LÚDAS MATYI

EGY EREDETI MAGYAR REGE

NÉGY LEVONÁSBAN.

írta

Fazekas Mihály

A MEK Egyesület támogatása

Eredeti kiadvány:

Lúdas Matyi / Fazekas Mihály

Bécs, 1817

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/00600/00648

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

Quamvis sublimes, debent humiles mutuere,

Vindicta docili quia patet solertiae.

PHAEDRUS.

Elöljáró-Beszéd

az első Kiadáshoz.

Jámbor Olvasó!

E’ munkátskának ki legyen Szerzője, ha kérded,

Nem tudom: a’ bizonyos, hogy az én kezeimbe tsak így jött

Név nélkűl; nekem egy Szomszédom hozta az Erdő -

Hátról, vagy honnan, hogy jó lessz rajta nevetni

Majd borozás közben. Igaz is: mert rajta nem egy két

Vídám estvéket tölténk; még Martzi Kanász is,

A’ ki nagy Át se tanúlt soha, sokszor majd megütötte

A’ guta, úgy röhögött: No ilyet soha Gazd’Uram, úgymond,

Még a’ hetvenedik Nagy Apámnak lelke se hallott.

Be’ furtsán perdűl; pedig a’ sor vége nem úgy megy

Mint a’ Nótában szokták. Osztán meg akárki

Írta Uram! de gonosz tsontnak kell lenni, ugyantsak

Tudja mikíp’ szokták. Így ítélt Martzi tudatlan

Fővel; mások még több szépet láttak ezen kis

Munkában, de kivált a’ többek közt, nekem a’ sok

Körmönfont magyaros szóllás’ formája, meg a’ nagy

Könnyűség, elmés lelemény, természeti festés,

Mellyek ezen kisded munkát kedveltetik, egybe

Úgy megtetszettek, ‘s egyszersmind Döbrögi Úrnak

Példátlan példás megjobbúlása is egybe

Úgy szívemre hatott, hogy azonnal, mint Matyi, én is.

Háromszor tettem fogadást, hogy közre-botsátom

A’ fúrfangos eszű Lúdas Matyi tetteit, és már

Szükség, hogy szavamat tellyesíttsem, mint magyar ember.

Ebből áll az egész dolog, a’ mit mondani szükség

Vólt, legalább annak véltem. Most útra botsátom

A’ Matyit, országot hadd mennjen látni; ne féljen

Döbrögi Úr, mert ő már többször nem veri ám meg.

Írtam -- JOBBOTTHON

Egy kantsó Jankai mellett -

A’ Kiadó.

A’ Szerző az Olvasókhoz.

Hajdan ütlekkel magyarázták a’ mi Atyáink

Hogy mi az alsó rend törvénnye? kinél az igasság? -

A’ ki erőssebb vólt, ugyan az kénnyére bitangolt. -

A’ lepotsékolt nép dühös indúlatja, kanóttzal

Adta jelét ollykor bosszújának; de oroszlány

Szíve kevésnek vólt, hogy mint Matyi vissza pofozza,

A’ mi goromba tsapást vett a’ zabolátlan erőtől.

Elmúlt a’ vad idő; ki van ennek szabva határa

Szintúgy mint annak; Szent a’ Törvény; ‘s az Igazság

Fennyen hordja fejét, mert van bizodalma Hazánknak

Bölts Fejedelmeiben. Bátran eleresztem azért én

Döbrögi Mátyássát, mint medvét, melly vadonából

Emberi kézre került, és már Gazdája dudáján

Úgy illeg billeg, hogy rajta akárki nevethet,

Senki fijának sem lévén oka tőle szepegni.

Bétsbe ugyan hírem nélkűl szöke pőre gatyában

És bogjas fővel: most én tsimbókba kötözve

Fürtjeit és e’ kis Katzagánkát vetve nyakába,

A’ Korhelyt, fogadott Apjának vissza botsátom.

Debreczenből Januárius 12-dikén 1816-ban.

F. M.

Lúdas Matyi.

ELSŐ LEVONÁS.

Hajdann egy Falubann, a’ Nyírenn é, vagy az Erdő-

Hátonn, vagy hol esett, jó szerrel nem jut eszembe.

