Főoldal Következő

BEVEZETÉS

Bereczky Albert püspök sokszor elmondta, hogy a 84. zsoltár a gyülekezeti élet mély, belső boldogságáról beszél. Arról az örömről, aminek a súlya alatt szinte roskadoznak a szavak. Olyan örömről, amit nem is lehet prózában elmondani, csak szárnyaló himnuszban lehet elénekelni: a szív túláradó öröméről, amit az Isten oltárainál érez. A hazatalált lélek, a fészkére szállt madár, az otthon fényében és melegében fürdő boldog szív éneke ez: "A veréb is talál házat és a fecske is fészket magának - a te oltáraidnál, óh én királyom és én Istenem! Boldogok, akik lakoznak a te házadban..."

Valóban így van. Éppen ezért a Bibliában az istentisztelet helye mindig szent hely volt. Az ószövetségi nép számára ez sokáig a hordozható szent sátort jelentette. Jeruzsálemben az első templomot Salamon építtette. Ez ugyan 586-ban elpusztult, de a fogságból való hazatérés után Zorobábel vezetésével újból fölépítették, majd nagy Heródes alatt pompázatosan újjáépítették.

A babiloni fogság idején (Kr. E. 586 - 538) azonban felismerte a régi zsidó nép, hogy Isten tiszteletét nem lehet helyhez kötni. Ekkor alakult ki és maradt meg a fogságból való hazatérés után is a templomi mellett a zsinagógai istentisztelet típusa. A templomi istentisztelet középpontjában az áldozati kultusz, a zsinagógai középpontjában pedig a tanítás állott. Jézus mindkét típusú istentiszteleten részt vett, s mindkettőn otthon érezte magát.

Az újszövetségi istentisztelet tulajdonképpen egyesítette magában a templomi és a zsinagógai istentiszteletet. Templom az első időkben természetesen nem volt. A későbbi századok során a római katolikus istentisztelet inkább az ószövetségi templomi istentiszteletet folytatta (középpontban a miseáldozattal), a reformáció egyházai pedig inkább a zsinagógai istentiszteletet folytatták (középpontban a prédikációval).

A középkori templomok architektúrája határozta meg egy-egy korszak építészeti stílusát: bazilika-, román-, gót-, reneszánsz stílus. A reformáció sajátos építészeti stílust nem alakított ki; nem annyira dogmatikai, mint sokkal inkább történeti okokból: ahol a reformáció győzött, ott egyszerűen átalakította a meglevő katolikus templomot; ahol viszont kisebbségben volt, vagy éppen üldözték, ott nem volt lehetősége templomépítésre. "Templomunk Kálvin-templom, Nincs benne cifra oltár" - énekli Ady Endre. Kálvin valóban puritánságra törekedett, de a művészeteknek nem volt ellensége - amint azt E. Doumergue meggyőzően bizonyította magyarul is megjelent könyvében. A puritánság nem azonos a kopársággal!

Ha sajátosan református templom-stílus nincs is, azért a református templom architekturáját nyilván meghatározzák a református istentisztelet alapelvei. Igaza van P. Girkon-nak, amikor azt mondja, hogy a katolikus istentisztelet a körhöz hasonlít, amelynek egy gyújtópontja van (a miseáldozat), az evangéliumi istentisztelet pedig az ellipszishez hasonlít, amelynek két gyújtópontja van (a prédikáció és a sákramentum). Ennek megfelelően a református templom középpontjában két objektum áll: a szószék és az úrasztala. A. Viéler szerint már a 16. században megkezdődött Franciaországban, a református templomokban a centrális tér kialakítása szószékkel és úrasztalával. Hazánkban is Schulek Frigyes és Pecz Samu építészek nyomán általános gyakorlattá vált, hogy a szószék és az úrasztala a templomtér közepére kerül, és így a templom mértani és liturgiai tengelye egybeesik.

Sajátos stílusban épült néhány templomunk a 20. század első felében. Körösfői Kriesch Aladár nevéhez fűződik az az eklektikus építészeti irány, amely a szecessziót magyaros, főleg erdélyi elemekkel párosította. Ennek az iránynak képviselői és terjesztői voltak Kós Károly, Medgyaszay István, Árkay Aladár, Borsos József, Szeghalmy Bálint és mások. Az utóbbi tervezte például a zalaegerszegi, a keszthelyi, a tapolcai, a sümegi stb. református templomokat.

