PÁZMÁNY PÉTER
ISTEN NAGYOBB DICSŐSÉGÉRE
válogatott írások

TARTALOM
AZ MOSTAN TÁMATT UJ TUDOMÁNYOK HAMISSÁGÁNAK 
TÍZ NYILVÁN-VALÓ BIZONYSÁGA
A SZERETETÉRT
AZ PÁPISTÁK BÁLVÁNYOZÁSÁRÚL
AZ ALVINCZI PÉTER FELELETIRŰL.
ELSŐ BIZONYSÁG A CHRISTUS SZEMÉLYÉNEK MÉLTÓSÁGA
AZ IMÁDSÁGRÚL
FELEBARÁTUNK SZERETÉSÉRŰL
AZ HALÁLRÚL
MINT KEL A KERESZTYÉN LEÁNYT NEVELNI
A NAGYSZOMBATI EGYETEM ALAPÍTÓLEVELE

AZ MOSTAN TÁMATT UJ TUDOMÁNYOK HAMISSÁGÁNAK TÍZ NYILVÁN-VALÓ BIZONYSÁGA
Az Lutherista és Calvinista olvasónak istentűl minden jót kívánok
Gyakran panaszolkodnak az Anyaszentegyház Doctori a régi tévelygők-ellen, hogy sokan közzűlök pökték és szidalmazták a keresztyén hitet, noha miben állana az igaz tudomány, még csak ingyen érteni sem akarták. Az közönséges keresztyéni vallás, úgymond Tertulliánus, tudván, hogy jövevény ez földön, és az idegenek-közt könnyen ellensége találkozik: csak azt kívánnya, hogy azoktúl ne kárhoztassák, kik őtet nem értik. De sokan érteni nem akarják (mert ugyanis ha értenék, nem kárhoztathatnák), hogy könnyebben gyalázhassák az igasságot. Nincs hamissabb dolog, mint mikor az ember azt gyűlöli, a mit nem ért ha szinte gyűlölségre méltó volnais. Mert akármiis akkor méltó gyűlölségre, mikor megismérjük méltó voltát: mely isméretnélkül nincs igaz mentsége az  gyűlölségnek. Ha jól megértenék, semmi-képpen nem gyűlölhetnejek. De csak ebbe restűl meg az emberi elmének nyughatatlan vólta; érteni sem akarják, a mit egyszer módnékül meggyűlöltek.
Szinte ezen-képpen panaszolkodhatunk míis némely keresztyén Atyafiak-ellen, kik csak ingyen érteni sem akarják az Régi közönséges gyöleközet vallását, mellyet ha derék-képpen értenének, tudom bizonnyal, hogy önnönmagok minden gyalázatos szidalomtúl megmentenének. De hogy bátrabban és nagyobb torokkal rágalmazhassák az igasságot, őkis bédugják fülöket, mint a kik Sz. Istvánt kövezik vala. És eléb elvégzik magokba, mit akarnak hinni, ’s mit nem: azután osztán azon mesterkednek, hogy értelmeket akarattyokhoz szabják. Szinte mintha valaki eléb sokat vásárlana, és az-után akarná megitílni, ha jóé, vagy semmire kellő, a mit vásárlott. Mértékletlen, úgymond Sz. Hilárius, az eltekéllett szándéknak vakmerősége és meggyőzhetetlen az, viszszavonásnak kívánsága, mikor az értelem-alá nem vettetik az emberi akarat, és nem a végre tanúl, hogy tanúllyon, hanem a mit ímmár elvégezett, annak bizonságit keresi: az tudománt ahoz szabja, a mit akar. De ha az okosság-előtt nem járna az akarat, hanem az igasság értelméből indítatnék az igasság szeretetire; ha nem keresnénk tudománt az mi akaratunknak, de sőt inkáb az tudomántúl indíttatnék az akarat: minden viszszavonyásnékül feltalálnók az igasságot; mivelhogy nem a mit mí akarnánk, azt vitatnók igaznak lenni: hanem a mit igaznak itílnénk, azt akarnók.
Nyilva ez mostani Hitek sokaságának eggyik fő oka ez, úgy mond Calvinus, hogy Némellyek, vakmerőűl akarván követni, a mit tudatlanságból kezdettek, az Isten igéjébe keresik óltalmát tévelygéseknek. Itt felséges Isten, mit nem mívelnek? Mit nem változtatnak-el, hogy az önnön tetczésekre, nem lágyan hajcsák, hanem ugyan erővel csigázzák az Irást? Igazán mondá az Poëta: Furor arma ministrat, Az megdühűlt harag akár-honis fegyvert talál. Ezé az igasság isméretinek úttya, az Írást fel’s alá forgatni, hogy az mi kívánságunknak szolgállyon és az mi értelmünk-alá vetessék? Ó ártalmas dögletesség! És mégis csudálkozunk, honnan légyen ennyi visszavonyás azok-közt kik, az Evangéliomot és az mostan született Isten igíjét hirdetik?
Hogy azért teis így meg ne csalatkozzál Keresztyén Olvasó, arra kérlek, és ha kérésem nem fog, lelked üdvösségére kénszerítlek: hogy ne szánnyad lelkedért s üdvösségedért ez kevés munkát, hanem csendesz elmével és Isteni félelemmel, félre tévén egy ideig minden vakmerőséget, megrögzött és eltekéllett vélekedést, olvasd-el mind végig ez rövid írásocskát. Ércs meg jól először mind az te vallásodat, s mind az mi tudományunkat: az-után szidalmazd, a’ mit káromlásra méltónak alítasz.
De minek-előtte olvasni kezgyed ez könyvecskét, röviden KÉT dologrúl akarlak inteni.
ELŐSZÖR arrúl: hogy valamit ez könyvbe elő-hozok az Új tanító Atyafiak írásiból, azt én magam az önnön saját könyvökből írom-le; úgy annyira, hogy énis méltán azt mondhatom, a mit Eusébius az régi tévelygőknek: Nem az mi gondolatinkat és beszédinket, hanem azoknak tulajdon szavát írom, kik ő-köztük az Isteni tudományba fő vezérek vóltak; hogy senki azt ne itíllye, hogy magunktól költett regét és álmot beszéllünk. Titkos és elrejtett dolgokat nem írok, hanem csak a mit önnön nyilván tanítottak és nyomtatott könyvek-által mind az egész világ-előt mondottak. Ennek-fölötte, nem valami tudatlan paraszt tanító tudományát, hanem az Újonnan támatt Vallások közönséges értelmét és az ő fő kezdőinek derék tudományát hozom-elő, és a Tertulliánus mondása-szerént: Etsi varietate innoventur regularum facies, mihi tamen cum archetypis erit limes principalium magistrorum, non cum adfectatis ducibus passivorum discipulorum.
Tudom, hogy sok dolgokat találsz ez könyvbe, mellyeket soha az Lutherista vagy Calvinista tanítók Praedikációiba nem hallottál. Mert ugyanis természet-szerént, senki az maga rútságát nem fitogattya, hanem elhálóllya és béfödözi. Az mérget sem ürömbe, hanem édes mézbe szokták adni. De azt bizonnyal elhiggyed, hogy az Új tanítók írásiba oly iszonyú tudományok vannak, hogy mikor valamely okos ember ezeket olvassa, elálmélkodván ugyan nem hiheti, hogy efféle dolgok eszekbe juthassanak még az fene vadak-közt nevelt embereknekis. Annak-okáért, mivelhogy az régi bőlcsek itéleti-szerint Nosse haereses refutasse est: A ki az tévelygéseket jól megérti, ezeknek hamisságát mindgyárt eszébe veszi: az Új hit szerző fő Tanítók tulajdon könyvökbűl, tisztán és igazán, elő-hozom derék fondamentomit az mostani vallásoknak. Senkire semmit nem fogok, hanem a mit én magam az önnön írásokbúl feljegyzettem, csak azt írom. Ha valamellyik könyve kezembe nem jutott, feljegyzem, holot és minémű írásba olvastam, a mit előhozok; és ha valaki külömben talállya, ez-utánis bár orczámra térjen. Mert ugyanis sok üdőtűl-fogva olvasom az Új tanítók írásit: a végre, hogy minden tudományoknak és róka-lyukoknak végére mehessek; tudván, hogy a szent Irenaeus mondásaként: A ki meg akarja téríteni az eltévelyedteket, szükség, hogy jól megércse minden mesterségeket és bizonságokat: mert lehetetlen hogy meggyógyícsuk a beteget, ha nyavalyáját nem tuggyuk.
Azt penig senki ne itíllye, hogy ezek az Új tanítók könyvei, mellyekből bizonságokat támasztok, nem tulajdon Luther, Calvinus, Melanthon írási légyenek: hanem (mint valamely sült tudatlan gondolhatná) mí szerzettük ő nevekkel, avagy elváltoztattuk. Mert az Úr Isten, ki fejünk-fölöt áll, tudgya: és ebbe bizonságim ő magokis az Új Tanítók, hogy soha még csak ki sem nyomtatták ezeknek írásit a Régi hiten való Keresztyének; hanem a mint ő magok Lipsiába, Wittebergába, Jénába, Basileába, Genévába nyomtatták, míis úgy olvassuk. Az tévelygők szokása ez, hogy más ember nevével könyveket írjanak és elváltoztassák az hívek írásit. Igy olvassuk, hogy az Pelagiánusok a Sixtus Pythagoraeus Pogán könyveit Szent Sixtus Mártyrnak tulajdoníták. Az Corinthusbéli Sz. Dienes-is panaszolkodik, hogy az ő könyveit megszaggatták és elváltoztatták az tévelygők. Mi üdőnkbennis Calvinus 1534 esztendőben az ő Institutióit Alcuinus, az első Cároly Császár mestere neve-alat nyomtatá-ki, hogy nagyobb böcsűlleti lenne az tudatlanoknál. Conradus Schlüsselburgius Lutherista Superintendens és Generalis Inspector elő-számlál 1525. esztendőtűl-fogva egész 1582. esztendőig szántalan könyveket, mellyeket az Calvinisták avagy név nékül, avagy egyebek nevével nyomtattak minden esztendőbe. Az Lutherista Doctorokis gyakran vetik egy-más szemére, hogy ők az Luther írásiból, halála-után, sokat letörlöttek, sokat elhattak, sokat elváltoztattak. Luthernek egy fő baráttya így ír ez dologrúl: Szükség, hogy igen fényes oculárt tégyen-fel, a ki az Luther tudományát és a Smalchaldiai Articulusokat tisztán, igazán és változtatásnékül fel akarja találni. Más attyafia Luthernek így szól: Az Wittembergába nyomtatott Luther Tómusiból némely könyveket elhattak, letörlöttek és elváltoztattak, hogy meglágyítanák az ő mondásit. De ezeknél bővebben szól e dologrúl Schlüsselburgius. Philippus, úgymond, Luthernek csak egy könyvébőlis egy egész arcusnál többet hagya-el. És szán-szándékkal letörlé, valamint Luther a Zvingliánusok-ellen Filip mentségére íra, mikor azt hirdetik vala, hogy Melanthon vélek eggyet értene. Ez nem titok, hanem ez világ-előt nyilván vagyon; Mert Amsdorffius Doctor egy német könyvecskébe, mellyet 1549. esztendőbe íra, reá bizonyítá ezt Filipre és az ő társaira az egész Anyaszentegyház-előt. És ugyan ottan sok dolgokat elő-számlál, mellyeket kivakara az Luther könyveiből. Resciusis bő beszéddel megmutattya az Illyricus, Wigandus, Gallus, Heshusius, Amsdor ffius írásiból, hogy Melanthon, az ő pártosival egyetemben, rútúl szaggatta, tóldozta, fóldozta az Luther könyveit. Annak-okáért szükség lőn, hogy minap Torgáviába két öreg könyvbe külön nyomtatnák Luthernek sok apró német írásit, mellyeket az Wittembergába és Jénába nyomtatott Tómusokba szán-szándékkal, csalárdúl kihattak vala az Újítók. A Centuriátorokis panaszolkodnak, hogy az Gallai Calvinisták meghamísították az ő írásokat. És a mint ez-után megmondom: még amaz rövid Augustána Confessiótis: az Melanthon locos communesit: ennihánszor megújították, elváltoztatták, tatarozták, aggatták, szaggatták az Újító Atyafiak. De efféle csalárd mesterség nem szükség az Igazság óltalmára.