Már tsak elég az, hogy: vólt hajdann egy öreg Asszony,

Özvegy vólt, ‘s egy rossz Fija vólt. Ez munka fejébenn

Nyáronn a’ legyet a’ szárán tsapkodta nap estig,

Télenn a’ tüzelő mellett a’ piszka fa végénn

Átsorgott el egész napokat; Jó Annya eléggé

Zsémbelt rá; de akár a’ száraz falra marokkal

Borsót hintett vólna, szitok, motsok és a’ hurítás

Annyit tett Matyinak, (Matyi vólt neve a’ Sihedernek)

Illy tunya életet élt ő jó ideig; hanem egyszer

Hóltra elúnta magát; hosszúknak kezdte találni

A’ napokat; ‘s nem elég tágasnak az Annya telekjét:

Addig nyújtódzott hát, hogy valahára szokatlan

Bajra vetette fejét, ‘s kigyaloglott a falu végen

Lévő dombig, ahol szoktak vólt mindenik Innep

Délyesténn az Időtöltők karikába hasalni. -

Mint sziszeg a’ fót Lúd idegenre: Matyinkat is akként

Gúnyolták ki az ő vele nőtt egy forma korás

Virgontzok; de tsak ott volt már ő s nem sok időre

Öszve gyalúlódott velek. - Innen láta először

A’ mi fijunk, nézvénn szana széllyel, az ég karimáján

Dalmahodó hegyeket; más részről mint ugyan annyi

Nyársakat a’ távol helységek tornyait; ittenn

Vette ki a’ szóból, hogy szomszéd Vármegye is van;

És a’ többek közt, hogy a’ híres Döbrögi Vásár

Egy hét múlva esik. - Fel pertzene benne az Ország

Látására való kívánság; már az eszében

Kezd sok gondolatok forrása mozogni, pezsegni;

Nintsen nyugta; fejét töri, míg végtére előtte

Rés nyílik, mellyenn szándéka folyásnak eredhet. -

Annyának húsz szép annyányi libáji valának

Egy vén Gúnárral, ‘s egy pár öregetske tojóval,

Jókor költek azok, maga bajmolt véllek az Özvegy,

Hogyha szerentsésen, úgymond, feltudja nevelni,

Majd egy kis télére valót árúlna belőllök.

E’ Lúdakra fené fogait Matyi, kéri az Annyát,

Bízná rá azokat, hogy hadd próbálna szerentsét;

A’ Vásárra bemenne velek; jó móddal eladná;

‘S így kapadozva talám kupetz is kerekedne belőlle,

Melly úton sok Rátz úr lett abban az időben. -

Korhely! léhűtő majd a’ Vásárra, pokolba!

Mit keresél az egész nyáron? jobb hogyha dologhoz

Látsz itthonn: - az Anyó így ‘s így motskolta le Mátyást.

Ő pedig a’ Vásárra-menést feltette magába,

Már pedig ő, a’ mit feltett furfangos eszébe,

Azt onnan sem tűz, sem víz nem ütötte ki többé;

És addig kunyorált, hogy tsak rávette az Annyát:

Ám no hiszem legyen úgy, úgymond, áldjon meg az Isten,

Tsak lendítts valamit, mert héj nagy bűn a’ henyélés.

Kedve derűl Matyinak, szerez egy jó kézbeli fütyköst,

‘S a’ sutból kivon egy pókháló lepte tarisznyát,

Melly öreg Apjának soha sem szállott le nyakából.

Ebbe az Annya rakott túrót, hájat, kenyeret, sót,

‘S fokhagymát; az alatt ő a’ vén Lúdakat arrább

Hessegeté; az eladni való húszat kiszakasztá,

És egy körmön font ostorral az útra riasztván,

Annyának minden jót kíván, ‘s ballag utánnok.

Döbrögben vala hát ekkor Vásár, a’ hatalmas

Döbrögi Úr örökös Jószágábann, ki magáról

Azt tartotta, hogy ott neki a’ Felség se parantsol;

A’ mit akart a’ vólt Törvény, ‘s tetszése Igazság. -

A’ Portékáknak maga szokta kiszabni az árát,

És a’ melly Darabért többet mert kérni az Áros,

Elconfiscáltatta, meg is büntette keményen.

