ő magában,
Bú miatt gyötrődik, fárad bánatjában,
Nagy kínvallásában
Emésztetik, mint fa tűztűl sebes lángban.
7   Ím, sok példát hallván, mint vesztém enmagam,
Tudván, hogy így járok, mégis elhajlottam,
Nézd, mire jutottam,
Hogy tudva magamot kínra bocsátottam.
8   Bizony nem vethetek senkire egyébre,
Csak magam eszére; de medgyek, ha erre
Vett az ő szépsége,
Hogy magamot érte ejteném az tőrbe.
9   Annak szép személye és víg tekintete
Kit nem gerjesztene gyönyörű beszéde,
Örvendetessége?
Penig érte, és nem másért vagyok ebbe.
10  Légyen az én kínom ő egészségéért,
Légyen halálom is bátor személyéért,
Ám szenvedjek azért,
Csak ne útáljon meg én hív szerelmemért.
11  Jót várnék őtőle, de ő csak gonosszal
Fizet különb-különbféle sok kínokkal,
Kegyetlen válasszal,
Kivel éngem megöl gyakorlatossággal.
12  Nem panaszolkodom semmit már felőle,
Azt sem érdemlettem volna bizony tőle,
Hogy nagy szerelmébe,
Éngemet már bévett, vagyok szeretője.
13  Tulajdona vagyok, szabad ő énvélem,
Rabja vagyok; medgyek, ha megöl is éngem,
Vagy csak gyötri lelkem:
Szabad, ihon vagyok, övé szegény fejem.
14  Hiszem, ha esméri idővel énbennem,
Hogy nem csalárd szívvel személyét szeretem,
Talám megszán engem,
S nem lészen kegyetlen örökké ellenem.
15  Éngem noha mostan előle elűze,
Búcsúmot úgy adá, mint számkivetésre,
De talám meg végre
Jutok őnékie valaha eszébe.
16  Azért immár nékem el kell most indulnom,
De elmémet ugyan itt kell nálad hadnom,
Rólad gondolkodnom,
Légyen Isten hozzád, édes vigasztalóm!
17  Nem úgy mégyek el, hogy lennék nálad nélkül,
Mert miként hogy test nem élhet lélek nélkül,
Így te szerelmedtűl
Soha nem válhatom meg halálom nélkül.
18  Ne felejts el azért te is, kérlek, engem,
Ha immár elűzél, csak ne gyűlölj, lelkem,
Enyhíts meg szerelmem,
Mondd: Ez bizony igen szeret vala engem.
19  Az versszerző neve fel vagyon jegyezve,
Könnyhullatásiban rendelte ezt egybe.
Keserves énekbe;
Ha Istent szereted, ne tréfálj meg érte!

ÖTÖDIK
az Giannetta Padovana nótájára
1   Nő az én örömem most az én szép
	szerelmem erre való néztében,
Bús kedvem sincsen semmi énnékem,
	mert ismét bévett nagy szerelmében,
Megengedett, fogott kezet,
	megbékéllett nagy kegyesen,
Halálomtól megtérített,
	engem csókolván édesen.
2   Szép Venust azért már kis fiával
	jótétéért, míg élek, mind áldom,
Hogy jóra hozta szerelmesemmel
	vétkemért gonoszul fordult dolgom,
Kegyelmet nyert, meg bészerzett,
	tudta, mert hív szolgálatom;
Hogy vétettem, nem szánszándék
	oka, de tudatlanságom.
3   Mint az idvösség semmi nem egyéb
	az Isten színének látásánál,
Én boldogságom is csak abban áll,
	ha szerelmét látom igazsággal,
Örömre fordít, ha szólít
	magához édes szavával,
Boldogít, ha hozzá szorít,
	ölelve gyönge karjával.
4   Ezelőtt néki csak rabja voltam,
	őtet jutalom nélkül szolgáltam,
Rabságból kivett, szolgájává tett,
	szolgálatom nem esik héában,
Mert ajakát, mint jó zsoldját,
	adja, hogy én megcsókoljam,
Szerelmével ajándékoz,
	csak hogy tovább is szolgáljam.
5   Sem Jason az szép aranygyapjúnak,
	sem vitéz Aeneas Laviniának
Nem örült ennyit, mostan amennyit
	én örültem jó akaratjának;
Mert mi lehet ennél kedvesb,
	édesb én kívánságomnak,
Mint csókolni dicsőséges
	színét mennyei orcának?
6   Vallyon s ki élheti énnálamnál
	nagyobb kedve szerint már világát?
Vagyon-é, inkább ki hasonlítsa
	én boldogságomhoz állapotját?
Mert Ő ékes, kegyes, kedves,
	mutatja hozzám hív voltát:
Nincs bánatom, gyanóságom,
	mert esmérem igazságát.
7   Gond nélkül azért vígan éneklek,
	örvendek csak igaz szerelemnek;
Míg élek, arra figyelmes lészek,
	hogy ne légyek ellene kedvének:
Dicsértessék jótétéért,
	megbocsátott én fejemnek,
Megcsókolván és ezt mondván:
	Miért mondasz kegyetlennek?

HATODIK
BEBEK JUDIT NEVÉRE
az “Magam gondolván” nótájára
1   Beteges lelkem ismét énnékem
	most új szerelemtől,
Mely betegségem támadott nékem
	az tekintetéből,
Kinek személye, maga tartása
	engemet majd megöl.
2   Ennek termete igyenes, magas,
	mint szép liliomszál,
Két szép társa közt, mint Venus asszony,
	tetszik, hogy veszteg áll,
Tettetes köztök, mint világos nap,
	ha sűrő köd leszáll.
3   Bátran két szemét mikor kegyesen
	énreám fordítja,
Ottan szívemnek ő nagy szerelmét
	magához felgyújtja,
Mert csak két szeme az én szívemnek
	felgyújtó fáklyája.
4   Erkölcse szelíd és szemérmetes,
	emberséggel elegy,
Édes ajaka piros, szinte oly,
	mint jól meg nem ért meggy,
Ékes beszédű, jeles tréfájú
	szavában ő mind egy.
5   Ki-ki ővéle táncát eljárni
	oly igen kívánja,
Mert mint für után ha magasságból
	magát sólyom rúgja,
Oly nagy sebesen táncát ő járja,
	nem mozdul dereka.
6   Ily szép s jó lévén, ez kegyest hát én
	miért ne szeressem?
Szeretem bizony, csak viszont ő is
	éngemet szeressen,
Szolgálatomért szemei elől
	éngem el ne vessen.
7   Víg lészen kedvem, ha ő magához
	éngemet kötelez,
Ha néha-néha gyötreni fog is,
	tudom, megkegyelmez,
Mert hív szerelmem nála énnékem
	nagy jókedvet szerez.
8   De az én dolgom mint lenne vallyon
	hogyha nem kelletnék?
Megójon engem attól az Isten,
	mert én úgy nem élnék!
Most ha így volnék, s az is törtínnék,
	osztán hová lennék?
9   Judit nevére méltán nevezték
	őtet keresztségben,
Mert hasonlónak Judit asszonyhoz
	látom mindenekben,
Gerjedek ehhez, mint Holofernes,
	én is szerelemben.
10  Távozván attól, aki szerelme
	gerjesztett éngemet,
Utána való nagy bánatimba
	éneklém ezeket,
Ajánlván néki szolgálatommal
	együtt szerelmemet.

HETEDIK
MORGAI KATA NEVÉRE
az “Fejemet nincsen már” nótájára
1   Mondják jövendölők bizonnyal énnékem,
Hogy születésemben Venus megkért éngem,
Arra, hogy csak magának szolgáltasson vélem.
2   Olyha, mintha hinném enmagam is ez szót,
Mert látom, hogy Venus kíván nékem sok jót,
Szerelmimben mert gyakran hoz énnékem hasznot.
3   Reám eleitől fogva gondot viselt,
Mint fogadott fiát, erkölcsemben kedvelt,
Látván természetemet, jól magához nevelt.
4   Gyakran szerelmimben most is szerencsésít,
Én jó szerencsémre utat nyitván nódít
Arra, mert szolgálatom esik kedve szerint.
5   Azminthogy mostan is megajándékoza,
Rabul egy szép szüzet én kezemben ada,
Mondván: Szolgálatodnak ez is egy jutalma.
6   Ily szép, mint ez, akkor sem volt ő maga is,
Hogy néki ítélte aranyalmát Paris,
De ilyen kívánt lenni, ha istenasszony is.
7   Kívánván szépségét irigykedik rea,
Hogy nálánál szebbnek ítéljem, azt bánja;
Ha meg nem őrzöm, tőlem elveszti, azt mondja.
8   Adta szép rabomnak, mert olyan szép színe,
Mint rubint gyémánttal miként illik egybe,
Vagy fejér liliommal ha rózsát fogsz eszve.
9   Több szép szüzek között lévén oly tettetes,
Mint csillagok között telihold mely fényes;
Mint mennyei seregnek, éneklése édes.
10  Az csak vétek benne, hogy ilyen tudatlan;
De medgyek, ha látom, mely igen ártatlan?
Mód nélkül tekint reám, tréfál minduntalan.
11  Mit mondjak felőle többet, én nem tudom,
Mert minden szépségnek jelit rajta látom,
Légyen fottig jó hozzám, én csak azt kívánom.

NYOLCADIK
egy német villanella nótájára:
“Ich hab’ vermeint” etc.
1   Reménségem nincs már nékem
	ez földen éltemben senki szerelméhez,
Mert szerelmem, ki volt nékem,
	az elfut előlem, semmiben sem kedvez,
Medgyek én immár, ha keserves kár
	engemet ez világból kivégez?
2   Menvén hozzá, vigad vala
	siettető szívem buzgó szerelmében,
Fáradtságát, minden gondját
	reménlvén letenni szerelme ölében,
Nem félvén attól, hogy élnék távol
	szeretőmtől keserves helyemben.
3   De elútált, mert mást talált,
	éntőlem már elvált, hagyván szernyő halált,
Ád sok mérget az jó helyett,
	lelkem csak héában őutána kiált,
Mert nem hallgatja, de sőt útálja,
	magához mert új szerelemet foglalt.
4   Siralmával mint hogy megcsal
	az krokodilusgyík útonjáró embert,
Így engemet elhitetett,
	hitetvén már vesztett, mint ártatlan lelket;
Prédája vagyok, mert már megfogott,
	valamint akarja, úgy gyötörhet.
5   Ki nem hinné vagy gyűlölné
	az ő mézzel folyó szerelmes beszédét,
Esküvését, látván könyvét
	és alázatosan formált szép személyét?
Bizony megcsalná, akárki volna,
	aki nem tudná ravasz elméjét.
6   De ha szinte nem beszélne,
	vallyon s ki keresne egyebet helyében?
Ha olyan ő, mint sík mező
	az jó kikeletnek áldott idejében:
Ifjú, szép, ékes, mindennél kedves,
	nincs vétek személye termésében.
7   Óh, egyetlen egy szerelmem,
	miért vetettél el szemed elől éngem?
Hogy verhetett benned fészket
	szinte ilyen igen az harag ellenem?
Ámbár mást szeress, csak el ne veszess
	engem, ki néked adtam már lelkem.
8   Te jó Isten, ki e tőrben
	éngem csudaképpen már régen ejtettél,
Ezt engedjed, hogy szánjon meg,
	vélem kit ily igen te megszerettettél,
Vagy vígy ki hozzád, ha jó szót sem ád,
	ugyanis már lelkem sem hal, sem él.

KILENCEDIK
KIT AZ SZERETŐJÉVEL VALÓ HARAGJÁBAN SZERZETT
az Palkó nótájára
1   Óh, te csalárd világ, nyughatatlan elme,
Forgandó szerelem, változó szerencse,
Mire most szívembe
Új gyötrelmet hozál eszem vesztésére?
2   Éngem most kétfelől hiteget két dolog,
Szerelem, bosszúság most bennem fegyvert fog,
Egymás ellen forog,
Kitől szívem, mint nád, ide-s-tova inog.
3   Miképpen hogy Bessus az két fiataltól,
Kétfelé vonódom én ez két dologtól,
Gyötretem azoktól,
Hajtatom, mint felhő égiháborútól.
4   Mint eltévedt ember két járt útra jutván
Nem tud melyikének indulni csapásán,
Megáll, gondolkodván,
Így én is nem tudok indulnom mely után.
5   Mert miképpen laptát mikor ketten jáddzák,
Tudod, hogy egymásra ütik és hajítják,
Így szívemet húzzák
Szerelem s bosszúság ide-s-tova vonsszák.
6   Indít mind az kettő bizonyos okokkal,
Hol ide, hol tova hajtnak szép szavakkal,
Csalogatásokkal,
Jól előmben hánnak mindent okossággal.
7   De még egyfelé is nem adtam magamot,
Noha az bosszúság igen megindított
De még el nem hajtott,
Régi szerelmemtől el sem szakaszthatott.
8   Elmém csak téveleg széllyel kétségében,
Mint vasmacska nélkül gálya az tengerben
Kormányeltörésben,
Nincsen reménsége senki szerelmében.
9   Óh, én idvözítő kegyelmes Istenem!
Légy ez dolgaimban én kegyes vezérem,
Vezess ki már éngem,
Szégyentől, Pokoltól hogy megmenekedjem!
10  Azmi néked tetszik, bár azt cselekedjed,
Csak hogy kárhozattól lelkemet őrizzed,
Testemet ám verjed,
Bár azmint akarod, csak ne szégyenítsed!
11  Minap vőm eszemben szeretőmnek dolgát,
Hozzám szerelmében állhatatlan voltát,
Ravasz álnokságát,
Azért így jelentém szívem titkos kínját.

TIZEDIK
KIBEN AZ SZERETŐJE HÁLÁDATLANSÁGA 
ÉS KEMÉNSÉGE FELŐL PANASZOLKODIK
egy Siciliana nótára
1   Valaki azt hiszi, hogy nyerjen
	menyeken és szüzeken
Szerelmével avagy hívséggel,
	az házat rak sík jégen,
Vagy penig héában hord vizet
	rostás edénében,
Avagy hogy verőfént akar
	fogni bolondul kezében.
2   Nem használ minékünk szerelmünk
	nálok, sem könyörgésünk,
Nem esnek rajtunk, bár kínt valljunk,
	sőt nevetkeznek vélünk;
Mely kedves sáskának az harmat,
	úgy nékik is könyvünk,
Sok búnkkal, fáradságunkkal
	tőlök mi csak kínt érdemlünk.
3   Az felgyúladt tűz se gerjedhet
	fűlt kemencében inkább,
Mint én elfáradott, bús szívem,
	ki már nem élhet tovább,
Mert szerelem miatt oly bágyadt,
	nem lehet nyavalyásb,
Mert már, ni, annyira jutott,
	hogy ugyan nem szállhat alább.
4   Mint hogy tiszta vízzel buzog fel
	forrás tiszta kútfőben,
Olyan tisztasággal forrdogál
	szívem nagy szerelmében,
Szolgálja örömest, jóllehet
	csak gyötri szüntelen,
Jókedvvel tűr, szenved, enged,
	csak juthatna jó kedvében.
5   Szerelmemnek de míg mindeddig
	csak az sem volt jutalma,
Hogy valaha nékem kegyesen
	vagy egy szót is szólt volna,
De sőt még ingyen szép személyét
	csak látnom sem hadta,
Csak azért, hogy szerelméért
	szívemet több kínnal bántsa.
6   Mint párduc prédának, kínomnak
	is kegyetlen örvendez,
Háládatlanképpen bűnemben
	gonoszt fizet s bút szerez,
Mosolyog kínomon, mint nagy jón,
	hogy lelkem epedez,
Szerelmében, mint szélvészben,
	látván, hogy szinte úgy evez.
7   Medgyek? már nem tudom, ha látom,
	hogy én el nem hagyhatom,
Noha kínját vallom, de válnom
	tőle nem kívánhatom,
Szeretnem penig azt, ki fáraszt
	sok búval, mi hasznom?
Hát medgyek? ellene vétsek?
	Óh, azt sem lehet, mert szánom.
8   Éljen, inkább éljen, víg légyen,
	valamit mível vélem,
Hogy lelkem érte jár, lássa már,
	légyen kegyelmes nékem,
Esmérje valaha, hogy soha
	egyebet szerelmem
Nálánál, kin életem áll,
	nem követhet, mert ő lelkem.
9   Szerelmére, mint egy szent helyre,
	elmémet, ím, fordítom,
Mint egy áldozatot, magamot,
	abban esmét felgyújtom,
Csak hogy keservemben, már kiben
	régen fekszem, szánjon;
Megszánván, térjen meg hozzám,
	s éngemet megboldogítson!

TIZENEGYEDIK
BORIVÓKNAK VALÓ
IN LAUDEM VERNI TEMPORIS
az “Fejemet nincsen már” nótájára
1   Áldott szép Pünkösdnek gyönyörű ideje,
Mindent egészséggel látogató ege,
Hosszú úton járókot könnyebbítő szele!
2   Te nyitod rózsákot meg illatozásra,
Néma fülemile torkát kiáltásra,
Fákot is te öltöztetsz sokszínű ruhákba.
3   Néked virágoznak bokrok, szép violák,
Folyó vizek, kutak csak néked tisztulnak,
Az jó hamar lovak is csak benned vigadnak.
4   Mert fáradság után füremedt tagokat
Szép harmatos fűvel hizlalod azokat,
Új erővel építvén űzéshez inokat.
5   Sőt még az végbéli jó vitéz katonák,
Az szép szagú mezőt kik széllyel béjárják,
Most azok is vigadnak, s az időt múlatják.
6   Ki szép füvön lévén bánik jó lovával,
Ki vígan lakozik vitéz barátjával,
Ki penig véres fegyvert tisztíttat csiszárral.
7   Újul még az föld is mindenütt tetőled,
Tisztul homályából az ég is tevéled,
Minden teremtett állat megindul tebenned.
8   Ily jó időt érvén Isten kegyelméből,
Dicsérjük szent nevét fejenkint jó szívből,
Igyunk, lakjunk egymással vígan, szeretetből!

[TIZENKETTŐDIK] 
DECIMA SECUNDA
EJUSDEM GENERIS
az nótája Lucretia énekének
1   Széllyel tündökleni nem látd-é ez földet
	gyönyörű virágokkal?
Mezők illatoznak jó szagú rózsákkal,
	sokszínű violákkal,
Berkek, hegyek, völgyek mindenütt zöngenek
	sokféle madárszókkal.
2   Új rózsakoszorós kegyesek és szüzek
	ifiakkal táncolnak,
Jószavú gyermekek vígan énekelnek,
	mindenek vígan laknak,
Mind menny, föld és vizek, látd-é, úgy tetszenek,
	mintha megújulnának.
3   Sőt még Cupido is mostan feltörlötte
	homlokán szőke haját,
Gyönge szárnyacskáján té-tova, mint angyal
	röpül, víg kedvet mutat,
Szerelmes táncokban kinek-kinek adván
	kezére szép mátkáját.
4   Azért ne bánkódjál, én jó vitéz társom,
	ürülj minden gondoktól,
Eléggé hordoztuk héában az sok bút,
	légyen már tőlünk távol,
Mostan igyunk, lakjunk, vigadjunk, táncoljunk,
	távozzunk bánatunktól!
5   Nemde valakiért aggasztaljuk volt mi
	inkább ifjú éltünket,
Kiből, azt sem tudjuk, hol és mely órában
	kiszólítnak bennünket?
Kivel mit gondoljunk? Ha Isten jó urunk,
	ő mindennel jól tehet.
6   Aggasztaló bánat, búszerző szerelem
	távol légyen mitőlünk,
Jó borokkal töltött aranyas pohárok
	járjanak miközöttünk,
Mert ez napot Isten örvendetességre
	serkengeti fel nékünk!
7   Marullus poéta azt deákul írta,
	ím, én penig magyarul,
Jó lovam mellett való füven létemben
	fordítám meg deákbúl,
Mikor vígan laknám vitéz szolgáimmal,
	távozván bánatimtúl.

TIZENHARMADIK
KIT EGY SZÉP LEÁNY NEVÉVEL SZERZETT
az nótája az “Régi siralmas”
1   Siralmas nékem idegen földen
	már megnyomorodnom,
Szívem meghervadt nagy bánat miatt,
	nincs már hová fognom.
2   Laktam földemről, szép szerelmemről
	mikor gondolkodom,
Jutván eszemben, ott én mint éltem,
	könyveimet hullatom.
3   Mint az szarvasfi anyja után rí,
	ha tőle eltévedt,
Szívem úgy hal, vész, halálra már kész,
	hogy oda nem mehet.
4   Már ha nem látom, bár csak hallanom
	adná Isten őtet,
Ki vélem együtt sok szerelmet tűrt,
	vennék mégis kedvet;
5   De igen ritkán és bizontalan
	hírt felőle hallok,
Akkor sem mérem őtet kérdeznem,
	mint rab, csak hallgatok:
6   Ki miatt kedvem szinte oly nékem,
	mint nap az esőben,
Vagy mint az zöld ág, ki hamar elagg
	téli rút időben.
7   Vagyok már szinte özvegy gerlice,
	szomorú én éltem,
Nem kell aranylánc, sem penig víg tánc,
	nincs semmihez kedvem.
8   Felejtett árva itt, mint pusztába,
	csak remete módra,
Tengek, nem élek, lenni sem lélek,
	mert jutottam búra.
9   Ti mezők, hegyek, berkek, szép völgyek,
	kikben gyakran jártam,
Szép szelíd vadat, hangos madarat
	ott hallottam, láttam,
10  Isten hozzátok, s adja, rajtatok
	az avagy örvendjen,
Azki engemet akkor szeretett,
	mostan se feledjen!

[TIZENNEGYEDIK] 
DECIMUS QUARTUS
BORBÁLA NEVÉRE
az nótája az Lucretia nótája
1   Csak búbánat immár hagyatott énnékem
	kiben elfogy életem,
Mert jó reménségem kiben vala nékem,
	az most elhágyott éngem,
Kiért mindenkoron nyughatatlanságban,
	fohászkodásban lelkem.
2   Ha néha hogy értek egyéb embereket
	szeretőjökről szólni,
Akkor én bús lelkem rólad emlékezvén
	nem tud szegén mit tenni,
Mert az gondolkodó, búskodó szerelem
	szívemet csak emészti.
3   Azért én szerelmem és gyönyörűségem
	mért hagyál el éngemet?
Óh, te fényes napom, mire nem terjeszted
	énfelém is fényedet,
Hogy vigasztaltatnám én nagy bánatimban,
	látván szép személyedet?
4   Kívánságim nékem látni személyedet
	naponként öregbülnek,
Kik hogy ez ideig bé nem telhettenek,
	szemeim könyveztenek,
Mert ki oka voltál előbb örömemnek,
	most vagy csak keservemnek.
5   Bánat miatt lészek én nagy gyötrelemben,
	ha rajtam nem könyörölsz,
Betegségemben is, kinek vagy orvosság,
	ha nem gyógyítasz, megölsz,
Hű szerelmemet is ha te megtekinted,
	bűn, ha hozzám nem térölsz!
6   Oly igen nagy csudám nékem ezen vagyon,
	hogy mely kemény te szíved,
Te gyenge színedhez nem hasonló, higgyed,
	te acél természeted,
Mert lám, nem érdemlém az te ittlétedben,
	hogy szemedet rám vessed.
7   Rajtam szabad vagy te, én édes szerelmem,
	valamit mívelendesz,
Mert azt így jól látod, hogy vagyok te rabod,
	ha szinte megölendesz,
Azért ámbár gyötörj, szívem, mégis engem,
	hogyha abban örvendesz.
8   Bírsz ugyanis éngem szinte úgy mindenben,
	amiképpen akarod,
Az én víg szívemet te megszomorítod,
	ismét megvigasztalod,
Szomorú lelkemet, mint egy fiatal fát,
	mint bölcs kertész, úgy hajtod.
9   Az fiatal fához vagyok már hasonló,
	ki még nyers és zöldellik,
Ki az tűzben lévén egyfelől nedvesül,
	s másfelől égettetik,
Így egyfelől szívem tőled kínoztatik,
	s ismét vigasztaltatik.
10  Lám, az Aetna-hegyet mondják tengeren túl,
	hogy korosként égten-ég,
Kit soha nem olthat meg sem eső, sem hó,
	sem másféle nedvesség,
Kinek égésében sem volt, sem lészen is
	ez világon soha vég.
11  Az én szívemnek is, ki nagy szerelmében
	hozzád régen felgyúladt,
Tüzét meg nem oltja sem bú, sem nyavalya,
	sem egyébféle bánat,
Szerelmemért szinte ha megölsz is éngem,
	de ugyan el nem hagyhat.
12  Én szerelmemnek mert akkor lészen vége,
	mikor a folyóvizek
Visszafolyók lésznek, s mindenféle hegyek
	árkokká lönni kezdnek,
Kik, hogy meglégyenek, magad is jól tudod
	azt, hogy lehetetlenek.
13  Rólam azért vedd el szomorú néztedet
	és mutasd víg kedvedet,
Te két szép szemeddel, mellyel gyakran megölsz,
	élessz viszont éngemet,
Tudod, úgy szeretlek, tégedet kedvellek,
	mint tulajdon lelkemet.
14  Tovább beszédimet immár én nem nyújtom,
	mert netalám megbántlak,
Hosszú beszédimmel, mint szinte magamat,
	nem örömest untatlak,
Csak ezen könyörgök, hogy éngem mindenkor
	tarts tulajdon rabodnak.
15  Gyönyörűségem mert minden reménségem
	nékem csak benned vagyon;
Mi oka, nem tudom, hogy mind éjjel-nappal
	szívem téged gondoljon,
Tégedet óhajtson, tefelőled szóljon,
	és csak tégedet várjon.
16  Tégedet ajánllak kegyes Istenemnek
	kezében, kegyelmében,
Enmagamat penig az te jó kedvedben
	és édes szerelmedben;
Ki írta, tudhatod, hiszem mert látszanak
	könyveim ez levélben.

TIZENÖTÖDIK
AD APES
az lengyel ének: “Bys ty wiedziala” nótájára
1   Hallám egy ifjúnak minap éneklését,
Egyedül lévén egy kertben törődését,
Hol hallgatja vala méheknek zengését.
2   Gyötrődik magában, mert forog eszébe
Szép szerelmesének gyönyörű beszéde,
Azért énekének így lészen kezdete:
3   Nagy méltán bizony sokszor panaszolkodom,
Szerelem hamis voltán ha gondolkodom,
Hogy azt szeretteti vélem, ki gyilkosom.
4   Nincs semmi hálája jó szolgálatomnak,
Szerelmemért csak jó szót is ritkán adnak,
Így sem élnem s halnom énnékem nem hadnak.
5   Óh, kegyetlen, miért vagy gonosszal annak,
Ki téged mindenkor tart boldogságának?
Csak éngem tartasz-é gonosz akaródnak?
6   Ezt mondván azonban fordula méhekhez:
Hallván zengéseket monda: Ez mit jegyez?
Azért nékik szólván lőn beszéde emez:
7   Ő szól: De ti, mézet győtő bolond méhek,
Rózsán, violákon itt mit szedegettek?
Ha mézet kerestek, azt nem itt lölitek,
8   Hanem az én szerelmesem édes száján
S megért cseresnéhez hasonló ajakán,
Ott mézet találtok eleget mindnyájan.
9   De meglássátok, hogy az méz-elszedésben
Fuláktok ne ejtse őtet szerelemben,
Mert higgyétek, viszont lésztek büntetésben.
10  Mert mint szájatoknak hogy vagyon fulákja,
Így ő szemének is vagyon nagy hatalma,
Megsért szerelmével, mihelyen akarja.
11  Ő tekintetében villámik szerelem,
Kivel néha megöl, néha éleszt éngem,
Örömre, bánatra csak ő én vezérem.
12  Mondok: Ha ki őtet köztetek megsérti,
Szerelem nagy kínját viszont az megérzi,
Mert bosszúját azzal szokta megállani;
13  Szinte így gyötrődtek, mint szinte enmagam,
Ha nem fogadjátok nékem igaz szovam,
Azért ám lássátok, én igazat mondtam.