MÁSODSZOR: jó lelki esmérettel tudománt tészek, hogy senkit akaratom-szerént nem igyekezém írásomba szidalmazni és gyalázni. Mivelhogy nem az Lutherista és Calvinista Atyafiak személye-ellen: hanem az ő tudományok és vallások-ellen írtam, valamit írtam, csak e végre, hogy az hamisságrúl levonassék az áll orcza, és az üdvösségnek úttya megesmértessék.
Tudom, hogy az Új tanító Atyafiak igen nehéz néven vészik, mikor valaki igazat mond nékik: és akár-mely lágy dorgálástis szitok-gyanánt vésznek: de ők e-mellet oly iszonyú szitkokat s káromlásokat szórnak fejünkre, hogy az emberi elme nagyobbakat ugyan nemis gondolhat úgy hogy míis méltán azt mondhattyuk nékik, a mit Optatus a Donatistáknak: Tekíncsétek meg Atyámfiai az ti kevély beszédeteket, az ti praedikációtokat. Nincs senki közűletek, ki tanítását az mi gyalázatunkal meg nem egyelítené. Az Isten igíjét kezditek magyarázni, de praedikációtokat az mi szidalmunkra térítitek: az Evangéliomot olvassátok, de az távuly-való Atyafiaitok szidalmán végezitek. Az ti halgatótok lelkibe gyűlölséget öntötök és tanítástok-által haragot indítotok.
Azok-közzűl, kik Magyarországba az régi keresztény vallásellen írtak, alég olvastam, ki mértékletesebnek téttetné magát Magyari Istvánnál: de hogy megércsed, mely tisztességesen szoktak nékünk szóllani még azokis, kik csendeszbeknek téttetik magokat, halhadsza, mely böcsűlletes neveket és titulusokat ád őis az Régi hiten való keresztyéneknek. Az Pápisták, úgymond, Evangéliom ellenségi és igasságnak gyűlölői. Az Pápisták fóltos hitirűl a Szent Irás semmi böcsűlletes emlekezetet nem tészen. Hittűl-szakattak az Pápisták, kik lassan tellyességgel kiszabák az igaz tudományból magokat és végre amaz nagy Antichristusnak kezdék magokat jelenteni. Az Pápa Antichristus. Az Pápistaság tellyes Istentelenséggel, szentség töréssel, fertelmességgel, árulósággal és sok töb czégéres vétkekkel. Kompolárkodnak a szentségekkel. Fejekre rakhatunk az Pápához halgató sovány és ízetlen sokaságnak hat száz féle tévelygő bálványozásokat. A Pápát iszonyú lelki és testi paráznának, Átkozott bálvánnak; minket fejenként Bálvány imádó, Idegen Isten tisztelő embereknek nevez. Az keresztyén Fejedelmekrűl azt írja, hogy Gondviseletlenek. Az Pap Uraknak így szól: Ti kövér nyakú, vérben telhetetlen és kétségben esett emberek. Noha Nagyságosoknak hívattatnak, de csak egy halászó horgotis alég kellene reájok bízni, nem hogy lelkeket, oly tudatlanok. És azt meri mondani, hogy az Papok tanácsa oka Országunk romlásának. Az Barátok, úgymond, csak Istent boszontyák, kiknek Istenek az ő hasok. Kész kenyér evő, has-hízlalós lélek-vesztő, csalárd Atyák, Ország árúlók, fejedelem, étetők. És egy szóval: Az Clastromokba kész kenyér evő herék és két lábú szamárok vannak, etc.
Illyen szép böcsűlletes nevekkel ékesget minket fejenként egy tudatlan Colosvári taligás. És efféle, mind édes méz az Újító Atyafiaknál. Ha penig mí egy nehéz szót ejtünk, mindgyárt füstölög sokaknak az orrok, és azt akarják, hogy mint az Úr emberének, nékik minden szabad légyen, mí pedig csak vállal vonícsunk.
De jóllehet azokat, kik egyűgyűségek-miat megcsalattak, gyengén kel és keresztyéni szeretettel, In spiritu lenitatis, tanítani és szelídeden dorgálni: mindazonáltal az tévelygések tanítóit tartozunk a Szent Pál Apostol parancsolattya-szerént. Keményen megfeddeni, és a Salamon mondásaként Néha a bolondnakis az ő bolondsága-szerént kel felelni, hogy a mi csendesz halgatásunkból magának nagyot ne tulajdonícson. Ez az oka, hogy néha néha a Szent Irás igen kemény szókkal illeti az hamis tanítókat: úgy annyira, hogy őket Ebeknek, Néma oktalan állatoknak, Csalárdsággal tellyeseknek, Ragadozó farkasoknak, Az Christus kereszti ellenséginek, nevezi. Az ő gonosz erkölcsöket bő beszéddel megírja nem csak Sz. Judás Apostol, de Isaiás Prófétais; nem szidalmazásnak okáért, hanem a végre, hogy megismerjék az emberek, mely ártalmas és veszedelmes légyen az hamis tanítók és az tévelygések csaplári csalárdsága. Az régi Szent Atyákis gyakorta igen keményen szóllottak az Újítóknak. Mert hogy most egyebekrűl semmit ne szóllyak, Sz. Irenaeus Martyr az Valentiniánusokat tököknek és ugorkáknak nevezi, Marciont  ördög első szülöttének, az Tatiánusokat ördög prókátorinak, Pandora perversissimos sophistas, nem embereknek, hanem emberi ábrázat-alat barmoknak. Közönségesen pedig az tévelygőket Hagymázba feküvőknek nevezi, kik mentűl inkább nevetnek és nem értik betegségeket, annál veszedelmesb nyavalyában hevernek. Másut azt írja, hogy ezek az Evangéliom mézibe az árúló kígyónak mérgét osztogattyák és téjgyanánt árúllyák az crétával megfejérített vizet. Az Ég ostromló Óriásokhoz hasonlíttya őket másut, kik, úgymond, annyira megszelesettek az felfuvalkodott kevélység-miat, hogy ez világ helleborussa sem tiszíthatná meg fejeket. Másutt hasonlíttya őket azokhoz, kik étetővel halásznak: mert őkis, úgymond, a szokott és kedves eledel-alat étetőt rejtnek-el: és az ő sárból csinált vallásokat fényes arannyal béfödözik.
Ezt a végre hozom-elő szerelmes Atyámfia, hogy ne csudálkozzál, ha néha míis megélesíttyük az penna orrát, megmelegíttyük az téntát, mikor ez mostani Új tanítókrúl szóllunk: és kerek szóval az hamisságot hamisságnak, az hazugságot hazugságnak nevezzük. De ha tanító nem vagy, magadra ne végy effélét. Mert az tudgya, a ki lát mindeneket, hogy efféle nehéz szók csak az vak tanítókat illetik, kiknek felfuvalkodott dagályokat néha meg is kel vágni, hogy kifollyon az genyetség: portis kel az fene-ötte sebekbe vetni, hogy megemésztessék az vad hús: a rosdátis fövennyel kel ledörgölni. Ha azért, úgymond Epifánius, néha az Eretnekségek-ellen-való igaz haragból némellyeket csalárd és eltévesztőknek nevezünk, megbocsássatok. Az kételenség vólt oka efféle szóknak, mellyekkel el akartuk az mi olvasónkat idegeníteni az hamisságtúl, és megmutattuk az tévelygések-ellen-való szabadságunkat. Néhult mégis kel csúfolni az hamisságot, azt írja Tertullianus. az önnön érdeme-szerént. Mert ugyanis sok dolgokat csak nevetséggel illik meggyőzni, hogy ne láttassunk nagyra böcsűlleni az hivságos dolgokat, mellyek csak nevetségre méltók. Az Igassághozis hozzá fér az nevetség, mert víg: és illik, hogy az ő ellenségivel néha játczékis, mivelhogy bizonyos az győzedelemrűl és bátorságos.
Mindazonáltal, ha ezzel meg nem elégszek, Keresztyén Olvasó, és nehezled, hogy néhult mégis sértettem az te tanítóidat, hald mit felel erre én képemben Optátus: A szabó, ha az elszakatt ruhát régi épségre akarja vinni, szükség, hogy az ép posztótis meglyuggassa. De azért nem illik panaszolkodni a szabóra, hanem arra méltób nehezleni, a ki elszakasztván az ép ruhát, okot ada a szabó munkájára. Jóllehet eltekéllett szándékom ez, hogy minden szitkot és átkot félre-hagyván, csendességgel és Isteni félelemmel erőssítcsem az igasságot; és (a mint szent Ágostonis szól) azoknak hagyom, hogy keményeb szókkal és haraggal írjanak az tévelygőkellen, kik nem értik, mely nehéz és tisztán csak Isten dólga légyen az belső szemnek megnyilatkoztatása, az Igasságnak isméreti.
Engedgye az mennek, földnek Istene, az mi Urunk Jesus Christus szent véréért, hogy az igasságot megismérvén, minden tévelygések Labyrinthusából kifesellyél, Amen.

Ez könyvben foglalt tudománnak sommája
Mivelhogy oly szükséges minden rendbéli embernek az igaz tudomány és igaz vallás, hogy e nélkül lehetetlen, hogy senki ez világon az Istennek megszentelő malasztyába, az más világon az örök bódogságba részes lehessen: eleitűl-fogva azon incselkedett és mesterkedett legfő-képpen az emberi nemzetnek ellensége, hogy tévelygésnek konkolyát hintené az Úr mezejébe és az üdvösségnek fondamentomát, az Igaz tudománt, felbontaná.
De viszontag, az mi kegyes Üdvözítőnk az ő jó vóltából minden üdőben oly bizonyos módot adott az igaz és hamis Vallás isméretire, hogy nem csak az Irás-túdó bőlcsek, de az egyűgyű parasztokis, ha akarták, nyilván megismerhették az Igasságot. Mert ugyanis, ha minden ember köteles az igaz Vallásra, holott az Úr Isten senkit lehetetlen dologra nem kénszerít, kétség-nélkül az ő kegyelmes gondviseléséhez illendő bizonyos módot is adott az Igasságnak bizonyos isméretire.