Hogyha pedig nétán más óltsón vett meg akármit

És neki megtetszett, tsak azért kivetette belőlle,

Hogy fenn tartódjon fegyverrel nyert ösi jussa. -

A’ mint Döbrögi Úr ekkor sétála alá ‘s fel

A’ mi Matyink és a’ szép húsz liba tűne szemébe,

Annyival inkább, mert minden süvegelte személlyét,

Tsak Matyinak vólt fenn egyedűl a’ főre valója.

Kérdi az Úr: ki ezen Lúdak Gazdája? Magam la!

Így szóllott nagy nyers nyakason Matyi. - Ennye, gaz ember!

Nem tudod itt ki az Úr? majd emberségre tanítlak!

Hol vagyon a’ Süveged? mi ezen Lúdaknak az árra? -

Bényomván süvegét, s megrázíntván katzagánnyát:

Három Márjás, úgymond, párja az illyen amollyan! -

Kérdi az Úr: id’ adod fele árrán? - Ő biz az Apja

Lelkének sem alább párját egy kurta forintnál.

Döbrögi vág egyet sinkójával; nosza három

Fogdmeg toppan elő; Matyit a’ Kastélyba tzibálják;

Lúdjait elhajtják; és a’ kapu közt hevenyében

Ötvent vágnak rá, mellyet süvegelve faránál

Egy Ispán híven számlált, és Döbrögi bőrös

Karszékből szemlélt. - Matyi így szólt hogy felereszték:

Én Uram a’ fizetést köszönöm; ha az Isten erőt ád,

‘S Életben megtart, majd megszolgálom; azért tsak

Róvja fel a’ kapu fél fájára, hogy el ne felejtse:

Háromszor veri ezt kenden Lúdas Matyi vissza!

Ezt tsak alig végzé, néhány zöld Ingesek agyba-

Főbe verék, ‘s kiveték, jól meghurtzolva hajánál

Fogva, hogy a’ földet még a’ lábújja sem érte.

Míg húzták vonták, még egyszer viszsza kiáltott:

Osztánn háromszor veri meg Lúdas Matyi kendet!

Hogy már ott kinn vólt, így szóllott a’ sokasághoz:

Majd meglássátok, háromszor meg verem azt la!

Ezt minden neveté; de kivált a’ Döbrögi Háznál

Őrültes szavain Matyinak hahotára fakadtak.

MÁSODIK LEVONÁS.

A’ mi Matyink könnyen lehet elgondolni, hogy Annya

Háza felé képpel sem fordúlt; búgva morogva

Elment földetlen földig; ‘s elvitte magával

A’ boszszúállás Lelkének is ördögi mérgét.

Hogy dühe tzéljához juthasson, pénz kuporásra

Adta magát; jótskán keresett is, hol napi számmal

Hol szolgálattal; ‘s néhány nyelvekbe eléggé

Jártas lett, mert sok nagy Városokat bebarangólt;

‘S annyira mennyire sok mesterségnek kitanúlta

A’ tsínnyát bínnyát. Bízván hát mind az eszéhez

Mind erszénnyéhez; Hogy Döbrögi meg ne tsalódna,

Úgymond, már egyszer vele számot kellene vetni.

Képe azólta nagyon elváltoza néki; azomba

Döbrögi házánál elenyészett híre nevével.

Bátrann elmegy hát a’ nyílt Udvar kapujáig,

A’ mellynek küszöbén nem igen kedvére hasalt vólt.

Látja, hogy a’ füstös nagy Ház hellyére azólta

Pompásabb Palotát újjabb ízléssel emeltek,

A’ fala fel van már építve, de a’ fedeléhez

Még faragatlan fák vagynak halmozva rakásra.

Meg lessz már, így szóll Matyi, meg lessz Döbrögi verve.

Elfordúl onnan, veszen egy félkézi szekertzét,

Zsebbeli ölmérőt, ‘s plajbászt egy irha kötővel;

És egy vándorló Olasz-Áts formába jelen meg.

Eljutván a’ nagy Kastélyhoz, mint ahoz értő

A’ Falnak szélét hosszát mérkéli szemével;

Onnan visgáló képpel megyen a’ fa-rakáshoz;

Ollykor felfelnéz, a’ fákat megmosolyogja,

‘S tsóválgatja fejét. Meglátja az Úr is az embert,

Arra felé sétál; mit akar? megkérdezi. Semmit,

Úgymond, Méltóságos Uram! tsak ezenn vala útam,

Meg sem is álhatnám hogy az illyent meg ne tekintsem,

Mert mesterségem; látom hogy akárki tsinálta,

A’ Palotában a’ kőmives munka királyi,

Bár tsak már fedelét láthattam vólna; reménylem

E’ díbdáb fákkal nem akarja az Úr bekeverni.