A templom magyar református népünk életében mindig középponti helyet foglalt el. Mutatja fekvése is: a falu vagy a város valamelyik főhelyére építették. A gyülekezet viszonyulását templomához jól jellemzi Baksay Sándor: "Ha választani kellene (templom és iskola között), melyik maradjon, melyik pusztuljon: minden tétovázás nélkül az iskolát engedné pusztulni, mert iskola nélkül még mindig megmarad helységnek a helység, de templom nélkül csak gyülevész a nép". Valóban meg is történt a század első felében, főleg Erdélyben, de Magyarországon is, hogy anyagi okokból törpe gyülekezeteknek választaniuk kellett az iskola és a templom között, s a gyülekezetek mindig a templom mellett döntöttek. Így érthető, hogy még a nem nagyon áldozatkész gyülekezet is, ha templomépítésről vagy tatarozásról van szó, sokszor erején felül is szívesen hoz áldozatot.

*

Erre adott szép példát egy - e sorok írójának nagyon kedves - dunántúli falu: Lepsény református gyülekezete is a tizenhetedik, a tizenkilencedik és a huszadik században egyaránt. Az 1580 táján alakult gyülekezet otthonra vágyott, lelki otthonra. Megörökölte ugyan a 16. században épült római katolikus templomot, de a mohácsi vészt követő háborús időkben hamarosan és teljesen elpusztult, egyébként a falu lakosainak a zömével együtt. De nemcsak a török hódoltságot, hanem magát a török kiűzését is nagyon megsínylette a falu. Ezt olvassuk a gyülekezet egykorú feljegyzései között: "Voltunk ez esztendőben (1688) az egész ecclésiával együtt a rajtunk kvártélyozó Pálffy Károly hada miatt kimondhatatlan szorongattatásban, sok rendbéli kárvallásban."

Németh László drámát írt Apáczai Csere Jánosról, az abban a főhős szájába adja, de a maga véleményét is mondja: olyan ember legyen a református lelkipásztor, "hogy akármilyen rossz eklézsiába kerül is, ott ne a nép terhe legyen, aki vámszedőül áll Isten s a jobbágy imádsága közé, hanem a gyámoltalan szegénység igazi jótevője". A református egyház csillaga addig állt magasan, amíg ilyen prédikátorok építették a templomokat, álltak azok katedráin, vagy - ha kellett - mentek a gályákra. És a lepsényi gyülekezetnek a nagyon nehéz időkben mindig adott Isten ilyen pásztorokat. Ilyen volt mindjárt az első prédikátorok egyike, a gályarabságot viselt Kocsi Csergő Bálint. A pápai kollégium rektoraként idézték Pozsonyba 1674-ben a delegatum judicium elé, ahol gályarabságra ítélték. A gályákról 1676-ban szabadult, utána egy évig a bázeli egyetemen tanult, majd hazajött és ismét a pápai kollégium rektora lett. Személyesen tehát tudós és hitvalló lelkipásztort választott magának a lepsényi gyülekezet 1688-ban. Itt vette feleségül elődjének, az ugyancsak hitvalló Farkasdi Dánielnek a leányát: Juditot. Kocsi Csergő Bálint kezdte el a lepsényi gyülekezetben - szolgálatának megkezdésekor azonnal - a keresztelési, esketési és halálozási matrikula vezetését. (Ma is megvan Pápán a Tudományos Gyűjtemények levéltárában ez a kiemelt értékű vegyes anyakönyv, amelyben a fent idézett mondat is olvasható.) Ugyancsak ő ismerte fel az alkalmat, és ő kezdte el a templomépítés lelki "megalapozását" is. A hitvalló prédikátor azonban Lepsényből 1693-ban ismét - most már harmadszor - a pápai kollégium rektori székébe tért vissza, s így a nagy munka kivitelezése már Patay András lelkészsége idején történt, 1695-ben. Minden külső segítség nélkül, teljesen a maga erejéből építette fel a gyülekezet első templomát.

Mindig igen nagy dolog egy templom fölépítése, de az akkori körülmények között - a másfél százados török hódoltság, majd a felszabadító háború sok nyomorúsága után - ez egészen rendkívüli teljesítmény volt. (Mintegy előképe a 20. századinak.) Viszont a lepsényi gyülekezet bizonyára igazán érezte azt a boldogságot, amiről a 84. zsoltár írója szárnyaló himnuszban énekel. Érezte, milyen jó itt lenni, milyen jó itt imádkozni, milyen jó itt énekelni, ahol a kövek is vele énekelnek. Otthona lett.

