4. A nyugat-európai notációk kialakulásának körülményei

A görög írás nyugati változatából származtak (i. e. 7. sz.-tól) az etruszk és a különböző itáliai írások, köztük a latin írás is. A római ábécé átvette a 24 betűs görög ábécé 21 betűjét, és ezt később 23-ra bővítették. Megváltoztatták a merev, szögletes görög betűk geometriai karakterét is, finom hajlatú, vastag és vékony vonalakból álló betűformává alakították át. Ennek legszebb példája a monumentális formákkal kialakított Római kapitális, melynek kifejlődése az i. e. 1. sz.-tól az i. sz. 4. sz.-ig tartott. Ez az írásforma a Római Birodalom bukása után is fennmaradt, alapvető befolyást gyakorolt az egyes európai kultúrákra, ezen belül a különféle írástípusok fejlődésére. A kisbetűs latin ábécé formáinak, a minuszkuláknak kialakítása a 6-7. sz.-ban történt meg. Ezzel az írás folyamatossá vált. (Minuszkula az a kisbetűs írástípus, amelynél néhány betűjel függőleges törzse felfelé vagy lefelé meghosszabbodik, a sorból kinyúlik.)

A latin nyelv együtt terjedt a Római Birodalom fokozatos kiépülésével és földrajzi határainak kiszélesítésével. Az i. sz. 4. sz.-tól, már az addig közös görög nyelvet, kultúrát mindjobban háttérbe szorította, így annak befolyása a továbbiakban inkább a kontinens keleti felében érvényesült. Róma birodalmi, egyeduralmi törekvéseit jól szolgálta az egységesen terjesztett latin nyelv. A birodalmat és a provinciákat központosítva irányító Róma hatalmát szellemi síkon, a kultúra egységesítésével is biztosítani kívánta, ez azonban teljes sikerrel sohasem járt. A provinciákban mindig érvényesültek az ott élő népek saját kulturális és vallási hagyományai. Ezekre ugyan hatott a latin befolyás, de teljesen felváltani azokat sosem volt képes. Ugyanakkor viszont a provinciákban őrzött kulturális, de elsősorban vallási hagyományok, szokások és a vallási gyakorlat egyes elemei beépültek a római kultúrába. E folyamat közvetítésére kiváló eszköz volt a birodalom határai között kialakult élénk kereskedelem is. A nem latin kultúra és hagyományok tömeges hordozói a rabszolgatartásra épülő római társadalomban maguk a rabszolgák voltak. A fejlődés folyamán egyre nagyobb társadalmi feszültségek alakultak ki a birodalomban, amelyek során a rabszolgák és a városi szegények érdekei, céljai mindinkább egybeestek. Helyzetük megváltoztatására irányuló elképzeléseik, későbbi követeléseik, a latin istenkultuszokkal szemben álló, a leigázott provinciákról származó vallási köntösben jelentkeztek.

A különféle kultuszok közül a legnagyobb mozgósító erőt az időszámításunk első századaiban, Palesztinában kialakuló kereszténység képviselte. A zsidó vallási gyökerek egyistenhitére és messiás-várására épülve, az első keresztény közösségek már az i. sz. 1. sz.-ban megjelentek, és számuk gyorsan gyarapodott, elsősorban a keleti provinciákban, ahol a vallás keveredett görög, római, egyiptomi, perzsa elemekkel, és elterjedésének mértékében elvesztette a zsidó vallási vonások egy részét.

A római birodalom válságának elmélyülésével a kereszténység egyre gyorsabban terjed, és hamarosan már magában Rómában is megjelentek az első keresztény közösségek. Ezek szertartásai - a közvetlen vallási gyökereknek megfelelően - a zsinagógákban folyó istentiszteltből nőttek ki (híveik egy része is a zsinagógákból szerveződött, a zsidó diaszpórából került ki).

Így a keresztény templomi szertartásokban tovább éltek az átvett vallások egyes elemei. Kiemelkedő jelentőségűek ezek közül a 2. sz. első felére, a szájhagyományok útján már kialakult keresztény legendakör "szentírási" recitációja és a zsoltározás. A szertartások egységes kereteinek kialakulását elősegítette, hogy Constantinus császár (uralk. 306-377) elismerte a keresztény vallást, és ezzel a keresztény egyház és a Római Birodalom szövetsége létrejött. A keresztény legendakör, a szertartási szövegek, a liturgiai rend egységes közvetítésének természetes eszköze így a nyugaton addigra már elterjedt latin nyelv lett (keleten a görög).

A keresztény szertartások egységesítésére, kanonizálására már a 3. sz.-ban történtek kísérletek. A latin nyelvű liturgia egységesítése és kiterjesztése I. Gergely pápa nevéhez fűződik a 7. sz. elején. Az egyházi szövegek írásba foglalását követően megtörtént az addig többféle változatban előadott, módosulásokon átment, a recitáláson és zsoltározáson alapuló dallamok egységesítése.

Az így kialakult dallamosság a gregorián ének, amely a római katolikus egyház hagyományos latin nyelvű liturgikus éneke, az ókori népek zenei hagyományainak összefoglalója. Lejegyzésmódja a neumaírás, korális notáció. (A gregorián hangjegyek különböző alakja és csoportosítása gyűjtőnéven neuma.)