Mondja az Úr: ezeket bizony én vágattam az erdőn

Tsak hozzá vetvén. Jók jók úgymond Matyi, apróbb

Házaknak, de nem illy Kastélynak; Róma felé kell

Forgani, hogy pompás Fedelet láthasson az ember.

Én Nagyságos Uram! láttam, ‘s dolgoztam is egy két

Hertzegi munkákat: de bizonnyal mondom, ezekből

Nem képes takaros mívet készítni; - kirántja

Mérőjét, - mérkéli - be kár hogy öt újjnyi hibázik;

Ám de hisz’ e’ nem az én dolgom, senkit se gyalázok,

Sem magam ok nélkűl más munkájába nem ártom.

Menni akar: de az Úr megtartóztatja. - Barátom!

Még nekem, úgymond, nints egy Átsal is alkum, az Úr hát

Járt az Olasz földönn? - tessék béjönni! - Ebédje

Volt-é már ma? - Ha a’ munkám fog tetszeni, nem fog

Nállam az Országban Nemesebb Gazdára találni.

Elmosojodja magát Matyi, és dítséri az Úrnak

Építésbeli ízlését, sajnálja ha ittenn

Tán alkalmatosabb fákat nem lelni ezeknél.

Óh! mond Döbrögi, nints a’ földönn olly jeles Erdő

Melly az övénél jobb ‘s gyönyörűbb fát tudna nevelni.

Látni szeretné azt Matyi. - Döbrögi pontba parantsol

Egy Hintóba fogatni. - Szakáts tálaljon azomba!

Míg bé mennének, Matyi mondja, hogy arra való fák

Hogyha találtatnak, jó vólna talám kijegyezni,

Sőt tán egy úttal vágatni is. - Egybe az Ispánt

Szóllíttsák! - két száz fejszést rendeljen az erdő-

Sarkához. - Készen az ebéd; jól laknak; a’ hintó

Ott terem. - Egy pillantat alatt kinn vagynak az erdőn.

A’ Fejszések is ott vagynak már. - Járja az Úrral

A’ roppant Tölgyest Matyi, és vágatja, ha szép fát

Sejt meg. - Már minden munkást elrendele széllyel,

Kedve szerént: nem tud még egy szál fára találni.

Bellyebb mennek hát, - visgálódnak, Matyi egyszer

Mondja hogy ő már lelt. - Egy sűrű völgybe letsalja. -

Illyen lenne derék ha hogy ölnyi kerűlete vólna.

Döbrögi mellé áll ‘s által próbálja ölelni.

Akkor megkapván Matyi túlnann két keze szárát,

Egy gúzsal, mellyet tsak azért font, öszveszorítja.

Nem vagyok én Uram Áts, hanem a’ Lúdas Matyi úgymond,

Kit kend megtsapatott, és elrablotta libájit,

‘S Háromszor fogadá hogy vissza püfölgeti kenden.

E’ most hát első. Vág egy jó tölgyfa husángot,

‘S azzal tarkótól talpig meghánnya keményen.

Döbrögi hasztalanúl hánykódott, mert fa mohával

A’ szájját jól bétömködte; azomba az erdő

Rengett a’ sűrű kopogástól, ‘s a’ rohanó fák

Vad morgásaitól. - Mátyás az Urat megagyalván

És a’ Lúd árrát a’ zsebjeiből kikeresvén

Törli szemét szájját, és a’ sűrűbe elillant.

Már a’ Fejszések, nem lévénn munka, pihentek.

Már jobbára ledöntve hevert a’ tzímeres erdő-

Legszebb része; menő félenn már a’ nap: az ember

Bár ha dologtalan is, de az átsorgást is elúnnya:

Még sem jő sem az Úr, sem az Áts. Végtére az Ispán

Nem veszi a’ dolgot tréfának, hoppogat: erre

Hoppot mond itt, ott, meg amott a’ rengeteg erdő.