TIZENHATODIK
IN SOMNIUM EXTRA
az “Vir monachus in mense Maii” nótájára
1   Kikeletkor, jó Pünkösd havában,
Mikor volnék nyughatatlanságban,
Szerelem kínjában,
2   Sokszor vigyázva én megvirradtam,
Magamban nagy sokat gondolkodtam,
Hogy ne bánkódhassam.
3   Azért mikor egy éjjel holvalig
Veszekedtem volna mind virradtig,
Szép piros hajnalig,
4   Akarván szívemet enyhíteni,
Igen reggel menék ki múlatni,
Tetszém megújulni.
5   Kimentemben egy csergő patakra
Találék, oly hívesre, tisztára,
Mint fényes kristálra;
6   Partja bűves sok gyöngyvirágokkal,
Ékes sok jószagú violákkal,
Két rózsabokorral,
7   Mellette egy kiterjedt ciprusfa,
Kinek szép zöld bojtos ágaiba
Fülemile szóla.
8   Ott az fa árnékába leülék,
Fülemile hogy ott hangoskodnék,
Szívem gyönyörködék.
9   Sok vigyázás és fáradság után
Törtínék, hogy én ott elalunnám,
Álmomban azt látám:
10  Hát azki ez világon szerelmesb
Nékem annál senki sincsen kedvesb,
Életemnél édesb,
11  Előttem mintha megállapodott,
Nagy kegyesen reám mosolyodott,
Ily igéket szólott:
12  Tudod - úgymond - nem vett szívem erre,
Véled együtt éljek szerelembe,
Mert voltam kétségbe;
13  De hogy látom hozzám szerelmedet,
És érettem untatod az Istent,
Ez gerjeszt éngemet.
14  Azért néked adott már éngemet,
Jövendőben gonosztól fejemet
Ódd, kérlek, híremet.
15  Látod, hogy én nem sok csácsogással
Nem gondoltam rágalmazó szókkal,
Vagyok hozzád jóval.
16  Azért kérlek, a te szerelmedért
És énnékem béádott kezedért,
Mi együtt-éltünkért,
17  Hogy amiket nékem te fogadtál,
Bételjesíts és meg ne változzál,
Szerelmedben megállj!
18  Irgalmasságnak ura, Istene,
Ki így is szoktál jelentenie
Mi könyörgésünkre,
19  Teljesíts bé ígéreted rajtam,
Ádjad bizonyában, hogy hallhassam,
Mit álmomban láttam!

TIZENHETEDIK
KIBEN ANNAK ÁDJA OKÁT, HOGY ÉL, 
NOHA A LÉLEK A SZERELMESÉHEZ 
ELSZÖKÖTT TŐLE
az “Bánja az Úr Isten” nótájára
1   Csókolván ez minap az én szép szeretőmet,
Szerelmes szájában felejtém én lelkemet,
Lelkem nélkül lévén, keresni elküldém,
	lelkem után szívemet.
2   Ki sok járás után lelkemet megtalálá,
Mert szerelmesemnek ajaki között látá;
Látván lakóhelyét, hogy kíváná éltét,
	lelkemnél ott marada.
3   Vagyok immár azért mind lelkem, szívem nélkül,
Ki mindkettő nékem szép szeretőm száján ül,
Holt-eleven vagyok, mint kór, csak tántorgok,
	majd elválom éltemtűl.
4   De ha kérded, hogy hogy élhetek lélek nélkül,
Ha lélekkel együtt mégyen élet emberbűl?
Ne csudáljad szómot, érts meg csak dolgomot,
	okát adom ezentűl:
5   Ugyanakkor, mikor lelkem tőlem elszökék,
Szeretőm lelkében magamnál megmaraszték,
Ki nagy szerelmemben mégis éltet éngem,
	hogy szinte ki ne múlnék.
6   De ez is, ez éngem éltető, édes lélek,
Látván, szerelmemben hogy mely igen gerjedek,
Mint meggyúladt helyből, kifutna testemből,
	hogy ilyen igen égek.
7   El is mégyen penig, ha az én szerelmesem
Édes szerelmével meg nem enyhíti tüzem;
Nosza táplálója, életem tartója,
	hosszabbítsad életem!
8   Lelkem nyugszik rajtad, meghidd, nagy szerelmében,
Bízik jóvoltodban, nincsen hozzád kétségben,
Csendes elméjében, gerjed örömében,
	rólad elmélkedtében.
9   Árnéknak tetszik már ez világnak szépsége,
Nálam tekívöled álom gyönyörűsége,
Lelkem könnyebbsége te vagy reménsége,
	választott édessége.

TIZENNYOLCADIK
KIBEN ÖRÜL, HOGY MEGSZABADULT AZ SZERELEMTŐL
azon nótára
1   Szabadsága vagyon már én szegény fejemnek,
Szerelemtől nincsen bántása én szívemnek,
Vagyok békességes, én elmém már csendes,
	nincs gyötrelme lelkemnek.
2   Megszabadult rabhoz hasonló állapotom,
Mint szinte annak, nékem sem volt szabadságom;
Én nagy szerelmemben, mint gonosz tömlecben,
	éjjel-nappal volt gondom.
3   Szabadon örülök minden múlatságoknak,
Búsultát sem gyakran látják vidám orcámnak,
Azért, mert köteles nem vagyok szerelmes
	senki ékes voltának.
4   Örülök, röpülök, nemkülönben, mint karul,
Kinek sárga lába lábszíjakbúl szabadul,
Nem kesereg lelkem, mert megmenekedtem
	szerelem békójábúl.
5   Kell immár énnékem csak jó ló, hamar agár,
Ifjak társasága, éles szablya, jó madár,
Vitézek közt ülvén kedvem ellen sincsen
	jó borral teli pohár.
6   Kegyesek, szép szüzek, reám bár úgy nézzenek,
Valamint akarják, azzal mind egyet érnek;
Mert sem szerelmekkel, sem gonosz kedvekkel
	többé vízre nem visznek.
7   Vehetnek ifiak, vének példát énrólam,
Én nagy szerelmemben mennyi nyavalyát láttam;
Néha mint örültem, néha kesergettem,
	mint nyughatatlankodtam.
8   Ója, en a tanács, szerelemtől meg magát
Minden, ki kívánja életének nyugalmát,
Mert ki azt követi, higgyed, kínját érzi,
	vészi gonosz jutalmát.
9   Szerzém ez nyolc verset víg és szabad elmével,
Gyűlésben indulván jó ruhás legényekkel,
Hozzám hasonlókkal, vitéz ifiakkal,
	nem kehegő vénekkel.

TIZENKILENCEDIK
TITKOS SZERELMÉRŐL SZERZETTE
azon nótára
1   Vajha én tüzemnek nagy tűrhetetlen volta,
Ki titkon énbennem életemet fogyatja,
Olyan természető volna, mint egyéb tűz,
	dolgom mind helyin volna.
2   Mert egyéb tűz nemcsak önnen magát emészti,
Hanem mindent, amit szene gyújt, elégeti,
Amit lángja elér, szinte úgy, mint magát,
	úgyan hamuvá tészi.
3   De nagy szerelemtől én meggyúladott tüzem
Csak egyedül nékem megemészti életem,
Szeretőmet penig, kihez égek fottig,
	csak fel sem gyújtja nékem.
4   Régtől fogva égvén lassan-lassan elfogyok,
Szinte, mint magátúl gyúladott fa, oly vagyok,
Titkos szerelemtől, mint tűz hévségétől
	fa, én is úgy száradok.
5   Miképpenhogy az oly tűznek nincs semmi lángja,
Ki magátúl gyúlt fát az erdőben fogyatja,
Én szerelmemnek is, noha nincsen híre,
	de életemet rontja.
6   De ámbár romlanék, csak egyedöl ne élnék,
Ki úgy lehetne meg, ha én attól szót vennék,
Azki én szívemnek királnéasszonya,
	ha annál kedvesb volnék.
7   Mint én, hogy így égjen, enmagam sem kívánom,
Kínját nem akarom, mert őtet igen szánom;
És csak úgy szeressen, hogy el ne felejtsen,
	meg is enyheszik kínom.
8   Hiszem, hogy nem lenne hozzám oly háládatlan,
Szerelmem jutalma tőle nem lenne tiltván,
Csak megismérhetne, sok kínom helyébe
	jóval lenne énhozzám.

HUSZADIK
SOMNIUM PROPONIT
az Toldi Miklós éneke nótájára
1   Már csak éjjel hadna énnékem nyugodnom,
Ha nappal miatta nyughatatlankodom,
De lám, éjjel-nappal érte csak kínlódom,
Gyakran költ álmomból róla való nagy gondom.
2   Ez éjtszakai sok vigyázásim után,
Virradta felé szenderedve aluván,
Szeretőm személyét én álmomban látám,
Megrettenék látván, hogy haragudnék reám.
3   Tetszék, mintha volna kézíja kezében,
Kinek mérges nyila vetve idegében,
Arányoz azzal engem ölni éltemben,
Ezt látván, mintha így szólanék ijedtemben:
4   Ne siess éngemet megölni, Asszonyom!
Ezt érdemlette-é tőled szolgálatom,
Hogy miattad essék most szernyő halálom?
Kegyetlen, mit mívelsz? Te léssz-é az gyilkosom?
5   Hát az ilyen szómra ő mind ezt feleli:
Elköltél - mond -, arról könyörgésed semmi.
Meghalsz, meghalsz, - úgymond - meg nem menthet senki,
Világból, akarom, hogy kezem miatt múlj ki.
6   Ez szavára viszont mintha ezt mondanám:
No, ámbár légyen úgy, ez ám én jutalmam,
Kiért néked fottig én híven szolgáltam,
Vedd el bár éltemet, ugyanis csak kínlódtam!

HUSZONEGYEDIK
az Lucretia éneke nótájára
1   Nő az én gyötrelmem az én szerelmemről
	való gondolkodtomban,
Reméntelen vagyok, immár csak kívánok
	jutni hamar halálban,
Hogy halálom által vég szakadhasson már
	ennyi sok nyavalyámban.
2   Éngem már szép Venus ő édes fiával,
	Cupidóval sirasson,
Nyavalyás voltomban, mint régi szolgáját,
	keservesen megszánjon,
Ha eszében jutok, fohászkodásokkal
	éngemet ő óhajtson.
3   Mert az én tulajdon szívem fejedelme
	hozzám mostan kegyetlen,
Éngemet elvetett ő szemei elől,
	forog életem ellen.
Szándéka néki az, mennél tovább lehet,
	éngemet kesergessen.
4   De te, én elmémnek azelőtt szerelmes
	s kegyes tömlöctartója,
Mit engedhetnél meg, ha ellened való
	vétkem nékem nem volna?
Vedd el haragodat immáron énrólam,
	légy életem oltalma!
5   Procrisnak elfuttán, nagy szernyő halálán
	miként ura kesergett,
Vagy ismeni ifjú mely bánatban akkor
	mátkájáért lehetett,
Hogy az hajósoktól tengerbe mátkája
	kegyetlenül vettetett.
6   Ezeknek szívéhez az én szívem is már
	keservében hasonló,
Örök siralomban foglalta ő magát,
	mindenkor csak búskodó,
Mert az én szerelmem, látom, teljességgel
	hogy éngemet útáló.
7   Óh, megrepedezett kősziklák közt legelt,
	kietlenben született,
Tigris nemen termett, párductéjjel nevelt,
	mire nem szánsz éngemet?
Elveszthetd-é azt, ki téged mindholtig
	híven, igazán szeret?
8   Elszántam magamban, mint nyomorodott rab,
	hajamot megeresztem,
Gyászruhában járván mindennek előtte
	megalázom életem,
Titkos helyemen is mind lelkem fottáig
	szerelmed keseregjem.
9   No, megóhajtasz még nagy fohászkodással,
	ezt bizonnyal elhittem,
Hallván gyászruhámot, keserves voltamot,
	így szólasz még felőlem:
Elűzém - mond - tőlem, vallyon hol keressem
	őtet már, én Istenem?
10  Bocsánatot várok tőled mindezekért,
	óh, én reménlett kincsem,
Ha jóval már nem vagy, csak azon könyörgök,
	gonosszal se légy nékem,
Míveld ezt magadért s az jó szerencsédért,
	mint raboddal, énvélem.

HUSZONKETTŐDIK
KIT EGY NÁSFA FELETT KÜLDÖTT VOLT SZERETŐJÉNEK,
KIRE PELIKÁN MADÁR VOLT FELJEGYEZVE
az “Bys ty wiedziala” nótájára
1   Ímé, az pelikán az ő fiaiért
Mint szaggatja szívét azoknak éltekért,
Csak hogy élhessenek, szívéből ont ő vért.
2   Tekinthetdsze mellyét, nézd, mely igen véres,
Fiaihoz szíve mégis mely szerelmes,
Hogy meghalni értek kész és nem félelmes.
3   Ez oktalan állat ha ezt cselekeszi,
Én hát szeretőmért szánjak-é szenvedni,
Ki szerelmemet szerelmével fizeti?
4   Megvagyon jutalma én szolgálatomnak,
Nem mint az pelikán szörnyű halálának,
Ki életét kárban adja fiainak.
5   Azért, életemnek kinyílt szép virága,
Légyen már csak néked egyedül ajánlva
Az hív szolgálatomnak teljes mivolta.
6   Viseld egészséggel ez kis ajándékot,
Ne nézd ez kis dolgot, de nézd te szolgádot,
Ki te szerelmedért mindent hátra hagyott.

HUSZONHARMADIK
ének olasz nótára
1   Keserítette sok bú és bánat az én szívemet,
Kiben régoltától fogva viselem életemet,
Nem tudok már mit tenni, hová fogjam fejemet,
Mert sok nyavalya után új kín gyötör most éngemet.
2   Reám mert hertelenséggel most az szerelem jüve,
Egy igen szép virág magának engem köteleze;
Egyetlenegy szépségem, mindéltig így kínzasz-e?
Az te hív szolgádat [...] megölni nem szánod-e?
3   Vége bár keserves éltemnek légyen, ha akarod,
Ha szerelmemet kínnal fizetni jobbnak gondolod,
Ám teljék néked kedved, csak hogy te jobb karod
Hozza el életemért nékem kedves halálomot.
4   Semmit mert nem gondolok immár szernyő halálommal,
Csak hogy ölessem meg te liliomszínő karoddal,
Én szerelmem, gyilkosom, boldog lészek azzal,
Ha az én kínaimnak végét éred halálommal!
5   Jóllehet, ha meg kell halnom, okát tudni akarnám,
Mert ha szerelmemért míveled ezt mostan énrajtam,
Az jóért hogy gonosszal akarsz lenni hozzám,
Nem illik, hogy szolgálatomért tőled így kínzassam.
6   Térj hozzám azért most, egyetlenegy gyönyörűségem,
Tégy te szolgáddá engem, én édes drága szépségem,
Mert csak tebenned vagyon nékem reménségem,
Hiszem, hogy még valaha megszánván, te jól téssz vélem.
7   Ímé, lám naggyal meghaladtad az te szépségeddel,
Azkinek nevét viseled te vezeték neveddel,
Az napnál hatalmasb vagy te két szép szemeddel,
Szép Diana is semmi hozzád magaviseléssel.
8   Látván minapi napon hajad aranyszínő voltát,
Kaláris szabású ajakid édes mosolygását,
Gyönyörű beszédednek hallám zengő szavát,
Álmélkodván csodálám az te rózsaszínő orcád.
9   Oly igen nagy ereje vagyon te két szép szemednek,
Akiket akarnak, megölnek, s ismét megélesztnek;
Az hónál fejérb kezed, kit Istentűl kérek,
Hogy rövidnap szorosan ölelvén rám keröljenek.
10  Nem illik azért néked lenni hozzám most félkedvvel,
Ha meggondolod, hogy kiket hadtam én éretted el,
Szántalan fáradságot vettem én érted fel,
Kiket is csak egyedül érted viseltem békével.
11  Az szükség viszen tőled ily igen messze most éngem,
Nem lehet az különben, el kell immáron sietnem,
Nagy víg kedvő szerelmem, ne felejts el éngem,
Végyed örökké való hív szolgálatomot nékem.

[HUSZONNEGYEDIK] 
POEMA VIGESIMUM QUARTUM
KIT EGY BOKRÉTÁRÓL SZERZETT
“Már csak éjjel hadna” nótá[jára]
1   Most adá virágom nékem bokrétáját,
Magához hasonló szerelmes virágát,
Kiben violáját kötötte rózsáját,
Úgy tetszik, hogy értem ebből ő akaratját.
2   Viola szép színe mutatja hívségét,
Rózsa piros volta hozzám nagy szerelmét,
Fejér rózsa penig mondja tiszta éltét;
Nésze mint mutatja bölcs és eszes elméjét!
3   De látom, hogy evvel nemcsak azt jelenti,
Hanem viszont hogy én is oly légyek, kéri,
Hív, tiszta, szerelmes légyen szívem, inti,
Azminthogy ő magát is mondja hozzám lenni.
4   Azért e bokrétát, én édes szerelmem,
Megszolgálom s egészségedért viselem,
Mit parancsolsz véle nékem, így jól értem,
Higgyed, tehelyetted nem kell senki más nékem.
5   De te ne kövessed ez bokréta dolgát,
Ki noha most ily szép, de estve elhervad,
Virágja mind elhull, csak a töve marad,
Légy állandó hozzám végig, mint én tehozzád.
6   Gondolj miközöttünk való kötelezést,
Ne szerezzen senki miközöttünk eszvészt,
Mert bánja az Isten fogadás szegését,
Bünteti, héában aki vészi szent nevét.
7   Ezerötszáz és hetvennyolc esztendőben,
Egy szerelmes helyen hogy volnék rejtökben,
Az adá virágát akkor én kezemben,
Kit Istentűl kérek gyakran könyörgésemben.

[HUSZONÖTÖDIK] 
VIGESIMUM QUINTUM
LOSONCZY ANNA NEVÉRE
az Palkó nótájára
1   Lelkemet szállotta meg nagy keserűség,
Csak nagy bánat lészen életemben már vég,
Óh, én szívem mint ég,
Hogy szerelem miatt örök kínban esék!
2   Oly nehéz lelkemnek attól elválása,
Ki szerelmét hozzám igazán mutatta,
Mint testnek halálba
Vagyon az lélektől nehéz távozása.
3   Szinte mint hogy a test mikor az lélektől
Fáj, hogy eltávozik, mint szeretőjétől,
Így árva fejemtől
Az vált el, ki engem szeretett hű szívből.
4   Óh, én két szememnek szerelmes világa,
Keserves fejemnek te valál gyámola,
Mire hát bánatra
Hagyál el engemet ilyen árvaságra?
5   Nemdenem kedvedért hagyék el egyebet?
Vallyon s kinek ajánlottam szerelmemet?
Szerettem-é többet?
Tudod, kedveltelek egyedül tégedet.
6   Csak te valál nékem minden ékességem,
Szerelemre te gyújtád szívemet nékem,
Mire hadsz el éngem,
Ha nálad nélkül, ím, elfogy én életem?
7   Szegény fejemet már mivel vigasztaljam?
Szívemnek keservét kinek panaszoljam?
Magam hová fogjam,
Ha siralmim miatt én ugyan elasztam?
8   Igazán törtínt ez is méltán énrajtam,
Mert ok nélkül magam búcsút néki adtam,
Szegént háborgattam,
Hozzám nagy szerelmét semminek tartottam.
9   Azért én kegyetlenségemnek jutalmát
Most vészem háládatlanságomnak hasznát,
Fejem árvaságát
Méltán vallom immár gyámoltalanságát.
10  Nem volt kettős szíve, ki miatt énnékem
Kellett volna félnem vagy idegenednem;
Tudom, mit írt nékem,
Erős esküvéssel mint bizlalt meg éngem.
11  Ne kövessen azért senki éngem ebben,
Hanem ha ki akar gyötrődni szívében,
Mert egész éltében
Hív szerelem mását nem löli mindenben.
12  Azki most ezeket öszveszedegette,
Szeretője után kesereg szívébe,
Kit más szűz kezére,
Mint tudatlan ember, ok nélkül ereszte.

[HUSZONHATODIK] 
VIGESIMUM SEXTUM
MAGIS DOCTE QUAM AMATORIE, 
MAGISQUE MUSIS QUAM VENERI CANITUR,
KIT EGY GYÉMÁNTKERESZT MELLETT 
KÜLDÖTT VOLT A SZERETŐJÉNEK
Azon nótára
1   Szentírás szerint is kereszt csak bút jegyez,
Én kínaimat is jelenti bizony ez,
Mert nékem oly nehez,
Hogy szerelmem néked sok bánatot szerez.
2   De ha így végezte Isten, el kell tűrnünk,
Minden szükségünkben néki könyörögjünk,
Mert nincs hová lennünk,
Ha segítségével nem lészen mellettünk.
3   De nézd ez kereszten három gyöngy függését,
Nézhetdsze azoknak tiszta és szép színét,
Mondd nékem értelmét,
Ha eszedben vetted ennek megfejtését!
4   Gyöngynek a kettei jedzi személyünket,
Az öregbik penig mi nagy szerelmünket,
Ki mellé bennünket
Keresztre függesztett Isten, mint két gyöngyet.
5   De mint hogy a két gyöngy szinte egyaránt áll
Az öregbik mellett, egyik sem másiknál
Alább vagy feljebb áll,
Minket is egymástól válasszon csak halál.
6   Légyünk egyarányúk mi nagy szerelmünkben,
Ne fogyatkozzunk meg egymásnak hívségben,
Keresztviselésben
Légyen együnk másért kész mindent tűrésben.
7   Vedd ezt is eszedben, hogy gyöngynek örege
Vagyon felfüggesztve keresztnek végébe,
Nincsen elesésbe,
Amaz két gyöngy között függ szinte középbe;
8   Így mi szerelmünket mi se hagyjuk tőlünk,
Rágalmazók miatt elesni közülünk,
Ám szóljon felőlünk
Ki szinte mit akar, hiszen tiszta lelkünk.
9   Adék szeretőmnek egy gyémántkeresztet,
Kire függesztettek három drága gyöngyet.
Jelentvén ezeket
Kérem, ne búskodjék, mutasson víg kedvet.

HUSZONHETEDIK
ANNA NEVÉRE
KIBEN A SZERETŐJE OK NÉLKÜL VALÓ 
HARAGJA ÉS GYANÚSÁGA FELŐL ÍR
ugyanazon nótára
1   Az én szerelmesem haragszik most reám,
Hogy ingyen bánkódom, azt véli énhozzám,
Hogy őtet meguntam,
Fogadásomat gondolja, hogy megbántam.
2   Nem tudok mit tenni, mint kedvét keresni,
Mert ha bánkódom is, látd-é, mire érti,
Ő magát mint gyötri?
Ha penig örülök, azt is másra véli.
3   Nem hiszi, hogy néki, s nem másnak örvendek,
Ha víg vagyok, azt hiszi, hogy mást szeretek,
Egyebet kedvelek,
S annak megnyerésén örvendek, nevetek.
4   Az ő szerelmének hozzám nagy hív voltát
Jól látom szívének minden jó szándékát,
Hogy énnékem magát
Ádta, hogy érezzem nagy jó akaratját.
5   Maga én szívemnek az ő állapatját
Ha látná, tudom, bizony megszánná kínját,
Érte nagy fájdalmát,
Ki csak tőle várja megvigasztalását.
6   Én keserves szívem hozzá oly állandó,
Mint fenyőfa télben-nyárban maradandó,
Nem té-tova hajló,
Nincsen dolgaimban semmi álnok háló.
7   Reá mindezért is de én nem haragszom,
Mert nagy szerelmétől vagyon ez, jól látom;
Félt éngemet, tudom,
Másnak nem engedne, bizonnyal gondolom.
8   Te böcsülhetetlen drága szerelmesem,
Kinek jóvoltában nyugszik fáradt lelkem,
Nincs kívüled nékem,
Ki sok bánatimban vigasztaljon éngem.
9   Hitemet én el nem felejthetem, higgyed,
Jutván eszembe mézzel folyó beszéded;
Hogy hadnálak téged,
Ha elmémben forog szüntelen szerelmed?
10  Ezerötszáz és hetvennyolcnak végében,
Hogy volna szeretőm énhozzám kétségben,
Úgy szedém ezt egyben;
Nevét megtalálod versek elejében.

HUSZONNYOLCADIK
EGY TÖRÖK ÉNEK: “BEN SEYRANA GIDER IKEN”
a nótája is az
1   Minap múlatni mentemben
Jöve két kegyes előmben,
Egyik monda: Hallád, legény,
Melyikünk szebb, ez-é vagy én?
2   Felelém: Ez szót nem fejtem,
Vétekben én nem leledzem,
Nem akarok megfelelnem,
Mind szépnek tetszetek nékem.
3   Néktek szemetek fekete,
Két-két narancs kebletekbe,
Vagytok szépek személytekbe,
Édesek beszédetekbe.
4   Monda ismét: Kérdlek téged,
Melyinket vennéd inkább meg?
Melyinkért adnád több pénzed?
Mondd igazán feleleted!
5   De imhol néktek az igaz,
Szépségtekről rövid válasz,
Szömölcsöt visel mellyén az;
Azki legszebb, kisebbik az.

[HUSZONKILENCEDIK] 
VIGESIMUM NONUM
CARMEN TENUI NEC PINGUI MINERVA COMPOSITUM
Az “Sau ma lasa-n casa fata” oláh ének nótájára
1   Mint sík mezőn csak egy szál fa, egyedül úgy élek,
Szerelem tüzes lángjától szívemben én égek.
2   Mikor hallom az fecskéknek reggel éneklését,
Felindítom ottan azzal szívemnek szerelmét.
3   Személye mert jut eszembe édes szerelmemnek,
Kivel újul csak gyötrelme keserves lelkemnek;
4   Mert kívánom őtet látnom, véle beszélgetnem,
De nem lölem semmi módját, mint kell szemben lennem.
5   Irigyektől mert oly nehéz én vigasztalómhoz
Nékem jutnom, mint tevistől az szép violához.
6   De hogynemmint távol lévén az ő személyétől,
Szerelmemben őutána vertengek egyedöl,
7   Jobb, hogy együtt véle lévén, az ő szemeitűl,
Reá nézvén, úgy vesszek el, mégis szívem örül.
8   No, hozzá hát, én elmémnek ti gyors gondolati,
Löljetek ti módot, mint kellj szerelmemhez jutni!
9   Éngem bár ne kéméljetek nagy veszedelemtől,
Csak hogy őtet őrizzétek gonosz hírtől-névtől!
10  Megérdemli, ha érte lész is fejem halála,
Mert életét, hírét, nevét csak énreám bízta.

