Főoldal Következő

A lepsényi gyülekezetben 30. karácsonyom alkalmával

EMLÉKEZTETLEK

A. i. II. Péter ap. 1. r. 12-13. v. Annak okáért nem mulaszthatom el, hogy mindenkor emlékeztesselek titeket ezekre, noha tudjátok ezeket...

János Jel. II. r. 5. v. Emlékezzél azért honnét estél ki és térj meg és az előbbi cselekedeteket cselekedd, ha pedig meg nem térsz, hamar eljövök ellened és a te gyertyatartódat kimozdítom helyéből, ha meg nem térsz.

Az elhangzott Igének első sorában Péter apostol, amint írja, emlékeztet. Emlékezteti azokat, akik vele együtt drága hitet nyertek a mi Istenünknek és megtartónknak Jézus Krisztusnak igazságában. (II. Péter l.r.l.v) Emlékezteti tehát azokat a híveit Krisztusnak, akiket reá is bízott neki is adott az Úr.

Testvéreim! Karácsony drága ünnepén én is ezt akarom ti veletek, lepsényi gyülekezettel cselekedni, akiket 30 esztendővel ezelőtt nekem adott, reám bízott az Úr.

Nem törekszem nagy beszédre, bármennyire is kínálja magát az ünnepi alkalom és gyülekezet. A nagy beszédek ideje lejárt, óh jaj, de kevés gyümölcs érlelődött is abból. Talán elismerés néha igen az ember számára, de én nem azt vártam és óhajtom, s az Úr sem azt keresi, hanem a termést, a gyümölcsözést. - S ha erre gondolok, de sokszor sír fel a lelkem, mily fanyar és milyen semmiség ez.

Emlékeztetni akarlak tehát benneteket. Mire is emlékeztetnék elsőben is, ha nem a szent ünnep tényére és valóságára. Arra, ami 1900 és 65 esztendővel ezelőtt ott történt Betlehemben. A hitetlenek és tagadók számára lemosolyogni való botránkozás köve, a hívők számára életet jelentő isteni cselekedet.

Erre emlékeztetlek én most. A betlehemi jászolra, a benne szendergő kisdedre, az abból elindult Megváltóra, a csillagfényes éjszakára, angyalok énekére, Dicsőség a magaságban az Istennek a földön békesség és az emberekhez jóakarat, a pásztorok szívének megremegésére, azután a bölcső féle való megindulásra, előtte való meghódolásra, a boldog valóságnak továbbadására, napkeleti bölcsek érkezésére, az agg Simeonnak hitvallására mostan bocsátod el Uram a te szolgádat, mert látták az én szemeim a Te dicsőségedet. Ki tudja-e fejezni emberi nyelv mindazt, amire emlékeztetni kell ezen a napon, noha mint az apostol mondja, tudjátok is ezeket. A szentírás egyetlen mondatba tömörítve így fejezi ki legtökéletesebben a mai ünnepet: Úgy szerette Isten a világot, hogy az ő egyszülött Fiát elküldte érte, hogy valaki, hiszen Ő benne el ne vesszen, hanem örökéletet vegyen.

Azután hadd emlékeztesselek azokra, akiknek számára az azóta eltelt 1965 esztendőben nem csak a betlehemi vendégfogadó istállójában, hanem a szívükben is megszületett a Megváltó Krisztus, akik befogadva Őt hittel hódoltak meg előtte s adták uralma alá életüket.