Halgatnak: de tsak a’ baglyok huholási szakasztják

Félbe az alkonyodást követő vadon estveli tsendet. -

Már most mindnyájann kurjantnak; a’ hangok özönje

Zengeti a’ zordont; bellyebb bellyebb morog a’ míg

Méjjen elnémúl. - Figyelem van utánna, sehonnan

Egy kukk hang se felel. Most most szeppen meg az Ispán,

Széllyel rendeli a’ látványságot, hogy az erdőt

Hajtsák meg, mert már bajnak kell lenni akárhogy. -

Amint egynéhány hajtók a’ völgyet elérik,

Hallanak egy ollyan horkantást, mint mikor a’ Kant

Megdöfik, és szívét ért sebje miatt az utólsót

Elhergette. Mi az? megdobban az ijjedezésre

Rákapatott Jobbágy; hátrál; ordítja az Ispánt;

Ott terem az, ‘s félénk népét bíztatva lemégyen

Ólálkodva az allyra velek; - mit látnak? az Isten

Mentse az illyentől még a’ jó Krimi Tatárt is!

Fához kötve Urok, fa mohával szája betömve,

És a’ drága ruhák szétt vannak rajta feselve.

Elvágják a’ gúzst, és szájából kifeszítik

A’ mohot; a’ rémült Ispán instálja alássan,

Hogy mi pogány gyilkos kínozta meg illyen erőssen

A’ Nagyságos Urat? Felelet hellyébe aludt vér

Ömlött Döbrögiből; sok tsuklás közbe sokára

Úgy nyöghette ki, hogy Lúdas Matyi meggyilkolta. -

Egyik Jobbágy a’ másiknak kurta gubáját

Megrántá: más a’ mellette valóra könyökkel

Titkon bökdöse, míg Urok óbégatva könyörgött:

Óh Fiaim! vigyetek szaporán, mert meghalok, úgymond.

Megfogadák ezek a’ jó emberek és az ölökben

Vitték a’ kotsihoz, mások fa mohát szedegettek

És derekának lágy fekvést puhogattak, az egyik

Szűrét tette alá, másik betakarta gubával. -

Hogy haza tzommogtak vele a’ lovak, egy banya két pint

Szappanos égett bort kent széllyel rajta; az Udvar

Egy kis mákszemnyit sem aludt, minden köhenésre

Öt hat férjfi tseléd, és szintugyan annyi fejér nép

Ütköze egymáshoz; nagy vólt egy szóval a’ hű hó!

HARMADIK LEVONÁS.

Hát Matyi hol járt most? vátig keresék, de az éjjnek

Jó oltalma alatt hamar által ment a’ határonn,

És már újj módon gondolkozik a mi Urunknak

Más ízrombeli megpüföléséről. Mikor elsőbb

Vándorlott, egy vén Doctornál jó darab ízig

Szolgált; (hajdann ez valamelly külföldi Seregnél

Feltser vólt) minthogy híven szolgálta, bizonnyal

Tudta tehát, hogy még jó szívvel látja: ez úgy lett;

Még életbe lelé, ‘s hozzá beszegőde Inasnak,

Olly feltétel alatt, hogy az esmeretes nyavalyáknak

Tzifra nevére; haszonvehető fűvekre, porokra;

Érvágó, köppöly, kristély, lántzéta, borotva,

‘S más borbély szerszám hasznára; sebekre való szer,

Fördők ‘s párgolatok készítésére, kenőtsre

Oktatná őtet. - Feje jó vólt a’ mi Matyinknak

‘S egy két hét tsak alig múlt, hogy vagy Római nyelven

Vagy Görögűl, sok rossz nyavalyákat elő tuda böltsen

Mondani, mellyek azon században műbe valának;

És az azokra való szer kotyvasztáshoz is értett. -

Elkéré ekkor Doctor Scorbuntzius Úrtól

Ótska parókáját, spádéját, vén paripáját,

Bőr-bugyogóját, és a’ tábori régi kabátját,

Hadd tsapjon velek egy Fársángot Földes Uránál.

Ráállott az Öreg, minthogy jó zálogot ígért. -

Felveszi hát a’ vén hatzukákat; Doctori módon

Kezdi viselni magát; illett rá tászli, paróka,

Koszperd és bugyogó; úgy hogy Scorbuntzius Úr is

Megfogvánn a’ hasát, majmát majd hóltra nevette.