HARMINCADIK
a Toldi Miklós nótájára
1   Mire most, barátom, azon kérdezkedel,
Hogy éngem szerelem ennyire hajtott el?
Vallyon csak te vagy-é, kit nem gyújthatott fel?
Csudálom, ha néked nem volt még közöd evvel!
2   Mert indul szerelem mi természetünkbűl,
Minden állatokban adatott Istentűl,
Látd-é, minden állat társának mint örül?
Vehetsz egyébrűl is példát, nemcsak emberrűl.
3   Vedd eszedbe csak, hogy az oktalan állat
Mint őrzi, szereti, neveli ő nyáját,
Kik-ki az övéért nem szánja halálát,
Csak hogy azt szeresse, akinek adta magát.
4   Hol vagyon oly állat, ki szeretőjéért
Halált nem szenvedne annak oltalmáért?
Hát mit csudálsz rajtam, ha szerelmesemért
Okos állat lévén gyötrődem nyeréséért?
5   Fulgosius egy sasról ír ilyen csudát,
Ki úgy szerette, együtt nevelte lányát,
Hogy csak annak vitt minden fogott madarát,
Sőt leány haláláért meg is ölte magát.
6   De hagyjuk bár el ezt! Nézd, a vetemények
Tavasznak örülnek, fák és minden füvek
Vigadnak béjüttén, mint szeretőjeknek,
Gyászokat elvetvén mind fejenként zöldülnek.
7   Gondolj régi időt eleitől fogva,
Megesméred, hogy volt mindenütt hatalma,
Bölcsnek, vitézeknek jovát ő megbírta,
Szerelem erejét senki meg nem állhatta.
8   Ádámot, atyánkot vallyon nemde Éva
Alma ételére hiszem ő izgatta?
Az első vétek is lőn szerelem mia,
Mert Éva szerelme vitte Ádámot rea.
9   Mi veszté el Sámson erejét, két szemét?
Herculesnek is mi vette volt el eszét,
Hogy viselné szeretője öltözetét,
Asszony népe között sodorgatná ő szöszét?
10  Aristotelesnek mit használt bölcs esze,
Hogy szép felesége őtet megnyergelte?
Salamonnak hol volt nagy tudós elméje,
Mikor szeretője pogánságra hitette?
11  Ariadne miért adta volt fonalát
Theseusnak, ki megölte osztán bátyját?
Mért mutatta azzal Labyrinthus útát?
Azért, hogy inkább szerette Theseust, mint bátyját.
12  Parisnál ki volt szebb, akár Absolonnál?
Ki volt vallyon jámborb Szent Dávid királnál?
De szereté asszont, ki volt Uriásnál,
Isten ellen véte, mert vigada ő aznál.
13  Medeát, Ilonát mi vitte volt erre,
Hogy egyik Parist, másik Jasont szeresse,
Ki-ki szeretőjét nagy messze kövesse?
Látd-é, szerelemnek vagyon mely nagy ereje?
14  Acontius ifjat vallyon mi tanítá,
Cydippe szavával hogy almán azt írta,
Mintha már Cydippe volna ő mátkája,
Erős esküvéssel véle azt fogadtatná.
15  Trójának mi rontá el erős kőfalát?
Priamusnak mi veszté el királságát?
Pyramust és Thisbét, az igen szép leánt
Szerelem ölé meg, látod-é nagy hatalmát?
16  Achilles Trójában csak Polyxenáért
Ellenség keziben ment csak ő kedvéért;
Aeneas Turnussal megvítt Laviniáért,
Gismunda megölte ő magát Gisquardusért.
17  Szénás városbéli hol szép Lucretia?
Hol vitéz Deiphobus szeretője, Lyda?
Hol vagyon Carthagóba lakó Elissa?
Ezeknek mind csak az szerelem volt gyilkosa.
18  Hol Diomedessel az ferdős leánya?
Leander szerelme, az is egy nagy példa;
Jusson Procrisnak is eszedbe halála,
Spániába nemrég mint járt Donya Liciza?
19  Penelope özvegységének mi oka?
Ispitályban miért lakott Magelona?
Phyllis Demophoont is addig miért várta?
Azért, mert szívükben gerjedt szerelem lángja.
20  Igaz szerelmő Leucippét nyavalyára,
Ifjú Theagenest annyi bujdosásra,
Nagyot kicsin renden való házasságra,
Mindent csak szerelem vitt képtelen dolgokra.
21  Akarék csak régi példát előhoznom,
Mert mostaniakról nem jó nékem szólnom,
Szerelem most sem szűn meg, igazán mondom,
Titkon-nyilván lenni nagy sokakon jól látom.
22  Nincs senki oly eszes, kit az nem téveszthet,
Viszont tudatlant is ez megeszesíthet,
Vallyon s ki oly erős, kit ez meg nem győzhet?
Rútat szerelembe, mint szépet, ő úgy ejthet.
23  Mint hatalmasnál nincs személyválogatás,
Így szerelemnél is nincs semmi választás,
Kinek-kinek az övé helyett nem kell más,
Béka lévén, fogolynak tetszik a kedves társ.
24  De ez mind hadd járjon, nésze csak személyét
Annak, aki éngem szeret, mint két szemét,
Vajha te hallhatnád gyönyörű beszédét,
Inkább nem csodálnád, hogy gyötrődöm én azért.
25  Mert aki szerelme alá magam ádtam,
Annak személyénél szebbet én nem láttam,
Éngem hogy igazán szeret, azt megtudtam,
Kiért magam én is csak néki ajánlottam.
26  Kész azért már szívem szenvedni érette
És mást nem szeretni soha őhelyette,
Kész szolgálni, míg e földen tart élete,
Mert megérdemlette tőlem igaz szerelme.
27  Fészket vert szívemben már az ő szerelme,
Előttem szüntelen képe, jó termete,
Ha szinte aluszom is, álmodom véle,
Mert csak övé vagyok, senkié sem egyébé.
28  Nincs azért e földen oly teremtett állat,
Ki nem fáradt volna a szerelem alatt,
Csudálom, hogy eddig még sem jutott reád,
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

HARMINCEGYEDIK

HARMINCKETTŐDIK
EGY LENGYEL ÉNEK
igéről igére és ugyanazon nótára: “Blogostaw nas nasz Panie”
1   Áldj meg minket, Úr Isten, az te jóvoltodból,
Világosíts meg minket irgalmasságodból
Orcád világosságával, lelked ajándékával,
Hogy éltünkben ez földön járjunk igazsággal!
2   Engedd meg ezt minékünk, kegyelmes Istenünk,
Hogy mindnyájan tégedet igazán esmérjünk,
Hadd az kicsiny hitűkkel együtt örvendezzünk,
Mikor megítélsz, Uram, kegyelmezz meg nékünk!
3   Ne tántorodjunk mi el soha, Uram, tőled,
Ne kételkedhessünk is többé már felőled,
Nyughassék meg mi lelkünk igaz hittel benned,
Vallhassunk mindenekben urunknak csak téged.
4   No, azért dicsérjük most felszóval az Urot,
Mert lám, csak ő viseli mindenütt gondunkot,
Uram, az te nevedben áldd meg szolgáidot,
Kiért viszontag mi is dicsérjük fiadot.

HARMINCHARMADIK
KIBEN BŰNE BOCSÁNATÁÉRT KÖNYÖRGETT AKKOR, 
HOGY HÁZASODNI SZÁNDÉKOZOTT
Balassi Bálint nevére
az nótája: “Bánja az Úr Isten”
1   Bocsásd meg, Úr Isten, ifjúságomnak vétkét,
Sok hitetlenségét, undok fertelmességét,
Töröld el rútságát, minden álnokságát,
	könnyebbíts lelkem terhét!
2   Az én búsult lelkem én nyavalyás testemben
Té-tova bujdosik, mint madár a szélvészben,
Tőled elijedett, tudván, hogy vétkezett,
	akar esni kétségben.
3   Látja magán való szántalan nagy sok jódat,
Kiért, tudja, téged nem tisztelt, jól tött urát,
Háládatlanságát látván hamis voltát,
	ugyan szégyenli magát.
4   Akarna gyakorta hozzád ismét megtérni,
De bűnei miatt nem mér elődben menni,
Tőled oly igen fél, reád nézni sem mér,
	színed igen rettegi.
5   Semmije sincs penig, mivel elődben menjen,
Kivel jóvoltodért viszont téged tiszteljen,
Vagy alázatosan, méltó haragodban
	tégedet engeszteljen.
6   Sok kísértet éri, mindenképpen rettenti,
Véled ijesztgeti, kétségre sietteti,
Ki miatt majd elvész, ha véle jól nem téssz,
	magát Pokolra ejti.
7   Jajgatván nagy sokszor említi szent nevedet,
Mondván: Vajha az Úr hozzá venne éngemet,
Bizony kedvét lelném, mert őtet követném,
	mint édes Istenemet!
8   Bátorítsad, Uram, azért biztató szóddal,
Mit használsz szegénynek örök kárhozatjával?
Hadd inkább dicsérjen ez földön éltében
	szép magasztalásokkal.
9   Az te szódat, tudom, mihelyen meghallhatja,
Ottan szent nevedet, mint atyját, úgy kiáltja,
Kiterjesztett kézzel, sűrű könyves szemmel
	magát reád bocsátja.
10  Legörögvén könyve orcáján, úgy megkövet,
Magad is megszánnád, látván, mely keseredett,
Mert zokogásokkal, siralmas szép szókkal
	kér fejének kegyelmet.
11  Irgalmasságod is annál inkább kitetszik,
Azmennél több vétke néki megengedtetik,
Inkább kegyelmedben, mint büntetésedben
	te irgalmad tündöklik.
12  No, nem tartod, tudom, tovább haragod rajta,
Mert az békességre te jobb kezed kinyújtva,
De csak olyanoknak, kik utánad járnak,
	mert vagy mindenek ura.
13  Térj azért, én lelkem, kegyelmes Istenedhez,
Szép könyörgésekkel békéljél szent kezéhez,
Mert lám, hozzáfogad, csak reá hadd magad,
	igen irgalmas úr ez.
14  Higgyünk mindörökké igazán csak őbenne,
Bűntűl őrizkedjünk, ne távozzunk el tőle,
Áldott az ő neve örökké mennyekbe,
	ki már megkegyelmeze.
15  Éneklém ezeket megkeseredett szívvel,
Várván Úr kegyelmét fejemre szent lelkével,
Té-tova bujdosván, bűnömön bánkódván,
	tusakodván ördöggel.
Ezek az énekek, kiket Balassi Bálint gyermeksígétűl fogva házasságáig szerzett. Jóllehet kettő híja: az egyik egy virágének az “Irgalmazz Úr Isten” nótájára, kinek az kezdeti így volt: Vallyon meddig akarsz éngem kesergetni. Az elveszett. Másik egy könyörgés a Palatics nótájára, ki az nyíri Báthory Istvánnál és Ugnotnénál is volt. Így kezdetik el: Láss hozzám, ödvessígemnek Istene.
Ezek után immár akik következnek, azokat mind kiket házasságába, kiket a felesígitűl való elválása után szerzett. Jobb részre a virágénekeket inkább mind Juliárúl, mely nevére azért keresztelte az szerelmesét, hogy a rígi poétákat ebbe is kövesse. Kik közül Ovidius Corinnának, Joannes Secundus Juliának, Marullus Neaerának nevezte szeretűjét.

HARMINCNEGYEDIK
EZT AKKOR SZERZETTE, HOGY AZ FELESÉGE IDEGENSÉGÉT 
ÉS HAMISSÁGÁT ESZÉBE KEZDTE VENNI, KIN ELKESEREDVÉN 
S JUTVÁN ANNAK AZ SZERELMESÉNEK IGAZSÁGA ESZÉBE, 
AKIT OK NÉLKÜL BOLONDUL ELHAGYOTT VOLT FELESÉGEÉRT, 
ÚGY SZEREZETTE EZT
az “Már szinte az idő vala ki[nyílásban]” nótá[jára]
1   Méznél édesb szép szók, örvendetes csókok,
Most emlékeztetnek elmúlt régi sok jók,
Melyekbe ezután már soha nem jutok.
2   Titkos keservemben hull orcámrúl könyvem,
Rólam mit prófétált, tölt mert mind fejemen,
Aki keservesen válék el éntőlem.
3   Fájdalmam öregbül naponkint bűnemtűl,
Mert mint gyümölcsiért diófát ág közül,
Tőlem úgy elverém jováért ok nélkül.
4   Kiért reám szállott Istentűl nagy átok,
Betegség, kár, sok gond, szégyen, rút hír, szitok,
S ha kiért vétkeztem, hozzám az is álnok.
5   De méltó vétkemért már holtig szenvednem,
Mint gonosz oltvánnak, bűnem hasznát vennem,
S más megette mérget nékem is megennem.
6   Mint halálra vált kór nem tűr orvosságot,
Mert halál sürgeti, nem kedvel semmi jót,
Én sem hallgathatok vigasztaló szép szót.
7   Vigasztalás, jó társ nem ádhat víg kedvet,
Bús fejem egyedül csak bujdosni szeret,
Mert pokolnak tetszik ez világi élet.
8   Könyörgök Istennek csak ez két dologért:
Szánjon meg immáron elsőben csak ezért,
Kit soká szolgáltam híven szerelméért.
9   Nézzen vétkem mellett nagy szerelmemre is,
Mégis mint szolgáltam, tudja ő maga is,
Vétkemnek sok búját mint viseljem most is.
10  Ezt ha megnyerhetem, bár meghaljak ottan,
Búmnak, mint hattyúnak, légyen vége vígan;
Más kívánságom ez: idvözüljek osztán.

HARMINCÖTÖDIK
EZT AKKOR SZERZETTE, HOGY AZ Ő FELESÉGE IDEGENSÉGE 
MIATT AZ RÉGI SZERETŐJÉN KEZDETT SZÍVÉBEN MEGINDULNI
arra az oláh nótára, azmint az eltévedt juhokat siratja volt az oláh leány
1   Régi szerelmem nagy tüze
Hamuvá vált vala szinte,
De ím, nem tudom, mi löle,
Hogy bennem meg felgerjede.
2   Elvált hív szeretőm miatt
Új bánat nagy kínnal fogyat,
De nem látom semmi módját,
Mint oltsam szerelmem lángját.
3   Mert mint mérges nyíllal lőtt vad,
Kiből nyílvas ki nem szakad,
Fetreng, sem élhet, sem halhat,
Úgy tűr én szívem fájdalmat.
4   Hogy véletlen most Cupido
Meglőtt az mordály áruló,
Maga hittel lőn köztünk szó,
Hogy frigyünk lenne állandó.
5   De hitét ugyan nem állja,
Frigyét ez fattyú felbontja,
Elmémet olyra gyúlasztja,
Ki csak kár, maga is látja.
6   Mert annak édes szerelmét,
Kinek ígéri személyét,
Magánál vesztette kedvét,
Nésze tökéletlenségét.
7   Avval régen gyűlöltetett,
Azki szerelmével éget,
Veszedelmemre de siet,
Hogy bennem gyújt régi szenet.
8   Átkozott, ha nem más móddal,
Végezd búmot halálommal,
Ne gyújts olthatatlan lánggal,
Metszesz keserves kínommal?
9   Vagy hogyha égetni akarsz,
Mint bolondot, mit játszódtatsz?
Arra gerjessz, kit megadhatsz,
Nyerhetetlenre ne gyúlassz!

HARMINCHATODIK
KÍVÁNSÁGA SZERINT CSELEKESZIK (TUDNIILLIK EGY 
IGEN-IGEN SZÉP KEGYEST [ÍGÉR]), OKÁT JELENTI 
VENUS ANNAK IS, MIÉRT ÁROLTA EL AZ FELESÉGE
de ez Pethő Gáspárnénál vagyon
az nótája “Csak búbánat” etc.
	Egy nagy követséggel küldte sietséggel
	Venus hozzám Cupidót,...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
	- - - - - - - - - - - - - - - - 
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
	- - - - - - - - - - - - - - - -

HARMINCHETEDIK
EZT AKKOR SZERZETTE, MIKOR AZ FELESÉGÉTŐL ELVÁLT; 
KIBEN EMLÉKEZTETI CUPIDÓT ARRA, AMIT VENUS ŐÁLTALA 
FOGADOTT NÉKI, HA FELESÉGÉTŐL BÉKÉVEL ELVÁLIK, KIRE 
MEGFELEL CUPIDO, JULIÁT MUTATVÁN S DICSÉRVÉN NÉKI
[azon nótára]
1   Ez világgal bíró, felséges Cupido,
	emlékezzél meg szódra!
Mit fogada anyád énnékem általad,
	ha az megszabadulna,
Ki már megszabadult, tőlem el is vadult,
	jut eszembe gyakorta.
2   Felele Cupido - úgymond -: Nagy búskodó,
	keserves, régi hívem,
Kit sok jókkal láttam, sokat is kínzottam,
	de igaznak esmértem,
Ne bánkódjál semmit, mert hamar megvidít
	tégedet ígéretem.
3   Amhol szép Julia, anyám helytartója
	ez föld kerekségében,
Szemében nyilamot, horgas kézíjamot
	adtam szemüldekében,
Szenem ajakában, fáklyám orcájában,
	mézem foly beszédében.
4   Illendő kedvesség, gyönyörű ékesség
	valami volt énbennem,
Azt mind ő módjában, szavában, dolgában
	csak reá helyheztettem,
Anyám fényes haját, gyöngyszín apró fogát
	néki tőle megnyertem.
5   Erkölcsét Diana, elméjét Minerva,
	Mercurios beszédét
Őnékie ádta, mert kedves barátja
	mindenik, szép személyét
Szereti, kedveli, böcsüli, tiszteli,
	kívánja szerencséjét.
6   Cupido így szólván, szememet fordítám,
	tekinték Juliára.
Mondék: De mit tréfálsz? Juliával mit csalsz?
	Hiszem tudod, kicsoda!
Ez az, ki kevésért éngem örökké sért,
	lelkem szernyő kínjára.
7   Felele: Nem csallak, sőt ismét megáldlak
	ő édes szerelmével,
Hozzád felgerjesztem, csak véled égetem,
	hogy örülj személyével,
De meglásd, hogy jobban becsüljed ezután,
	ne bánts keserűséggel!
8   Minden keménségét, nagy idegenségét
	anyám meglágyította,
Hozzád gyűlölségét, nagy kegyetlenségét
	jó kedvre fordította,
S te nagy szerelmedre ismét gerjesztette,
	kezedbe ismét adta.
9   Ez amaz Julia, kinek ábrázatja,
	mint címer egy pecsétbe,
Szívedben felmetszve, kiben magát nézze,
	ha képét tükerébe
Ő látni akarja, mert ott szebben látja,
	minémő színe, képe.

HARMINCNYOLCADIK
IMMÁR HOGY AZ CUPIDO MUTATÁSÁRA MEGSALDÍTJA 
JULIÁT, AZFELÉ MÉGYEN, KIT SZINTE EGY KAPUKÖZBEN 
TALÁL ELŐ, S KÖZÖL ÍGY SZÓL
ugyanazon nótára
1   Egy kegyes képében az gyászöltözetben
	vallyon angyal tűnék-é?
Vagy ember magzatja angyalábrázatba
	szemeimnek tetszék-é?
Angyal-é vagy ember, aki ezen ment el,
	lelkem de immár övé.
2   Lelkem drága kincsét, dicsőséges színét
	jobb részre mind béfedte,
Csak vidám szemeit, lelkem éltetőit
	énreám függesztette,
De azt sem kegyesen, sőt nagy idegenen,
	csak mintha nem esmérne.
3   Vajha ez az volna, kit Venus fogada
	fia által énnékem,
Hogy kezembe adna, ha ő szolgálója
	szabadulna igyében,
Szívem nagy bánatja örömre fordulna,
	vég lenne könyveimben.
4   De ne adja Isten, hogy ez ilyen légyen,
	ez bizony inkább tündér,
Vagy vadász Diana, vagy istenasszonya
	szívemnek, amit felvér,
Mert noha szereti, de azért rettegi,
	csak szólni néki sem mér.
5   Kegyesség, kedvesség, ékesség, édesség
	épen mind benne látszik,
Tekintet, nyájasság, okosság, vidámság
	rajta nyilván meglátszik,
Ő szépség formája, illik minden módja,
	mert mennybélinek tetszik.
6   Bár magát ne lássam, de csak szavát halljam,
	szívem őhozzá készül,
Belőlem kiindul, úgy dobog azontúl,
	nem élhet nála nélkül,
Csak őérte hal s vész, mindent szenvedni kész,
	semmit se fél egyébtűl,
7   Hanem csak őtőle, azkinek kívöle
	vigasztalója több sincs,
Semmi szép múlatság, semmi jó nyájasság,
	semmi világi nagy kincs,
Nosza, én nagy búmban így szólok magamban
	mondván: Lelkem, rám tekints!
8   Egy kapu közében juték elejében
	vidám szép Juliának,
Hertelen hogy látám, előszer alítám
	őtet lenni angyalnak,
Azért ő utába így szólék utána,
	mint istenasszonyomnak.

HARMINCKILENCEDIK
HOGY JULIÁRA TALÁLA, ÍGY KÖSZÖNE NÉKI
az török “Gerekmez bu dünya sensiz” nótájára
1   Ez világ sem kell már nékem
Nálad nélkül, szép szerelmem,
Ki állasz most énmellettem;
Egészséggel, édes lelkem!
2   Én bús szívem vidámsága,
Lelkem édes kívánsága,
Te vagy minden boldogsága,
Véled Isten áldomása.
3   Én drágalátos palotám,
Jó illatú, piros rózsám,
Gyönyörű szép kis violám,
Élj sokáig, szép Juliám!
4   Feltámada napom fénye,
Szemüldek fekete széne,
Két szemem világos fénye,
Élj, élj, életem reménye!
5   Szerelmedben meggyúlt szívem
Csak tégedet óhajt lelkem,
Én szívem, lelkem, szerelmem,
Idvöz légy, én fejedelmem!
6   Juliámra hogy találék,
Örömemben így köszenék,
Térdet-fejet néki hajték,
Kin ő csak elmosolyodék.

NEGYVENEDIK
CUPIDÓNAK VALÓ KÖNYÖRGÉS, OKUL ELŐHOZVÁN 
AZ SALAMANDRA PÉLDÁJÁT, AZT, HOGY VAGY LÉSZEN 
ŐHOZZÁ JÓ VALAHA, VAGY SEM, DE MINT AZ SALAMANDRA 
TŰZ KÍVÜL, Ő SEM ÉLHET SOHA AZ JULIA SZERELME NÉLKÜL
az “Csak búbánat” nótájára
1   Éngemet régolta sokféle kénokba
	tartó én édes szívem,
Hozzád kiált lelkem sírván keservesen,
	mert gyötrődik sokképpen:
Könyörülj már rajtam, légy kegyelmes hozzám,
	ne légy ilyen kegyetlen!
2   Távozás keserve, emlékezet mérge
	veszt és sillyeszt éngemet,
Támasztván előmben esztelenségemben
	esett szörnyű vétkemet,
Kinek nagy terhétől, mint halálos bűntől,
	oldozd meg már lelkemet!
3   Az sötét éjtszakák minden állatoknak
	kedves nyugalmat hoznak,
Emberek dologtól, állatok munkától
	meg akkoron tágulnak,
Csak nékem, veszettnek, hogy mind napok, éjek
	szörnyű kínommal múlnak.
4   Most is örömemet magaddal elvitted
	kedvemmel egyetemben,
Reád gyúlt szerelmem titkon éget éngem
	keseredett elmémben,
Áldott szemeidet, gyenge szép színedet
	juttatván én eszemben.
5   Cupido, ne mesd fel ilyen szörnyű sebbel
	szívemben annak képét,
Ki halálra gyűlöl és sok halállal öl,
	úgy tart, mint ellenségét,
Hozzám vagy enyhíts meg, vagy ha az nem lehet,
	olts meg bennem szerelmét!
6   De mit mondok? Búmba, ha mint salamandra,
	tűz kívül nem élhetek,
Azonnal elvészek, ha azkívül lészek;
	többet, tudom, nem élek,
Édest keserűvel, sok mérget kis mézzel,
	halálnál jobb, hogy nyeljek.
7   Lelkem szemed előtt, mint viasz tűz fölött
	könyvein, lásd, úgy olvad,
Szemed verőfénye mert lelkem gyötrelme,
	haraggal ha rám támad,
De viszont megújít, sok búmban vidámít,
	ha szerelmesen fogad.
8   Mint szép virágok, fák meg nem újulhatnak
	tavaszi harmat nélkül,
Akképpen örömem nem lehet víg kedvem
	nékem is nálad nélkül,
Vigasztald meg tehát, te, kit lelkem imád,
	hadd éljek már bú nélkül!
9   Óh, te bölcs természet, minden nagy szépséget
	együvé így mint forralsz?
Világ csudájára, szívek gyújtására
	egy kegyesre mit csinálsz?
Angyali áldott szént, dicsőíttető fént
	halandóra hogyhogy ádsz?
10  Fénlik sok kövektől, mint a verőféntől
	erős vér tiszta gyégen,
Lebbegnek szemei, mint a menny csillagi
	télben éjjel szép égen;
Kivel rabjává tett, szabadságból kivett
	éngemet immár régen.
11  Óh, kis ábrázatban tündöklő, mennyei
	dicsőséges nagy szépség!
Ékességgel együtt tebeléd hogyhogy jütt
	keménség, kegyetlenség?
Szánd meg jó szolgádot, kínvallott rabodot,
	ki te szerelmedben ég!
12  Forr gerjedt elmémre, mint hangyafészekre,
	sok új vers, mint sok hangya,
Arra, mert szívemben szerelem tüzének
	csak te vagy édes langja,
Szózatod búm verő vigasságtételnek
	zengő s gyönyörű hangja.
13  Öszvekulcsolt kézzel, hajlott térddel-fővel
	Juliámnak könyörgék,
Midőn jóvoltától, mint istenasszonytól,
	kegyelmet reménlenék,
Hogy megkegyelmezne, tovább ne gyötrene,
	Áment reá kiálték.

NEGYVENEGYEDIK
DE JULIA VENANTE: A JULIA VADÁSZATJÁRÓL, 
KIT ÍRVA KÜLDÖTT VOLT JULIÁNAK
De voce ad vocem ex Angeriano
azon nótára
1   Széllyel hogy vadásza én lelkem, Julia
	egy igen szép cserében,
Tündérek egyike vevé őt eszébe,
	s monda lassú beszédben:
Itt e földön angyal mit jár vadászattal,
	ha vagyon helye Mennyben?
2   Hevült vala penig Julia sokáig
	vadak után jártában,
Kikapcsolta azért hónál fejérb mellyét,
	hűl szép szellőn árnékban,
Kit hogy tündér láta, csak reá ámula,
	így szóla ő magában:
3   Két Diana vagyon talám ez világon?
	mely hasonló ez hozzá!
Diana módjára megeresztve haja,
	kezében szép dárdája,
Könnyű, zöld ruhája, oldalán kézíja,
	szép aranyas puzdrája.
4   Képe, keze, szeme, teteme, termete
	olyan, mint Dianának,
Beszéddel, énekkel, magaviseléssel
	ők mely hasonlatosak!
Múlatságnak örül, s néha lóra is ül
	mindkettő, úgy vadásznak.
5   De csak szarvasokat és egyéb vadakat
	ver és vadász Diana,
De vitézek között szerelmére kötött
	s fogott sokat Julia,
Senki el nem szakad, valakire akad,
	mert erős ő hálója.
6   Kiben éngemet is, mint egyebeket is,
	régen fogott s fogva tart,
S így ő el sem bocsát, fel sem mészároltat
	kétség között tartóztat,
Hogy tüzében égjek, valameddig élek,
	mint egy gyújtó áldozat.