Ne mondja erre senki, hogy minden hely egyforma, mert ez nem igaz. Az én szívemben van néhány fa és néhány bokor, amihez hasonló nincs sehol a világon: ott játszottam gyermekkoromban. Tudja, érzi ezt mindenki, akit - mint vihar a levelet - szülőhelyétől távol sodort az élet. És ha néha odaszáll a lelkük, ahol boldog gyermekfejjel játszottak, érzik: az a föld más, mint a többi. Az a szülőföld! Az az otthon!

Az otthon pedig nem négy fal. A templom sem egy csomó kő és cserép. Jézus mindnyájunknál jobban tudta, hogy az Isten lélek, és akik őt imádják: lélekben és igazságban imádják. Mégis ő tanította meg szeretni a templomot. Villámló szemekkel és korbáccsal fejezte ki lángoló szeretetét, amikor a kufárokat kiűzte az ő Atyjának házából. És a könnyei hullottak, amikor a szent falakra tekintve megmondotta, hogy ott kő kövön nem marad...

A lepsényi reformátusok is nyilván tőle tanulták meg szeretni lelki otthonukat, a végre megépült első templomukat, amit aztán a következő években és évtizedekben fokozatosan berendeztek, szépítettek, majd a szükséghez képest ismételten javítottak és bővítettek. Pedig közben pestis, kolera, földrengés és tűzvész pusztította a falut. De minél nagyobb volt a veszedelem, annál nagyobb szükség volt a lelki menedékre. Közel két évszázadon át adott otthont a gyülekezetnek első temploma, amelynek katedráján országosan ismert és elismert lelkipásztorok is szolgáltak. Így például Láczai Szabó József korának kiemelkedően tudós papja volt. Utrechtben és Göttingenben végezte egyetemi tanulmányait, utána a pápai kollégium tanára lett, s onnan választotta lelkipásztorául a lepsényi gyülekezet 1805-ben. Innen 1808-ban Sárospatakra ment lelkésznek és egyben a gyakorlati teológia tanárának.

Idővel azonban egyre nyilvánvalóbbá lett, hogy a nagyon nehéz körülmények között fölépült első templom sem állapotánál, sem méreténél fogva nem fogadhatja már be az örvendetesen megnövekedett gyülekezetet. Így aztán Horváth Mihály lelkipásztor és mezőföldi esperes szolgálata idején: 1868. március 24-én elhatározták egy új templom felépítését, aminek 1870. szeptember 1-én letették az alapkövét, 1872. november 24-én pedig felszentelték nagy örömmel Dunántúl egyik legszebb és legnagyobb templomát, amely - Isten irgalmából és egy hűséges pásztor és gyülekezet áldozatából - ma is áll, de hogy közben milyen tragédián kellett átmennie, arról nem, én, hanem a gyülekezet akkori lelkipásztora: Vargha Kálmán illetékes beszámolni. Személyénél meg kell állnunk, mert ő volt Isten kezében az a választott eszköz, aki által megcselekedte mindazt, amiről a következő oldalakon szó lesz.

*

A bibliai őstörténet olvasása során a Genezis ötödik fejezetét még a rendszeres bibliaolvasók is könnyen átlapozzák, mint érdektelent. Hiszen itt állandóan csak ezek a szavak ismétlődnek: élt és meghalt. "Élt pedig Ádám... és meghalt. Élt pedig Séth... és meghalt. Élt pedig Énós... és meghalt." És így tovább a fejezet végéig.

Mi értelme van ennek az egésznek? Ezek az emberek születtek és meghaltak. Nem történt velük semmi olyan, amit a Szentlélek följegyezni szükségesnek tartott volna. Nem voltak ők Ábrahámok, Jákóbok, Illések: nincsenek ott a hithősök között. Egyszerű emberek voltak, akik éltek, dolgoztak és meghaltak.

Volt-e valami értelme egyszerű életüknek? Volt! Volt, mert ezek az emberek benne voltak az Isten üdvrendjében.

Az őstörténetnek erre a szakaszára kellett gondolnom, amikor Vargha Kálmán életét és szolgálatát számba vettem. Az ő életének külső folyása sem bővelkedett eseményekben. A magyar református lelkipásztor puritán életét élte. De ez az egyszerű élet benne volt az Isten üdvrendjében.

A Fejér megyei Kálozon született 1908. június 26-án ősi nemesi családból. Édesapja görzsönyi Vargha Kálmán kálozi református lelkész, majd mezőföldi esperes, édesanyja felsőörsi Osvald Vilma volt. (Az apai ős nemesi levelét II. Ferdinánd királytól kapta. Egyébként a család történetét megírta dr. Vargha Zoltán "A görzsönyi Vargha család története" címen.)