Hogy azért minden tudománnak szeléűl ide s tova ne hordoztatnánk: Legelőször a Szent Irást adá előnkbe, mint Egyiptomból kimenő Sidók-eleibe az tüzes oszlopot. De mivelhogy az Irást az ő mélységes bölcsesége-miat sokan az önnön veszedelmekre hamisra fordíttyák, és lehetetlen, hogy valaki az önnön tulajdon magyarázattyából végére mehessen a Szent Irás igaz értelmének: e-fölött Doctorokat s Pásztorokat rendele az Úr Isten az ő nyájaeleibe és azt igíré, hogy mind világ végezetig az Anyaszentegyházat ezek-által minden igasságra vezérli. Azt pedig erőssen megparancsolá, hogy minnyájan engedelmes fiai légyünk az Anyaszentegyháznak, mely Igasságnak oszlopa és erőssége lévén, soha az pokolnak hatalmasságátúl meg nem győzethetik.
De minthogy minden tévelygő az ő esze-veszett és elszéllett nyáját Christus nyájának és Anyaszentegyházának nevezi: hogy az Egyűgyűk meg ne csalatnának.
Két igen könyű és bizonyos módot ada az Úr Isten az Igaz Tudománnak és Anyaszentegyháznak az Tévelygők hamisságátúl való elválasztásába.
Először. Bizonyos és nyilván való Tulajdonságit és Jeleit adá az ő Anyaszentegyházának, mellyeket Isteni bölcseséges gondviselése-szerént soha nem szenvedi, hogy más gyöleközet magának tulajdoníthasson. Ezekrűl más könyvecskébe bőségesen emlekeztem és megmutattam: hogy csak az Római gyöleközetbe találtatnak ezek a Jelek: az mostan támatt Új gyölekezetekben pedig sem jele, sem nyomdoka nincs az Christus Nyájának: és szinte úgy illenek hozzájok az Igaz Anyaszentegyház jelei és tulajdonsági, mint a bot a tegezhez.
Másodszor. Hogy az tévelygések almát és istállóját a Christus Aklátúl elválaszthassuk: az mi Üdvözítőnk némünemű bizonyos és nyilván való Tulajdonságit, Gyümölcsit és Jegyeit adá előnkbe az tévelygéseknek és az tévelygő Pásztoroknak, a végre, hogy valaki szem-látomást nem akar a kárhozatra menni: megismérvén, eltávoztassa az lélek-vesztő farkasokat és az ő veszedelmes tudományok ragadó gyümölcsét csak meg se kóstollya.
Szándékom azért ez mostani Irásomba ez: Hogy az Isten ígéjéből: az Emberi értelemnek természet-szerént-való okosságából: az bőlcseknek és  régi szent Atyáknak közönséges itíletiből: előszámlálván ennihány bizonyos tulajdonságit az hamis Tudománnak és Tanítónak, szem-látomást megmutassam, hogy ezeket ugyan kézzelis megtapasztalhattyuk az Új Atyafiakba.
Mert ugyanis, két-képpen esmérhettyük meg az hamis tudománt. Először. Ha ennek minden részit és czikkelit fondamentomából meghányván, meghamisíttyuk. De ez véghetetlen munka, és alkolmatlan az egyűgyűk tanúságára, kik tellyes életekbe sem gázolhatnának-által minden czikkelyén ez Új tudományoknak. Másodszor. Ha rövid és értelmes beszéddel, közönséges Jeleit és Bélyegit elő-számlálván az hamis tudománnak, győzhetetlen bizonyságokkal megmutattyuk, hogy ezeket feltalállyuk az Új vallásokba. Kit, Isten segítsége velem lévén, bőségesen megmutatok e könyvecskébe.

Ez könyv részeinek rendi
Mivelhogy az gonosz fát az ő rothatt és odvas gyökerérűl könyű megesmérni: ez mostani tévelygések gyökerén elkezdvén,
Először megmutatom az Újító Atyafiak tulajdon írásiból: hogy mind az Luther ’s mind az Calvinus tudományának Első fő mestere és gyökere az Emberi nemzetnek ellensége, az Pokolbéli Ördög vólt.
Másodszor. Mint hogy az fát gyümölcsérőlis szoktuk megesmérni: megmutatom bőségesen: hogy ezek az Új Vallások, tulajdon természetek-szerént szabadságot adnak közönségesen minden némű feslett erkölcsre, tévelygésre, Istentelenségre.
Harmadszor. Hogy in specie, rész-szeréntis, ennek a fának gyümölcsiről szóllyunk: megmutatom, hogy az Új tudomány faragó Tanítók, követvén az ő első Mestereket, az hazugságnak Attyát: iszonyú, halhatatlan hazugságokkal akarják az egyűgyű nép-előt gyűlölségessé tenni az Igasságot. Annak-okáért oly dolgokat kennek mi-reánk, mellyekbe nincs sem hírünk, sem tanácsunk.
Negyedszer. Ugyanezen vad fának második gyümölcsét hozom-elő, mely a kerengő léleknek tulajdona; tudni illik: hogy az Új vallások tanítói iszonyú Viszszavonyásba, Álhatatlanságba és Egyenetlenségbe élnek. Sem egy-mással, sem  önnön magokkal nem eggyeznek: menyi fejek, annyi értelmek, annyi tévelygések vagyon.
Ötödször. Megmutatom, hogy ez mostani tévelygések az régen kárhoztatott Eretnekek Iscolájából származtak.
Hatodszor. Nyilván megbizonyítom: hogy minnyájan közönségesen az Új tanítók oly nyilván-való hamisságokat tanítanak, mellyek az Kereszténységnek fondamentomit tellyességgel elrontyák: és ha az emberi okosságnak valami szikrája megmaratt bennek, önnön magok sem tagadhattyák, hogy ezek Isten-ellen-való hamisságok.
Hetedszer. Megmutatom, hogy az Új tanítók nem csak hamis magyarázattal megrútították az Isten igéjét: de sok egyéb módonnis megmarczongották, elváltoztatták, megförtőztették az Istennek Testamentomát. E fölött az Sacramentomokat és szentségeket, az Credót az keresztyéni tudománnak fő ágazatit felbontották.
Nyolcadszor. A Szent Irásból és a Régi Szent Doctorok könyveiből elő-számlálom az hamis tanítóknak sok tulajdon festékit és erkölcsit, mellyeket a végre jegyzete fel az Isten, hogy ábrázattyát képekről megismérvén az kiszánó béreseknek és farkasoknak, eltávoztathassuk őket. Ezeket pedig az hamis tanítók tulajdonságit, megmutatom, mint hellyen megtapasztalnunk az Új tanítókba.
Kilencedszer. Azis eggyik bizonyos jele lészen az Új tanítók hamis tudományának: hogy míg önnön magokis, a kik kezdék és gyarapíták az Új vallásokat, lelki esméretek-ellen oly dolgokat tanítanak, mellyeket valóba magok sem hisznek vala.
Utólszor. Megbizonyítom, hogy sem Emberek-előt, sem az Istennek itílő széki-előt elégséges okát nem adhattyák az Luther és Calvinus követői: miért szakattak-el az megrögzött Régi keresztyéni vallástúl: és új kutat ásván, inkább akartak a szavaros tócsából, hogy-sem az megállapodott tiszta vízből innya.
Ez Rendi és sommája e könyvecskének. Az Atya mindenható Isten, az ő eggyetlen egy szent Fiáért, az mi Urunk és közbe-járó Jesus Christusunk szent vére hullásáért, adgyon Szent Lelket szívedbe, hogy az tévelygések köteliből kifeselvén, az Igasságnak igyenes ösvényén az örök bódogságban juthas.

A SZERETETÉRT
Úr Isten, ki ki annyira szeretél minket, hogy eggyetlen egy Fiadat értünk adnád, az ő nyavalyái, fáradsági, kín-szenvedési-által minket háladatlan és pártos szolgaidat megváltottál. Ezért a te véghetetlen szerelmedért kérlek, gerjeszd-fel szívemben ama tüzet, mellyet szent Fiad a világra hozott. Ird és ólcsd-bé lelkembe új parancsolatodat, melyben azt hagyád, hogy téged mindenek-felett, fele-barátinkat, mint magunkat és azon egy élő testnek tagjait, szeressük, nem csak szóval és nyelvvel, hanem valósággal és cselekedettel.
Adgyad, Uram Isten, hogy nem csak jó akaróimat, de te-éretted, ellenségimet-is szeressem, és a te szent Fiad példáját követvén, imádkozzam tiszta szüvel gonosz akaróimért. Végy-ki Uram, énbelőllem minden gyűlölséget, irigységet és felebarátom-ellen-való nehézséget, hogy a tekélletességnek kötele, az igaz szeretet, lakozzék bennem: és miképpen te megbocsátod vétkeinket, ugy mi-is, igazán megbocsássunk ellenünk vétetteknek.
Téged pedig Uram, oly álhatatos és buzgó szüvel szeresselek, hogy, sem élet sem halál, sem szegénység sem gazdagság, sem öröm sem háboruság el ne szakasszon szerelmedtűl. Ki nem szeretne téged, Uram, a ki minden szépségnek, vigaságnak, gazdagságnak, gyönyörüségnek elfogyhatatlan kútfeje vagy? Csak kicsíny árnyéka a te szépségednek minden világi szépség; csak asztalodnak apró morsáléki e világi jó-vólta, melyben sok fogyatkozások vannak, és meg nem elégíthetik lelkemet. Azért, térüly a te nyugodalmadhoz, oh én lelkem, és csak azt szeressed, a ki minden jóval bé-tölt és megelégit; a ki téged öröktül-fogva szeretett, és sokkal inkább szeretett, hogy-sem az anya szereti eggyetlen egy fiát. Ha még a fene oroszlányok-is szeretik vélle jó-tévőket: miért nem szereted tehát, oh én háládatlan és kemény szívem, a te Uradat Istenedet, ki téged a földnek, tengernek és minden teremtett állatnak urává tett? Ki az ő eggyetlen egy Fiának iszonyú kínnyával megszabadítot téged? Ki önnön-magát igírte jutalmájul szeretetednek? Szeresselek téged Uram, ki eléb szerették engem, örökké-való szeretettel szerettél engem, és tennen-magadért teremtél engem; mikor elestem-vólna, felemelél engem; mikor meghóltam-vólna, viszont megelevenítél engem, amaz igaz pelikán madárnak, a mi Urunknak, drága vérével. Mind ezekért, Uram, tartozom, hogy tellyességgel néked adgyam szívemet: és nem egyszer, hanem számtalanszor tartozom. Adgyad azért, én édes Istenem, hogy az én lelkem gerjedezzen és megemésztessék szerelmedtűl: és igazán azt mondhassam szent Pállal: Élek én, de immár nem én, hanem él én-bennem Christus, Uram, mit kivánok egyebet tőlled e földön, vagy az égben? Elolvad az én szívem és testem. oh én szívemnek Istene, a te szerelmedben. Olcsd-el Uram, a te szerelmed tüzével bennem e világi kivánságoknak tüzét. Lágyícsd-meg akaratomat a te akaratodra, keményícsd meg e világi kivánságokra. A mi szerelmetes Urunk- és Megváltónkért, ki él, és uralkodik, &c. Amen. 

AZ PÁPISTÁK BÁLVÁNYOZÁSÁRÚL
AZ ÉKESEN SZÓLLÓ ÉS SZOKATLAN BÖLCSESSÉGGEL TÜNDÖKLŐ; BÖCSÜLLETES ALVINCZI PÉTER URAMNAK, ADASSÉK

Az Jehova Istentűl az ő szerelmes szent fia, az egy üdvözítő Jesus Christus által, kegyelmednek Szent Lelket kívánok.