Az első Krisztus követőkre, akiknek arcukon sugárzott Krisztus, akiknek minden cselekedete a karácsonyi szeretettől ragyogott. A keresztyénség első századaira, amikor a pogány császárok embertelen üldözése és kínzása elől barlangok mélyén, katakombákban, elhagyott földalatti temetkezési helyeken gyülekeztek össze, hogy együtt imádkozzanak és egymás hite által erősödjenek. A tanítványok, az apostolok hitére, akik az egy János apostol kivételével mind életükkel és vérükkel, mártíromságukkal tettek hitet a ma született Krisztus mellett. Vagy nem ismerjük e református eleink, elnyomással, üldöztetéssel, gályarabsággal megterhelt nehéz évtizedeit, amikor templomaiktól megfosztva, evangéliumi hitük gyakorlásában akadályozva erdők mélyén jöttek össze, ahol hírét vették, hogy hirdettetik a karácsonyi nagy öröm. -

De jöjjünk csak közelebb, 30 esztendővel ezelőttre, amidőn, mint a gyülekezet lelkipásztora első karácsonyi alkalomként hirdethettem a Krisztusban megjelent kegyelmet. Végig zengve utcáinkon harangjaink karácsonyt jelző hívószava, oh hogyan áradt a hívő seregek sokasága az Isten háza, a templom felé s megtöltve azt régi befogadó képességében szinte teljességében szülők, unokák és nagyszülők éneke egybefonódva zengte hatalmas erővel Krisztus Urunknak áldott születését s az úrvacsorázók sokasága vitte örvendező és bűnbánó szívét a kegyelem asztalához.

Emlékeztetlek Atyámfiai, noha mindezt tudjátok, mondom én is az apostollal. És mégis emlékeztet ő is és emlékeztetlek én is, hogy amint tovább mondja: ébresztgesselek titeket! Hogy ne csak a múlton andalogjunk, hanem felébredve vessük tekintetünket a mára, a jelenre.

És mit láthatunk és mit mondhatunk?!

Igen. Szól a karácsonyi harangszó éppen úgy és éppen akkor, végig száll az utcákon, keresi az ajtók, az ablakok réseit, azokon keresztül keresi az emberi szíveket, hogy belézengje Krisztus megszületett, az örökélet megszerzetett. Oh jöjjetek keresztyének, örvendjetek, nyíljatok meg nyelvek és szívek, az idvesség Istenének mondjatok áldást minden hívek. Mondjatok áldást együtt, óh jöjjetek minden hívek.

És mi történik?! Nem rezonál, nem visszhangzik rá annyi, annyi szív. Pedig ugyanaz a harang hív, ha csorbán, ha háborútól sebzetten is, ugyanazt az örömöt hirdeti, ugyanaz az Ige, ugyanaz a kegyelem vár. Még a pásztor is ugyanaz, aki 30 évvel ezelőtt.

Oh mi történt itt?! Az ige erőtlenedett meg, vagy a kegyelem vonzó ereje hanyatlott meg? Vagy az Élet forrásvize apadt el?! Nem, mindez ugyanaz, csak az emberek szívében történt valami. Kiesett a ma született Krisztus. Kilopta a Sátán, a világ és annak öröme, hajszája, gondja, közönye. És ahol hiányzik Krisztus ott minden megtörténhetik, ott a szív is halálra dermed, ott a fülek is megnehezednek, oda a Kegyelem csatornái sem tudnak áradni, életet vinni. - Nincsen már hely a Kisded számára sem, hogyan lenne hely akkor az életünket igénylő dicsőséges Krisztus számára?!

Vége tehát mindennek, lemondjunk mindenről? Hagyjam félbe most, itt még az Igehirdetést is?! Nem tehetem, nekem üzenetem van, és azt el kell mondanom. Nekem nem halált, hanem életet kell hirdetnem. Attól vettem ezt az üzenetet és parancsot, aki maga az Élet, aki egy ily napon emberi testet vett. - És én nem hátrálok meg a parancs elől, én hirdetem az Életnek beszédét, annak üzenetét, aki tegnap és ma és mindörökké ugyanaz.

Mert mi nem lehetünk a meghátrálás emberei, hogy elvesszünk, hanem a hitéi, hogy éljünk.