NEGYVENKETTŐDIK
INVENTIO POETICA, AZT ÍRJA MEG, MINT VESZETT 
ÖSZVE JULIA CUPIDÓVAL
azon nótára
1   Fáradsága után nyugodni akarván,
	Cupido fejét hajtá
Julia ölében, kit hogy vőn eszében
	kegyes, haragvék rajta,
S nagy haraggal ottan kis Cupidót onnan
	öléből kitaszítá,
2   S monda: Bujasággal, gerjedő lángoddal
	ne rútíts meg ölemet!
Cupido meg így szól: De te mit haragszol?
	mire űzsz el éngemet?
Felelé Julia: Te hitván marcona,
	nem tudod-é nevemet?
3   Én vagyok Julia, én szemem hatalma
	mindenek szívével bír,
Én megbódogítok, kit jó szemmel látok;
	kit gonosszal: hal, vész, sír;
Én szerelmem ellen ez világon sincsen
	orvosság és hasznos ír!
4   Cupido tekinté, s mihent megesméré,
	azonnal megfélemlék,
Mintha egy kígyóra szegény hágott volna,
	riada, elfutamék,
Futtában csak monda: Megbocsáss, Julia,
	nem akaratommal véték!
5   Szép Venus anyámnak téged alítálak,
	bíztomban csak úgy menék
Te áldott öledben, mint anyám ölében,
	hogy fejem ott nyugodnék;
Tetszél szemeimnek lenni szép szülémnek,
	vétkem csak abból esék.

NEGYVENHARMADIK
A FÜLEMILÉNEK SZÓL
azon nótára, Altera inventio
1   Te, szép fülemile, zöld ágak közibe
	mondod el énekedet,
De viszont azellen az én veszett fejem
	mond keserves verseket,
Kiket bánatjában, szerelem lángjában
	szép Juliáról szerzett.
2   Mennybéli szép harmat tégedet mosogat,
	éngem penig könnyhullás
Szüntelen nedvesít s bánattal keserít,
	hogy oly kemény, mint a vas,
Az én szép Juliám, kitől jómot várnám,
	hogy lenne már irgalmas.
3   Az hév verőfénnek mivoltát nem érzed,
	mert ülsz híves árnékban,
Éngemet peniglen gyújt buzgó szerelem,
	sülök, fűlök lángjában;
Te szabad vagy, repülsz, hol akarod, szállsz, ülsz,
	nem úgy, mint én e vasban.
4   Örömmel és szépen csak tavaszidőben
	szép énekeket mondasz,
Énnékem peniglen mind nyárban, mind télben
	versem oka csak panasz,
Kínomat számlálom, Juliát imádom,
	dolgom nékem mind csak az.
5   Lengedező szellő s híves tiszta idő
	tégedet gyakorta hűt,
Éngemet viszontag örökké való lang
	olthatatlanképpen fűt,
Kegyetlenségével, Julia szemével
	nagy szerelem üttön-üt.
6   Vagy te egészséges, én peniglen sebes
	szerelem nyila miátt,
Énekelsz víg szóval, nem mint én, bánattal,
	mert nem is érzed kínját
Az szép Juliának, kinek szép voltának
	adta lelkem meg magát.
7   Jobb, és mindenekben különböz éntőlem
	te boldog állapotod,
Egyenlők csak ebben vagyunk mi mindketten,
	hogy énekedet mondod
Te is, szinte mint én, s fogyhatatlanképpen
	csak arra vészed gondod.
8   Juliát gondolván és szavát hallgatván
	egy kis fülemilének,
Juta bús elmémben ez ennéhány versben
	rendeltetett kis ének,
Kiben állapotja megtetszik mivolta
	igazán életemnek.

NEGYVENNEGYEDIK
INVENTIO POETICA: GRUES ALLOQUITUR, 
A DARVAKNAK SZÓL
ugyanazon nótára
1   Mindennap jó reggel ezen repültök el
	szóldogálván, darvaim!
Reátok néztemben hullnak keservemben
	szemeimből könyveim,
Hogy szép szerelmesem jut eszembe nékem,
	megújulnak kínjaim.
2   Látom, utatokot igazítottátok
	arra az ország felé,
Azholott az lakik, víg szívemet aki
	őmagánál rekeszté.
Valaha énrólam, ki híven szolgáltam,
	vallyon emlékezik-é?
3   Bujdosom, mint árva, idegen országba
	veszettül, mint szarándok,
Ruhámban sötét színt, szívemben szörnyű kínt
	viselek én, úgy gyászlok,
Szárnyam nincs, mint néked, kin mehetnék véled
	ahhoz, akit óhajtok.
4   Szárnyad vagyon, repülsz, szinte ott szállsz le, ülsz
	földében, hol akarod,
Te szomjúságodot szép forrásból csorgott
	tiszta vizével oltod,
Örömem környékét, az ő lakóhelyét:
	Paradicsomot látod.
5   De ne siess, kérlek, tőled hadd izenjek
	néki rövid beszéddel,
Vagy ha az nem lehet, csak írjam nevemet
	mellyedre fel véremmel,
Kin megesmérhesse, hogy csak őérette
	tűrök mindent jó kedvvel.
6   Ádjon az jó Isten néki egészséget,
	víg és hosszú életet,
Mint mezők virággal, tündökljék sok jókkal,
	áldja mindennel őtet;
Nyomán is tavasszal teremjen rózsaszál,
	s keserüljön éngemet!
7   Sok háborúimban, bujdosó voltomban,
	midőn darvakat látnék
Szép renden repülni s azfelé halanni,
	hol szép Julia laknék,
El-felfohászkodván s utánok kiáltván
	tőlük én így izenék.

NEGYVENÖTÖDIK
DIALOGUS, KIBEN AZT BESZÉLI EGY 
BARÁTJÁVAL A MAGA SZERELMÉRŐL
az “Már szintén az idő” nótájára
1   Kérde egy barátom: Így miért gerjedek?
Mondám: Köszönhetem régi szerelmemnek,
Venus, kis Cupido kiben ejtettenek.
2   Kicsodák szüléid? nékem meg így szóla.
Szerelem, siralom hozott ez világra,
Dajkámat is mondám, hogy óhajtás volna.
3   Lakóhelyemet is tőlem ő megkérdé,
Gonddal tele cellámat mutatám, nézze;
Eledelemet is kérdé, ha kenyér-é?
4   Mondám, hogy az csak haszontalan reménség,
Hitető sok szép szó, nyerhetetlen szépség;
Mondám, hogy beszélni tanít esztelenség.
5   Ruhámat is kérdé, hogy miben öltözém?
Vajudt tagaimat hogy mivel fedezém?
Az szenvedést, tűrést, mondám, hogy viselém.
6   Monda: Itt mit keressz? Mondék: Szörnyű halált.
Monda ismét: Mit sírsz? Julia haragját.
Mint élsz? - úgymond. Mondék: Mint Julia-útált.
7   Örökké így élsz-é? Mondék, hogy örökké.
Okát fájdalmidnak mondani tudnád-é?
Mondám, hogy szerelem, s búmat keserülé.
8   Julia szerelmén való búsultomban
Egy jó barátomnak így felelék szómban,
Várván Juliától jómat bánatomban.

NEGYVENHATODIK
AZ DOBÓ JAKAB ÉNEKE, AZ “MÁR SZINTÉN AZ IDŐ 
VALA KINYÍLÁSBAN” ELLEN SZERZETT ÉNEK
azon nótára
1   Bezzeg nagy bolondság volt az balgatagban,
Cupidót ki írta gyermekábrázatban,
Mert nem gyermek, aki bír mindent világban.
2   Császárok, királyok vadnak hatalmában,
Bölcsök, jó vitézek járnak udvarában,
S vallyon s ki nem égett soha nagy lángjában?
3   Vaknak sem mondhatja őt senki igazán,
Aki megkóstolta mérges nyilát magán,
Sok szívet nem lűne vétetlen, vak valván.
4   Látjuk, minden szívet mely igazán talál,
Kit célul arányoz lűni mérges nyíllal,
Hát nem vak, sőt jól lát szeme világával.
5   Szárnyát sem hihetem, kin ő repülhetne,
Azon is megtetszik, mert fekszik heverve
Régen én szívemben, csak tüzet rak benne.
6   Nem is mezítelen, ki mindeneket foszt,
Nem szűkölködik az, ki ennyi sok jót oszt,
Jókkal vagyon közi, nem kedveli a rosszt.
7   Ezt írván, Julia kérdé, hogy mit írnék?
Szerelem szép képét írom, néki mondék.
Monda: Hát éngem írj! S reám mosolyodék.
8   Ez ennéhány versben feleltem meg annak,
Azki alította nem kis okosságnak,
Cupidóra gyermekszemélt hogy írtanak.

NEGYVENHETEDIK
ITEM INVENTIO POETICA: AZ Ő SZERELMÉNEK 
ÖRÖK ÉS MARADANDÓ VOLTÁRÓL
“Csak búbánat” nótájára
1   Idővel paloták, házak, erős várak,
	városok elromolnak,
Nagy erő, vasztagság, sok kincs, nagy gazdagság
	idővel mind elmúlnak,
Tavaszi szép rózsák, liliom, violák
	idővel mind elhullnak,
2   Királyi méltóság, tisztesség, nagy jószág
	idővel mind elvésznek,
Nagy kövek hamuvá s hamu kősziklává
	nagy idővel lehetnek,
Jó hírnév, dicsőség, angyali nagy szépség
	idővel porrá lésznek.
3   Még az föld is elagg, hegyek fogyatkoznak,
	idővel tenger apad,
Az ég is béborul, fényes nap setétül,
	mindennek vége szakad,
Márvánkőben metszett írás kopik, veszhet,
	egy helyiben más támad.
4   Meglágyul keménség, megszűnik irigység,
	jóra fordul gyűlölség,
Istentűl mindenben adatott idővel
	változás s bizonyos vég,
Csak én szerelmemnek, mint Pokol tüzének
	nincs vége, mert égten-ég.
5   Véghetetlen voltát, semmi változását
	szerelmemnek hogy látnám,
Kiben Juliátúl, mint Lázár ujjátúl,
	könnyebbségemet várnám,
Ezeket úgy írám, és az többi után
	Juliának ajánlám.

NEGYVENNYOLCADIK
HOGY JULIÁNAK, S NEM AZ SZERELEMNEK ADTA MEG MAGÁT
[azon nótára]
1   Szerelem s Julia egymás mellett állva
	reám szikráznak vala,
Gerjeszt mind a kettő, mert mindenike lő,
	nagy mindenik hatalma,
Egyik szép szemével, másik nagy szenével
	erejét rám támasztá.
2   Ily veszedelmemben a csalárd Szerelem
	szép szóval szóla nékem:
Add meg - mond - magadot, hatalmomat látod,
	csak kár, hogy vísz ellenem,
Mert kezemben akadsz, vagy ugyan itt meghalsz;
	lám, régen esmérsz éngem!
3   Nem adom magamot néked, meghidd - mondok -,
	noha mindenekkel bírsz,
De ím, ez kegyesnek holtig rabja lészek,
	mert te csak méreggel írsz
Azoknak fejére, kik vadnak kezedbe,
	kit csalárdul hozzád hívsz.
4   Ez kegyesnek légyen mind fejem s mind lelkem
	maga kótyavetyéje,
Szép szeme láttára csörögjek vasába,
	légyek kínszenvedője;
Csak öröm mondani, hogy magamot kötni
	látám nagy szerelmére.
5   Vidám Juliának, kinek víg voltának,
	óh, hogy én akkor hűk!
De kegyesnek tetszék, hogy kezében juték,
	s nem is tudtam, hogy oly szűk
Az kegyes szerelmes, ki miatt vagyon már
	rajtam bonthatatlan nyűg.
6   Julia kezében, szörnyű tömlecében
	fejem miképpen esett,
És hogy nem könyörül rajtam, ki-ki ebbűl
	könnyen értelmet vehet:
Az oly kegyetlentől, ki szemeivel öl,
	az Isten ójon mindent.

NEGYVENKILENCEDIK
SOKFÉLE DOLGOKHOZ HASONLÍTJA MAGÁT ÉS A SZERELMET; 
EZT JOBB RÉSZINT NÉMETBŐL FORDÍTOTTA MEG
az “Már szintén az idő” nótájára
1   Ha ki akar látni két eleven kutat,
Kik ő forrásokból szüntelen kifolynak,
Nézze két szememet, kik mindenkor sírnak
2   Az én szerelmesem háládatlanságán,
Szívem gyúladásán, szörnyű kínján, búján
Sok könyvet hullatnak, csaknem kiapadván.
3   Ha ki akar látni olthatatlan szenet,
Nézze az én véghetetlen szerelmemet,
Ki mint Pokol tüze, örökké csak éget.
4   Noha lángját ennek senki nem láthatja,
De azért lelkemet fogyatton-fogyatja,
Soha semmi bennem már meg nem olthatja.
5   Ha ki akar látni szörnyű mély sebeket,
Nézze szerelemtűl sebesült szívemet,
S ottan megesméri, mint gyötör éngemet.
6   Ha ki akar látni egy nyomorult lelket,
Nézze az én árva keserves fejemet,
Kit szerelem tüze csaknem hamuvá tett.
7   Ég olthatatlanul buzgó szerelemben,
Bízik csak egyedül egy vidám kegyesben,
Kinek ajánlotta életét kezében.
8   Ha ki ez kínokat akarja megtudni,
Ily kegyetlenképpen hogy bennem ki szerzi,
Életemnél lelkem azt inkább szereti.
9   Igaz szerelmemért de lá, mennyi kínt ád,
Ha szolgálatomért egyszer jó szemmel lát,
Ahelyett viszontag érzem ezer kínját.
10  Híves forrás felett serkenvén álmomból,
Fordítám magyarul vidám Juliáról,
Mikor lelkem fűlne szerelme lángjától.

ÖTVENEDIK
JULIÁT HASONLÍTJA A SZERELEMHEZ, MELY 
HASONLATOSSÁGOT A JULIA DICSÉRETÉN KEZD EL
az “Csak búbánat” nótájára
1   Julia két szemem, olthatatlan szenem,
	véghetetlen szerelmem,
Julia víg kedvem s néha nagy keservem,
	örömem és gyötrelmem,
Julia életem, egyetlenegy lelkem,
	ki egyedül bír vélem.
2   Julia az lelkem, mikoron szól nékem,
	Szerelem beszél vélem,
Julia ha rám néz, azonnal eszem vész,
	mert Szerelem néz éngem,
Julia hol alszik, még az is úgy tetszik,
	hogy ott nyugszik Szerelem.
3   Ő tüzes lelkemnek, fájdalmas szívemnek
	kívánt jó orvossága,
Ő szemem világa, árnéktartó ága,
	jó szerencsés csillaga,
Ő, kinek kívüle ez világ szépsége
	nem kell, sem vigassága.
4   Vagy áll, ül, nevet, sír, örül, levelet ír,
	Szerelem is azt teszi,
Vagy múlat, énekel, vagy sétál alá s fel,
	Szerelem azt míveli,
Mert mint jó barátját, Venus asszony fiát
	kézen fogva viseli.
5   A Paradicsomba termett szép új rózsa
	dicsőséges orcája,
Testszín ruhájába aki őtet látja,
	szép Venusnak alítja,
Új formában illik, mint nap, úgy tündöklik
	gyöngy között fényes haja.
6   Duna lefoltába rugaszkodott sajka
	mely sebességgel mégyen,
Táncát ő úgy járja, merőn áll dereka,
	mintha csúszna sík jégen,
Valahová lépik, sok szemek kísérik
	csudálván, jár mely szépen.
7   Midőn néha térül vagy mellettem kerül,
	szoknyája elterjedvén,
Szerelmével belül vészen akkor körül
	éngemet felgerjesztvén;
Udvari jó módját látván, érzem kínját,
	keservesen ránézvén.
8   Akkor az én dolgom azonképpen vagyon,
	amint a bölcsök írják,
Hogy egy kárhozottnak Pokolban nagy kányák
	szívét rágják, szaggatják,
De nem fogyathatják, noha rágton-rágják,
	mert nőttön-nőni látják.
9   Én szívemet is így, mikor énhozzám víg,
	ő nevelten neveli,
De viszont, mint kánya, ő kegyetlen kínja
	rágja, szaggatja, eszi,
Én állapotomot, mint egy kárhozatot,
	oly keservessé teszi.
10  Dolga mind egyenlő, Szerelemmel egy ő,
	csak erkölcse különböz,
Kegyes a Szerelem, s Julia kegyetlen,
	éngem halálra üldöz,
Szerelem mely édes, Julia oly mérges,
	mert éngem csak ver földhöz.

ÖTVENEGYEDIK
HOGY NYERTE EL JULIA A CUPIDO NYILÁT, ÍJÁT 
S HOL VISELI, AZT ÍRJA MEG, KÖNYÖRÖGVÉN 
AZ VÉGÉBEN ITT IS AZ JULIÁNAK
az “Magam gondolván” nótájára
1   Áldott Julia kiballagtába
	Cupidót találá,
Ki mérges nyíllal, szörnyű halállal
	veszteni akarta,
Látván szép színét, elveté íjét
	s ugyan elámula.
2   Kivel csak szívet és mesterséget
	Juliának áda,
Mert szép szemétől hogy ő igen fél,
	rajta nyilván látta,
Nagy szerelemmel villámó szemét
	azért rá fordítá.
3   Rettene ottan Cupido, s onnan
	mindjárt elfutamék,
Futtában íja, nyila, puzdrája
	őróla leesék,
Kiért féltébe csak meg sem tére,
	minden ott hagyaték.
4   Kit hogy megláta kegyes Julia,
	a földről felvevé,
Nyilat puzdrába, zsinórt íjába
	egyengeté, veté,
S ottan felköté, kivel erősbbé
	szép személyét tevé.
5   Azért már nála mind íja, nyila
	Cupidónak vagyon,
Szemében nyila, afelett íja
	vonva haragoson,
Kivel szívemet, mint célül tett jelt
	lövi, hogy kínt valljon.
6   Sokakat sebhet, de csak éngemet
	gyakran inkább talál,
Mert énnálamnál, mint egy nagy célnál,
	közölb senki nem áll,
S ez oka, hogy én több sebet tűrvén,
	több kínt vallok másnál.
7   Venus módjára, mikor akarja,
	nékiket vigasztal,
Nékiknek penig ád csak szörnyű kínt
	nyughatatlansággal,
Mint hogy éngem is veszt, noha mégis
	tűrök igazsággal.
8   Nagy bánatomat, sok fájdalmamat
	már mint orvosoljam,
Nagy szerelmemnek, szenvedésemnek
	én mi hasznát várjam,
Ha az keserget, kit lelkem szeret,
	s kell hogy kínját valljam?
9   Akik szeretnek, gyakran szíveket
	éjjel vigasztalják,
Mert titkon akkor kedvekre sokszor
	ők azokat látják,
Kiktől javokot, boldogságokot
	reménlik és várják.
10  Nékem peniglen éjjel is lelkem
	keservesen óhít,
Szívembéli tűz ágyamból felűz,
	házad felé indít,
Utcádon járok, reád vigyázok,
	de szemem nem saldít.
11  Azonban az nap ismét feltámad
	újobb gyötrelmemre,
Hogy nem szólhatok, mégis csak írok,
	de leveleimre
Csak választ sem téssz, sőt reám sem nézsz,
	mint egy elvetettre.
12  Mind ennyi sok bút, szegény nyomorult,
	én honnan érdemlek,
Te háládatlan, a te lángodban,
	ha tudod, mint égek?
Szerelmes lelkem, tégy már jól vélem,
	szolgállak, míg élek!

ÖTVENKETTŐDIK
KIBEN MOROG CUPIDÓRA, HOGY CSAK 
ÍGÉRTE, S NEM ÁDJA MEG JULIÁT
[az “Már szintén az idő” nótájára]
1   Édest keserűvel elegyítő gyermek,
Régi ellensége nyugalmas éltemnek,
Méz közt mérget miért ádsz nékem, veszettnek?
2   Vélem ha egyéb jót te immár nem mívelsz,
Csak gyorsan világból éngemet kivégezz;
Ne szíts nagy tüzemet, hadd lehessen csendes!
3   Ez-é a fogadás, kit anyád szavával
Hitedre fogadván énnékem te mondál?
Óh, szégyen, eborca, mely igen megcsalál!
4   Az ígért áldott jót te csak megmutattad,
Kivel szerelmemet te csak felgyújtottad,
De mint csalárd hamis, nékem mégsem adtad!
5   Sőt kínomra tőlem csak idegeníted,
Hozzám, keményítvén, semmit sem gerjeszted,
Vélem kívántatván szívemet égeted.
6   Hol tüzes laptáid, kikkel távul gyújtasz,
Akiknek fáklyáddal közöl te nem árthatsz?
Ádd meg, ha ígérted, héában mit kínzasz?
7   Így feddvén, törődvén Cupido felele:
Hitván ember - úgymond -, úgy vészem eszembe,
Hogy ok nélkül így szidsz jótétem helyébe!
8   Hertelen akarnál ily nagy jóhoz jutni,
Kiért sok kínt kell még vallani, fáradni?
Nagy jót könnyen anyám nem szokott osztani.
9   De kérlek, gyümölcsöt vallyon mely fa hozott,
Minekelőtte még meg nem virágozott?
Bolond, nem tudod-é, hogy tűrés ád hasznot?
10  De ne kételkedjél, bizony tiéd lészen,
Noha most így próbál, de ismét bévészen,
Julia tégedet meg bódoggá tészen.
11  Vajha az úgy lenne, ámbár mindent tűrnék,
Égnék, fűlnék, sülnék, tömlöcében ülnék,
Csak hogy szerelmébe valaha kerülnék.

ÖTVENHARMADIK
AZ HÉT PLÁNÉTÁKHOZ HASONLÍTJA JULIÁT
SIBI CANIT ET MUSIS
az “Csak búbánat” nótájára
1   Hét fő csillag vagyon az égi forgáson,
	kik által embereknek
Istentűl szerencse adatik fejekre,
	ezek mind megtetszenek
Vidám Juliában, mert ő szép voltában
	mind heten tündöklenek.
2   Fejér ábrázatot mutat a teljes Hold,
	fénlik, mint tiszta ezüst,
Julia is fejér, kivel szép téj sem ér,
	sem gyolcs, kit nem fogott füst,
Édes szóval tudós, mint az Mercurios,
	kitűl szívem fűl, mint üst.
3   Mint a szép fényes Nap ez földnek világát
	hogy csak egyedül ádja,
Úgy csak szép Julia fényes ábrázatja
	bánatomat tisztítja,
Hogy megvigasztalja, fejemet megáldja,
	ő csak azon imádja.
4   Miképpen Mars csillag jó vitéz, jó hadnagy,
	fegyverével mindent győz,
Úgy két szép szemével, mint két éles tőrrel,
	Julia győz, megkötöz;
Nincs oly jeles vitéz, valaki reá néz,
	kit meg nem bír s tömlöcöz.
5   Mind reggel s mind estve mely szépen az égbe
	hajnalban Venus feljő,
Több szép közt létében mindenkor ékesen
	mindent jól s helyén ejt ő,
Mint tavaszi idő, mely jó, mely gyönyörő,
	ékes, kedves, illendő.
6   Azminthogy Jupiter, kit sok bölcs jól ismer,
	embereknek jókat ád,
Akképpen Julia, ahová fordítja
	szemét, mindent jóval áld,
Csak az igaz bódog, ki kedvébe forog,
	mennyei jót csak az lát.
7   Mint a vén Saturnos, kedvetlen s haragos
	természetnek csillaga,
Az én szép Juliám oly kedvetlen hozzám,
	kin szívem vidámsága
Azonnal úgy múlik, amint elenyészik
	felhőben nap világa.
8   Jó és nagy szép voltát áldott Juliának
	ha ki tudni akarod,
Égi plánétáknak gondold ő mivoltát,
	s azonnal megtudhatod,
Mert rajta látszanak ereji azoknak,
	kiről arányozhatod.

ÖTVENNEGYEDIK
DIALOGUS, KIBEN ÚTON JÁRVÁN AZ VERSSZERZŐ 
BESZÉL ECHÓVAL. DE EZT NEM ÉRTHETI JÓL 
MEG AZ, AKI NEM TUDJA, MICSODA AZ ECHO
[azon nótára]
1   Óh, magas kősziklák, kietlenben nőtt fák,
	kik nagy szerelmem tüzén,
Igaz bizonságim vadtok, mert kínjaim
	tudjátok, szinte mint én,
Ki látta éltében, hogy így haljon, vesszen
	más, mint én, szerelmesén?
		  ECHO: Én!
2   Ki felele nékem? Távul az erdőben
	lőn ugyan valami szó,
Talám egyik tündér jár itt valamiért
	vagy valami nyulászó;
Ha ló nem nyerített, ki itt csörögetett,
	ha lábain volt békó?
		  ECHO: Ékó.
3   Echo, nagy kínomba, kibe szép Julia
	éngem vertengeni hágy,
Mi könnyebbíthet meg, s mitűl lészen esmeg
	kemény szíve hozzám lágy?
Régi gyötrelmimet mi enyhítheti meg,
	s mi az, mire lelkem vágy?
		  ECHO: Ágy.
4   Ágy, igazán mondád, de mondd meg azt is hát,
	ott ki vigasztalhatna?
Búm helyett örömet, gyönyörű életet
	nékem ott ki adhatna?
Igazán ki neve, kit jómnak felette
	lelkem oda kívánna?
		  ECHO: Ánna.
5   Azt bizony megvallom, de jó szolgálatom
	kedves-é néki vagy nem?
Szép Julia-Annám lészen-é jó hozzám,
	s megkegyelmez-é nékem?
Hogy régen szolgálom, lészen-é jutalmom,
	s kell-é jót reménlenem?
		  ECHO: Nem.
6   Kegyetlenségéért, tűrtem sok kínjáért,
	hát még Istentűl sem fél?
Ő fejér mellyében, mint szép lágy fészekben,
	kegyetlenség hogyhogy él?
Mert mint nyelved beszél, búmmal, én hiszem, él,
	óh, mely igen nem kémél!
		  ECHO: Él.
7   Óh, hová légyek hát, tűrvén ennyi kínját,
	kivel vett körös-köröl?
Nincs út szerelméhez, mert már elvetett ez
	kegyes szemei elől,
Vetett gyötrelemre, s még meg is öl végre,
	amint látom, hogy gyűlöl.
		  ECHO: Öl.
8   Már csak mutasd módját, mint olthassam lángját
	szerelmemnek, ki csak nő,
Mert hogy így szeretem, s jutalmát nem érzem,
	oka talám nem is ő,
Hanem más gonosz nő, ördöngös bűvölő,
	mert kegyes ő, semmint kő.
		  ECHO: Ő.
9   Hát medgyek, én veszett, kit szerelem éget,
	s kit már ő bé nem fogad?
Szívem régi búmban, mint szép virág nyárban,
	szinte igaz úgy hervad;
Azért ádj tanácsot, szánd meg nyavalyámot,
	ha sebemet gyógyíthatd!
		  ECHO: Hadd!
10  Vajha elhagyhatnám, volna mi nyavalyám?
	De lá, szívem mint gerjed,
Ha gyenge orcáján, mint Pünkösd rózsáján,
	látom, hogy színe terjed,
Magad se mondanád elhadni, ha látnád;
	nézd meg csak, és esmerjed!
		  ECHO: Merjed!
11  Nem merheti lelkem, hanem ha két kezem
	végez ki életembűl;
No, tőrrel, méreggel nagy búmot vérem el,
	mert kiesém kedvébűl,
Látom, hogy csak gyűlöl, énnékem nem örül,
	rajtam nem is könyörül.
		  ECHO: Örül.
12  Hogy hihessem én azt, ha látd-é, mint fáraszt
	szántalan sok veszéllyel?
Szemeim láttára nagy kegyesen másra
	nézdegél vidám szemmel,
Énnékem peniglen még szerelmem sem kell,
	veszt, sillyeszt gyötrelmekkel.
		  ECHO: Kell!
13  Óh, vajha kellene, szerelmébe venne,
	vészne szívem bánatja,
De nem azt jelenti kemény tekinteti,
	s amint magát mutatja,
Hogy esmét szeressen, nem ádja azt Isten,
	noha lelkem imádja.
		  ECHO: Ádja.
14  Ha Isten azt ádja, lelkem viszont áldja
	nevét minden időben,
S talám meg is ádja, és szívét fordítja
	hozzám meg szerelemben
Vidám Juliának, ki egyike annak,
	kiknek hazájok a Menn.
		  ECHO: Amen.
15  Megdicsőült színben hogy gerjedt szívemben
	vidám Julia tűnék,
Egy sűrű erdőben én úton mentemben
	felszóval így éneklék,
Kérdezkedésemre verseim végébe
	Echótól ily választ vék.