Ő meg bútsút vesz, ‘s Döbrögnek ereszti fakóját.

Döbrögi még szintén meg sem szabadúlt az elébbi

Megpüfölés szedres daganatjaitól; ihol újra

Látogatásra megyen hozzá Matyi, hajdani szörnyű

Ígéretje szerént. Híjjába keríti magát bé

Puzdrás és lántsás Hajdúkkal: nints neki annyi

Lelke, hogy a’ boszszús Matyinak kikerűlje husángját. -

A’ végső faluhoz jutván Matyi, ott maga mellé

Egy vezetőt bérelt; mikor osztánn Döbrögöt érte,

Ott a’ Bírótól katonás hangonn Kalaúzt kért,

Mert ő menni muszajn Szakkerment a’ Generalis,

Quartély a’ ki betegh. (Hihető abban az időben

Történt vólt e’ meg, mikor a’ sokféle keresztes

Ponyva Hadak szanaszétt kóborlották be Hazánknak

Nagy részét). Bíztatja Matyit szóval, hanem elsőbb

Földes Urához fut Bíró Uram, és bejelenti

Hogy Hadi Orvosló vagyon itt; mert Döbrögi fűhöz

Fához kapkoda, és a’ kit tsak ajánlani tudtak,

Bárha kerékgyártó, lóorvos, marha kuruzsló

Vólt is, kínjában mind meghalgatta tanáttsát.

Kéreti hát ezt a’ Feltsert is, hogy ha az Istent

Féli, tekintse az ő nyomorúságát, ‘s ha tsak egy két

Pillantást szánjon megnézésére; jutalmat

Várakozása felett ígér, és a’ kotsijában

Küldi el a’ Generál szállásáig. Matyi Gazda

Egy darabig vonogatta magát; végtére az egymást

Felváltó Posták elvitték tsak nem erővel.

(Bárha nem említném, lehet elgondolni tsak úgy is,

Hogy Matyi a’ képét okosann bétudta vakolni

És különös módon elváltoztatni beszédét).

A’ mi Urunk, ki szegény, még vagy három daganattal

Mellyek a’ hátáról nem akartak eloszlani, ágyban

Kornyadozott: hogy vélt Orvossa felé közelített,

Majd kirepűlt szedres bőréből; kéri az égre

‘S földre, hogy illy nyomorúlt sorsánn ha lehetne segíttsen.

Megtapogatja erét Matyi, és veszedelmes hevűlést

Érez megromlott vérében; hogyha azonnal

Fördő nem készűl, és köppöly, még ma bizonnyal

A’ szívére megy, és - Ekkor vállat von az álnok.

Kéri az Úr minden Szentekre, hogy a’ mit az Isten

Értésére adott, rendeljen. - Doctori módon

Harmadik újjával megbökvén homloka búbját:

Fördővíz szaporán, úgymond, és fűvek! ezeknek

Elszámlálja külön neveket; száz erdei réti

Dudvák vóltak ezek; nyúl-, farkas-, béka-tseresznyék;

Medve-, szamár-, disznó-, eb-, egér-, kutya-, matska-tövissek;

Hát meg az angyal- szent- ‘s ördög-gyökerek (mivel akkor

A’ füvek neve tsak barom, ördög, ‘s szent vala; Füvész-

Könyv még nem lévén). Nosza Ispán, szolga, poroszló,

Hajdú, kukta, szakáts, kertész, szoba, konyha-leányok,

Béres, strázsa, kotsis, fullajtár, bába, favágó,

Egy szóval minden, valamely’k tsak elől vagy utól vólt

Fusson az Udvarból a’ rétre, ligetre, mezőre;

Addig az üstben víz legyen, és hadd égjen alatta.