Továbbá, mivelhogy ez háború üdő állapattyának tartóztatása miat személyem-szerént meg nem kereshettem kegyelmedet, kételeníttetém levelem által megtalálnom Méltóságodat, kit hogy jó néven végyen Uraságod, ugyan az Adonai nagy Istenre-is kénszerítlek, mivelhogy ez írásra semmi egyéb okból nem indíttattam, hanem csak az igaz isteni tiszteletnek gyarapodásának és az útálatos bálványozásoknak gyökerestül való kigyomláltatásának buzgó szűvel való kívánságából.
Az elmúlt napokba azért, sok böcsülletes emberekkel való nyájas beszédek-közöt, hozák-elő azokat az kívánságokat, mellyeket az hajdú vitézek az ő fő tanítójokkal és hív tanácsokkal, Foktői Mátéval egyetembe az Nemzetes, Tekíntetes és Nagyságos Báthori Gáborhoz, az nyomorult magyar nemzetnek fínyes és tündöklő csillagához, Debreczenből küldöttek vólt ez elmúlt napokban. Mellyekbe az töb dolgok-közöt, az pápisták ennihányszor bálványozóknak neveztetnek. Történetből egy pápista ember-is vala ot jelen, ki mikor az bálványozók nevét hallotta vólna, mingyárt megváltozék a színe, és keserves tekintettel szemét az égre fordítván, nagy fohászkodással azt mondá: Úr Isten, te tudod hogy méltatlan és lelki isméretek-ellen gyaláznak illyen útálatos nével minket. Mert az csak calumnia, gyalázatos és gyűlölségből reánk kenetett név, mellyel módnélkűl terhelnek minket, mind személyünkbe, mind tudományunkba, és az mi nemzetségünknél gyűlölségben akarnak ejteni.
Azután arczul fordúlván hozzám, monda: Predikátor Uram, tudod-é, mely iszonyú gyalázatos név az bálványozó név? Tudod-é, hogy az emberek nagyob gyalázatba nem keverhetik nyelvekkel felebaráttyokat, mint ha őket bálványozóknak nevezik? Kinek én azt felelém: Jó Uram, én-nállam tudva vagyon, hogy az bálványozás az leg-első és leg-főb parancsolattal ellenkezik; mert az Istennek újjával a két kő-táblára írattatott tíz parancsolatba, az első táblába, leg-elől tíltatik-meg az bálványozás, mivelhogy ez directe, igyenesen, az Istent őmagát fosztya-meg tiszteletitűl és, tehetsége-szerént, dücsősségének székiből kitaszítván ő Felségét, mást ültet helyébe, kinek isteni tiszteletet és tehetsége-szerént ugyan istenséget-is tulajdoníjt. Annak-okáért miképpen az országba Crimen laesae majestatis humanae az, mikor valaki az igaz fejedelem-kívűl mást valakit akar fejedelemmé tenni: azonképpen az bálványozás ugyan nem egyéb, hanem Crimen laesae majestatis divinae. És ennekokáért az tellyes Szent Irásnak folyásából nyilván kiteczik, hogy semmit gyakrabban meg nem tíltott, sem keményben meg nem ostorozott az Ó törvénybe-is az Úr Isten, az bálványozásnál; melyrűl ilyen-formán ír Tertulliánus, amennyére magyarúl bötű-szerént hozzá férünk.
Leg-főb, úgymond, az emberi nemzetnek vétkei közt az bálványozás. Mert az bálványozó ugyan gyilkos vérszopó-is. Ha kérded, kit öl-meg? azt mondom hogy nem valamely idegent, nem ellenséget hanem tulajdon őmagát. De minémű csalárdsággal öli-meg? Az tévelygéssel. Micsoda fegyverrel? Az Istennek megbántásával. Az paráznaságot és házasság törést-is megtapasztalod az bálványozóba. Mert a ki hamis Istennek szolgál, lelki paráznája az igasságnak; és ez-okon az szent írás, pírongatván az bálványozókat, paráznáknak nevezi őket. Végezetre, lopó az, a ki a másét elkapja, vagy meg nem aggya adósságát. És bizonyára nagy rettenetes vétek az emberek-ellen-való hamisság; de az bálványozás az Istent lopja-meg, az ő tiszteletit meg nem aggya néki, sőt ezeket másnak tulajdoníttya, hogy az lopással-együt gyalázattal-is illesse az Istent. És kerek szóval: Minden vétkek az bálványozásba vannak rekesztve.
Ihon hallod, minémü festékekkel aggya előnkbe a bálványozást ez az régi túdós ember, ki Urunk születése után két száz esztendőben élt. Azért jó Uram, méltán iszonyodol ettűl az bálványozó névtűl. De nem elég ez hozzá, hanem szükség, azon mesterkeggyél, hogy ezt az nevet méltán ne visellyed, hanem minden bálványokat megútálván, az Úr Jesus Christushoz és az ő-tőlle kinyilatkoztatott igaz tudományhoz ragaszkoggyál.
Ezeket nagy szomorú szível és feje mozgatásával végig hallá az pápista ember, és imígyen szólla: Mivelhogy jól érted az bálványozásnak iszonyú rútságát, temagad itíletire hagyom, mely nagy számadással tartoztok az élő Istennek igaz itílő széki-elöt, ha minket méltatlan és érdemünk-nékűl ilyen iszonyú káromlással és gyalázattal illettek. Kire én így felelék:
Bezzeg ha méltatlan kennénk illyen rút bűzben titeket, nem csak az más világon, de még ezen-is nagy büntetést érdemlenék. Mert ha nyelvével megöli, a ki bűzbe kever egy jámbor asszont, mit érdemlene tehát, a ki méltatlanúl bálványozónak nevezne egy egész gyöleközetet? De, bár úgy vólna, hogy tí pápisták ezt az nevet méltatlan viselnétek; igen künyü vólna minékünk letennünk ezt az gyalázatos nevet, ha tí elhadnátok azokat, mellyekért mi ezt a rút nevet fejetekhez sújtyuk.
Ezeket halván, mintha ugyan megposdult vólna az vér benne, egy kevéssé megpirossodván, így felele az pápista ember: Szerető Uram, kérlek az Istenért-is, tégy fél-felé minden praejudiciomot és üdő nap-elöt tött itíletet, és csendesz keresztyéni szeretettel tekíncs-meg, ha lehetséges-é, hogy az római hiten való keresztyének oly iszonyú bálványozók légyenek, az mint ti itílitek.
Leg-először: Az Szent Irásban én azt olvasom, hogy az mi édes Üdvözítőnknek ez világra jövetele-után úgy kigyomláltatik az bálványozás, hogy azok-közt, kik Christusba hisznek, nem találtatik semmi bálványozás. Ezt Isaiás nyilván írá. Mikor, úgymond, amaz hegy felnevelkedik minden hegyek-fölöt és minden nemzetek ő-hozzá folyamnak, akkor az bálványok tellyességgel elrontatnak. Holott Isaiás amaz hegyrűl szól, melyrűl írja Dániel, hogy a kéz-nékűl elmeczetett kövecskéből nevekedék és béfogá ez világot, Zachariás pedig azt mongya, hogy mikor az Dávidnak élő kúttyát felnyitangya az Úr az bűnöknek elmosására, akkor az bálványok neve elrontatik és csak ingyen emlekezetbe sem lészen, és ugyan ezent mongya Oseás proféta-is. Ezechiel proféta-által pedig így szól az Úr Isten: Akkoron tiszta vizet öntök ti-reátok, megtisztíttattok minden álnokságtúl, minden bálványtúl megtisztítlak titeket. Ihon hallod, hogy a kikre az Úr Isten a keresztségnek tiszta vizét és az Christusba-való hitnek tisztaságos folyamját kiönti, az igíri, hogy minden bálványozástúl megmenti azokat. Ha pedig oly iszonyú bálványozók vóltak ezer esztendőtül-fogva az római gyöleközetbe, hogy a mint tí mongyátok, ugyan megelőzi és meghalaggya az pogányok bálványozásit, hová lésznek-el ezek az Istennek szép igíreti? Nem de nem hamisíttatnak-é meg, ha most-is azok-közt, a kikre kiöntetett az keresztségnek tiszta vize, a kik Christusba hisznek, oly nagy oktalan bálványozók vannak, a mint tí kiáltyátok?
Másodszor: Tagadhatatlan dolog az, hogy ez-elöt ennehány száz esztendővel, sőt, még az ti vallástok-szerént-is, ez-elöt egész ezer esztendővel Luther Márton-elöt, annyira elterjedett és hatalmat vött vala ez az vallás, mellyel ti most iszonyú bálványozásnak itíltek, hogy a mint ő maga írja Calvinus, minden királyokat, nemzetségeket, kicsintül-fogva nagyig, megszédített. És ugyan ezen Calvinus azt írja másut, hogy Ezer esztendőtül-fogva úgy elhatalmazott az pápa tudománya, hogy minden igaz tudomány ledőlne. Luther Márton-is nyilván írja, hogy ő vólt első, a ki elszakadott az római vallástúl: És hogy mikor az szakadást kezdé, akkor csak egyedűl vólt. És hogy egyéb országokrúl ne emlekezzem: Magyar országban, miuta az keresztyén hitre tértek az mi eleink, egyéb hit nem vólt, egész 1530. esztendeig, az római hitnél, a mint megteczik az magyarországi articulusokból, historiákból; az régi templomokból, clastromokból, apátúrságoknak, káptalanoknak, püspökségeknek, érsekségeknek fondálásából, és az élemetes régi jámboroknak nyilvánvaló bizonyságokból.
Ez azért így lévén: Ha illyen oktalan bálványozás az római tudomány, két dolog követközik nyilván.
Eggyik az, hogy valakik ezer esztendőtül-fogva Luther Márton-elöt éltek, mind bálványozók vóltak, és igy elkárhoztak, mivelhogy az Irásba nyilván és igen gyakor helyen olvassuk, hogy az bálványozók elkárhoznak. Még eddig nem találkozott senki oly szemptelen ember, a ki az régi szenteket mind pokolra igyekezett vólna hánni, sőt az Augustána Confessio Apologiája, articulo 4. szent Bernárdot, noha barát vólt, de ugyan szentnek nevezi. És ugyan ottan szent Domokost-is szentnek híja. Sőt Luther Libro de votis Monasticis sz. Ferenczet szentnek, csodálatos, és lelki buzgósággal gerjedezőnek mongya, és ugyan ezen szent Ferenczet Vithakérus-is Quast. 5. de Eccles. cap. 14. folio 583. szentnek nevezi. Illyricus pedig in Catalogo Testium Veritatis sz. Bernárdot, ki barát vólt, Sénásbéli sz. Katalint, ki apácza vólt, szent Brigittát etc. szenteknek írja. Nem vóltak tehát bálványozók, noha pápisták, sőt barátok és apáczák vóltak.