ÖTVENÖTÖDIK
MINDEZEKRE IS A VERSSZERZŐ TALÁLMÁNYOKRA, 
KIKET A KÖNYÖRGÉSE UTÁN IDE ÍRT, MIDŐN JULIÁTÓL 
SEM IZENETBE, SEM LEVÉLBE SEMMI VÁLASZT NEM 
VEHETNE, BÚSUL MAGÁBAN, ÉS SÁPOLÓDVÁN AZON, 
HOGY MENEKEDHESSÉK MEG JULIA HASZONTALAN 
SZERELMÉTŐL, CUPIDO TANÁCSOT ÁD NÉKI
ez is ugyanazon nótára vagyon
1   Mi dolog, Úr Isten, hogy ez egy kegyesen
	kívül senki nem tetszik?
S de mi oka vallyon, hogy csak ez asszonyon
	lelkem így hal, vész, esik?
Ezenkívül senkit a lelkem nem óhít,
	noha érte kínlódik.
2   Nemdenem az-é ez, ki meg nem kegyelmez
	semmi könyörgésemre?
Régoltától fogva ártatlan voltomra
	veszt, s vetett gyötrelemre,
Kiben hogy lát, örül, kínoz kegyetlenül,
	mert búm esik kedvére.
3   Óh, nyavalyás lelkem, elbolondult fejem,
	haszon nélkül mit szolgálsz?
Aki téged útál, s hozzád haraggal áll,
	mért hogy attól meg nem válsz?
Ilyen kegyetlennek könyvedet ejtened
	mi haszon, ha bút találsz?
4   Mondhatatlan szépség, kiben hamar lesz vég
	s ki idővel elmúlik,
Másnak is adatott (gondold meg magadot),
	kik közül találkozik,
Ki téged szeressen, nem mint ez kegyetlen,
	ki véled kínnal játszik.
5   Így feddvén, törődvén nagy kegyetlenségén
	áldott szép Juliámnak,
Csak egy véletlenül hát már előttem ül
	személye Cupidónak,
Ki rám mosolyodván így szólala vígan
	nékem, régi rabjának:
6   Tusakodnod azon, hogy ez kegyes asszony
	nálad felejtve légyen,
Csak kár, szómat higgyed, hanem ha te lelked
	is belőled kimégyen,
Mert ennen kezemmel benned metszettem fel
	őt kophatatlanképpen.
7   Azért ábrázatja lelkedből már soha,
	míg élsz, ki nem kophatik,
Földön szerteszerint csak érte vallasz kínt,
	míg rajtad meg nem esik.
Azért en a tanács, hogy dolgodhoz jól láss,
	mert így kedved nem telik.
8   Szerelem-gyúlasztó szentséges Cupido,
	mondd hát, mint leljem kedvét?
Monda: Mindholtodig maradj meg ebben így,
	amint imádod képét,
Ráfelelek, s meglátd, hogy meg hozzáfogad,
	noha tőle most elvét.
9   Juliának dolgán nyughatatlankodván,
	elkeseredett szívem,
Vőn ily bátorságot Cupidótól jó szót
	veszett nyavalyás fejem,
Kiben ő úgy fogad, hogy meg hozzáfogad
	az én fene szerelmem.

ÖTVENHATODIK
KIBEN CSAK AZON KÖNYÖRÖG, LÁTVÁN, 
HOGY SEMMI VÁLASZT NEM VEHET TŐLE, 
HOGY OTTAN CSAK NE FELEDKEZZÉK EL RÓLA
ez is azon nótára, mint az elébbi
1   Kegyes vidám szemű, piros rózsa színű,
	én édes fejér hölgyem,
Kin hű szerelemmel s teljes reménséggel
	nyugszik tüzesült lelkem,
Nemdenem siralmas kár-é énnékem az,
	hogy elfeledtél éngem?
2   Jó vitézek harca hol volt, gondolhatdsza,
	piros vér ontás nélkül?
Szerelemben esett vígan ki élhetett
	külön szerelmesétűl?
Ne felejts éngemet, ne veszesd lelkedet,
	hitetlen, félj Istentűl!
3   Az szelíd daruhoz szinte hasonlatos
	te kegyes tekinteted,
Rózsát jegyez orcád, kalárist kis szép szád,
	mézet ereszt beszéded,
Jöjj immár előmben, mondjam örömömben:
	Az Isten hozott téged!
4   Kerített várasok, kertek, mezők, szép tók,
	nálad nélkül mind tömlöc,
Mint sólyom kis fúat, bús lelkem magadat
	szerelmébe úgy üldöz,
Jussak már eszedbe, láss meg keservembe,
	magad jüjj, mást ne küldözz!
5   Hangos fülemile gyönyörű szép kertbe
	zöld ágak között csattog,
Én is, szegény rabod, új verssel kiáltok
	hozzád, hogy lelkem buzog;
Mit vétettem, kérlek, hogy nem szánsz éngemet,
	kinek szíve háborog?
6   Érted, hogy elmentél, és elfelejtettél
	éngem, szegény árvádat,
Ily reméntelenül, szép személyed nélkül
	ne hagyj vészni, szolgádat,
Emlékezzél rólam, fényes fejér rózsám,
	add már látni magadat!
7   Szívem nagy szerelmét s titkon felgyúlt tüzét
	jelenteni nem mérem,
Mert ha megjelentem, nagy tüzemmel, féltem,
	hogy sokak eszét vesztem,
Ha penig titkolom, csak magam fogyatom,
	mert belső tűz veszt éngem.
8   Török szép versekből szerelmese felől
	csak nemrégen fordítá,
Igéről igére nem szinte teheté,
	de hertelen jobbítá,
Régi szörnyű kárán, ily veszett, bánkódván,
	Juliának ajánlá.

ÖTVENHETEDIK
FRUSTRA OMNIBUS RATIONIBUS INCENDENDAE 
JULIAE TENTATIS ARDENTISSIMA PRECATIONE 
EAM IN SUI AMOREM ALICERE CONATUR VARIIS 
AD PERSUADENDUME XEMPLIS ALLATIS
ugyan az az elébbi nótára
1   Én édes szerelmem, egyetlenegy lelkem,
	mi haszon nékem élnem,
Ha semmit nem segít, jómra fel sem indít
	az én esedezésem,
Sok könyörgésemre, szép leveleimre
	csak választ sem téssz nékem?
2   Lelkemnek fájdalmát, érted való kínját
	maga te így jól látod,
De ingyen sem érzed, sőt inkább neveted,
	magadban csak csúfolod,
Mondván: Hadd, hadd - úgymond - hiszem veszti nagy gond,
	kínomot úgy mosolgod.
3   De mi hasznod vagyon sok könnyhullásomon,
	kétségbe mire tartasz?
Mint mérget sok mézben, édes beszédedben
	gonoszt elegyítve adsz,
Egyfelől édesgetsz, másfelől kesergetsz,
	csak bánatra taszítasz.
4   Szép sólymok, vad rárók, kiket madarászok
	tanítanak, viselnek,
Bánással, tartással, szóval, kiáltással,
	szelídek, kézre jűnek,
Az erős kősziklák hevétűl az napnak
	romolnak, repedeznek;
5   Nincsen oly erős vas, kit tűzzel jó kovács
	ide-s-tova nem hajthat,
Vérrel erős gyémánt, kit az acél sem bánt,
	végre mind elhasadhat,
A piros márvánkő, kit ver gyakor eső,
	csepegéstől lyukadhat.
6   Téged penig, sólymom, én édes vad ráróm,
	az én sok kiáltó szóm
Kezemre nem híhat, s csak úgy se lágyíthat,
	mint vasat tűz, nagy lángom,
Sem mint márványkövet, kit eső csepeget,
	nem hathat könnyhullásom.
7   Vérem hullásával, ha hozzám hajlanál,
	tündöklő szép gyémántom,
Arra is kész volnék, csak tőled érthetnék,
	végeznéd el már kínom,
De mind sok írásom, szóm, siralmom, lángom,
	szolgálatom csak károm.
8   Az én gyötrelmemre s Istenre tekintve
	indulj fel szerelmemre,
Nagy háládatlanság miatt nyomorúság
	hogy ne szálljon fejedre,
Vagy segélj meg immár, vagy végezz ki hamar,
	ne tarts tovább kétségbe!
9   Az mennyei orcát, életem birtokát
	ha Isten néked adta,
Angyali ábrázat ha vagyon terajtad,
	mire vetsz éngem kínra?
Mennybéliek szerint ennyi sok szörnyű kínt
	enyhíts meg jó szolgádba!
10  Úr Isten, hogy lehet az kegyetlenségnek
	ilyen nagy szépség fészke?
Ha az mennybéliek olyan kegyelmesek,
	térj te is kegyelemre!
Angyali orcádot mert te megalázod,
	ha űzsz számkivetésre.
11  Színed dicsősége most ez új versekre
	elmémet serkentette,
Képtelen nagy szépség, ki miatt szívem ég,
	mert már elrekkentette
Buzgó szerelmében, kiben, mint tömlöcben,
	sírva ezt éneklette.

ÖTVENNYOLCADIK
VIDENS JULIAM NEC ORATIONE NEC RATIONE 
IN SUI AMOREM INFLAMMARI POSSE, QUESTUBUS 
MISER CAELUM, TERRAS ET MARIA IMPLET, 
POLLICENS INDIGNABUNDUS SE NULLUM CARMEN 
JULIAE GRATIA DEINCEPS CANTATURUM
[azon nótára]
1   Óh, nagy kerek kék ég, dicsőség, fényesség,
	csillagok palotája,
Szép zölddel béborult, virágokkal újult
	jó illatú föld tája,
Csudákat nevelő, gályákat viselő
	nagy tenger morotvája!
2   Mi haszon énnékem hegyeken-völgyeken
	bujdosva nyavalyognom,
Szörnyű havasokon fene párduc módon
	kietlenben bolyognom,
Tövis közt bokorban, sok esőben, hóban
	holtig csak nyomorognom?
3   Medvéknek barlangit, vadak lakóhelyit
	mi haszon, hogy béjárom?
Emberek nem lakta földön ily régolta
	mi jutalmamat várom?
Ha mindenütt éget szerelem éngemet,
	mind búm, kínom csak károm.
4   Sokszor vadászással, szép madarászással
	én mind csak azon voltam,
Hogy nagy szerelmemet, ki forral éngemet,
	szívemben mint megoltsam,
De semmit nem nyertem véle, sőt vesztettem,
	mert inkább égtem, gyúltam.
5   Mert valahol járok s valamit csinálok,
	elmémbe mind ott forog
Julia szép képe, gyönyörű beszéde,
	lelkem érte forr, buzog,
Valahová nézek, úgy tetszik szememnek,
	hogy mind előttem mozog.
6   Noha felmetszette szívem közepette
	Cupido néki képét
Gyémánt szép bötűkkel maga két kezével,
	de mégis szép személyét
Nézni elűz éngem, noha nyilván érzem,
	hogy csak vallom gyötrelmét.
7   Más kegyes is éngem szeret, de én őt nem,
	noha követ nagy híven,
Azért, mert az Isten, csodául nagy bölcsen,
	csak Juliára éppen
Minden nagy szépséget e földön úgy szerzett,
	hogy senki szebb ne légyen.
8   Óh, énreám dihüdt, elvesztemre esküdt
	igen hamis szerelem!
Miért nem holdultatsz meg annak, kit jártatsz
	utánam szerelmesen?
S mire kedvem ellen gyútasz ahhoz éngem,
	aki megnyerhetetlen?
9   De te törvényidnek, noha csak vesztenek,
	kételen kell engednem,
Zsámolyul vetettél, rabjává ejtettél
	mert Juliának éngem,
Kínját, hiszem csoda, hogy mintha jó volna,
	oly örömest viselem.
10  Mint az leppentőcske gyertyaláng közibe
	magát akartva üti,
Nem gondolván véle, hogy gyertyaláng heve
	meg is égeti, süti,
Szívem is ekképpen Julia szenében
	magát örömest fűti.
11  Hatalmas szemei, haragos beszédi
	éngem noha vesztenek,
De minden szépségnél, minden szerelemnél
	mégis inkább tetszenek,
Rajta esik, hal, vész lelkem, s csak az nehéz,
	hogy tart számkivetettnek.
12  De ám akár medgyen vélem bár szerelem,
	szabad légyen már véle,
Csak hogy ezt engedje kínom érdemébe,
	hogy amint felmetszette
Juliát szívemben, szinte úgy versemben
	is tessék meg szép képe.
13  Hideg lévén kívöl, égvén penig belöl
	Julia szerelmétűl,
Jó hamar lovakért járván Erdély földét
	nem nagy fáradság nélkül,
Ezt öszverendelém, többé nem említvén
	Juliát immár versül.
Ez az Juliáról szerzett énekeknek a vége

ÖTVENKILENCEDIK
KÖVETKEZIK MÁS: ZSÓFI NEVÉRE
[azon nótára]
1   Szerelem istene, Venusnak ereje
	most meg megkörnyékezett,
Elmém nagy bánatban, szívem is új lángban
	egy szép szűz miatt veszett,
Kit elébb is láttam, de reá nem gyúltam,
	mert így, mint most, nem teszett.
2   Óh, véghetetlen kín, kit angyali szép szín
	víg szívemre bocsátott!
Immár orvosságot hol leljek gyógyítót
	búm ellen, ki rám jutott,
Ha súlyos szerelem kínnal sujtol éngem,
	s búmra esmét fordított?
3   Fekete gyászába, mint sűrű árnékba
	liliom, úgy fejérlik,
Szép piros orcája, fekete zománcba
	mint rubin, úgy tündöklik,
Slejt öltözetében, mint a sovány böjtben
	Mária képe, úgy fénlik.
4   Igazán görögöl nevet keresztségből
	adtak szép személyére,
Méltán Zsófi neve azért, mert bölcs esze
	vagyon néki mindenre,
Tud fedni szerelmet, noha igen szeret,
	nincsen gonosz hírére.
5   Áldott Venus asszony, kinél nyilván vagyon
	lelkem súlyos gyötrelme,
Jó szolgálatomért, nagy kínvallásomért
	gyújts fel ezt szerelemre,
Régi sok búm után hadd élhessek vígan
	evvel immár kedvemre!
6   Mikor fényes bogár Szent Ivány hóban jár
	a nyárnak közepében,
Ajánlván lelkemet akkor egy szép szűznek
	áldozatul kezében,
Szerzém ezt versekben az másfélezerben
	és az nyolcvankilencben.

HATVANODIK
BÉCSI ZSUZSÁNNÁRÓL S ANNA-MÁRIÁRÓL SZERZETTE
az “Doklei sem se divicicom bila”nótájára, 
vagy amaz lengyel nótára: “A pod liesem”
1   Az Zsuzsánna egy szép német leán,
Bécsben lakik Tífingráb utcáján,
Piros rózsa tündöklik orcáján,
Szép kaláris tetszik az ajakán,
Kit sok vitéz kíván
Szép voltát csudálván,
De csak héában szeretik sokan.
2   Vagyon ennek egy szép atyjafia,
Kinek neve víg Anna-Mária,
Sok jó úrfi csak azt síja-ríja,
Mert mint nénje, szép, s nincs semmi híja:
Arany színű haja,
Mint egy gyöngy az foga,
Tiszta mézzel foly ő édes szava.
3   Egy társommal midőn én ballagnék,
Szerencsére reájok találék,
Rájok nézve ottan felgerjedék,
Jó társom is szerelemben esék.
Ők ottan éleszték,
Kedveket jelenték,
Vélek azért mi megesmérkedénk.
4   Kezet fogván egymással azontúl,
Házban lépénk mindnyájan utcárúl,
S mint az méhek szegfű szép virágrúl,
Mézet szedénk egymás ajakárúl;
Minden bánatunktúl
Ott mi esénk távul,
Hogy szerelmet nyerheténk egymástúl.
5   Többet szólnom dolgunkról nem szükség,
Elég, hogy megvolt minden édesség,
Ölelgetés, csók, tánc, gyönyörűség,
Ékes beszéd, tréfálás, nevetség,
Ki ugyan nem elég
Bús szívemnek, mert ég,
De versemben itt légyen immár vég.
6   Kurta oktáván a sovány böjtben,
Pozsony városából kimentemben
Szerzém ezeket ilyen versekben
Táncnótára egy kisded énekben,
Az másfélezerben
És nyolcvankilencben,
Hogy bécsi virág juta eszemben.

HATVANEGYEDIK
EGY KATONAÉNEK, IN LAUDEM CONFINIORUM
az “Csak búbánat” nótájára
1   Vitézek, mi lehet ez széles föld felett
	szebb dolog az végeknél?
Holott kikeletkor az sok szép madár szól,
	kivel ember ugyan él;
Mező jó illatot, az ég szép harmatot
	ád, ki kedves mindennél.
2   Ellenség hírére vitézeknek szíve
	gyakorta ott felbuzdul,
Sőt azon kívül is, csak jó kedvébűl is
	vitéz próbálni indul,
Holott sebesedik, öl, fog, vitézkedik,
	homlokán vér lecsordul.
3   Veres zászlók alatt lobogós kopiát
	vitézek ott viselik,
Roppant sereg előtt távol az sík mezőt
	széllyel nyargalják, nézik;
Az párduckápákkal, fényes sisakokkal,
	forgókkal szép mindenik.
4   Jó szerecsen lovak alattok ugrálnak,
	hogyha trombita riadt,
Köztök ki strázsát áll, ki lováról leszáll,
	nyugszik reggel, hol virradt,
Midőn éjten-éjjel csataviseléssel
	mindenik lankadt s fáradt.
5   Az jó hírért, névért s az szép tisztességért
	ők mindent hátra hadnak,
Emberségről példát, vitézségről formát
	mindeneknek ők adnak,
Midőn, mint jó rárók, mezőn széllyel járók,
	vagdalkoznak, futtatnak.
6   Ellenséget látván örömmel kiáltván
	ők kopiákot törnek,
S ha súlyosan vagyon az dolog harcokon,
	szólítatlan megtérnek,
Sok vérben fertezvén arcul reá térvén
	űzőt sokszor megvernek.
7   Az nagy széles mező, az szép liget, erdő
	sétáló palotájok,
Az utaknak lese, kemény harcok helye
	tanuló oskolájok,
Csatán való éhség, szomjúság, nagy hévség
	s fáradtság múlatságok.
8   Az éles szablyákban örvendeznek méltán,
	mert ők fejeket szednek,
Viadalhelyeken véresen, sebesen,
	halva sokan feküsznek,
Sok vad s madár gyomra gyakran koporsója
	vitézül holt testeknek.
9   Óh, végbelieknek, ifjú vitézeknek
	dicséretes serege!
Kiknek ez világon szerteszerént vagyon
	mindeneknél jó neve,
Mint sok fát gyümölccsel, sok jó szerencsékkel
	áldjon Isten mezőkbe!

[HATVANKETTŐDIK]
AMATORUM CARMEN
DE VIRGINE MARGARETA
[azon nótára]
1   Vitézek karjokkal, kígyók fulákjokkal,
	bikák szarvokkal sértnek,
Körmökkel szép sólymok, foggal oroszlányok
	szaggatnak, azmit érnek,
Csak az szép leányok s az basiliscusok,
	hogy a szemekkel ölnek.
2   Azminthogy újobban éngemet is mostan
	egy nevedéken szép szűz
Két fekete szemmel, mint fényes fegyverrel,
	már szörnyű halálra űz,
Kit hogyha reám vét, gerjeszti szerelmét
	bennem, ki úgy ég, mint tűz.
3   Mely tűz hogy éngemet még hamuvá nem tett,
	senki nem csudálhatja,
Fulgosius amint a nagy csudákról írt,
	valaki azt meglátja,
Holott nagy csudául ír szarvasbogárrúl,
	s bizonságát is ádja,
4   Hogy vadnak bogarak, kik láng között járnak,
	szárnyon szépen repülnek,
S nem csak meg nem égnek, de ottan elvésznek,
	mihent lángból kikélnek,
Így tűz éngemet is éltet, ha emészt is,
	s nem hágy vészni éltemnek.
5   Mely szerelmes tüzem, hogyha eddig éngem
	nem szárazgatott volna,
Könnyhullásom miatt, mint egy folyó patak,
	mind elcsorgottam volna,
De viszont könyvemnek köszönöm, hogy élek,
	mert tüzemet az oltja,
6   Hogy mind el ne fogynék, de csendesen égnék
	kevesebb gyötrelemmel,
Csak képes örömmel, jó gyönyörűséggel,
	szeretőm szerelmével,
Ki nékem elég kincs, mert világon jobb sincs,
	mint édes keserűvel.
7   Igyenesen felnőtt, szép nyers ciprusvesszőt
	jegyez mert ő termete,
S kalárist kis szája, rózsát szép orcája,
	mézet ereszt beszéde.
Kivel mit gondolok? Hát ha szegény vagyok
	is, hadd éljek kedvemre!
8   Sok kincs, nagy gazdagság, pénz, marha, uraság
	bár mind azoké légyen,
Akiket fösvénység, nagy telhetetlenség
	gyötör szüntelenképpen,
Én az kis értékkel ha tűrök jó kedvvel,
	hiszem, nincs senki ellen.
9   Hónál fejérb lábát zöld pázsiton harmat
	ha néha nedvesíti,
Hogy mezítláb járván csak múlatságában
	szép virágit csipkedi,
Akkor bokrok megül nézvén, szerelmétűl
	égek, örülvén néki;
10  Merthogy bölcs versekre gyengén énekelve
	ereszti ki szózatját,
S hol gömbölő nyakán, s hol jól termett vállán
	terengeti szél haját,
Midőn gondolkodván, kertében ballagván
	köti szép koszoróját,
11  Már ezután azért ez egészségéért
	sok jó kopia romol,
Vitézek homlokán szablya miatt gyakran
	szerelméért vér omol,
Mert ez az a virág, ki miatt barátság
	társok között felbomol.
12  Szent Lőrinc-nap után az ezerötszázban
	és az nyolcvankilencben,
Remete módjára havasok aljába
	élvén, szerzék versekben
Arról, ki oly, mint hölgy, s kinek neve szép gyöngy
	a bölcs deáki nyelvben.

[HATVANHARMADIK]
COLLOQUIM OCTO VIATORUM ET DEAE ECHO VOCATAE
ugyanazon nótára
1   Nyolc ifiú legén minap úton menvén
	egy erdőben jutának,
Estvefelé lévén, tréfálván, beszélvén,
	ők egymásnak mondának:
Végyünk szót Echótól - mond - mi mátkáinkról,
	mondja nevét azoknak!
2   Credulus az első, lőn azért elkezdő,
	s monda nagyon kiáltva:
Echo, de kicsoda, aki sok kínomba
	most megvigasztalhatna?
Kérlek, mondd meg nevét, kit mint idvösségét,
	bús lelkem úgy kív[ÁNNA!
3   Mosolyog magában Credulus ezt hallván,
	s rajta csak csudálkozik;
Őutána azért tőn az ilyen kérdést,
	ki társaság közt másik:
Ki fagyott elmémhez - mond -, mint víz nagy dérhez,
	télben jég amik[OR SÍK?
4   Harmadik is monda nagy hangosan szólva
	mindenek hallotára:
Echo, jó asszonyom, kinek régi kínom
	vagyon nyilván tudtára,
Kérlek, hogy nevezd meg, kicsoda lelkemnek
	javával tölt ko[SÁRA?
5   Szavát elereszté, negyedik is kezdé
	el Echóhoz kérdésit
Szép szerelmeséről, kihez gerjed belöl,
	s kit szíve szerint óhít:
Szörnyű kára után nevezd meg - mond - nyilván,
	szeret lelkem im[MÁR KIT?
6   Ezután ötödik, ki mentűl kisebbik,
	Credulus atyjafia,
Mindjárt előszóla, felszóval kiáltva
	Echót nevezi, híja:
Ki az, kire éngem gyújtott - mond - ily igen
	Venus futo[SÓ FIA?
7   Hatodik Aminta, előálla, monda,
	mert veszett, alég várja,
Hogy szent nevét hallja annak, ki ő lángja,
	s kinek javát akarja:
Hát annak ki neve - mond -, aki szerelme
	szívemet kínnal [MARJA?
8   Szóla hetedik is, kinek neve Thyrsis,
	s ki hazáját elhadta
Azért, hogy egy kegyes, akihez szerelmes,
	szerelmét megtagadta:
Régoltától fogva szerelem kínjába
	éngem - mond - ki sí[KATA?
9   Utolsó a Montan, kinek édes társán
	való nagy bánat árta,
Nagy fohászkodással így szóla Echóval,
	jutván eszébe kára:
S annak tudd-é nevét - mond -, kiért szívem ég,
	s ki ez sok kínban [MÁRTA?
10  Egy szegény szarándok, régi barátotok
	éneklette ezt néktek,
Kik a magyar nyelven való versszerzésen
	egymással vetekedtek,
Kit a nagy hamisság és háládatlanság
	föld szélére kergettek,
11  Az másfélezerben és nyolcvankilencben
	Szent Bertalom-nap után,
Világ határira való bujdosásra
	keservesen indulván
Édes hazájából, jóakaróitól
	siralmasan búcsúzván.

[HATVANNEGYEDIK]
ANIMUM INGRATITUDINEA MATAE 
MAERENTEM IPSEMET SOLATUR
ad notam: “Minden állat dicsér, Úr Isten, tégedet” etc.
1   De mit gyötresz éngem most, keserves lelkem?
Nincsen anélkül is elég sok veszélyem,
Hogy te is oly búval keserítesz éngem,
Kin csak örül, tudod, édes ellenségem?
2   Ha hozzád hajlana, mégsem volna csuda,
De az lehetetlen, bár maga kívánna,
De magad jól tudod, hogy nem is kívánja,
Azért felejts el, mert nincs több orvossága.
3   Ily háládatlanság nemcsak rajtad esett,
Sámson is csak szép Dalila miatt veszett,
Ellenség kezében Fulviust mi ejtett,
Ha nem felesége, kivel ő sok jót tett?
4   Egyéb bűn jutalmát az fejedelmekre
Bízta Isten, e földi törvéntévőkre,
De az háládatlanság szörnyű vétkére
Maga visel gondot megbüntetésére.
5   Azért bízd őreá bosszúd megtorlását,
Higgyed, megmutatja rajta is ostorát,
Feledékenséggel viseld szíved kárát,
Mert az nyerhetetlen, másnak adta magát.
6   Lám, mind szívet, elmét, Isten nem rosszt adott,
Hát miért kesergesz? Ne hadd el magadot!
Szemérem ez tőled, ki másnak tanácsot
Szoktál gyakran adni, hogy bú így meghajtott!
7   Ébredj fel azért már keserves sok búdból,
S ne gondolkodjál ez rút bosszúállásról,
Bizonyíts evvel is meg, hogy szereted jól,
Mert nem illik hozzád, hogy róla gonoszt szólj.
8   Háládatlanságán sírván szeretőmnek,
Mostan szerzetteték tőlem ez kis ének,
Kiben az a tanács légyen mindeneknek,
Hogy senki ne higgyen soha szerelmének;
9   Indulnak oly könnyen mert ők ide-s-tova,
Mint szinte aszú ág szél fuallására,
Böcsülik maguk közt s tartják legnagyobbra
Azt, aki közülünk többet ejtett búra.