A gimnáziumot is, teológiai tanulmányait is Pápán, az ősi kollégiumban végezte olyan eredménnyel, hogy utána ösztöndíjjal tanulhatott tovább a Kálvinnak egykor menedéket adó városban. Strasbourgban, a tudományegyetem protestáns teológiai fakultásán. Francia nyelvismerettel és gazdag teológiai tudással érkezett haza, hogy a legnagyobb dunántúli gyülekezetben, Székesfehérvárott megkezdje vallásoktató lelkészi szolgálatát. Rövid ideig végezhette, mert a kiválóan képzett fiatal lelkészt hamarosan meghívta lelkipásztorául a Somogy megyei Hetes református gyülekezete. Hetesi szolgálatának jellemzésére két tényt említek. Az egyik: két év alatt a kicsiny gyülekezet megépített egy új parókiát. A másik: úgy megindult a gyülekezet az Isten háza felé, hogy a 350 lelkes gyülekezetből egy év elteltével mintegy 200-an vettek részt az istentiszteleten, a 30 iskolás gyermeken kívül, télen-nyáron, a legszorgosabb munkaidőben is.

Csoda-e, hogy csak nagy lelki vívódások után tudta rászánni magát arra, hogy az utolsó pillanatban: a pályázati határidő lejárta előtt három nappal elküldje pályázatát a Medgyasszay Vince püspökké választásával megüresedett lepsényi lelkipásztori állásra?! És a gyülekezet a húsznál több pályázó közül őt választotta. Nyilván nem véletlenül. (Mint ahogy nem volt véletlen, hanem Isten kezétől vezetett, életének néhány olyan eseménye is, amire itt csak utalok, de nem részletezek.) Vérző szívvel búcsúzott a számára oly kedves hetesi gyülekezettől, de mennie kellett, mert Lepsényben várt reá az a hatalmas szolgálat, amit akkor még nem látott, elképzelni sem tudott, de Isten gondolatában már el volt készítve.

Lepsényi szolgálata idején kötött házasságot az ugyancsak ősi nemesi családból származó Eötvös Jolánnal, akinek édesapja Eötvös Sándor, a szomszédos mezőszentgyörgyi gyülekezet lelkipásztora és a mezőföldi egyházmegye esperese, édesanyja pedig Bobrovinczky Mária volt. (A család országosan ismert és elismert tagja volt Eötvös Károly - 1842-1916 - akinek "A nagy per" című műve pontos és hiteles korképet ad a 19. század végének magyar viszonyairól, s irodalmunknak is a maga nemében egyedülálló alkotása) Vargha Kálmánnak sokkal nehezebb lett volna elvégezni rendkívüli gyülekezeti szolgálatát, ha nem állt volna mögötte az a családi háttér, amit felesége biztosított számára szolgáló, áldozatos életével. Mint édesanya nevelte három lányát, mint okleveles kántor szolgált az istentiszteleteken és vezette a gyülekezet vegyes énekkarát, mint pedagógus tanított a szomszédos Polgárdi általános iskolájában, ahova naponként kellett átjárnia...

Vargha Kálmán templomot és gyülekezetet építő szolgálatáról én nem beszélek, mert erről szólnak a következő oldalak a legilletékesebbnek tollából. De nem beszélek a szükségesnél többet a templomot újjáépítő lelkipásztorról sem, mert a mai ember nem szereti a tömjénfüstöt. Magam is nagyon idegenkedem tőle. Éppen ezért nem is dicsérem őt. Ott van életműve: a lepsényi templom és gyülekezet; dicsérjék ők! Egyébként az arra illetékesek is megtették ezt: a lepsényi gyülekezet szeretetén és megbecsülésén túl a millecentenárium alkalmából az önkormányzat is ünnepi plakettel tüntette ki a Lepsényért végzett munkája és közéleti tevékenysége elismeréseként.

A magam személyes látását pedig így summáznám: Vargha Kálmán lelkipásztor talán nem volt világítótorony a magyar református egyház életében, csak egyszerű mécses. Egyszerű mécses, de egy kis világnak középpontja, fényforrása. Szenvedélye volt a világítás: Hetesen is, Lepsényben is. Huszadik századi magyar református lelkipásztor volt. Isten áldja meg életét a nyugalom éveiben is, családja körében - ezt kívánja szívből 90. születésnapján e sorok írója, aki lepsényi kisdiákként ismerte meg őt, és életpéldája nyomán indult el maga is az Ige szolgálatának útján.

Dr. Dékány Endre