Második dolog, mely nyilván követközik, ha az pápista vallás bálványozás, emez: Tudni illik, hogy az Istennek amaz igen szép fogadási meghamisíttatnak, mellyekbe azt fogadá, hogy az Christustúl fondáltatott anyaszentegyház-ellen az pokol ereje diadalmat soha nem vehet, hanem mint az igasságnak erős kő oszlopa, győzhetetlen megmarad, és mint egy nagy hegyen építtetett váras, el nem rejtetik, hanem a mint Isajás mongya, ő-benne szüntelen megmarad az igasságnak predikállása, mivelhogy, a mint szent Pál írja, mind világ végezetig Doctorok és Pásztorok lésznek az Christus jegyessébe, az anyaszentegyházba, kik tanícsák az juhokat, legeltessék az nyájat, mellyet Isten ő-reájok bízott. Ezek azért, és töb efféle igíretek mind cserbe maradnak, ha az pápisták bálványozók. Mert, a mint mondám, egész ezer esztendővel Luther-elöt úgy elhatalmazott vólt az pápista tudomány, hogy sohúlt ez világon csak hírrel sem hallotta senki az ti hiteteknek gyöleközetit. Egy templomotok, egy doctorotok nem vólt, a ki veletek egy értelembe lött vólna. És életemet kötöm mellé, hogy sem Illyricus in Catalogo Testium Veritatis nem nevezett, sem senki nem nevezhet az apostolok halálátul-fogva Luther Mártonig csak egy tanítót, csak egy embert-is, a ki azt hitte és tanította vólna, a mit tí. Mert noha némellyek, a kiket sok egyéb tévelygő tudományokét timagatok-is eretnekeknek itíltek, egy avagy két dologba veletek egyeznek, úgy mint Hus János, Wicleph, Waldenses; noha némellyek azok-közzűl, a kiket Illyricus említ, szidalmazták és gyalázták az pápák feslett erkölcsét: de ezt az corpus doctrinae-t. az ti vallástoknak ép testét, a szent irásnak illyen értelmét és magyarázattyát, a minéműt tí forgattok, soha senki hírrel sem hallotta régenten. Ha az pápista vallás bálványozás, és ez úgy lenyomotta egész ezer esztendeig a ti tudománytokat, hogy ennek csak hírét sem hallották az keresztyének: nyilván kiteczik, hogy az fellyűl elő-számlált isteni igíretekbe semmi sem költ, hanem az pokol kapuja meggyőzte és lenyomta az Christus országát, elrejtette az hegyen éppített várast, megfosztotta az Isten igíjének szengésétűl és az igaz pásztoroktúl az anyaszentegyházat.
De mi szükség errűl többet szólni? Nem de nem azt írja-é az Augustána Confessio, hogy az ti Ecclesiátok csak eggyetlen egy hit ágazattyába sem külömböz a római Ecclesiátúl, csak, úgymond ennihány kevés abususokat, gonosz szokásokat haggyanak-el. Hogy pedig ne itíllyed csak az Augustána Confessióra kent dolognak, ihon vagyon az könyv, olvasd mit mond:
Hac summa est doctrinae nostrae, in qua nihil inest quod discrepet a scripturis, vel ab Ecclesia Catholica, vel ab Ecclesia Romana, quatenus ex scriptoribus nota est. Dissensio est de quibusdam abusibus qui irrepserunt. És ismét: Ecclesiae apud nos, de nullo articulo fidei dissentiunt ab Ecclesia Chatolica, tantum paucos quosdam abusus omittant, qui novi sunt, et contra voluntatem Canonum, vitio temporum recepti. Nyilva ha az római Ecclésia bálványozó vólna, nem csak valami mód-nélkül-való rend-tartásokba, de ugyan az hitnek ágazattyába-is közbevetés vólna mi-közöttünk. Azért ha az Augustána Confessio (mellyet tí mind fejenként bévesztek) nem hazud, nyilván szemtelen hazugság az hogy az római Ecclésia bálványozó vólna.
Végezetre, két dolgot tanít Calvinus, mellyek ha igazak, lehetetlen dolog, hogy az mi vallásunk bálványozás légyen. Elsőt azt, hogy Urunk születése-után öt száz esztendeig virágzott az igaz tudomány az Ecclésiába, és sz. Ágoston idejéig semmit az apostoli tudományba el nem változtattak. Másodikat azt taníttya Calvinus, hogy a ki valamit igazán meg akar érteni az régi igaz vallásbúl, szent Ágostont tekíncse, ki igen hív bizonysága az régi igasságnak. Hogy ha ez így vagyon, nem lehet tehát bálványozás, a mit Urunk halála után öt száz esztendő-alat tanítottak az hívek és a mit szent Ágoston-is álhatatosan vallott. Az pedig tagadhatatlan dolog, hogy valamit tí most mi-bennünk kárhoztattok, azokat mind feltalállyuk azokba a szent Doctorok könyveibe, mellyeket szent Ágoston és az ő-elötte valók írtanak. És hogy ennek egyéb bizonyságit most félre tegyük, önnönmaga Calvinus eggyüt azt mongya, hogy az régiek minnyájan, valakiknek írási nállunk vannak megbotlottak. Okát azt aggya: Mert az ő vallása-ellen, mi-velünk eggyet értettek az bűnökért-való elég-tételbe. Másut nem tagaggya, hogy ezer három száz esztendővel ez-elöt szokott dolog volt, hogy az halottakért imádkoztak. Azonképpen szokott dolog vólt, úgymond, az anyaszentegyház kezdetitül-fogva, hogy szükségnek idején akár-ki-is megkeresztelte az gyermekeket. Az Úr vacsorájárúl-való tudománt-is, úgymond, az apostolok idejétül fogva megfogta az rosda. Szent Ágostont is ennihány helyen mardossa írásiba, hogy mi-mellettünk, ti-ellenetek támadott. És mind ezekkel tanúbizonyságunk minékünk, hogy a mely tudománt tí most mi-bennünk pöktök, azt javallották sz. Ágoston elöt-is az igaz keresztyények, kikbe (a mint Calvinus-is megvallya) nem az bálványozás, hanem az igaz apostoli tudomány tündöklött.
Ezeket, mikor elvégezte vólna az pápista ember, eggyik azok-közzűl, kik velünk eggyüt valának, mondta nagy felszóval: Esküszöm Istennek, mond valamit ez az jámbor, és bár amaz légyen az annya, valaki ennek-utánna bálványozóknak nevezné az pápistákat.
Én pedig, igazán mondom, egy kissé megháborottam vala. Mert hertelen nem jut vala eszembe, mint expédiállyam, mint fejcsem-ki magamat az gonosz embernek hálójából, és ugyanot eltekéllém magamba, hogy mentűl hamaréb lehet, ezeknek megfejtésére Te kegyelmedtűl kérjek segítséget, böcsülletes és tisztelendő Péter Uram. De azért, hogy ne láttatnám megnémulni és meggyőzetni, néki bátorítám magamat és mondék néki: Szerető Uram, sok dolgokat kerengetél öszve a te szemfíny-vesztő és teczés-szerént-való bizonyságidba és nyelvednek vitorláját megeresztvén, igen nyakunkba akarnád rándítani az hálót, ha szerét tehetnéd. De mind azokra rövid szóval csak egy az felelet: Est fallacia petitionis principii. Mert te azt akarnád, hogy mí titeket bálványozóknak ne mondanánk, kit mí ugyan még most sem akarunk cselekedni, hanem a kapát ugyan kapának híjuk és az fúrút fúrúnak, az bálványozókat-is bálványozóknak nevezzük. Valaki pedig az Irást, az Isten könyvét, melybe az Istennek elváltozhatatlan igasságának regulája kijelentetett, keresztyéni józansággal és alázatossággal olvassa, nap-fínynél világosban megláthattya, hogy az pápisták nyilván-való bálványozók. Mert ki vólna oly homloka feltörlött, alá-való értelmű ember, hogy csak tétovázó beszéddel-is merné tagadni, rejtegetni és födözni a ti lelki paráznaságtokat és bálványozástokat? Holot nyilván vagyon ez széles világnál, hogy tí az képeknek imátkoztok; az szenteket pedig, és leg-fő-képpen Szűz Mariát, üdvözítőnek, reménységteknek tartyátok és az Istennek ez világ vezérlésében és gongya viselésében-való méltóságos forgódását ezekre, ugy mint újonnan találtatott Istenekre osztottátok: maga az tellyes szent írásba azt olvassuk, hogy idegen Istenünk ne légyen, hanem csak egyedűl az mi Urunkat Istenünket tisztellyük, böcsűllyük, és imággyuk. Szed-bé azért bátor nyelvednek vitorláját, fald-bé a sípot, ráncsd-meg szájadnak zabláját e helyen, és az útkívűlvaló haszontalan csavargásoknak és heába-való csácsogásoknak békét hagyván, ha szerét teheted, kezd másut; az az, ha ugyan valóba méred és bízol emberségedhez, azt mutasd-meg, hogy bálványozók nem vattok.
Ezt mikor elvégeztem vólna, egy az jelen-való jámbor fő emberek-közzűl mondá: Bezzeg tisztességemre mondom, jó helyen vetéd it meg az hálót, Predikátor Uram, és nem csekély vízben tapogacz, hanem ugyan a derék szent írásból feszegeted-ki beszédedet.
Más egy fő-ember-is így szólla: Igazán mondom Predikátor Uram, az fellyűl elő-hozott bizonyosságoknak megfejtését eszembe nem vehetém. És jó lelki ismérettel mondom, hogy énnékem elegendő és győzhetetlen jelenségeknek teczenek, mellyekből elhitessem magammal, hogy ez-után soha bálványozóknak ne nevezzem az pápistákat.
Kinek én csak azt felelém: Nem csuda jó uram, ha te meg nem értetted az én feleletemet, mert deákul sem tucz és az dialecticát sem tanúltad melyben szépen megmagyaráztatik, micsoda légyen az Fallacia petitionis principii.
Az mely pápista ember jelen vala, alattomba, róka móggyára mosolyogván, így szólla: Predikátor uram, mind az tennen saját lelki isméretedre, mind pedig az egész világ itíletire hagyom annak meglátását, ha elégséges feleletet attál-é az elő-számlált győzhetetlen bizonyságokra, mellyeket, látom, csak füled mellől akarsz elbocsátani és ugyan semmit nem akarsz, avagy nem tucz reá felelni, és abban bizonyos vagyok, hogy ez-utánnis patvarkodó beszédekkel tétovázhattok ezek-előt, de úgy meg nem fejthetitek, hogy az Isten-félő embernek lelke megnyughassék rajta.
Én pedig erre csak azt mondám: Jó uram, mi szükség errűl szót szaporítani és az ti elhanyatlott, sőt elesett igyeteket támogatni, holot az Isten könyvéből nyilván reátok rakám és nagy fen megmutatám, hogy az képek és az halottak tiszteletibe nyilvánvaló bálványozásba hevertek.
Az pápista ember viszontag így felele: Bizonyára nem hitván renden kaszálnál szerető Uram, ha a mit ily bátran mondasz, reánk-is rakhatnád. De félek rajta, hogy szinte úgy jársz, mint sokan a ti rendeteken-való tanítók, kik mentűl tudatlambak, annál bátrabban kiáltnak akár-mitis mi-ellenünk, ugy hogy szabadon gondolhattyuk felőllök, hogy ugyan jól feltörlötték homlokokat arra, ut loquerentur grandia, hogy az igasság-ellen szörnyűségeket és minden méltatlan hamisságokat, vádlásokat és káromlásokat szórjanak reánk. De mikor az bizonyításra jutnak, csak füstbe mégyen minden csácsogások. Mert csakhamar reteszt vetnek, megnémulnak, és semmit reánk nem rakhatnak, hanem róka módra a kert-alat kullogván, oly dólgokat forgatnak, mellyek nem csak az derék dologhoz ingyenesen semmit nem szolgálnak, de sőt szinte úgy illenek hozzá, mint amaz a te Fallaca petitionis principii az fellyű elő-hozott bizonyságokhoz, az az mint az bot az tegezhez, az aranyos kantár a szamár fejéhez. És azért az jelen-való fő emberek kedvéért, semmi halasztást nem tévén a dologba, mingyárt nyilván, minden tétovázás és kerengő beszéd-nélkűl megfelelek, és ha szerét tehetem, nap-világnál fínyesben megmutatom, hogy az te-tőlled előszámlált bálványozásokban nincs nékünk semmi részünk, kiből reménlem, hogy ti mind testében lelkébe nem vak, eszébe veheti az igasságot; ez légyen azért bátor fondamentom, ez légyen az kő vár, mellyen először-is megvíjjunk. De minek-előtte az dologhoz fogjunk, egy dologra kérlek Predikátor Uram.