[HATVANÖTÖDIK]
SZARÁNDOKNAK VAGY BUJDOSÓNAK VALÓ ÉNEK
az “Minden állat dicsér, Úr Isten, [tégedet]” nótájára etc.
1   Pusztában zsidókat vezérlő jó Isten,
Ki előttök mentél tüzes oszlopképben,
Ígéret földére vezérelvén szépen,
Kalauzok voltál minden szerencséken.
2   Te adtál csillagot három szent királnak,
Vezérül is angyalt ifjú Tóbiásnak,
És Heródes előtt futó Szűz Máriának,
Te voltál vezére minden szarándoknak.
3   Könyörgök, nékem is hogy légy már vezérem,
Mert, ím, bujdosni űz nagy bú és szemérem;
Én Istenem, ebben ne vesszen el vérem,
Őrizz meg gonosztól, felségedet kérem!
4   Építs fel elmémet az jó bölcsességgel,
Szívemet peniglen hittel, merészséggel,
Bujdosó fejemet törödelmességgel,
S te adtad lelkemet buzgó könyörgéssel!
5   Jártomban-költömben hogy csak reád nézzek,
Búmban, örömemben reád figyelmezzek,
S jó, gonosz szerencsét csendesen viseljek,
Soha semmi helyen el ne felejtselek;
6   Hogy bujdosásom ideje tölte után
Én édes hazámban térjek esmét vígan,
Mind azokat jó egészségben találván,
Akik szomorkodnak éntőlem búcsúzván.
7   Felejts el annak is háládatlanságát,
Aki most erre vett éngem, régi rabját,
Ámbár élje vígan felőlem világát,
Csak énbennem olts meg nagy szerelmem lángját!
8   Én édes hazámból való kimentemben,
Szent Mihály nap előtt való harmad hétben,
Az másfélezerben és nyolcvankilencben
Az ó szerint, szerzém ezt ilyen énekben.

[HATVANHATODIK]
VALEDICIT PATRIAE, ANICIS IISQUE 
OMNIBUS QUAE HABUIT CARISSIMA
ad notam: “Minden állat dicsér, Úr Isten tégedet” etc.
1   Óh, én édes hazám, te jó Magyarország,
Ki keresztyénségnek viseled paizsát,
Viselsz pogány vérrel festett éles szablyát,
Vitézlő oskola, immár Isten hozzád!
2   Egriek, vitézek, végeknek tüköri,
Kiknek vitézségét minden föld beszéli,
Régi vitézséghez dolgotokot veti,
Istennek ajánlva légyetek immár ti!
3   Ti is, rárószárnyon járó hamar lovak,
Azkiknek hátokon az jó vitéz ifjak
Gyakorta kergetnek, s hol penig szaladnak,
Adassék egészség már mindnyájatoknak!
4   Fényes sok szép szerszám, vitézlő nagy szépség,
Katonatalálmány, újforma ékesség,
Seregben tündöklő és fénlő frissesség,
Éntűlem s Istentűl légyen már békesség!
5   Sok jó vitéz legény, kiket felemeltem,
S kikkel sok jót tettem, tartottam, neveltem,
Maradjon nálatok jó emlékezetem,
Jusson eszetekbe jótétemről nevem!
6   Vitéz próba helye, kiterjedt sík mező,
S fákkal, kősziklákkal bővös hegy, völgy, erdő,
Kit az sok csata jár, s jószerencse leső,
Légyen Isten hozzád, sok vitézt legelő!
7   Igaz atyámfia s meghitt jóbarátim,
Kiknél nyilván vadnak keserves bánatim,
Ti jutván eszembe hullnak sok könyveim,
Már Isten hozzátok, jó vitéz rokonim!
8   Ti is, angyalképet mutató szép szüzek
És szemmel öldöklő örvendetes menyek,
Kik hol vesztettetek, s hol élesztettetek,
Isten s jó szerelem maradjon véletek!
9   Sőt te is, óh, én szerelmes ellenségem,
Hozzám háládatlan, kegyetlen szerelmem,
Ki érdemem - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
10  Ti penig, szerzettem átkozott sok versek,
Búnál kik egyebet nékem nem nyertetek,
Tűzben mind fejenként égjetek, vesszetek,
Mert haszontalanok, jót nem érdemletek.

VALAHÁNY TÖRÖK BEJT, KIT MAGYAR 
NYELVRE FORDÍTOTTAK
Alem cicegi derer isen bir güle degmez,
Sohbette güzel olmaz iken bir pula degmez.
Interpretatio quam in Iuliam retorsit
Ez széles világon mennyi virág vagyon,
	mindaz sem ér egy rózsát,
Az oly vendégség is, kiben egy kegyes sincs,
	mindaz sem ér egy bapkát,
Én is minden szűznél, ki ez világon él,
	feljebb tartom Juliát.
Bana geda diyenler, devletli haním yok mudur?
Yoksa ben adem degil miyim, ya caním yok mudur?
Interpretatio cum ornatu
Ti, kik szegénséget én szememre vettek,
	én hiszem, azt tudjátok,
Hogy a vidám szemű s vékony szemöldökű
	kegyes rabja nem vagyok;
S hogy ember sem vagyok, s lelkem is egy szál sincs,
	talám azt alítjátok?
Yine ebrularín kurmus kemani,
Atar gamzin oku, canum nisani,
Yoluna komusum ben cism i cani,
Sever dilber beni, ben dahi ani.
Ismét felvetette szemöldök íjébe
	szép szemének idegét,
Kiből tüzes nyilat szívemre ő bocsát,
	lővén, mint feltett jegyét;
De bár vesszen fejem, tudom, szeret éngem,
	szinte mint én személyét.
Nigara sende hatm olmus güzellik, tazelik, terlik,
Beni bu gam bucaginda koyasin, bu mudur erlik?
Tebenned, Julia, mind világ csudája
	épen megtetszik: szépség,
Ékesség, édesség, eszesség, szelédség,
	udvari gyönyörűség;
De hogy búmban így hágysz, s csak még ingyen sem szánsz,
	az-é a jó emberség?
Beni cevriyle öldürse demem ol yara kanlidir,
Helâl olsun ana kanim güzel [......] kanlidir.
Ha nagy haragjában megöl is Julia,
	mégsem mondom gyilkosnak,
Azért mert csak őtet, senki nem egyebet
	vallok én asszonyomnak,
Mint örökös úr bír lelkemmel, ha rá sír,
	hogy véget nem vet búmnak.
Dedim ol sah güzele: var m’ola bir mah bedeli?
Gül gibi güldü, dedi kim: ya ne sandin be deli?
Egykor szép Juliát látván, hogy ő magát
	szép tükörébe nézné,
Kérdém: E világra ily szépséget másra
	Isten vallyon adott-é?
Mosolga s felele: Ily szép ki lehetne
	- mond -, megbolondultál-é?
Kimseler görmüs degildir tenden canín gittigin,
Illa ben gözümle gördüm, iste canimdir giden.
Mikoron kirepül lélek beteg testbűl,
	soha senki nem látta;
De az én szerelmem, ki olyan, mint lelkem,
	hogy fejemet elhadta,
Most szemem jól látta, de vélni sem tudta,
	hogy magát másnak ádta.
Dilber demis ki: mail olanlar belamüze
Layik midir ki nail olalar cefamüze?
Egykor szép Julia magába így szóla
	- mond -: Kik éngem szeretnek,
Egyaránt való jót méltó-é, hogy azok
	mind fejenként végyenek?
Nem, mert nem igazság, hanem a boldogság
	adassék már csak ennek!
I benim gül yüzlü yarim, dünyami zindan eyleme,
Asigini tepeleyip kan üstüne kan eyleme.
Vakit olur rakip gelir, düzersiniz sohbetini,
Sakin ki sensin ol vakti, kollari divan eyleme.
Rózsaszínű lelkem, én édes szerelmem,
	ne kösd meg világomot,
Szánj éngem, rabodot, ki tűröm kínodot,
	nézd, kérlek, nyavalyámot,
Más ölében ne dőlj, hanem inkább megölj,
	hogysem úgy többíts búmot!

CÉLIA-VERSEK
[ELSŐ]
(1) ....................................................................
	............................
Kit csak azért mível, hogy ismét nagy tűzzel
	veszesse el életem,
Hozzám azért most láss, Mars, Diana, Pallas,
	most légyetek mellettem!
(2) Cupido, nyiladnak magam vagyok-é csak
	célül támasztott jele?
Csak az én szívem-é, senki nem egyébé
	nagy szenednek tűzhelye?
Csak az, ő így szóla, s ha bánod, tégy róla,
	- úgymond -, ha jóm nem kelle.
(3) Megadtam magamot, kösd meg bár karomot
	rabszíjaddal, Cupido,
Csak fejemet ne vedd, életemet szenvedd,
	ne járjak úgy, mint Dido,
Ki hogy csalatkozék, tőrben bocsátkozék:
	segélj, szerelmet szító!

[MÁSODIK]
UGYANAKKOR, HOGY MEGKEDVELI CÉLIÁT, EKKÉPPEN 
KÖNYÖRÖG MINDJÁRT NÉKI, HOGY KEGYES SZEMEIT REÁ 
VETVÉN, VÉGYE BÉ SZERELMÉBEN S VIDÁM JÓ KEDVÉBEN
(1) Két szemem világa, életem csillaga,
	szívem, szerelmem, lelkem;
Kinek módján, nevén, szaván, szép termetén
	jut eszembe énnékem
Régi nagy szerelmem, ki lőn nagy keservem;
	végy szerelmedben éngem!
(2) Reménlett jóm, kincsem, mi örömmel hintsem
	én ez árva éltemet,
Ki csak terajtad áll, s nálad nélkül halál,
	csak tőled vár kegyelmet,
Hogyha útálod azt, ki téged néz s virraszt,
	s magánál inkább szeret?
(3) Hajnalban szépülnek fák, virágok, füvek,
	harmaton hogy nap felkél,
Cseng szép madárszózat, vígan sétál sok vad,
	reggel, hogy elmúlt éjfél,
Újul zöld bokor is, de nékem akkor is
	gondom csak merő veszél.

HARMADIK
KIBEN KÖSZÖNI CUPIDÓNAK HOZZÁ VALÓ KEGYELMÉT, 
TUDNIILLIK HOGY CÉLIÁT SZERELMÉRE FELGERJESZTETTE, 
S KEZÉBEN ADTA
azon nótára
1   Kegyelmes szerelem, ki ily jól tél velem,
	áldott légyen te neved,
Veszendő voltomban hogy segélél mostan,
	hála légyen teneked!
Kérlek, panaszimért, ki téged gyakran ért,
	jódot rólam el ne vedd!
2   Keserves fájdalmim, gyötrő gondolatim,
	távozzatok el tűlem,
Kik mind éjjel-nappal csak búval-bánattal
	forgottatok körülem,
Mert megkegyelmezett, s minden jót végezett
	Célia énfelűlem.
3   Ez föld szép virágja, éltető illatja
	hogyha szívemre hatott,
Miért szomorkodjam, s vígan mért ne lakjam,
	mért viseljek bánatot?
Hiszem elég eddig, azmíg nem voltam víg,
	hadd éljek már jó napot!
4   Az ország csillaga, szerencsés világa
	hogyha fejemre terjedt,
Nékem szolgál, fénlik, más elől eltűnik,
	csak egyedül rám gerjedt,
Ha mi bút rettegek? Miért nem örvendek?
	Lám, nem érzek kínt s terhet!
5   Ez világ minékünk, kiben mi most élünk,
	vendégfogadó házunk,
Kiben ha ma lakunk, vagy jót vagy bút látunk,
	de holnap meg kimúlunk,
Azért azon légyünk, azmíg tart életünk,
	légyen víg telünk-nyarunk!

NEGYEDIK
KIBEN AZ CÉLIA FEREDÉSÉNEK MÓDJÁT ÍRJA MEG, 
ANNAK FELETTE PENIG TERMETÉRŐL, MAGA VISELÉSÉRŐL 
ÉS SZÉPSÉGÉRŐL IS SZÓL
1   Csudálván egy ferdőt, ki felette nagy gőzt
	magában eresztene,
Ferdős okát mondja: Ez - úgymond - nem csuda,
	mert Célia ül benne,
Kinek mezítelen testére szerelem
	gerjedvén, füsti menne.
2   Mint az kevély páva verőfényen hogyha
	kiterjeszti sátorát,
Mint égen szivárván sok színben horgadván
	jelent esőre órát,
Célia oly frissen, újforma sok színben
	mégyen táncban szaporát.
3   Mint nap szép homállyal fejér felhő által
	verőfényét terjeszti,
Oly gyenge világgal vékony fátyol által
	haja színét ereszti
Célia béfedvén, s mellyén tündökölvén
	drága gyémántkereszti.
4   Támadtakor napnak, mint holdnak, csillagnak
	hogy enyészik világa,
Úgy menyek-szüzeknek, mint az szép füveknek,
	vész szépsége virága,
Mihent közikben kél Célia, azkinél
	égnek nincs szebb csillaga.

ÖTÖDIK
KIBEN AZ CÉLIA SZERELMÉÉRT VALÓ GYÖTRELMÉRŐL 
SZÓL, HASONLÍTVÁN AZ SZERELMET HOL MALOMHOZ 
S HOL HARANGHOZ
1   Mely csuda gyötrelem ez, hogy a szerelem
	búmra most malommá lett,
Hol mint gabonáját, éngemet, szolgáját
	szép Céliával őrlet,
Siralmam patakja az kereket hajtja,
	kin lisztté létig töret.
2   Ím, az nagy szerelem miatt búsult lelkem
	már szinte haranggá lett,
Kit szerelem bennem félen vér ellenem,
	rám támadván amellett,
Azért kong jajszóval, zúg fohászkodással
	szegény, nyugalma helyett.
3   Mint egy kristálykövet soha el nem törhet,
	noha éget, verőfén,
Úgy az én szívemet, noha vall gyötrelmet,
	el nem rontja tüzes kén,
Csak gyúl szegény s hevül, mert szertelenül fűl,
	mint kristály, kit süt hév szén.
IN EANDEM FERE SENTENTIAM
1   Kiáltok, csak bolygok, mint megszélhűdt ember,
Mert belöl égek, mint tűzben száraz kender,
Gondom, búm, veszélyem véghetetlen tenger.
2   Paradicsombéli szépség ábrázatja,
Virágzó szép tavasz képe állapatja,
Szépségnek s nemcsak szépnek magát mondhatja.

HATODIK
KIBEN AZ SZERETŐJÉTŐL VALÓ ELVÁLTÁN KESEREG, 
FÉLTVÉN, ÉS ITT AZ LELKÉHEZ IS HASONLÍTJA
1   Az mely keresztyén hű, s kiben nincs hamis szű,
	lelkét ördögtől félti,
Nem csuda, én is hát hogy féltem Céliát,
	midőn gonosz késérti,
Mert csak ő az lelkem, csak ő jóm énnékem,
	éltemet ő segéti.
2   Óh, siralmas szállás, kit keserves válás
	szegény fejemnek rendelt!
Immár hová légyek, s ölemben kit végyek,
	ha szántalan bú terhelt?
Óh, szerencsétlen nap, ki elragad és kap
	attól, ki híven kedvelt!
3   Szerelmesétől vált, nem csuda, az halált
	hogyha fejére kéri,
Mert bújában halál orvosságot talál,
	fájdalma végét éri,
De az szörnyű válás végtelen kínvallás,
	szívét örökké sérti.

HETEDIK
KIBEN AZ KESERGŐ CÉLIÁRÓL ÍR
1   Mely keserven kiált fülemile, fiát
	hogyha elszedi pásztor,
Röpes ide-s-tova, kesereg csattogva
	bánattal szegény akkor,
Oly keservesképpen Célia, s oly szépen
	sírt öccse halálakor.
2   Mint tavasz harmatja, reggel ha áztatja
	szépen jól nem nyílt rózsát,
Mert gyenge harmattúl tisztul s ugyan újul,
	kiterjeszti pirosát,
Célia szinte oly, hogyha szeméből foly
	könyve s mossa orcáját.
3   Mint szép liliomszál, ha félbemetszve áll,
	fejét földhöz bocsátja,
Úgy Célia feje vagyon lefiggesztve,
	mert vagyon nagy bánatja,
Drágalátos könyve hull, mint gyöngy, görögve,
	vagy mint tavasz harmatja.

NYOLCADIK
KIBEN A MAGA OK NÉLKÜL VALÓ GYANÚSÁGÁBAN BÁNKÓDIK
1   Óh, én bolond eszem, ki ezt cselekeszem
	hamis gyanúságommal,
Kiért méltó volnék, hogy halált kóstolnék,
	ezt mívelvén nagy jómmal,
Már mint leljem kedvét, ha éltig csak rám vét
	keserves siralommal?
2   Átkozott gyanúság, kétséges bosszúság,
	gyógyíthatatlan méreg,
Ahová te béférsz, onnan nehezen térsz,
	odaragadsz, mint kéreg,
Bétöltöd mérgeddel, kit szerelem legel,
	a pokolbéli féreg!
3   Nemz téged álnokság, szó, hír és hazugság,
	tart esztelen bolondság;
Segít értetlenség, nevel hertelenség,
	nem nyughatol, gonoszság;
Temiattad elvész, ki hinni gyorsan kész,
	s kiben nincs jó okosság.
4   De azki okosan s elébb bizonyosan
	szónak végére mégyen,
Vagy maga gondolja, vagy mástúl megtudja,
	minek mi oka légyen,
Ezt bezzeg nem bántod, mert magad is látod,
	hogy erőd kicsint tégyen.
5   Szép Procrist te régen vesztvén szörnyűképpen
	halálra eresztetted,
Szép Deianirával nem akaratjával
	Herculest elvesztetted,
Most is hol szerelem, lesz ott szűgyötrelem,
	hol fészkedet verheted.
6   Távozzál el tőlem, mert elhidd felőlem,
	hogy csak héába furdalsz,
Az igaz szerelem lakik együtt velem,
	csak kár, hogy így ostromlasz;
Távozzál hát tőlem, véssz el már előlem
	gonoszság, mert megrontasz!
IN EANDEM FERE SENTENTIAM
	Vétettem ellened, kételkedvén benned,
	lelkem, óh, szép Célia,
Könyörgök, vétkemnek miatta kedvednek
	rajtam ne légyen híja,
Medgyek, ha elvészek, ha hamuvá lészek
	kemény haragod mia’?

KILENCEDIK
KIBEN JULIÁHOZ HASONLÍTJA CÉLIÁT MINDEN ÁLLAPATJÁBAN, 
CUPIDÓVAL IS FEDDIK, HOGY (HOLOTT HAZÁJÁBÓL IS Ő 
KERGETTE KI) OTT SINCS NYUGALMA MIATTA
1   Julia szózatját, kerek ábrázatját
	Cupido úgy mutatja
Célia beszédén, örvendetes képén,
	hogy mikor szemem látja,
Juliának véli, mikor tekintéli,
	mert szívemet áltatja.
2   Egyenlő két rózsa, kinek mind pirosa,
	állapatja, színe egy,
Sem egy ágon termett, kit zöld levél fedett,
	nem hasonlóbb két ért meggy,
Mint ez Juliához, kinek szép voltához
	gerjedek, mint Aetna-hegy.
3   Átkozott Cupido, szerencsémet rontó,
	régi nagy ellenségem,
Hazámból kiűzél, ide is rám jüvél,
	érd bátor immár végem,
Csak tüzedet ne szíts, szívemben se többíts
	régi szerelmes mérgem!
4   Dühös, elégedjél, amint kikergettél
	éngemet szép hazámból,
Elégedjél, kérlek, itt is, azmint félek,
	ne űzz ki nyugalmamból!
Mi jutalmod bennem, ha esem tüzedben?
	Mi hasznod nyavalyámból?
5   Virága éltemnek, akinek örüljek,
	teljességgel elszáradt,
Vidám kedvem helyett, kiből vészek mellett
	kétszer üszög rám áradt,
Siralmas káromon való nagy panaszom
	miatt nyelvem elfáradt.
6   Immár zászlód alól kiköltem, sőt távol
	járok nagy seregedtől,
Mert kis haszon mellett tűrnöm sokot kellett,
	míg vártam te kezedtől,
Immár uram is más, Pallas és vitéz Mars,
	kik mentenek tüzedtől.
7   Gondolkodván rajta csak té-tova hajta
	fejét Cupido szómon,
Monda: Szegény bolond, Mars-é te gyámolod?
	Hát hol az én hatalmom?
Ketten csak ti vadtok, kik semmit nem adtok
	én bosszúállásomon?
8   Azelőtt is maga Mars, meggondolhatdsza,
	mint járt egyszer miattam,
Mikor kedve ellen merő mezítelen
	mindennek látni hadtam,
De azmint esmérem, nem gondoltok vélem,
	de megmutatom magam.
9   Medgyek? Hová légyek? Jobb-é, hogy engedjek?
	Mert se Mars Cupidónak
Nem árt vitézséggel, sem Pallas elmével
	úgy mint világbírónak,
No tehát engedek (mert vélek sem érek)
	én is hát ez rontónak.

TIZEDIK
KIT EGY CITERÁS LENGYEL LEÁNYRÓL SZERZETT
1   Szít Zsuzsánna tüzet szívemben magára,
Cupidóval űzet szerelme dolgára,
Mert kis szája, szép orcája, mint pünkösdi új rózsa,
Fényes haja nap csillaga vagy sárarany sárgája,
Vékony derekacskája.
2   Mutat mennyei fént kegyes szemével,
Piros angyali szént szerelmes szenével
Ha hozzá int, vígan tekint, szívemben örömet hint,
De ha megint úgy néz, amint kit gyűlöl szíve szerint,
Ottan érzek súlyos kínt.
3   Kegyes ábrázatja én aránzó célom,
Citeraszózatja búm rontó acélom,
Venus fattya lelkem hatja, ha szózatját hallhatja,
S ha láthatja, nincs bánatja, búját mind elmúlatja,
Hogy jó kedvét mutatja.
4   Kártyát játszván velem, vet szívet tromfomra,
Kit az bölcs szerelem így magyaráz jómra,
Mondván: Ne félj, sőt vígan élj, mert tiéd az szép személy,
Veres levél tromfodra kél, csak azért, hogy jót reménlj,
Semmi gonoszt te ne vélj!
5   Mert már néked adta nagy szerelmű szívét,
Viszont nála hadta szívedet, ő színét,
Így tőled vett szíven szívet, kit tart mint drágakövet;
Örül s nevet, s vígan követ téged, mert lát víg kedvet,
Kit régen eszében vett.
6   Így volt akaratja, hogy megnyilatkozzék,
Vagy immár barátja, ne félj, hogy változzék.
Megemlítsen és segítsen, gyakran örömmel hintsen,
S rád tekintsen s ne felejtsen, kinél több jód már nincsen,
S kit nem adnál sok kincsen.
7   Lengyel szép Zsuzsánna vervén citeráját
És mondván utána gyönyörű nótáját:
Eszem vesztve, eltévesztve, szerelmében sillyesztve,
Felgerjesztve és ébresztve, szívemet elrekesztve,
Belső tűzzel emésztve.
AZ CORTIGIANÁRÓL, HANNUSKA BUDOWSKIONKÁRÓL 
SZERZETT LATRIKÁNUS VERS
Friss szép fejér póka, édes szűrő móka,
Porcogós Annóka, szerelemnek oka,
Mit haragszol? Hogy nem játszol vélem, kivel egy fráj szól?
Látd-é, víg, ki-ki táncol!

SAJÁT KEZŰ VERSFÜZÉR
AZ ERDÉLI ASSZONY KEZÉRŐL
Ha szinte érdemem nincs is arra nékem,
	hogy ő éngem szeressen,
Csak áldott kezével, mint szép ereklyével,
	éngem, mint kórt, illessen,
Légyek ferge rabja, bátor ne szolgája,
	csak szinte el ne vessen!

AZ MAGA ELMÉJÉNEK GYORS VOLTÁRÓL AZ SZERELEM MIATT
Forr gerjedt elmémre, mint hangyafészekre,
	sok új vers, mint sok hangya,
Arra, mert szüvemben gerjedez szüntelen
	szerelmed tüzes langja,
Szózatod búm verő vigasságtételnek
	gyönyörű édes hangja.

AZ CÉLIA BÁNATJÁRÓL
Mint szép liliomszál, ha félbemetszve áll,
	fejét földhöz bocsátja,
Célia szép feje úgy áll lefiggesztve,
	mert vagyon nagy bánatja,
Drágalátos könyve hull, mint gyöngy, görögve,
	vagy mint tavasz harmatja.

BÁNJA, HOGY HAJNALBAN KELL AZ SZERELMESÉTŐL ELMENNI
Hajnalban szépülnek fák, virágok, füvek,
	harmaton ha nap felkél,
Cseng szép madárszózat, vígan sétál sok vad,
	reggel, hogy elmúlt éfél,
Újul zöld bokor is, de nékem akkor is
	dolgom csak gond, bú, veszél.

FULVIÁRÓL
Lettovább Júliát, s letinkább Céliát
	ez ideig szerettem,
Attól keservesen s ettől szerelmesen
	vígan már búcsút vettem,
Most Fulvia éget, ki ér bennem véget,
	mert tüzén meggerjedtem.

ENNÉHÁNY ISTENHEZ VALÓ ÉNEKEK, KIKET 
A PSALMUSOKBÓL IS, MAGÁTÚL IS SZERZETT
HYMNI TRES AD SACROSANCTAM TRINITATEM
HYMNUS PRIMUS, AD DEUM PATREM, PRO LEVAMINE MALORUM
[az Palatics nótájára]
1   Az Szentháromságnak első személye,
Atyaisten dicsőséges felsége,
Mind ez széles világnak teremtője,
Tekints reám, ilyen veszett szegénre!
2   Ments és vezess ki, Uram, az sok vészből,
Viselj gondot rólam, te árvád felől,
Ne szakadjak el tőled, Istenemtől,
Segélj, kiáltok csak hozzád egyedöl!
3   Veszett fejemnek mert oly állapatja,
Mint hajónak, kit elvert tenger habja,
Nincs senki vezére, kormántartója,
Az sok vész közt csak az te kezed ója.
4   Reméntelen mindeneknél életem,
Látván vesztem, örül sok ellenségem,
Csóválván fejeket, csúfolnak éngem,
Barátim is mind idegenek tőlem.
5   Gondod nincs rám, mert mindenik azt tudja;
Hogy eddig is éltem, ki-ki csudálja,
Ennek - úgymond - mely veszett állapatja,
Lehetetlen, hogy senki szabadítsa.
6   De mind ennyi sok háborúimban is
Érzi lelkem, hogy reménség kívül is,
Csudaképpen még kimentesz végre is,
Noha nem látom most egy csepp módját is.
7   Azért ez lelkem érzette sok jódot,
Ne halogasd megszabadításodot,
Mert ha elvészek is, Uram, mi hasznod?
Azzal ugyan nem öregbül hatalmod.
8   De ha megmentesz, ez jók következnek:
Egyik ez, hogy mindholtomig dicsérlek,
Másik meg ez, hogy azok is megtérnek,
Kik segedelmedről kétségben estek.
9   Terjeszd ki hát fényes orcád világát,
Száraszd azzal szemeim nedves voltát,
Mert csak te fényed siralmat száraszthat,
Búból menthet, jóra mindent fordíthat.
10  Nabugodonozort hét esztendőre
Vivéd ismét királyi felségre,
Megszánván, szemedet vetéd szegénre,
Azért tekints reám is, ily veszettre!
11  Kiért vélem együtt földi kerekség
Dicsér téged, óh, mennyei nagy felség,
Veszendőnek ki vagy igaz segítség,
Dicsőségeddel rakva mind föld s mind ég.