A’ Nép mind kirohant, egyedűl egy sánta Banyára

Hagyván a’ tüzelést; hanem a’ szemfűl Matyi ettől

Így szabadúla meg: a’ Paphoz küldé, hogy az Istent

A’ fűveknek erőt szerző Menybéli malasztért

Kérje a’ Hívekkel, - Maga megvisgálja az Úrnak

Vak szemeit; kendőt vesz elő ‘s addig simogatja

A’ két szárnyával, hogy száját bé fedi; ekkor

Megköti hátulról tarkójánál. Uram! úgymond,

Nem Feltser vagyok én, hanem a’ Lúdas Matyi, kit kend

Megveretett; ‘s Lúdját elvette: de hasztalan a’ szót

Nem szaporítom; elég hogy most másodszor adom meg,

A’ mit megmondtam; főképp, hogy kend is a’ hosszas

Várakozásba magát ne gyötörje sokára, tsak essünk

Által rajta; ha még nekem a’ jó Isten erőt ád,

Harmadszor se fogok majd késni. Előveszi osztán

Döbrögit, és a’ vert testét megdöngeti rútúl.

Ekkor az Ágyfőből a’ Pénz kultsát ki keresvénn,

Lúdjaim árrát és költségemet elveszem úgymond.

Azzal bútsút vesz, ki megy; a’ paripára felugrik;

‘S illa berek. - Haza jő a’ Fűvész tsorda rakottan:

Bészalad egy szobalyány, meglátja az Úr tsuda képét;

Elsikkantja magát, kifut, öszve rikoltja az Udvart.

Egyik kérdi, mi baj? másik, hogy hol van az Orvos?

Kútsolják kezeket, tanakodnak hogy ki az ördög

Fojtá bé ismét száját Nagyságos Uroknak?

Óldjuk meg szaporán. - A’ félholt Döbrögi ekkor

Már tsak alig szuszogott, és minden pontba elájúlt,

‘S tsak lassan nyöghette ki, hogy Lúdas Matyi vólt az,

És hogy agyon kínzá. - Mind lóra kap a’ ki tsak ülhet,

Kergetik a’ Matyi hűlt nyomait, de haszontalan, ő már

Tudj’ Isten hol járt; bizonyos, hogy tsalfa örömmel

És degesz erszénnyel tért meg Scorbuntzius Úrhoz.

NEGYEDIK LEVONÁS.

Már most ám igazán roszszúl lett Döbrögi; Rendes

Orvosokat hívtak, ‘s Currenst küldöztek az Ország

Minden részéhez, Lúdas Matyi megfogatása

Végett; tsak hogy az ő képét igazára leírni

Nem lehetett, minthogy mindég más színbe jelent meg. -

Hogy pedig ez nem más földön, hanem a’ mi Hazánkban

Történt, a’ bizonyos: megtetszik az akkori Törvény-

Tévők gondjából, kik az ő tsúfjára, örökre

Feljegyzék a’ nagy Törvény könyvben, hogy az ollyan

Rossz úton járó kutya fog, mint a’ mi Matyink vólt,

Lúdasnak neveződjön: ez hát nem puszta találmány. -[*])

Nem jött kézre Matyink, melly Döbrögi Úrnak eléggé

Bokroztatta baját, és már egy ízbe reménység

Sem vólt éltéhez: hanem a’ bölts Orvosok által

Nagy Nyavalyáján a’ munkás Természet erőt vett,

És lassan lassan keze szennyét tsak kiheverte

Mátyásnak; hanem a’ Lúdas név annyira fészket

Vert szívébe, hogy a’ vídék Lúdját kiölette,

Mert tsak Lúd tollat látott is, azonnal elájúlt;

Még a’ Ludimagistert is ki akarta tsapatni

A’ Jószágából; de az azt ígérte, hogy inkább

Rectornak hívatja magát ‘s minden követőit.

Húsz Lántsást tsak azért tartott, hogy tíze nap estig

Tíze viszont éjjel mindég őrt álljon az Udvar

Környékén; - hozzá közelítni akárki fijának

Sem lehetett, ha ugyan tsak előtte nem esmeretes vólt.

Hogyha az Udvarból a’ Jószágába kiment is,

Tíz Lántsás lovagolt mindenkor hintaja mellett. -

Ezt Matyi is mint más jól tudta, de hasztalan; ő azt

Háromszor fogadá, hogy megveri Döbrögit, annak

Bár ha törik szakad is, tsak meg kell lenni akárhogy. -

Országos Vásár esik egykor Döbrögi Úrnak

Városkájában; Matyi ott mint más igaz Ember

Megjelenik paripán, a’ Lóvásárba bojongván,

Meg lát egy virgontz Lovat egy idegen sihedernél;

Kérdezi, hogy mire tartja? Uram tsak száz arany úgymond.