Gyakorta történik az, hogy ti az tinnen fejetek találmányával és tulajdon elmétek alkotmányával és chimerájával hadakoztok, mikor azt alíttyátok, hogy az mi tudományunk-ellen vitézkedtek. Mert az tagadhatatlan dolog, hogy sok hamisságokat kennek mireánk az ti pártos társaitok, mellyeket gyakor kiáltásokkal úgy belé óltyák az emberek szívébe, hogy tellyességgel gyökeret vét bennek és semmiképen el nem hitethetni véllek, hogy külömb az mi vallásunk. Mert az mi rendünkön-való tanítók írásit nem akarják olvasni, hogy abból értenék-meg a mi vallásunkat, hanem a mint az ő tanítójok vagy tudatlanságból vagy álnokságból eleikbe adgyák a római tudománt, azt hiszik, hogy ugyan ollyan. Oly dólgokat írnak pedig és hirdetnek ők az pápista vallásrúl, hogy enmagam-is gyakran, mikor olvastam írásokat az ti-féléteknek, azt mondottam, hogy nem csudálom ha gyűlöli az római hitet a ki ezeket elhiszi, mert ha azt tanítaná az római gyöleközet, a mit a ti tanítótok írnak hogy tanít, igazán mondom, én-is megátkoznám és útálnám az római tudománt. Azért, hogy az heába-való versengésnek véget vessünk és az keresztyéni szeretet és tekélletesség-ellen hamissat mi-reánk senki se foghasson: azt kívánom kegyelmedtűl, hogy ne az ti vélekedéstekbűl, hanem mi-tőlünk ércsed, mit hiszünk és mit tanítunk mi azokrúl a dolgokrúl, mellyekbe mondád, hogy mí bálványozók vagyunk; és ha szinte ez-elöt elhitették vólna-is véled, hogy külömb az mi vallásunk annál, az mit éntőllem hallasz: inkább elhiggyed az én vallás-tételemet, ki jobban tudom mit hiszek, hogy-sem más valaki.
Erre én azt felelém: Hogy méltó kívánság ez, mert az Írás mongya, hogy senki jobban nem tuggya mi légyen az emberbe, önnönmagánál. És az keresztyéni szeretet-is azt kívánnya, hogy szűnek visgálójává ne tégyük magunkat. Azt-is tudom, hogy a hit dolgában senkinek nem szabad hazudni, a mint Tertulliánus írja. Mert a szent Ágoston mondásaként: Fides a nobis of ficium exigit et cordis et linguae, Az hit azt kivánnya, hogy mind szűvel, mind szájjal igazak légyünk a hit dolgaiba; és az pápák-is azt írják: Proditor est veritatis, qui pro veritate mendacium loquitor, Árulója az igasságnak, a ki az igasságért hazugságot mond. És tudom, hogy tí-is mint nyilván-való eretnekeket kárhoztattyátok Basilidest, Priscilliánust és a Helceseitákat, mivelhogy azt tanították, hogy szabad embernek hitit megtagadni. Ugyan nincs-is pedig okom, miért akarnék valamit erővel reátok fogni, holot inkáb azon örvendöznék, ha oly vallásba találtatnátok, mely tiszta vólna minden bálványozástúl. És ha szinte ez-elöt valamibe tévelygettetek vólna-is, gyönyörködném benne, ha most annak ellene mondanátok és az igassághoz ragaszkodnátok.
Az pápista ember megköszönvén, hogy emberségesen és okosan szóllanék az dologhoz, monda: It, az úczán alkolmatlan helyen vagyunk; ha teczik, jer lépjünk-bé a házba, holot csendeszben-is beszélhetünk és könyveket-is találunk, mellyeket mondásimnak bizonyságira mingyárt reá-forgathatunk.
Ezt minnyájan, a ki jelen valának jóváhagyák, és bémenvén az házba, így kezdé-el beszédét az pápista ember:
Leg-először-is azért azon egyenesedgyünk-meg: Mi légyen az bálványozás és az bálvány? Ezt pedig előnkbe adgya a szent írás. Mert szent Pál apostol a Rómabélieknek cap. 1. v. 23. et 25. azt mongya, hogy azok az bálványozók, a kik az Istennek tiszteletit teremptett állatoknak atták és inkáb szolgáltak ezeknek, hogy-sem az Teremptőnek. És a mint Salamon írja, az Istennek elcserélhetetlen nevét a kőnek és fának atták: A tüzet és éltető eget Istennek ítílték. És rövid szóval megmondván, valahol az Írás emlekezik az tulajdon bálványozásrúl, azt mongya, hogy a bálványozók elhagyván az Istent, teremptett állatnak adgyák az isteni tiszteletet. Ezt olvassuk Hier. 2. v. 11. Cap. 44 v. 18. Psalm. 105. v. 20. és szántalan egyéb helyekennis: kiből az követközik, hogy az bálvány nem egyéb, hanem oly teremptett állat, mellyet a bálványozó Istennek itíl és isteni tisztelettel illet. És annak-okáért mongya az Írás 1. Corinth. 8. v. 4. Cap. 10. v. 19. Isaie 41. v. 24., hogy az bálvány semmi, és az sidó bötű-szerént-is a bálvánnak neve  ELIL, hoc est, vanitas inane, nihil minus quam quod putatur, hívság és csak az ember agyának alkotmánya, holot az emberi gondolat-kívül sohúlt nincs oly teremptett állat, mely Isten vólna.
Igen szépen megmagyarázza, pedig szent Ágoston, minémű vólt az régi pogányok bálványozása; elő-hozván az régi Mercurius Trismegistus írását. Azt itílték, úgymond, az pogányok, hogy az látható ábrázatok nem egyebek, hanem a láthatatlan isteneknek testi. Ezekbe azért az testekbe oly lelki állatokat ismértek, mellyek mind árthatnak s mind használhatnak azoknak, kik isteni tisztelettel illetik őket. Ezeket pedig úgymond, az láthatatlan lelkes állatokat csuda mesterséggel az látható ábrázattal egybe csatollyák az túdós, fő emberek, ugy hogy mint valami lelkes testekké válnak az ábrázatok, mellyekhez köteleztetik az lelki állat. És ez, úgymond, amaz csudálatos tudomány és mesterség, mellyel isteneket csinálnak az emberek. Mert, úgymond, mivelhogy az emberi nemzetség lelki állatot nem terempthet, kiszólítván az ördögöt, az képbe béplántállya őtet szent és csudálatos titkok-által, és így az ördög lélekgyanánt vagyon az ábrázatba ugy mint testbe. Azt-is utánna véti sz. Ágoston, hogy a kik mesterségekkel az képekbe rekesztették az ördögöt, azoknak nevekre nevezték a bálványokat.
Ez sommája annak, a mit ot bő beszéddel elő-hoz sz. Ágoston az Mercurius Trismegistus írásiból. Kiből nyilván megteczik, mely igaz légyen a mit szent Pál apostol és szent  Dávid mond: Hogy valamit áldoztak a pogányok, az ördögnek áldozták azt, és a pogányok isteni mind ördögök vóltak. Mivelhogy az ő bálványok nem csak az puszta külső ábrázat vólt, hanem az ördög-is, mellyet az ördöngösök az ördöggel való szövetségnek ereje-által az bálványhoz kötöznek vala; miképpen mostan-is hallyuk, hogy az ördöngösök gyűrűben avagy üvegbe hordozzák a sátánt.
Másut ugyan ezen szent Ágoston az bálványozóknak más illyen vélekedéseket hozza-elő, mellyet amaz bölcs Marcus Varro-is javallott: Tudni illik, hogy az Isten nem egyéb, hanem ez világi állatoknak lelke; mert miképpen, úgymond, az ember testből és lélekből ál, azon-képpen az világ-is az látható állatokból, ugy mint  testből, és az láthatatlan Istenségből, ugy mint lélekből ál. És így minden teremptett állatot Istennek itíltek lenni.
Noha azért, a mint a Bőlcs írja, a bálványozásnak első kezdeti az vólt, hogy mikor valakinek szerelmes gyermeke meghólt, faragott ábrázatot csinált néki, és mint ha ebbe jelen vólna, avagy meg nem hólt, hanem az istenek-közibe vitetett vólna, az ő háza népével imádtattya vala őtet; azután pedig, a mint ezen Bőlcs írja, a napnak, csillagoknak, elementomoknak szépségét és hasznát látván, ezeket-is kezdék tisztelni: de mindazáltal, mivelhogy valamit az pogányok Isten-gyanánt imáttak, azoknak faragott ábrázatokat csináltak, mellyek ördögökkel valának rakva, és ezeket az ördögöket (kiket, a mint meghallok, az faragott ábrázatok lelkének itíltek lenni) imádták: az-okon méltán mongya az Írás, hogy az pogányok isteni mind ördögök vóltak és minden áldozatot az ördögnek attak az pogányok. Meg sem könnyebbíti vala pedig az ő vétkeket, hogy ők bolondúl vélték, hogy ezek igaz istenek és ezekbe az igaz Istent akarták tisztelni, szinte mint nem vólna az országba mentsége annak, a ki az király ellenségét elégséges okoknélkül királynak itílné és királyi tisztelettel illetné. Mert az pogány bálványozók szinte úgy cselekettek, mint ha valaki sine diligenti inquisitione, szorgalmatos tudakozás s visgálás-nélkűl, a kösségből egy paraszt embert elő-rántana és az ő-tőlle vött jótéteményekért őtet királyi tisztelettel illetné.
Azért mind ezeket egy csomóba kötvén és egy summába foglalván: nyilván megteczik, hogy noha a szent Írásba per metaphoram bálványozásnak neveztetik a fösvénység és az részegség; mivelhogy a ki valamely teremptett-állathoz úgy ragaszkodik, hogy ezért hátra-veti az Istent és az ő akarattyát, azt jelenti, hogy nagyobbra böcsűlli ezt az Istennél és annak-okáért Isten helyet választya a teremptett állatot: mindazonáltal az tulajdon bálványozó csak az, a ki teremptett állatot isteni tisztelettel illet és az isteni méltóságot az egy igaz Isten-kívül egyébnek tulajdoníttya. Az bálvány pedig nem egyéb, hanem oly teremptett állat, melynek az bálványozók isteni tiszteletet tésznek. És így nem nevezhetünk minden képet bálvánnak, holot az mi Üdvözítőnk-is az Atya Istennek képe, a mint sz. Pál írja Coloss. 1. v. 15. Hebr. 1. v. 3. Az Isten sátorába és templomába-is képek valának, a mint az Írásba olvassuk Exod. 25. v. 18. Num. 21. v. 8. 3. Reg. 6. v. 23. 29. 32. 35. et 3. Reg. 7. v. 35. 36. 2. Paralip. 3. v. 7. 11. De azért sem az mi Üdvözítőnket, sem az Isten templomába-való képeket bálvánnak nem nevezhettyük semmiképpen. Az Isten-is nem külömben tíltya az képeknek csinálását, hanem csak úgy a mint ő maga meg-magyarázza, hogy a végre ne csinállyunk képeket, hogy azokat imággyuk; noha az fellyül elő-számlált helyeken ugyan megparancsolá, hogy képeket csinállyanak az ő templomába.