HYMNUS SECUNDUS
Ad Deum filium, pro impetranda militari virtute,
[az “Vitézek, mi lehet” nótájára]
1   Az Szentháromságnak, kinek imádkoznak,
	Kristus, másod személye!
Régi vitézeknek, roppant seregeknek
	győzhetetlen Istene!
Tehozzád kiáltok, ki katonád vagyok,
	vigy, kérlek, vitézségre!
2   Régenten Dávidot, juh mellől az pásztort
	víd királyi felségre,
Midőn Góliáttal, az nagy óriással
	megvíva szemtől szembe,
Kit reménség ellen csudálatosképpen
	adál néki kezébe.
3   Jó Makkabéusnak, Jeftének, Sámsonnak,
	Gedeonnak, Juditnak
Eszet, bátorságot adál diadalmot,
	hogy vitézül járnának,
Midőn benned bízván, hadnagyságod után
	szerencsét próbálának.
4   Most is vitézeknek te vagy bátor szívek,
	kik véled dicsekednek,
De az kevélyeknek, kik mással kérkednek,
	csak szégyenvallás helyek,
Mert kit te nem segélsz, szíve, esze elvész,
	hátat ád ellenségnek.
5   Az te nagy nevedben én is most, Istenem,
	kötöttem fel szablyámot,
Sok jó szerencséket várok csak tetőled,
	s vitézlő sok szép jókot,
Mert nem fizetésért, sem gazdag prédáért
	járom, tudod, utamot,
6   Hanem szent nevedért s az szép tisztességért,
	kiben megkisebbítél,
Noha nem méltatlan, mert rút és szántalan
	bűnömért rám gerjedtél,
De felejts el, kérlek, undok vétkeimet,
	lám, már eléggé vertél.
7   Te vagy szál kopiám, te vagy éles szablyám,
	jó lovam hamarsága,
Elmémnek vezére, karjaim ereje,
	én szívem bátorsága,
Bízván szent nevedbe, mégyek örvendezve,
	bátran káromlóidra.
8   Csak tereád hadtam életemet, Uram,
	valamely helyen járok,
Bátorságot, eszet, sok jó szerencséket
	csak jóvoltodtól várok,
Orcámról töröld el szép vitézségekkel
	szégyent, kit mégis vallok,
9   Hogy vidám orcával, szép háláadással
	én felmagasztaljalak,
Ez széles világnak téged hadnagyomnak
	örömmel kiáltsalak,
Vérrel festett szablyát ki adsz olyanoknak,
	kik zászlód alatt járnak.

HYMNUS TERTIUS
Ad Spiritum Sanctum, pro felici conjugio
1   Az Szentháromságnak harmadik személye,
Szerelemnek Isten szerint gerjesztője,
Az jó házasságnak ki vagy bölcs szerzője,
Szívek szentelője.
2   Szentlélek Úr Isten, te, ki jókot osztasz,
Megkeseredteket örömmel látogatsz,
Félelmes szíveket bátorsággal áldasz,
Siralmast vigasztalsz.
3   Régi szentek házasságát te szerzetted,
Az én szívemet is csak te ébresztetted,
Egy árva szép szűzhöz mostan gerjesztetted,
Érnem ezt engedted.
4   Könyörgök tenéked, hogy szentelj meg éngem,
Tulajdon templomod hogy lehessen lelkem,
Szeplő nélkül tiszta légyen én életem,
Lakozzál te bennem!
5   Add meg azt is társul énnékem boldogul,
Azkit mostan kérek tőled, én Uramtúl,
Hadd vehessek búcsút immár bánatimtúl,
Légyek víg ezentúl!
6   Áldj meg mindkettőnket igaz szerelemmel,
Jó ép egészséggel és szent félelemmel,
Kétség és versengés közülünk vésszen el,
Éljünk csendességgel!
7   Te regulád szerint hogy igazán élvén,
Hozzánk tartozókkal imádjunk, dicsérvén
Téged, vigasztaló Szentlélek Úr Isten,
Mindörökké, Ámen.

EGY KÖNYÖRGÉS. ÚJ
“[Uns ist ein] kleines Kind” etc. nótájára
1   Nincs már hová lennem, kegyelmes Istenem,
Mert körülvett éngem szörnyű veszedelem,
Segedelmem, légy mellettem, ne hágyj megszégyenednem!
2   Vagy ha azt akarod, hogy tűrjem ostorod,
Csak rút szégyentől ódd fejemet, ha bántod,
Halálomot inkább elhozd, hogynem rútíts orcámot!
3   Áldj meg vitézséggel, az jó hírrel, névvel,
Hogy szép tisztességgel mindent végezzek el,
Öltöztess fel fegyvereddel, jó ésszel, bátor szívvel!
4   Ne gyalázzon éngem kevély ellenségem,
Te légy, Uram, vélem, jótévő Istenem,
Nagy szégyenem ne viseljem tovább, s ne hágyj elesnem!
5   Kiért dicsérhessen lelkem mindenképpen,
Hogy mindenek ellen megtartottál épen,
Áldott Isten, hála légyen néked örökké, Ámen.

PSALMI 27.
TRANSLATIO UNGARICO CARMINE JUXTA BUCHANANI PARAPHRASIN,
egy olasz ének nótájára
1   Az én jó Istenem, ha gyertyám nékem
	minden sötétségembe,
S ha éltemet őrzi s fejemet menti,
	hát ki mint ijeszthetne?
Hahogy sok ellenség reám fegyverkezék,
	tőlök jóvoltából megmente,
Rám dühödt szájokból kivőn ő markokból,
	rajtam mert ingyen könyörüle.
2   Kiért áldom nevét és nagy kegyelmét,
	míg ez testben élhetek,
Tőle ezelőtt is ez egyet, s most is
	kértem, hogy ránézhessek,
Az imádság lelkét adja reménségét,
	hogy egyedül cak benne higgyek;
Eszemet az Sátán ne hajtsa más után,
	szent cselekedetin örvendjek!
3   Őt áldja énekszóm, versemre okom
	légyen csak ő énnékem,
Mert ő árnyékában és sátorában
	megtart, nem hágy elvésznem,
Mint erős kőszálra, viszen hatalmára,
	hol nem árthat sok ellenségem,
Sőt noha úgy tetszik, hogy most is aluszik
	az Úr, de tőlök megment éngem.
4   Kiért én megállom nagy fogadásom,
	s őtet holtig dicsérem,
Könyörülj énrajtam azért, jó Uram,
	s végy ki ez búból éngem,
Emelj fel, Istenem, segélj, reménségem,
	mert csak benned bízik bús lelkem,
Szemem csak reád néz, félvén, hogy majd elvész,
	ne hágyj, reménlett idvösségem!
5   Ne hágyj ez sötétben, s ne rejts el előlem
	szerelmes orcád fényét,
Vésznem szinte ne hágyj kísértet miatt,
	s tarts meg adtad éltemet
Sok ellenségimtűl, kik vötték már körül
	egyedül ártatlan fejemet;
Éngem már barátim, szüléim, rokonim
	elhadtanak, mint veszett embert.
6   De az jó Úr Isten, ki az híveken
	esik veszedelmekben,
Éngemet nem hagya, bűnből kihoza
	nagy csudálatosképpen.
Irgalmas szent Atyám, engedjed, hogy tudjam
	az te utaidot követnem,
Arról se félelem, se más dolog éngem,
	hogy soha el ne téveszthessen!
7   Rágalmazó nyelvtől, ál ellenségtől
	ments meg, Uram, éngemet,
Mert hazug tanúkkal, keserves szókkal
	káromlják életemet,
Nyelvek ő fegyverek, kivel dühösködnek,
	keresik csak veszedelmemet;
Ha vélem nem volnál, s nem bátorítanál,
	éltemben értek volna véget.
8   De az te jóvoltod és ígérted jód,
	kit búm után vígan adsz,
S az a boldog élet s kegyelmességed,
	kit vélem hittel váratsz,
Biztat nyavalyámban, vigasztal sok búmban,
	s tudom is, hogy sok jókkal áldasz,
Senki ne féljen hát, mert az Úr sok jót ád
	néked, ki csak ő benne bízhatsz.

EX 54. PSA[LMO]
DEUS, PER NOMEN TUUM SERVA ME ETC.
1   Az te nagy nevedért tarts meg, én Istenem,
Győzhetetlen erőddel állj bosszút értem,
Hallgasd meg már sok imádságimot, Uram, énnékem,
Ne feledkezzél teljességgel így el énfelőlem,
Bizonyos reménségem,
Segélj, most ideje, légy jelen nékem!
2   Énreám mert nagy sokan most feltámadtak,
Olyanok, kik véled semmit nem gondolnak,
Sürgetik lelkemet, mert szörnyű halálomra járnak,
Én penig segítségül csak téged egyedül várlak,
Ím, majdan elfogyatnak,
Ha elhadsz, és torkokba vetsz azoknak.
3   Én életemet, Uram, te támogatod,
Búval borult lelkemet megvigasztalod,
Ellenségimnek az kölcsönt te bővön még megadod;
Igazságoddal az álnok szíveket is megrontod,
S nyilván megbizonyítod,
Hogy segéli az hív embert jobb karod.
4   Tenéked akkor hálát adok örömmel,
Áldozom szívem szerint szép dicsérettel,
Az te felséges nagy nevedet áldván tisztelettel,
Mint teremtetted ember ha járhatok bátor szívvel,
Dicsérlek énekekkel,
Hogy veszteket láthattam két szememmel.

EX PSALMO 42.
1   Mint az szomjú szarvas, kit vadász rettentett
Hegyeken-völgyeken széllyel mind kergetett,
Rí, léh, s alig vehet szegény lélegzetet,
Keres kútfejeket,
2   Úgy keres, Úr Isten, lelkem most tégedet,
Szerte mind kiáltván az te szent nevedet,
Szabadulására, hogy onts kegyelmedet,
Mint forrásfejedet.
3   Ételem mert nincsen fohászkodás nélkül,
Italom csak méreg keserű könyvemtűl,
Midőn ily szót hallok én ellenségimtűl,
Kiben lelkem elhűl,
4   Mond: Te számkivetett, nyavalyás megomlott,
Amaz reménletted Istened most holott?
Tőled immár régen talám elhasomlott,
Hogy vagy ilyen romlott.
5   Mely szó csak meg nem öl nagy szégyenletembe,
Hogy kevély ellenség azt veti szemembe,
Kin elkeseredem, s ottan jut eszembe,
Mint éltem helyembe,
6   Midőn nagy sereggel, zengéssel-bongással,
Templomodba mentem szentelő áldással,
Szinte az ajtódig, sok szép hangossággal,
Oly nagy méltósággal.
7   De te mindazáltal, szomjú lelkem, ne félj,
Sőt régi Uradban minden ellen remélj,
Bízván kegyelmében, higgy, és csendesen élj,
Gonoszt hozzá ne vélj,
8   Mert meg megtéríti régi szerencsédet,
Kiben virágoztat jókkal úgy tégedet,
Tél után tavasszal mint az szép kerteket,
Megáldja fejedet.
9   Kiért mondasz te is néki dicséretet,
Mint egy fülemile sok szép énekeket,
Ámbár szenvedjek hát érte mindeneket,
Nyeljek sok bút s mérget,
10  Csak légyen korosként lelkével mellettem,
Hogy fájdalmam miatt ne vésszen életem,
Mint Jordán és Hermon, fogyhatatlan hitem,
Légyen erős lelkem!
11  Mert ha tenger búsul parancsolatjára,
Hát rám is ő ereszt bút, bűnös fiára,
Támaszkodom azért jóakaratjára,
Mint atyám karjára,
12  Főképpen, hogy tudom, már hogy nemsokára
Megkönyörül rajtam az bosszúságára,
Azki járt életem vesztére s kárára,
Szégyenvallására.
13  Kiért áldom őtet, erős kősziklámot,
Csak ne hágyja fogyni el bizodalmamot,
Mikor bosszontással gyújtják nyavalyámot,
Mint olajjal lángot,
14  Mondok: Csak ne kérdjék, hogy hol én Istenem,
Mert mérgemben akkor nem tudok mit tennem,
Hogy azzal terjesztik keservemet bennem,
Kész volnék holt lennem.
15  No azért elbágyadt lelkem, te ne búsulj,
Buzgó imádsággal sőt Uradra burulj,
Erős reménséggel csak őhozzá szorulj,
Tőle el ne fordulj!

PSALMUS 148.
[az “Már szintén az idő” nótájára]
1   Mennyei seregek, boldog, tiszta lelkek,
Emberi nemzetre kik az Égből néztek,
Az Urat örökké ti mind dicsérjétek!
2   Angyalok, az Úrnak követi kik vagytok,
Szentek, kik ő székét mind körülálljátok,
Örökké az Urat felmagasztaljátok!
3   Fényes Nap világa, ez világ fáklyája,
Szép Hold, éj lámpása, Égnek sok csillaga,
Az Úrnak szent nevét mindörökké áldja!
4   Tüzes hatalommal forgó ti nagy Egek,
Avagy tengerekkel együtt minden vizek,
Örök dicsérettel őtet tiszteljétek!
5   Mert csak ő egyedül minden teremtője,
S mindent bír, valamint magában rendelte,
Megmarad mindenek ellen ő szerzése.
6   Földnek kereksége minden állatokkal,
Vízben úszó halak tengeri csudákkal,
Az Urat örökké áldjátok szátokkal!
7   Tenger mély örvénye, mennydörgés, villamás,
Kőeső, hó, szélvész, háború, csattagás,
Télben is, nyárban is mind felhős sok havas,
8   Szép halmok, zöld ággal ékesült kis dombok,
Fák, kik különb-különb szép gyümölcsöt hoztok,
S füvek, kik gyönyörű szaggal illatoztok,
9   Sok színben öltöző, tündöklő virágok,
Berkekben, cserékben vadak, ki lakoztok,
Örökké az Úrnak nevét kiáltsátok!
10  Gyíkok, kígyók, földön lakó sok állattal,
Sőt az madarak is különb-különb szókkal,
Örökké az Urat áldják hangossággal!
11  Világ fejedelmi, urak és fő népek,
Kik községgel bírtok, s néki törvént tésztek,
Örökké dicsérvén az Urat féljétek!
12  Együgyű gyermekek, kegyesek, szép szüzek,
Felserdült ifjakkal böcsületes vének,
Dicséret tőletek légyen ő nevének!
13  Mert ő az, akinek hatalmában az Ég,
Néki enged tenger, Menny s földi kerekség,
Segéli övéit, mint mennyei felség;
14  Ezt azért, ti hívek, Úrnak szent serege,
Kik leginkább vagytok az ő szerelmébe,
Örökké szent nevét dicsérjétek Mennybe!

EBBEN A NOÉ BÁRKÁJÁBÓL ELREPÜLT GALAMB ÁLLAPATJÁHOZ 
HASONLÍTVÁN ÁLLAPATJÁT, KÉRI ISTENT, HOGY ÉLETÉNEK SŰRŰ 
NAGY VESZÉLYIBEN ONTSA REÁ KEDVÉT, S ÁLDÁSÁNAK BÁRKÁJÁBAN 
VALÓ BÉFOGADÁSÁVAL MENTSE MEG AZ SOK KÍSÉRTETTŐL FEJÉT
1   Segélj meg éngemet, én édes Istenem!
Reméntelenségben ne hágyj elsillyednem,
Ím, minden elhagyott, nincsen hová lennem,
Nem tudok mit tennem.
2   Sok nyavalya miatt apadott hitemet
Most többíts meg bennem, segélvén fejemet,
Kit ez világ útál, csúfolván éngemet,
Veszett életemet.
3   Mint galamb, ki Noé bárkájából repült,
Nagy vízözön miatt meg bárkára került,
Szájában ágat hozván, tetejére ült,
Ki zöld ággal újult,
4   Szinte úgy most lelkem ő nagy ínségében
Meg tereád került kételenségében.
Noha elhagyott volt; most reménlettében
Rád szállott hitében.
5   Új könyörgést hozott néked új ág helyett,
Ki jó reménséggel virágzott, zöldellett,
S adja ő magát is kezedben ez mellett,
Így vár bárkád felett.
6   Mint egy nagy bárkádban, vedd bé azért szegént
Jó áldomásodban fogadásod szerént,
Hogy az kétség miatt el ne hágyjon megént
Téged, szentséges fént!
7   Kiből, Uram, néked de mi hasznod lenne,
Ha a kétség miatt ő Pokolra menne?
Lám, már megváltottad, hogy ne égne benne,
Sőt jót érdemlene.
8   Régen egy galambot ha Noé megtartott,
Hát hogy hadnál éngem, kit Fiad megváltott,
Ki tégedet régen keserven kiáltott,
Szíve szerint áldott?
9   Segélj azért éngem, kegyelmes Istenem,
Örvény fenekére ne hágyj alámennem;
Kiért azmíg élek, kész vagyok hű lennem,
Nagy háladást tennem.

GYŰJTEMÉNYEN KÍVÜL FENNMARADT ISTENES ÉNEKEK
BALASSI BÁLINT NEVÉRE, MELYBEN KÖNYÖRÖG BŰNE BOCSÁNATJAÉRT,
ÉS HÁLÁKAT IS ÁD, HOGY ISTENHEZ VALÓ MEGTÉRÉSE ÁLTAL KEDVET
LELT ISTENNÉL; S AZÁLTAL AZ ÖRÖK KÁRHOZATTÓL MEGSZABADULT
[az Palkó nótájára]
1   Bizonnyal esmérem rajtam nagy haragod,
Felséges Úr Isten, és kemény ostorod,
Kivel tagaimot,
Bűneimért nékem igen ostorozod.
2   Alázatos szívvel, Uram, téged kérlek,
Ellenem felemelt kezeidet tarts meg,
Szent Isten, könnyíts meg,
Irgalmasságod is énhozzám mutasd meg!
3   Láttam bűneimet, kikkel életemben
Vétkeztem ellened, vitt ördög az bűnben
És az test az tőrben,
De mégsem gondoltam, hogy így járjak ebben.
4   Anyámnak méhében bűnben fogantattam,
Kiből noha tőled kimosogattattam,
De gyarlón maradtam
És annak utána visszatántorodtam.
5   Soksága bűnömnek rettegtet éngemet,
Csak irgalmasságod biztatja szívemet,
Siratván bűnömet,
És szívből óhajtom kegyelmességedet.
6   Senki nincsen, Uram, ki bűn nélkül éljen,
Mert még az igaz is hétszer ő napjában
Béesik az bűnben,
De szent lelked, azki ismét felemeljen.
7   Illik, hogy elfordulj, Uram, bűneimtűl,
Kivel rakva vagyok talpig mind tetétűl,
De kegyességedtűl
Nem illik, hogy megfossz irgalmasságodtúl.
8   Bocsásd meg kötelét inkább ajakimnak,
Kik szüntelen téged felmagasztaljanak,
Hálákat adjanak,
Jóvoltodért néked híven szolgáljanak.
9   Az én lelkem is kész mindenkor dicsérni,
Irgalmasságodért nagy hálákat adni,
Rólad emlékezni,
Gondolatim rajtad mindenkor tartani.
10  Légyen ez énnékem az én bűneimért,
Nagyobbal is néked mert tartozom ezért,
Nagy sok vétkeimért
Éngem el nem vetél sok álnokságimért.
11  Ím, ha bűneimből ki nem térek vala,
Vagy hogy vétkeimből ki nem emelsz vala,
Ím, mint vészek vala,
Örök kárhozatra tántorodom vala.
12  Néked azért nyelvem híven énekeljen,
Elvött jovaidért tégedet dicsérjen
És holtig tiszteljen,
Hogy annak utána örökké élhessen!
13  Tanúságra szerzé ez verseket öszve,
Kinek neve vagyon az versek fejébe,
Magát megesmérte,
Ajánlja is magát Istennek kezébe.

MÉGIS BŐVEBB SZÓVAL KÉRLELI ISTENNEK HARAGJÁT
[az “Magam gondolván” nótájára]
1   Óh, én Istenem, ím, mi törtínék
	én szegény fejemen?
Kit reménleni ingyen sem tudtam
	volna életemben,
Kiért csak hálát kell néked adnom,
	mert megérdemlettem.
2   Azelőtt való reám bocsátott
	kemény ostoroddal
Meg nem tanulék, s ihon, mint járék
	véled, én Urammal!
Még sincs mit tennem, hozzád kell esnem
	én imádságommal.
3   Ha ennél nagyobb ostort bocsátsz is
	reám, megérdemlem.
De kérlek, Uram, szinte az földhöz
	ne verj immár éngem,
Szent fiad által tött ígéretid
	jussanak eszedben!
4   Ne adj felettébb az kísértetre,
	csak míg eltűrhetem,
Mert nyilván látod gyarló voltomot,
	én édes Istenem,
Ha elhagysz éngem, óh, hová légyek?
	Kétségben kell esnem.
5   Igazságodot irgalmasságod,
	kérlek, felülmúlja,
Csendesedjék meg szent felségednek
	felgerjedt haragja,
Szent lelked által szegény lelkemnek
	légy vigasztalója!
6   Szinte elfojtott és majd megemészt
	éngem az sok vétek,
Csak tőled lehet vigasztalása
	keserves lelkemnek,
Ne vond meg tehát, kegyes Úr Isten,
	örömét szívemnek!
7   Te minden jóra fordíthatod meg
	az én bánatimat,
Ne vess el azért, Uram, előled,
	kérlek, mutasd meg azt,
Hogy jó Isten vagy, és meghallgatod
	fohászkodásimat.
8   Ezen is kérlek, ne tarts sokáig
	rajtam haragodot,
Fordítsad immár kegyelmességre
	bosszúállásidot,
Érdemem szerint ne büntess éngem,
	te szegény szolgádot!
9   Mi hasznod benne, ha martalékja
	lészek az Sátánnak?
Hiszem nem néki teremtettél volt,
	hanem temagadnak.
Kínszenvedését vallyon héában
	hagyod-é fiadnak?
10  Lám, énértem is szinte úgy megholt,
	mint az nagy szentekért,
Tartozol tahát éngemet is meg-
	hallgatni kedvéért,
Hallgasd meg azért fohászkodásim,
	az ő szerelméért!
11  Szívem állását és kívánságát
	voltaképpen tudod,
Semmi előtted elrejtvén nincsen,
	mert te nyilván látod,
Tarts tisztán azért az én szívemet,
	és adj bátorságot.
12  Teljes éltemben kiért dicsérjem,
	Uram, felségedet,
Adj erőt arra, hogy segítségül
	híhassam nevedet,
Írasd bé, kérlek, az te könyvedben
	én könyörgésimet!
13  Emlékezetre kik mindenkoron
	légyenek előtted,
És ne bocsássák bosszúállásra
	szent Istenségedet,
Te szent fiadért, kinek örökké
	légyen nagy dicséret!

DEO, VITAE MORTISQUE ARBITRO
Ex oda: “Quem tu, summe Deus, semel Placatus, patrio lumine respicis”... etc.
[Egy német villanella nótájára: “Ich hab’ vermeint” etc.]
1   Óh, szent Isten, kit kedvedben, mint kegyes, kebledben
	egyszer már bévettél,
Annak szíve bátor, kedve víg, mert nincs félelme,
	rakva igaz hittel,
Ördög, ellenség, sok bú, szégyenség
	nem árthat, mert teljes reménséggel.
2   Mint nagy szál kő, úgy megáll ő, kárán nem törődő,
	mindent könnyen szenved,
Ez világot, testi sok jót gyűlöl, mint nagy gondot,
	s azokban nem eped,
De Mennyországra, mint főbb javára,
	hal s vész, arra minden kedve gerjed.
3   Ha vétni mér, mindjárt megtér, s ha az bűn hozzáfér,
	nem esik kétségben,
Isten lelke mert vezére, viseltetik teste
	angyalok kezében,
Óják lábait, mint szemek fényit,
	hogy valamint ne üsse az kőben.
4   Óh, szent Isten, mind éltünkben, s mind holtunk idején
	egyedül reményünk,
Te vagy éltünk, benned halunk, rajtad áll, minékünk
	mikor légyen végünk,
Testünk romolván szent országodban
	általad lészen gyönyörű éltünk.
5   Hogy tégedet, élő Istent, szívünk kedve szerént
	szolgáljon s tiszteljen,
Jó egyesség, szent békesség és kedves kegyesség
	szálljon miközünkben,
Véletlen halál, ki reánk őrt áll,
	ne fojtson meg hertelen éltünkben!

KÖNYÖRÖG ISTENNEK, HOGY BUJDOSÁSÁBAN VISELJE 
KEGYELMESEN GONDJÁT, S TERJESSZE IS REÁ ÚJOBB ÁLDÁSÁT
[az nótája az “Régi siralmas”]
1   Kegyelmes Isten, kinek kezében
	életemet adtam,
Viseld gondomot, vezérld utamot,
	mert csak rád maradtam.
2   Gyermekségemtűl fogván egyedül
	csak tetőled vártam,
Mint atyja után fiú, kiáltván
	könyörögvén jártam.
3   Most is csak benned reménségemet,
	Uram, helyheztettem,
Magam rád hadtam, s rád támaszkodtam,
	tealád vetettem.
4   Mi hasznod benne, hogyha veszélre
	jutok kétség miatt,
Kit fiad által hozzád váltottál
	mint fogadott fiat?
5   Hallgass meg azért te nagy nevedért
	én könyörgésemben,
Mutasd meg jódot, sok áldásidot
	az én szerencsémben!
6   Add meg énnékem én reménségem
	szerint való jódot,
Áldd meg fejemet, ki bízik benned,
	viseljed gondomot!
7   Az szép harmatot miként hullatod
	tavasszal virágra,
Sok jódot, Uram, úgy hullasd reám,
	te régi szolgádra,
8   Hogy mind holtomig szívem légyen víg,
	téged magasztalván,
Mindenek előtt s mindenek fölött
	szent nevedet áldván.
9   Ezeket írám az tenger partján,
	Oceanum mellett,
Kilencvenegyet mikor jedzettek
	másfélezer felett.

ADJ MÁR CSENDESSÉGET
1   Adj már csendességet, lelki békességet,
	mennybéli Úr!
Bujdosó elmémet ódd bútól szívemet,
	kit sok kín fúr!
2   Sok ideje immár, hogy lelkem szomjan vár
	mentségére,
Őrizd, ne hadd, ébreszd, haragod ne gerjeszd
	vesztségére!
3   Nem kicsiny munkával, fiad halálával
	váltottál meg,
Kinek érdeméért most is szükségemet
	teljesíts meg!
4   Irgalmad nagysága, nem vétkem rútsága
	feljebb való,
Irgalmad végtelen, de bűnöm éktelen
	s romlást valló.
5   Jóvoltod változást, gazdagságod fogyást
	ereszthet-é?
Éngem, te szolgádat, mint régen sokakat,
	ébreszthet-é?
6   Nem kell kételkednem, sőt jót reménlenem
	igéd szerint,
Megadod kedvesen, mit ígérsz kegyesen
	hitem szerint,
7   Nyisd fel hát karodnak, szentséges markodnak
	áldott zárját,
Add meg életemnek, nyomorult fejemnek
	letört szárnyát;
8   Repülvén áldjalak, élvén imádjalak
	vétek nélkül,
Kit jól gyakorolván, haljak meg nyugodván,
	bú s kín nélkül!