Tzimbora, hogy lehet az? Matyi így szóll, úgye’ komázol?

Tíz lovat is veszek én annyin, tán jobbat is ennél.

Úgyde Uram! felel a’ Siheder, jó nagy Magyar Ország,

És még is ki hagyom mindjárt vájatni atzéllal

Mind a’ két szememet, ha tsak egy Lova hág is elébe.

Úgy én a’ Lovadat megvenném, mond Matyi, hogyha

Megbizonyíthatnád, pedig így meg nem veszi senki.

Int neki, - félre megyen vele, - nézd ottan lakik egy Úr,

A Lúdas Matyi név iszonyú félelmes előtte,

Tán tudod azt magad is, - majd itt kotsikázik el arra;

Tíz lántsás katonák lovagolnak hintaja mellett;

Majd ha az Erdőnél járnak, nyargalj oda, mondjad

Szembe az Úrnak, hogy: te vagy a’ Lúdas Matyi; osztán

Kotródj ám, mert száz Lelked lessz, még is az ördög

El visz Etsém, ha azok megtsípnek: hogyha nem, úgy én

Megveszem a’ Lovadat; felpénzűl, hogy bizonyos légy

Tíz Aranyat feladok; majd meg lelsz engemet itt ‘s itt.

Tettszett a’ tűzről pattant Sihedernek az alku,

És nehezen lesi, hogy mikor indul már az az Úr ki. -

Egyszer lárma esik, - riogatják széllyel az embert;

Döbrögi jő hintón! - Útjából félre vonódik

Minden igaz Lélek. - Pezseg a’ pozsgás Sihederben

A’ jó vér, ‘s tsak alig várhatja, hogy a’ kerek Erdőt

Érjék Döbrögiék; mint a’ nyíl utánnok ereszti

Ráróját; - lassan, lassan, Uraim! kiabálja;

Mellé szöktet a’ hintónak, tudod é Uram úgymond;

Hogy ki vagyok? tud meg Lúdas Matyi én vagyok! - utszu

Rajta Legény! ordítja az Úr - egyszerre utánna

Hajt a’ tíz Lántsás, de mi haszna, nyomába se hágnak.

Fogd ki kotsis nyerges lovadat, mond Döbrögi, jobb ez’

Mind a’ tízénél, mondjad hogy száz arany a’ ki

Elfoghatja! - szorítsd! Maga a’ hintóba felugrik,

És kívántsi szemét düllyesztve mereszti utánnok

Hogy fogják már el Matyit. - ő pedig a’ kerek erdő-

Sarkánál elbújva fülelt, ‘s látvánn hogy az Úr már

Tsak maga van; kilopószkodik, és meg rántja ruháját:

Mit bámúl az Uram? nem fogják azt ma el úgymond;

Osztán nem Lúdas Matyi az, hanem én vagyok a’ kit

Megveretett Kelmed, ‘s Lúdját elvette erővel.

Döbrögit a’ mennykő ha azon nyomban megütötte-

Vólna talám sokkal könnyebb lett vólna szegénynek;

Öszve rogyott, és a’ kotsiból ájúlva zuhant le.

Ott Matyi szánakozás nélkűl megverte utólszor;

‘S erszénnyét a’ Lúd árrába viszont kiürítvén

Mondja: ne féljen az Úr, már többször nem verem én meg.

Azzal lóra kapott, ‘s el ment dolgára örökre.

A’ tizenegy Lovasok nagy későn viszsza kerűltek,

Vert lovaik tsak alig húzván inokat, valamint a’

Megzsákolt Urok is, kit elérkezvén, kotsijában

Bádjattan leltek; mondják, hogy nem vala képes

Tarkón tsípni Matyit. Nem is a’ vólt Döbrögi mondja,

A’ négyelni való, meg vert háromszor. - Az Isten

Így bánik, ‘s bánjon valamennyi kegyetlen Urakkal.

Ezt mondván, megtért a’ Kastéllyába, ‘s azonnal

Elküldötte a’ húsz Lántsást, kegyelemmel akarván

Ójni magát ezután az erőszak tételek ellen;

És törvénytelenűl nem bánt, hanem úgy a’ hogy illik,

Ember társaival; jól is végezte világát.

.oOo.

[*] Lásd Verbőtzi Part. II. Titt. 30.