Immár azért az első felvett czélnak bizonyításába nem fárasztom sok beszéddel magamat, hanem egy-általlyába azt mondom, hogy mí az isteni tiszteletnek semmi részét a képekre nem háríttyuk és így semmi okon bálványozóknak nem itíltethetünk. Hogy ezt nyilván és bizonyoson megércsed: ihon hallyad az Tridentombéli Conciliomból, mit higgyen és tanícson az római gyöleközet az képekrűl Session 25. Holot minek-utánna megparancsolá, hogy az kösségnek jól eleibe aggyák, hogy nem azért írattyuk képét a Szent Háromságnak, mint ha testi szemmel látható vólna az istenség, avagy festékkel az ő állattya kiábráztathatnék, hanem csak ollyan ábrázatit írattyuk, a minéműbe méltóztatott megjelenni, vagy az prófétáknak, vén embernek ábrázattyába; avagy a mí Urunk keresztelésekor, galamb képébe; avagy pedig az felvött emberi természetbe az megtestesűlésbe. Minek-utánna mondok ezt rövideden előnkbe atta vólna az Conciliom, így szól: A képeknek illendő böcsűllettet és tiszteletet kel adni, nem azért, mint ha ezekbe valami istenség, avagy erő vólna, mellyet böcsűlleni kellene, avagy tőllök valamit kérni: hanem csak azért, hogy a kit jegyeznek, azt tisztellyük ezek-által. És mikor ezek-elöt süveget vetünk, térdet hajtunk, Christust imággyuk, a kit jegyez az kép. Ez az igaz keresztyéni tudomány a képekrűl, mellyet magába foglal ama régi két vers-is:
Nam Deus est quod imago docet, sed non Deus ipsa,
Hanc videas, sed mente colas, quod cernis in ipsa.
És ennek okáért egy poëta így felele nem régen azoknak, kik azt kiáltyák, hogy mí az képeket Isten-gyanánt tisztellyük:
Signa colunt, inquis, de ligno et marmore: falsum.
His etiam credunt numen inesse: furis.
Mí azért az képekbe semmi isteni erőt, méltóságot, hatalmat nem ismérünk, semmit azoktúl nem várunk, sőt az minémü tiszteletet az képek-elöt tészünk, nem a fának, festéknek teszszük, hanem Christus Urunknak; avagy ha az a kép valamely szentet jegyez, a kép-elöt csak az szenthez illendő tiszteletet tészünk.
Nem külömben cselekszünk mí a képekkel, mint a régiek az Istennek szekrényével, mely-elöt olvassuk, hogy leborúltak a földre, noha ugyan nem imádtak egyebet, mint az egy élő  Istent. Csak azt cselekesszük mí a képek-előt, a mit az sz. Pál parancsolattya-szerént minden keresztyén cselekszik, mikor az Jesus nevét említik előtte; mert süveget vetünk, térdet hajtunk az névnek emlekezetire, de nem azoknak az sonusoknak és szóknak hajtunk térdet, mellyeket füllel hallunk, hanem annak, a kit ez az szó jegyez. Végezetre, csak azt cselekeszszük mí a képek-előt-való tisztelettel, amit cselekvék Isaiás, Dániel és az töb proféták, mikor az Isten látható ábrázatba megjelenék nékik. Mert ők-is leborúlának az elöt az elementomokból formált látható ábrázat-elöt, de azért nem az látható ábrázatot, hanem az Istent imádák, a kit jegyez vala az ábrázat. Mí-is azért az képeket nem csak az egyházak ékességére, hanem arra-is tartyuk, hogy eszünkbe juttassák és ugyan szemeink-elöt hordoztassák szűntelen az mi Üdvözítőnk cselekedetit és a szentek életit. Mikor pedig ezek-elöt tisztességet tészünk, annak teszszük az böcsülletet, a kit az kép jegyez, mint mikor tí-is süveget vettek az Evangéliom olvasásakor, avagy az Jesus nevének említésére, nem az teremptett szózatot imádgyátok, hanem azt, az kit jegyez és az kitől származott ez az Evangéliom. Bizony mikor a sz. Péter árnyékát annyira böcsüllik vala az hívek, hogy erre kitennék az betegeket; és miképpen a sz. Pál térdkötője és kis keszkenője illetésével, úgy a sz. Péter árnyékával is meggyógulnak vala az kór betegek, nem tisztelik vala az árnyék képet Isten-gyanánt az hívek; szinte úgy mí sem tisztellyük az faragott képet Isten-gyanánt, noha  ez-elöt Istennek könyörgünk.
Ihon hallyátok kerek és egy-általlyába-való magyarázattal az képek-felől-való tudományát az római gyöleközetnek; ennél különbet a ki fejünk fölött áll, az tuggya, hogy sem hitt, sem tanított soha az római Ecclésia. Akarnám azért érteni, ha ebbe találtok-é valami bálványozásnak árnyékát lenni?
A mely fő emberek jelen valának, azt kezdék mondani: Mi bizony ezt soha ennyire nem értettük, sőt mind külömben atták ezeket mi-előnkbe. De ha csak ebbe áll az pápisták vallása a képekfelől, erre semmi szín-alat nem kenhettyük az bálványozás nevét. Eggyik pedig ezek-közzűl ezt-is utánna veté: Ha ennél egyebet semmit nem tanítanak az pápisták az képekrűl, magamnak sem teczik ez bálványozásnak. Mert ha az ember nyelvével formált Jesus nevének hallására térdet hajtunk annak, a kit a szó jegyez, miért nem hajthatnánk térdet, mikor kézzel formált nevét avagy ábrázattyát láttyuk az mi Urunknak? Annak-okáért fogadást tészek, hogy ennek-utánna bálványozásnak nem nevezem az pápisták cselekedetit.
Ezeket én hallván, mondék: Úgy vagyon, ebbe az tudományba nincs afféle bálványozás, hogy a teremptett állat Isten-gyanánt imádtatnék. De a mint bölcsen taníttya Calvinus János: Mind bálványozás az, valamivel az ember tiszteli az Istent az ő parancsolattya-kívűl. A sidók-is mikor az pusztába imádák a borjút, nem valának oly bolondok, hogy ezt Istennek itíljenek, hanem a borjú kép által az Istent imádák. De mégis bálványozóknak neveztetnek: mivelhogy parancsolat-kívűl-való tisztelet vólt ez, mert nem hatta vala az Úr, hogy őtet képekbe tisztellyék. Hasonló-formán tehát a pápistákat-is ezen okból bálványozóknak nevezhettyük.
Az pápista ember it elmosolyodván, Tí, úgymond, szinte ollyanok vattok, mint amaz szolga, melynek az ő ura írásban adott vala instructiót, mihez tarcsa magát az ő szolgálattyába. Történék pedig egyszer, hogy az ura nagy sikeres sárba dőlne mind lovastul, és mikor a szolgáját híná segítségre, kikapá a szolga zsebéből az instructiót és sok forgatása-után azt felelé, hogy nincs instructiójában, hogy a sárból kivonnya az urát, és ot hagyá a nyavalyást. Tí-is semmit az Istennek tisztességére nem akartok cselekedni, valami írva nem adatott előtökbe. Soha még én oly ostoba, vad, barbarus urat nem láttam, a kinek semmi szolgálat nem lött volna kedves, valamellyet feje vesztébe nem parancsolt vólna szolgájának. Nyilva sz. Pál apostol azt mongya, hogy az Úr parancsolatot arrúl nem adott, hogy valamely özvegy, vagy leány férjhez ne mennyen, de azért azt írja, hogy jobban cselekszik a ki férjhez nem mégyen, és bódog lészen. De errűl a harmadik beszélgetésünkbe többet szóllyunk.
A mit pedig a sidókrúl mond Calvinus, az nyilván-való hamisság, mert Deuter. 32. Psalm. 105. Actor. 7. v. 41. nyilván olvassuk, hogy akkor a sidók az ördögnek, nem az Istennek áldoztak, sőt az Istenrűl tellyességgel elfeletkeztek. És bizonyára, ha az Istennek akartak képet csinálni, nem látom, miért öntöttek borjú képet, holot az Isten soha borjú képbe meg nem jelent vala nékik, hanem tűz avagy felhő oszlopba. Annak-okáért, a sidók látván, hogy a Moyses késik vala a hegyen, és viszsza-kívánkozván Aegyptusba, az Aegyptombéliek fő istenét, Apist, akarták engesztelni, és mivelhogy ezt az Agyptiusok ökör képbe írták, a mint Herodotus és egyebek-is előnkbe aggyák, annak-okáért öntetének borjú képet néki.
Ha pedig mégis azt kérded: Hon vagyon parancsolat arrúl, hogy az képek-elöt is tisztességet tégyünk az mi Urunknak? Én-is azt kérdem: Hon vala Isaiásnak, Dánielnek etc. parancsolva, hogy az látható ábrázat-elöt leborúlván imádná az Istent? Hon vagyon néked-is parancsolva, hogy süveg vetve hallyad az Evangéliomot? Miképpen azért az Istennek tisztességét illeti, hogy mikor az Jesus nevét említtyük, térdet hajtunk, és ezzel bálványozók nem vagyunk: szinte azonképpen, mikor az képet látván, térdet hajtunk az Istennek, ugyan csak ő szent felségét tisztellyük és semmi bálványozást nem cselekszünk. Avagy ha úgy nincs, add okát, miért szabad süveget vetni és térdet hajtani, mikor az Jesus nevét hallyuk, és nem szabad térdet hajtani, mikor az Jesus képét láttyuk? Az apostolok tisztességét illette, hogy az keresztyének még az ő árnyékokat-is úgy böcsűllenék, hogy (a mint az Írás mongya) erre kitennék az betegeket; miért nem illetné tehát az Christus tisztességét a ő képének böcsűlleti? De errűl az harmadik levélbe többet szóllyunk.
Az apostoli Ecclésia-is cselekedetivel példát adott nékünk errűl. A mely aszszony-állatot Urunk a véri betegségből kigyógíta, egy réz képet csinála az mi Urunk emlékezetire, mely-alat egy füvecske szokott vala nőni, és mihelt annyira felnőtt, hogy az kép ruhájának prémit megilletné, az véri betegségekből kigyógította az embereket, a mint írja Euseb. 7. cap. 14. alias 18. Sozom. lib. 5. cap. 20. Niceph. lib. 6. cap. 15; lib. 10. c. 30. és egyebek-is. Szent Athanasius írja Lib. de Passione Imaginis Christi, hogy Nicodémus maga kezével egy feszületet csinált vala, mely mikor Szíriába a sidók kezébe akadott vólna, az sidók szinte úgy megpökdösék, rútíták, mint szinte Urunkat, és az feszület oldalát-is meglyukasztván, mingyárt bőséges vér folya-ki az oldalából és ennek oly ereje vala, hogy vakokat és egyéb rendbéli betegeket, megilletvén velle, meggyógítana, kit a sidók látván, megvallák bűnöket és minnyájan keresztények lőnek. Sz. Lukács evangelista-is önnön kezével mind az Urunk képét, mind az Bódog-Aszszonyét és az apostolokét szépen megírta, a mint bővön elő-hozza Nicephorus libro 2. cap. 43. Lib. 6. c. 16. Lib. 14. cap. 2. Lib. 15. c. 14. Sz. Ágoston-is tom. 4. lib. 1. de consensu Evangel. cap. 10., Tertulliánus lib. de pudicita cap. 7. et 10. és az töb régi Doctorok-is, böcsűlletes emlékezettel bizonyságot tésznek, hogy az apostoltia Ecclésiába elein böcsűlletesen tartották a képeket.