HÁBORÚIT, SZÍVE FÁJDALMÁT SZÁMLÁLVÁN, 
KÉRI ISTENT, HOGY KÉTSÉGBEN ESÉSTŐL OLTALMAZZA
[az “Emlékezzél, mi történék” nótájára]
1   Lelkemnek hozzád való buzgó kiáltása
Jusson elődben valaha már óhajtása,
Ne hágyj vésznem bűnöm miatt, lelkem váltsága,
Nyújts ki segítő karodot szabadságomra!
2   Angyaloknak s embereknek erős Istene,
Jóval forró kegyelemnek élő kútfeje,
Irgalmas, hű, tűrhető vagy téteményidbe,
Engedd, leljek kedvet szent színednek előtte!
3   Látod, éngem sok háború mint elburított,
Veszedelem mindenfelől körül-béfogott,
Nagy hatalma csak tereád immár szorított,
Emberi segítségtől, mindentől megfosztott.
4   Ne hágyj azért, én Istenem, veszedelmemben,
Belőlem az fájdalmat vedd ki kegyelmesen,
Akár vigasztalásoddal s akár másképpen,
Csak könnyebbíts meg, hogy ne légyen tűrhetetlen!
5   Halld meg imádságim nékem, kit te alkottál,
Ha bűnömért ostoroddal megholdoltattál,
Jusson eszedben, azmit régenten fogadtál,
Hogy mihelt néked könyörgök, szabadítanál.
6   Élsz, Istenem, s nem akarod veszedelmemet,
De kévánod megtértemet és életemet,
Ne hágyj el hát éngem is, nyomorult hívedet,
Ki bűnéből hozzád térvén tégedet követ.
7   Ne emlékezzél ezután gonoszságimrúl,
Mondd ezt inkább én lelkemnek te jóvoltodbúl.
Ím, én, ki te idvösséged vagyok, sok búdbúl
Kimenteni jelen vagyok, azért ne búsúlj!

MÉGIS AZONRÓL
[az “Atya Isten, tarts meg minket” nótájára]
1   Óh, én kegyelmes Istenem,
Mely igen megverél éngem,
Kegyelmezz meg már énnékem,
Ne hágyj bűnömben elvesznem!
2   Nem tagadom, mert vétkeztem,
Hitemet gyakran megszegtem,
Rút, fertelmes volt életem,
Kiért ím, lám, megfizettem.
3   Légyen azért elég immár
Sok búm és szenvedtem nagy kár,
Rút szégyen, ki mint hegyes ár,
Lelkemben keservesen jár.
4   Hol az te irgalmasságod,
Kivel vertedet gyógyítod?
Hol az te erős jobb karod,
Kivel híved szabadítod?
5   Régen Dávidot Saultúl,
Szabadítád, s mentéd bútúl,
Noha sokszor vétett rútul,
Kiért megverted azontúl.
6   Ellened való sok vétkem
Mint Dávidé, olyan nékem,
Kiért, azmint én azt vélem,
Veszett keserves életem.
7   De te, Dávid jó Istene,
Ki az ő szerencséjére
Vetél éngem gyötrelmére,
Térj hozzám már kegyelemre!
8   Bűnömön talált búm után
Könyörülj lelkem fájdalmán,
Tégy szégyent azok orcáján,
Kik rám dühödtek méltatlan!
9   Éngem penig bosszújokra
Emelj fel jó állapotra,
Ne tessék az, hogy héába
Bíztam magamot magadra!
10  Kiért azmíg élek itten,
Dicsérlek, felséges Isten,
Ki könyörülsz ily veszetten,
Áldott légy örökké, Ámen.

PSALMUS 51.
ad notam: “Az Szentháromságnak, kinek imádkoznak”
1   Végtelen irgalmú, óh, te nagy hatalmú
	Isten, légy már kegyelmes!
Onts ki mindenestöl jódot rám kebledből,
	mert lá, mely veszedelmes
Bűnöm miatt lelkem, ki titkon rág éngem,
	mert nagy sebbel sérelmes.
2   Mosd el rólam immár, kit lelkem alig vár,
	mosd el bűnöm rútságát,
S együtt a rút hírrel, mint rút bűzt, enyészd el
	förtelmem büdös szagát;
Esmérem vétkemet, kiért nap éngemet
	rettent, mutatván magát.
3   Csak néked vétkeztem, bűnt ellened töttem,
	óh, kegyelmes Istenem,
Kit semmi ravaszság nem csalhat, s álnokság
	rejtve előtted nincsen,
Mert az nagy kék égből, mint királyi székből
	látod, mit mível minden.
4   Ha érdemem szerint reám eresztesz kínt,
	vészek, s jaj, hová légyek,
Ha teljes éltemben bűnt tettem mindenben,
	bizony Pokolra mégyek,
Mert még létem előtt testem megfertözött,
	óh, Istenem, már medgyek?
5   Éngem mert vétkével anyám éltetett el,
	méhében hogy hordozott,
Vétket te penig bánsz, igazt szeretsz, kívánsz,
	ki tiszta szívet hozott,
Hogy életre adál, azonnal oktatál,
	mint érteném titkodot
6   Én rút, háládatlan azért, foghatatlan
	Isten, hozzád kiáltok,
Tisztíts izsópoddal, irgalmasságoddal,
	mert lá, ki nagy kínt vallok,
Hogy undok vétkemből megtisztulván belöl
	légyek szebb, hogysem vagyok!
7   Légyek fejérb hónál, s örömmondásoddal
	tölts bé az én fülemet,
Élemíts elmémet küldvén örömedet,
	ne száraszd ki velőmet
Csontomból bánattal, ne nézz rám haraggal,
	mosd el inkább vétkemet!
8   Teremts ismét bennem teremtő Istenem,
	tiszta szívet kegyesen,
Fúdd belém ismegént, hogy nagy szívem szerént
	lelkem igazt szeressen,
Éngem, romlott szegént, rossz érdemem szerént
	haragod el ne vessen!
9   Ne fossz meg lelkedtől, sőt idvösségemről
	mondj örömet már nékem,
Szentelő lelkeddel hadd épüljön meg fel,
	mint azelőtt, bús lelkem,
Hogy sok tévelyedtek tehozzád térjenek,
	követvén bízvást éngem.
10  Az kövér áldozat jó kedvet nem hozhat,
	jól tudom, Uram, néked,
Mert ha az kellene, örömest tisztelne
	bús fejem azzal téged,
Töredelmességgel, buzgó könyörgéssel
	beszéllem azért néked:
11  Ímé, kioldoztam, s teelődbe hoztam
	fene ötte sebemet,
Kit csak te gyógyíthatsz, életre fordíthatsz,
	szánd keserves fejemet,
Bűneim kínjával, testem fájdalmával
	ne gyötörd életemet!
12  Ha előbb nem hadtad, sőt hozzád fogadtad,
	tahát mostan se hadd el
Jóvoltodból szegént, jó szokásod szerént
	Sion falát támaszd fel,
Hogy mint áldozatot, adjak úgy hálákot
	ki néked leginkább kell.

VERSTÖREDÉKEK

EGY VIRÁGÉNEK
az “Irgalmazz, Úristen” nótájára
Vallyon meddig akarsz éngem kesergetni?
......................................

EGY KÖNYÖRGÉS
az Palatics nótájára
Láss hozzám, idvösségemnek Istene!
..................................
		* * *
Pokolbéli kísértetek foggatnak,
..............................
		* * *
Eger, vitézeknek ékes oskolája,
Jó katonaságnak nevelő dajkája,
..............................

VERSVÁLTOZATOK
BOCSÁSD MEG, ÚR ISTEN
1   Bocsásd meg, Úr Isten, ifjúságomnak vétkét,
Sok hitetlenségét, undok fertelmességét,
Töröld el rútságát, minden álnokságát,
	könnyebbíts lelkem terhét!
2   Az én búsult lelkem én nyavalyás testemben
Té-tova bujdosik, mint madár az szélvészben,
Tőled oly igen fél, néked szólni sem mér,
	akar esni kétségben.
3   Látván magán való szántalan jovaidat,
Kiért viszont téged nem nem szolgált, jól tött urát,
Háládatlanságát látván hamisságát,
	ugyan útálja magát.
4   Akarna tehozzád ismét örömest térni,
De bűnei miatt nem mér elődbe jönni,
Tőled elijedett, tudván, hogy vétkezett,
	színed igen rettegi.
5   Semmije nincs penig, mivel elődbe jöjjen,
Kivel jótétedért viszont téged tiszteljen,
Nagy alázatosan méltó haragodban
	tégedet engeszteljen.
6   Sok kísértet éri, gyakorta ijegeti,
Tőled rettegteti, kétségre sietteti,
Ki miatt majd elvész, ha véle jól nem téssz,
	magát Pokolra ejti.
7   Jajgatván nagy sokszor említi szent nevedet,
Mondván: Vajha az Úr hozzá venne éngemet,
Bizony kedvét lelném, mert őtet követném,
	mint édes Istenemet!
8   Bátorítsad, Uram, azért biztató szóddal,
Mit használsz szegénynek örök kárhozatjával?
Hadd inkább dicsérjen ez földön éltében
	szép magasztalásokkal.
9   Az te szódat, Uram, mihelyen meghallhatja,
Ottan szent nevedet, nagy felszóval kiáltja,
Kiterjesztett kézzel, sűrű könyves szemmel
	magát reád bocsátja.
10  Legörögvén könyve orcáján, úgy megkövet,
Magad is megszánnád, látván, mint keseredett,
Mert zokogásokkal, siralmas szép szókkal
	kér fejének kegyelmet.
11  Irgalmasságod is annál inkább megtetszik,
Mennyivel több bűnöm tőled megengedtetik;
Mit engedhetnél meg, ha nem vétkeznének
	te ellened az hívek?
12  No, nem tartod tovább haragod, tudom, rajta,
Mert az békességre te jobb kezed kinyújtva,
De csak olyanoknak, kik utánad járnak,
	mert vagy mindenek ura.
13  Térj azért, én lelkem, kegyelmes Istenedhez,
Szép könyörgésekkel békéljél szent kezéhez,
Mert ő hozzáfogad, csak reá hadd magad,
	igen irgalmas úr ez.
14  Higgyünk mindörökké igazán csak őbenne,
Bűntűl őrizkedjünk, ne távozzunk el tőle,
Áldott az ő neve örökké Mennyekbe,
	ki ma megkegyelmeze.

EGY ÚTONJÁRÓ SZERZETTE ÉNEK
Kiben panaszolkodik és kérdezkedik magába nyavalyás a Julia kegyetlensége felől, mert Juliának nevezte volt az szeretőjét, noha más volt neve.
Mely kérdezkedésinek mindenikére választ és értelmet vészen az erdő hangosságától mindenik vers végiben, mert erdőn menvén éneklette ezt az útonjáró. De nem könnyen értheti meg az éneket, aki nem tudja micsoda az Echo. Az penig semmi nem egyéb, hanem csak az a hangosság, ki nagy palotától vagy erdőtől vagy egyéb hangos helytől szokott embernek rikoltására vagy éneklésére az szózat után az mondott igének végében feleletképpen esni.
Ezt az Echót az régi bölcs versszerző deákok tündérasszonnak hirdették lenni, s erdők között lakni s csak akkor szólni, midőn az útonjárók az erdőken által mentekben énekelnek. Azért az Echo semmi nem egyéb ugyan valóban igazán, hanem az erdő hangossága, s ez az ének értelme.
1   Óh, magas kősziklák, kietlenben nőtt fák,
	kik nagy szerelmem tüzén,
Igaz bizonságim vadtok, mert kínaim
	tudjátok, szinte mint én,
Ki látta világon, hogy így nyomorogjon
	más, mint én, veszett szegén?
		  ECHO: Én.
2   Ki felele nékem? Távul az erdőben
	lőn ugyan valami szó,
Talám egyik tündér jár itt valamiért
	vagy valamely nyúlászó;
Ha ló nem nyerített, ki itt csörögetett,
	lévén lábain békó?
		  ECHO: Ékó.
3   Echo, te szólasz-é, mondd meg, ha tudod-é,
	hogy ki vigasztalhatna?
Búm helyett örömet, halálért életet
	énnékem ki adhatna?
De mondd meg, ki neve, kit jóknak felette
	szívem inkább kévánna?
		  ECHO: Ánna.
4   Az bizony, megvallom, de jó szolgálatom
	mondd meg, ha kell-é vagy nem?
Az én szép Juliám lészen-é jó hozzám,
	vagy mind csak ily kegyetlen,
Hogy régen szolgálom, lészen-é jutalmom,
	kell-é jót reménlenem?
		  ECHO: Nem.
5   Kegyetlenségéért, tűrtem sok kínjáért,
	hát még Istentűl sem fél?
Ilyen szép személben, mint kedves fészekben,
	kegyetlenség hogyhogy él?
Mert mint nyelved beszél, búmmal, én hiszem, él,
	hogy ily igen nem kímél!
		  ECHO: Él.
6   Óh, hová légyek hát, tűrvén ennyi kínját,
	kivel vett körös-köröl?
Nincs út szerelméhez, mert már elvetett ez
	kegyes szemei elől,
Vetett gyötrelemre, kiben megöl végre,
	amint látom, hogy gyűlöl.
		  ECHO: Öl.
7   No, csak mutasd módját, mint olthassam lángját
	szerelmemnek, ki csak nő,
Vagy hogy így szeretem, s kegyelmét nem érzem,
	netalán oka nem ő,
Hanem más gonosz nő, ördöngös bővölő,
	mert kegyes ő, semmint kő.
		  ECHO: Ő.
8   Hát medgyek, én veszett, kit szerelem éget,
	s kit már hozzá nem fogad?
Színem régi búmba, mint szép virág nyárba,
	ím látod, hogy úgy hervad;
Azért adj tanácsot, szánjad nyavalyámot,
	ha sebemet gyógyíthatd!
		  ECHO: Hadd!
9   Vajha elhagyhatnám, volna mi nyavalyám?
	De ha lelkem mint gerjed,
Mikor szép orcáját, mint Pünkösd rózsáját,
	látom, hogy pirul, terjed;
Ha szép voltát látnád, elhadni nem hadnád,
	nézd meg csak, és esmerjed!
		  ECHO: Merjed!
10  Nem merheti szívem, hanem ha két kezem
	végez ki életembűl;
No, tőrrel, méreggel nagy búmot verem el,
	mert kiestem kedvébűl,
Látom, hogy csak gyűlöl, énnékem nem örül,
	s rajtam nem is könyörül.
		  ECHO: Örül.
11  Óh, vajha örülne, s szerelmébe venne,
	vészne szívem bánatja,
De nem azt jelenti kemén tekénteti,
	s azmint magát mutatja,
Hogy ismét szeressen, nem ádja az Isten,
	noha lelkem imádja.
		  ECHO: Ádja!
12  Ha Isten azt ádja, lelkem viszont áldja
	nevét minden időben,
Hiszem is, megádja, és szívét fordétja
	még végre szerelemben
Vidám Juliának, ki egyike annak,
	kiknek hazájok a Menn.
		  ECHO: Amen.
13  Megdicsőült színbe hogy gerjedt szívembe
	kedves Julia tűnék,
Én úton mentemben, egy sűrű erdőben
	felszóval így éneklék,
Verseim végibe, kérdezkedésimre
	Echótúl ily választ vék.

KÉTES HITELŰEK
ÍMÉ EZ SZÍVEMBE
	- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
(7)  Ímé, ez szívembe lövé egyik nyilát,
Mutatja is rajtam gyermeki mivoltát,
Átkozott, de bennem elrejtette szárnyát!
(8)  Már ki nem repülhet sebesült szívemből,
Viaskodik benne kegyetlenségéből,
Testem erőtlenül naponkint mérgétől.
(9)  Átkozott Cupido, mért sillyesztetsz éngem?
Hová lött te szárnyad, miért heversz bennem?
Szánj meg, kérlek, éngem; látod, megepedem.
(10) Tudod, mindenkoron táborodban éltem,
Abban eleitűl fogva vitézkedtem,
Miért kínozsz éngem, ha lám, meggyőzettem?
(11) Lám, az vadászember az elfutott vadat
Kergeti, s nem bántja azt, ki már megakadt,
Tudja, hogy övé az, kit hálójában tart.
(12) Keserves gyötrelmed rajtam düheskedett,
Látod, hogy miattad szívem megepedett,
Szerelem ereje mindent tőlem elvett.
(13) Megváltozott szívem kemény kínaidtúl,
Vettettem mindennek éktelen például,
Vedd el én életem, ne éljek csodául!
(14) Sokan, kik barátim, azon csudálkoznak,
Sok könnyhullatásim hogy el nem olvasztnak,
És ennyi ideig is életben tartnak.
(15) Az nedvesség tűzzel hogyha öszvetérne,
Az én életemnek lött volna már vége,
De az tűznek a víz nagy ellenkezője.
(16) Szívem mert tüzedtűl ég nagy sebességgel,
Viszont gyötrődik is sok könyvezésekkel,
Mert lángodtúl gerjed s gyúl szüntelenséggel.
(17) Sokan vadnak, élnek kik szerelem nélkül,
Azokot kínoznád ilyen kegyetlenül,
Talám jobb hasznod is következnék ebbűl.
(18) Mert ki seregednek én vagyok fő tagja,
Rajtam düheskedik mérgednek hatalma,
És tovább öregbül életemnek kínja.
(19) Inkább kegyelmesen de foglalj magadhoz,
És jó kedvet mutass, mint jó, hív szolgádhoz,
Avagy inkább ölj meg, sokáig ne kínozz!

VENUS ASSZONY UDVARÁTÓL ELVÁLT LEGÉNYNEK BÚCSÚZÓ ÉNEKE
[az “Irgalmazz, Úr Isten” nótájára]
1   Éngem Venus asszony, még kisded gyermeket,
Irgalmasságából árvaságból felvett,
Mellém gondviselőt és oktatót rendelt,
Fényes udvarában mind azóta nevelt.
2   Anyai kegyelmét kívántam hálálni,
Mindenekben kedvét keresni és lelni,
Nála továbbvaló kegyelmet nevelni,
Mert ésszel s tűréssel kell szerencsét nyerni.
3   Leltem is kegyelmet felserdült koromban,
Monda Venus asszony: Állj bé szolgálatban,
Hívséget és eszet találtam magadban,
Lelsz te is értéket én birodalmomban.
4   Táháza kulcsait adta az kezemben,
Szerelem, reménség, félelem előmben,
Elmémet forgatta, vezette kétségben,
Nehéz határozni embert szerelemben.
5   Gyakran citeráját ha vette kezében,
Verte s énekelte nótáját székében,
Parancsolt szívemnek, jaj, ha jütt előmben,
Szemein ismértem, mit akart szívében.
6   Gyakrabban peniglen vitt kertben magával,
Játszódtam kedvemre Paris almájával,
Tanácsban indultam sokszor virágjával,
Beszédben eredtem gyakran rózsáival.
7   Ha vadászat kellett, vitt Daphnis hegyére
Forrást ha kívántam, vitt Byblis völgyére,
Muzsika ha kellett, vett lantot kezére,
Egyezett madarak szavával éneke.
8   Véltem, boldogságban vagyok, legnagyobban,
Vettem észre későn, vagyok csalárdságban,
Venust szolgáljam én, ki álnokságában
Királlyal, szegénnyel megjádzott egy nyomban?
9   Menj el szemem elől, te rossz, csélcsap gyermek,
Többé kézíjadtól, tegzedtől nem függek,
Menj el, hízelkedő, csácsogó kis féreg,
Ne kerülj előmben, higgyed, megvesszőzlek!
10  Reménségért többé senkit nem szolgálok,
Venust szerelméért többé nem udvarlok,
Melegedni szalmatűznél nem kívánok,
Mind az te munkád az, valamit most mondok.
11  Ha kérdi asszonyom hol vagyon szolgája,
Talám fogja tudni, hogy lött árulója,
Megmondhatod néki, hogy többé nincs módja,
Nyomhassam udvarát, térhessek hozzája.
12  Mert az ő udvarát sok irigyek lakják,
Kedvesbek, hazugok, hízelkedő nyalkák,
Változnak kedvéből nagyrendű sok urak,
Udvarából ritkán tisztesen válhatnak.
13  Ha kérdi, udvarban kihez fogok menni
Mondjad, hogy Pallashoz készülök indulni,
Ha én hűségemben csorbát gondol látni,
Kész leszek onnand is néki számot ádni.

VENUS CUPIDÓT KÜLDI ELVÁLT SZOLGÁJA UTÁN, 
KI ÁLTAL VISSZAHÍVATJA
1   Hozzám követséggel küldte sietséggel
	Venus asszony Cupidót,
Halljad - úgymond -, kérlek, most tőled nem félek,
	Venus anyám mit hagyott,
Követségtételem és választvitelem
	mindjárt nem bont szándékot:
2   Köszöneti után néked Venus anyám
	énáltalam izeni,
Háládatlanságod s állhatatlanságod
	valójában hogy érzi,
Másfelől peniglen, hogy ilyen hirtelen
	megvetetted, neveti.
Az hirtelenséget, s gondatlan esetet
	bánat szokta követni.
3   Nem azért izente, hogy el ne lehetne
	udvara nálad nélkül,
Ki bír királyokkal, bölcsekkel, urakkal,
	ellehet nálad nélkül,
De hogy megmutassa, hogy dolgodat bánja,
	bár vétettél mód nélkül.
Kegyelem bűnösnek, nem pedig szenteknek
	adatik istenségtűl.
4   Vétkedet bocsátja, sőt elő sem hozza,
	ha térülsz kegyelemhez,
Mivel eddig bírtál, azon hatalommal
	bocsátja kezeidhez;
Ne gondold, oly könnyen ez véghez mehessen,
	nem fér emberségedhez.
Se te hűségedhez, se esküvésedhez,
	se te természetedhez.
5   Magad is megszánnád, így nem bosszontanád,
	hogyha látnád bánatját,
Sérti méltóságát, úgy várja halálát,
	éri könny könnyhullását,
Néha ha csendesül, fejehajtva eldűl,
	felejti magamagát.
Vagy - úgymond - meghalok, halált annak hozok,
	ki elszólta szolgámot.
6   Ezereken vadnak, azkik kívánkoznak,
	udvarában jussanak,
De az sok közül is, kit válasszon, kevés,
	kinek azttat mondhatnak:
Ennek mind erkölcse, vidámság termete,
	illik szolgálatjának.
Mert eszest és józant, hívet és az tisztát,
	válogatja magának.
7   Lám, magad is vallod, nem is tagadhatod,
	anyád helyett anyád volt,
Vett fel árvaságbúl és ártatlanságbúl,
	maga hogynem szoptatott,
Az jótéteményért nehéz kegyelemért
	venni háládatlanságot.
FELEL AZ UDVARI SZOLGA CUPIDÓNAK ÉS ELŰZI MAGÁTÓL
8   Szemtelen gyerkölce, nyughatatlan elme,
	orvosolhatlan méreg,
Lám, hová egyszer férsz, onnan nehezen térsz,
	odaragadsz, mint kéreg,
Kellesz, vagy nem kellesz, senkit meg nem kérdesz,
	vagy mindenütt, mint féreg.
9   Ki bízta most reád, hogy hozzám jüjj magad
	hízelkedű beszéddel,
Éngem Venus asszony hogy visszakívánjon,
	csempeskedjél nyelveddel?
Világgal ha bírhat, reám nem szorulhat,
	nemcsak éngem nevelt fel.
10  De ha úgy volna is, ne gondold soha is,
	éngem visszahitegess,
Honnét kieveztem, tőrbűl kivergődtem,
	ismét hogy visszavihess,
.............................................................
	........................................
11  .............................................................
	........................................,
Könnyen elkerüli, ki nem akar esni
	mélyére örvényének,
Így semmi hitele s előmenetele
	nincsen te beszédednek.
12  Gismunda békével élne Gisquardussal;
	Leander Diomedessel,
Lyda, Lucretia, Penelope, Elissa
	vigadnának örömmel,
De te az halálra, te az kárhozatra
	vivéd nyalka beszéddel.
13  Aeneast, Achillest, Parist, Aristotelest
	kicsalád ez világbúl,
Sok más ezereket, nem győzöm neveket,
	ölél meg ártatlanul,
Kerítő beszéddel küldéd ígérettel
	poklokra az udvarbúl.
14  Többé, te marcona, mint megmondtam vala,
	ne kerülj énelőmben,
Már egyszer tegzedet, puzdrás nyilaidat
	porrá törtem kezemben,
Bizony szárnyad szegöm, lábad kettétöröm,
	úgy jüjj másszor előmben!

PSALMUS 6.
[ad notam: “Az Szentháromságnak, kinek imádkoznak”]
1   Óh, magas egeknek, nagy mély tengereknek
	igazgató Istene,
Szárazföldnek víztől, sötétnek világtól
	elválasztó mestere,
Uram, ím, kiáltok, én könyörgést nyújtok,
	nézz áldozó tüzemre!
2   Nagy búsulásodban, tüzes haragodban
	ne feddj meg most éngemet,
Sok gonoszságomért, fertelmes bűnömért
	ne ítéld meg lelkemet,
Ne sújts, se ne büntesd, előled el se vesd
	nyomorodott fejemet!
3   De könyörülj rajtam, mert már elbágyadtam
	bűneim terhe alatt,
Bűn lelkemet veszti, betegség tökéli
	senyvedett csontaimat,
Te, Uram, ez tőrben, lelki fekélyekben
	orvosold meg szolgádat!
4   Lelkem is elrémült, fejem penig hevült
	gyakor kísértetekkel,
Időről időre jőni segítségre
	meddig halogatod el?
Már nagy sok ezerször általjárt az nagy tőr,
	jüjj el már segétséggel!
5   Fordulj hozzám arccal, lássam valósággal
	orcád élő vígságát,
Mint kígyót ó héjból, ez sok álnokságból
	ments ki szegény szolgádat,
Idvözíts lelkemet, irgalmasságodért
	kóstoljam jóvoltodat!
6   Mert ha szent könyvedből, vérrel nyert környékből
	éngemet el-kitagadsz,
Pokolnak tüzére, végetlen veszélyre
	bűneimért taszítasz,
Soha háláadást, örök magasztalást
	úgy éntőlem nem hallasz!
7   Ímé, megfáradtam, ugyan ellankadtam
	gyakor fohászkodásban,
Mind éjten-éjtszaka szemeim világa
	elfogy az nagy sírásban,
Könyveim, mint patak, széllyel úgyan folynak
	éjjeli nyoszolyámban.
8   Súlyos kezeidet, sudaras vessződet
	testem el nem állhatja,
Mert az ellenség is, imitt is, amott is
	fejemet pirongatja,
Kétféle veszélyben, mint tengeri szélben
	testem halálát várja,
9   De mindazonáltal forduljatok háttal,
	lelkemnek ellenségi,
Távozzatok tőlem, s menjetek előlem
	életem kergetői,
Azkik álnokságnak, nagy sok hazugságnak
	voltatok követői!
10  Mert én szám szózatját, buzgó imádságát
	az nagy Úr meghallgatta,
Nagy sok óhajtásim, sűrű könnyhullásim
	orcámról mind elmosta,
Mint napot rút ködből, undok bűneimből
	lelkemet megtisztítta.
11  Tahát szégyenséggel, hátra sietséggel
	ellenségim fussanak,
Megvakult szemekkel, reszketeges kézzel
	már mind elnémuljanak,
Ugyanazon tőrben, kit hántak előmben,
	nyakra-főre hulljanak!
12  Ezt megengedd, kérlek, ne nézzed bűnömnek
	megsebhető dagályát,
Ha tisztességemre látod életemre
	szívemnek kívánságát,
Mert én benned bízom, tudom, hogy meglátom
	örömöm felkölt napját.

.oOo.