#### I. AZ EGYSZÓLAMÚ ZENE NOTÁCIÓI

1. Kezdetek. Ókori Kelet

Európai értelemben vett notációk nem léteztek ugyan az ókori Keleten, és ismeretlenek az Európán kívüli népek előtt is, ismeretesek azonban a zene grafikus formában történő ábrázolására és rögzítésére irányuló kísérletek.

Az ókori zene egyszólamú volt: énekes (vokális) előadás, illetve ének hangszerkísérettel. Az ábrázolások természetesen erre a zenei struktúrára vonatkoznak. Az ókori Kelet zenéje szájhagyomány útján élő művészet volt. A szájhagyományos időszak nem igényli az írásos rögzítést, a zenei anyagot egy-egy terület, körzet helyi kultúrája őrzi. Az ábrázolási rendszerek a zenei szöveg pontos, írásos rögzítése helyett inkább csak emlékeztető jelek voltak, az előadó memóriájának adtak támpontokat, segítették a szöveghez vagy szótagokhoz tartozó dallamfordulatokat felidézni.

Ilyen, a hangjegyírást megelőző jelrendszerek a következők voltak:

- képi ábrázolások, a zenei előadásnak csak egy pillanatát rögzítik,
- ekfonetikus (akcentus) jelek, a zenei mondanivaló tagolására, hangsúlyaira vonatkoznak,
- cheironómiák (kézjelek), a hanglépések kézzel történő levegőbe rajzolásával a dallam lejtésére utalnak,
- speciális jelek, melyeket egyenesen a zene rögzítésére alkottak.

A legrégebbi zenei ábrázolások, melyek az előadásmódra is tartalmaznak utasításokat, az óegyiptomi birodalomból származnak. Ezek hieroglifikus, azaz képjelek, amelyek szóírásos emlékek, de már a hangírás jeleit is tartalmazzák. (Az egyiptomi hieroglif jelek egy része is mássalhangzókat jelöl!)

Az írástörténelemből ismeretes, hogy a sémi hangírások is feltehetően az egyiptomi hangíráson alapszanak, mégpedig az i. e. 15. sz. közepéről származó sinai írás közvetítésével. A legrégibb észak-semita írások nagyon korán három típusra szakadtak (kb. i. e. 13-12. sz.). A három típus a következő: föníciai, óhéber, arameus. Az írások változatai természetesen hatással voltak ugyanannak a területnek notációjára is.

Az óhéber szövegekben ún. ekfonetikus (akcentus) jeleket használtak az ismétlődő, visszatérő dallamfordulatok jelzésére. Az akcentusjelek, a neginák - a Tora recitálásának zenei jelei - az óhéber zene egyetlen fennmaradt emlékei, eredetileg a szöveg értelmi tagolásának és a memorizálásnak voltak kisegítő eszközei. A jelek az Ótestamentum héber szövegében 2-3-féle rendszerben szerepelnek, alakjukban és funkciójukban (dallamvonal érzékeltetése) hasonlítanak a nyugati neumákhoz (bővebbet l. ott). (A ma használatos héber kvadrátírás az észak-sémi írások harmadik típusából, az arameusból alakult.)

A keresztény Egyiptomból származnak a mai napig nem megfejtett kopt notációk. (A kopt írás az i. sz. 4. sz.-ban, a görög írásból alakult ki.) A kopt notációk vagy az ismert dallam megnevezésére szorítkoznak, vagy ekfonetikus, ferde vonalakból álló jelcsoportokat tesznek a szöveghez, de tartalmazhatnak görög, bizánci és héber elemeket, valamint szótagjeleket is. A kopt notáció, jellegét tekintve, semmiben sem különbözik még a betűírás fejlődéséből ismert ékírástól, mely szótagírás volt, jelrendszere függőleges-vízszintes-ferde vonalak kombinálásából alakult ki. Egy ékírással írt és - Ebeling és Bezold kutatók által - 1888-ban közzétett sumér nyelvű agyagtábla feltételezhetően hangjegyírásjeleket is tartalmazott. A tábla háromhasábos elrendezésű, középen egy legenda sumér nyelvű leírása, jobb oldalon ennek akkád fordítása található. A bal oldali hasáb viszont soronként, eddig megfejtetlen, többször megismételt szótagokat tartalmaz, melyek elrendezése a szövegsorok rendjével egyezik meg.

Az asszíroknál és másutt Keleten is, ezek a sumér eredetre visszanyúló szótagok már egy bizonyos dallamszakaszt, dallammotívumot vagy ritmusmodellt jelentenek, melyek mindegyikét meghatározott nevek jelölik. A kor zenészét így csak ezek a szótagok emlékeztették a dallamra vagy a ritmusra.

Ez már szótagnotáció, amely megfelel a betűírás fejlődésében a szójel- vagy szótagírásnak. (A szótagírás az egy szótagú szavak lerövidített jele, amelyben minden egyes írásjel - itt a mássalhangzók is írásjelnek tekintendők! - egy-egy szótagot jelent.) Ezzel a folyamattal a szótagjel elkülönült az eredeti fogalomtól és annak nevétől, és a fogalomtól független hangsor jelévé vált a beszéd rögzítésénél, illetve ehhez hasonlóan a dallamszakaszokra, formulákra való utaláskor.

A betűírás történeti fejlődésének utolsó foka a szótagírást követő hangírás volt, melynek kialakításában (i. e. 9. sz.) a föníciai Byblos városnak volt fontos szerepe. Széles körű kereskedelmi tevékenységük miatt szükségük volt egy "nemzetközi" nyelvre, ezért szavaikat hangokra bontották, az egyes hangokat hangjelekkel (fonogrammal) ábrázolták. Írásukat, amely 22 mássalhangzós jelből állt, feltehetően az ékírás és az egyiptomi hieroglif írás elemeinek felhasználásával alakították ki.

A föníciai volt az első olyan írás, amely kizárólag hangjeleket használt a beszéd rögzítéséhez. Tehát a hangírás, a fogalom megjelölésére használt hangsornak már nem egy-egy szótagját rögzíti jelekkel, hanem az egyes hangokat hangjelekkel, azaz betűkkel, amelyek a szótagjel lerövidített képének is tekinthetők. A hangírás túl azon, hogy lehetővé tette a különböző nyelvű népek írásformáinak és írásrendszerének kialakulását, egyúttal alapja a zenei hang írásbeli rögzíthetőségének is. Megteremtése lehetővé tette, hogy különböző változatokon keresztül mai notációnk kifejlődhetett.

KÉPEK: 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11