És ő megjelöli a te életednek útját és lehetőségét, egyetlen életlehetőségét. Ebben jelöli meg: Emlékezzél azért, honnét estél ki és térj meg és az előbbi cselekedeteket cselekedd. Amaz első keresztyének cselekedetét, a hitvallók cselekedetét, Atyáid cselekedetét.

Ez azonban csak úgy lehet, ha a szívedben újra megszületik, és te engedelmesen kezére adod magadat, hogy vonzzon közel újra templomához, Ő adjon naponkint imádságot ajkaidra, Ő indítson fel, hogy gyermekedet is megtanítsd imádkozni, az Úr lábaihoz egész családodat odavezetni. Ha alázattal kész leszel neki engedelmeskedni, földi Anyaszentegyházáért hűséggel és áldozattal szolgálatot vállalni.

Ha pedig nem, hamar eljövök ellened, mondja az Ige, mondja Ő és a te gyertyatartódat kimozdítom helyéből, ha meg nem térsz!

Íme élet, vagy halál, üdvösség vagy kárhozat áll eléd!

Kemény beszéd ez Karácsony ünnepén, a testet öltött isteni szeretet ünnepén, a jászolbölcső mellől. De ma ezt adta az Úr ajkamra s ki tudja, ha nem vállalom ezt így engedelmes eszközként, a holnapi napon méltat-e üzenetére, ad e szót ajkamra. És emberileg gondolkozva is, volna-e értelme akkor tovább adni, amikor néhány hívő szíven kívül, legfeljebb csak a falak visszhangoznák azt. - Oh, mennyivel könnyebb lett volna számomra lágyabb, simogatóbb hangon szólani, s mennyivel kedvesebb lett volna sokaknak ezt hallgatni, de ebből nem születik élet, nem születik megújulás és üdvösség sem.

Eljövök hamar! Jézus maga mondta, hogy eljön ítélni eleveneket és holtakat és lesz új ég és új föld. A Jelenések könyvében ott olvashatjuk annak az időnek előjeleit, úgy amint megíratta az Úr azzal, akivel megláttatta azt, s mintha ezek kibontakozását látnánk sokszor történéseink napjaiban: árvizek, földrengések, háborúk, gyilkosságok, a gonoszság és hitetlenség megáradása a földön. - Íme, eljövök hamar és kimozdítom a te gyertyatartódat helyéből, ha meg nem térsz.

Hamar! Péter apostol is ezzel a szóval kapcsolatban így szól Igéjében: "Annak okáért nem mulasztom el, hogy emlékeztesselek titeket és az emlékezés által ébresztgesselek titeket, mint aki tudom, hogy hamar leteszem sátoromat, miképpen az Úr meg is jelentette nékem."

És ezért nem késlelkedik, nem habozik, hanem amint a Lélek szól, adja tovább. - Hogy mi mikor tesszük le földi sátorunkat, nem tudhatjuk. De ha elgondolom, hogy minden küzdelmei ellenére is mily gyorsan tovatűnt a 3 évtized, amikor az első karácsonyomon szóltam tihozzátok, csak azt mondhatom, csak így fejezhetem ki, hogy hamar.

Azért nem késlelkedhetem én sem.

A Lélek szólt és azt adtam tovább.

És most befejezésül gondolatban felmegyek templomunk tornyába. Aláállok harangjainknak, megragadom annak a kötelét, amelyikre ez az Ige van felírva: "Ma, ha az Úr szavát halljátok, meg ne keményítsétek a ti szíveiteket" és szólatom és zúgatom mindaddig, amíg egyetlen lélek lesz ebben a gyülekezetben és ebben a templomban, akinek gyertyatartóját égni hagyja, kezében tartja az Úr és zúgatom és zengetem a közönyös, a halott, a megfagyott lelkek számára is, hogy ébredjenek, felkeljenek, hajléka felé meginduljanak és Karácsony fénye, az Úr dicsősége rajtuk megláttassék.

Ámen.

1965 | Vargha Kálmán