Ezek az pápista ember beszédi énnékem mind újságoknak teczenek vala, és annak-okáért így felelék néki: No jó Uram, ezt haggyuk ebbe; de a mi a szentek tiszteletit illeti, abba tellyességgel bálványozóknak itíllek titeket; mivelhogy semmi szín-alat nem menthettyük bálványozástúl azokat, a kik az teremptett állatba bíznak és ő-tőlle várnak minden testi lelki jókat, mellyeknek megadója nem egyéb az egy Jehova Istennél.
Alattomba it egybe-üték fejeket az jelen-való fő emberek és nagy nevetséget inditának, és eggyik mongya nékem: Predikátor Uram, igen künnyen elugrád az árkot. Ha ezt ebbe nem hagyod vala, nyilva megbotlol vala.
Az pápista ember-is mosolyogván, mondá:
Ez bezzeg az második felvett czélunk. De itt-is hatható és győzhetetlen feleletekkel megmutatom, hogy a szentek tiszteletibe nem bálványozó az római gyöleközet. Mert mi-is tuggyuk, hogy az Isten emésztő tűz, és valaki practicál, avagy társ akar lenni az ő tiszteletiben, megemésztetik ő felségétől. A ti szereteken-való tanítók pedig itt-is szántalan  figmentomokat és az önnön agyok hívságos gondolatit, szántalan fabulákat, agg-nő beszédeket és csalárd hazugságokat fognak mi-reánk. Azért, hogy az igasság kitessék: igazán, Isten-szerént és lelkem-szerént megmondom, minémű vallásba légyünk mí a szentek tiszteletirűl és segítségűl hivásárúl.
Azt hisszük azért a megdücsőült szentekrűl, hogy ők önnön saját erejekből és tehetségekből sem az embernek szíve gondolattyát és kívánságát nem láthattyák, sem az mi bűnünk bocsánattyára, lelki és testi jóknak megadására nincs hatalmok; hanem a mit e világi dologba tudnak, az egy Istennek jelentéséből tuggyák, miképpen az régi proféták tutták az távoly-való dolgokat. Minket pedig nem külömben segítnek a szentek, hanem Istennek-való imátságok-által, úgy hogy valamit a szentek-által várunk, nem egyébtűl várjuk, hanem csak az egy élő Istentűl, az ő sz. Fia-által. A szentektűl pedig csak azt kérjük, hogy ők imátságok, könyörgések, esedezések-által nyerjék-meg az Úr Istentűl, a mit magok erejéből meg nem adhatnak.
Annak-okáért minden könyörgésünknek, mellyekkel a szentek segítségét kérjük, csak illyen értelme vagyon, a mint a mi doctorink nyilván taníttyák, hogy a szentek nem magok erejéből aggyák azt, a mit kívánunk, hanem könyörgések-által nyerjék-meg az Istentűl. És rövid szóval megmondván, csak szinte úgy, és nem külömben kérünk az megdücsőűlt szentektűl segítséget, ótalmat, vigasztalást, a mint az élő szenteket kéri sz. Pál. Rom, 15. vers. 30. 2. Corinth. 1. v. 11. Coloss. 4. v. 3. 1. Thessal, 5. v. 25. 2. Thessal, 3. v. 1. 1. Timoth. 2. 1. Hebr. 13. v. 18., hogy segítcsék őket Istennél könyörgésekkel; és mint tí-is minnyájan kéritek minden vasárnapi predikáczióba a kösséget, hogy imádkozzék az betegekért, rabokért, bűnben és hitetlenségbe heverő emberekért. És miképpen az élő embereket ezzel az Christus székibe nem ültettyük, hogy az ő imátságok által Istentűl a mi Üdvözítőnk érdeméért testi lelki jókat kívánunk: azonképpen a megdücsőült szenteknek sem tulajdonítunk azzal semmi isteni méltóságot, ha azon kérjük őket, hogy imátságokkal segéllyenek minket. És mikor az szenteket reménségeknek nevezik némellyek, csak ollyan értelemmel nevezik, minéművel sz. Pál az ő-tőlle Christushoz téríttetett híveket ő reménséginek nevezi. Mikor mediatrixnak, közbe-járónak nevezik Bódog-Aszszont, nem oly közbe-járónak nevezik a minéműnek csak egyedűl Christus Urunkat nevezi sz. Pál. 1. Timoth 2. v. 5., tudni illik a ki nem csak tiszti és hivatallya-szerént közbe-járó, de ugyan természetibe-is igaz Isten és igaz ember, és a ki minket az Istennek megbékéltet, nem csak könyörgése-által, hanem az mi váltságunkért bőséges elég-tételével és adósságunknak megfizetésével, kit a szentek semmiképpen nem mívelhetnek. Mert az nyilván megbizonyodik az Írásból, hogy semminémű teremptett állat eleget nem tehet Istennek az ő-ellene-való bűnért. Miképpen azért az Christus közbe-járásának böcsülletit meg nem rontja, hogy az Írás Moysest-is közbe-járónak nevezi: hogy az angyalok és az élő emberek imátkoznak mi-értünk: szinte azonképpen az bódogok könyörgése semmi kissebséget nem hoz az Christus közbe-járására, hanem inkább ennek méltóságát kinyilatkoztattya. Mert hogy az szentek könyörgése kedves és foganatos Isten-elöt, az nem egyebünnen vagyon, hanem az Christus érdeméből és közbe-járásából. Miképpen azért az Istennek mindenható ereje meg nem kissebedik azzal, hogy az teremptett állatoknak-is erőt adott, mellyel munkálkodhassanak az Istennel-együtt: azonképpen az Christus érdemének nagy vólta abból-is kiteczik, hogy még az ő tagjainak-is erőt adott, hogy Istentűl sok jót nyerhessenek az ő érdeme-által, mivelhogy ugyan valamit az bódogok avagy az világon vitézkedő hívek nyernek, az Christus érdeme által nyerik, és az fő ok az megnyerésbe, kit az anyaszentegyház jelenteni akar, mikor a szentekhez-való könyörgésit az misébe mindenkor illyen-képpen fejezi-bé: Per Christum Dominum nostrum, Az mi Urunk Jesus Christus által, Amen.
Végezetre, miképpen ez világi gyarló, bűnös szolga-társunkat nem azért kérjük, hogy az Istennek irgalmasságába és hozzánk való jó akarattyába kétesek volnánk: szinte azonképpen az dücsősséges szenteket-is nem azért fogjuk mellénk, hogy az Christusnak kegyelmességébe kétesek vólnánk, hanem csak azért, hogy az mi méltatlanságunkat meggondollyuk, és megismérvén, hogy nem vagyunk elégséges készűlettel az Isten ajándékinak elvételére, a szentekhez folyamván, ő-általok-is alázatos könyörgésünket bémutassuk az Istennek, és így a szenteket-is tisztellyük, magunkat is megalázzuk Isten-elöt.
Az jelen-való fő emberek-közzűl egy nagy fel-szóval kezdé mondani: Emberségemre mondom, hogy ha ez a pápisták vallása, egy mákszemnyi bálványozás sincs vallásokba. Mert nem csak az isteni méltóságot, hatalmat és böcsűlletet nem tulajdoníttyák a szenteknek, de sőt inkáb, ugyan nem-is könyöröghet ember ollyanformán az Istennek, a mint ők a szenteknek könyörgenek, tudni illik hogy Imággyon Istent érettünk. Annak-okáért, ha a szenteket csak azon kérik a pápisták, hogy Isten-elöt-való imátságokkal mellettek támaggyanak, ezzel semminémű isteni méltóságot nékik nem tulajdonítnak. És a minémű bolond vólna, a ki azt itílné, hogy az Istennek illyen-formán könyöröghessen az ember, Úr Isten könyörögj én-érettem: szinte ollyan eszefordult az-is, a ki azt itíli, hogy isteni tiszteletet tulajdonít a szenteknek, a ki azon kéri őket, hogy Isten elöt-való imádságival segícse őket.
Igazán mondom tisztelendő Alvinczi Péter Uram, magamat-is ugyan megtántoríta ez az felelet. És rövideden így szóllék: Ha csak ezt hiszik és taníttyák a pápisták a szentek-felől, igazán mondom, én magam sem ismérek semmi bálványozást ebben a tudományba. Mert látni való dolog, hogy ebbe semmi isteni méltóság nem tulajdoníttatik a szenteknek. El-is hittem pedig (noha ekkoráig más itíletbe vóltam), hogy ugyan valóba és minden kendőzés s állorczázás-nélkűl, ez légyen a pápisták vallása. Annak-okáért ez-után nem bálványozásnak, hanem bolondoskodásnak hívom ezt a pápisták vallását. Mert jóllehet bálvánt nem imádnék én, ha most erőssen esedezném annak, a ki száz mélyföldnyire távuly vagyon tőllem és azon kérném, hogy Isten-elöt-való imádságival segítene engem: de azért szinte oly eszesen cselekeném, mint ha valamely eszefodult ember a siketnek beszéllene. Mert a szentek meghóltak és nem hallyák a mi könyörgésinket.
Az pápista ember erre viszontag így felele: Megköszönöm, hogy az tennen itíleted-szerént-is csak káromló hazugság az, a mit teli torokkal reánk szórnak a te pártodon való tanítók, tudni illik, hogy mí az szentek tiszteletibe bálványozók vagyunk. Mert ha választanom kellenék kettő-közt, mégis inkább akarnék titőlletek bolondnak itíltetni, hogy-sem bálványozó lenni. A mi pedig ezt a fogást illeti, nem szükséges errűl most sokat szólnunk, mert csak eminap egy könyvet láték, melybe Gyarmathi Miklósnak a szentek tiszteleti és segítségül hivása ellen-való sok káromlásit, hazugságit, csélcsapásit délszinre hozta. Egy keresztény Atyánkfia, ki világosan megmutatta azt-is, hogy a szentek tuggyák az élő embernek dólgait és kívánságit, a mennyire az Istennek titkos tanácsa-szerént szükséges; és ezzel az ő bódogságok szintén úgy meg nem háboríttatik, mint az bódogságos angyaloknak Isten-után ez világi dolgokra-való gondviselésekkel az ő dücsősségeknek öröme meg nem csekélyedik. És az itílet napján, és annak-utánna is mind örökbe, láttyák és bódogok a kárhozottak kínnyát, de azért ugyan meg nem háborodnak az ő csudálatos nyugodalminak örömébe; mert a mint Béza szépen írja: Si quiete calesti frui et humana curare, inter se pugnant, nec. Deus, nec agneli, nec Christus ipse, censendi sunt humana curare. Ha, úgymond, ellenkezik az dücsősséggel az világi dolgokra-való gondviselés, sem az Isten és angyalok, sem Christus ő maga nem visel gondot mi-reánk. De a mint mondám, errűl nem szükség szólnunk; mert csak arrúl vólt most közbevetésünk: ha a szentek tiszteletibe bálványozó légyen az római gyöleközet. És a miképpen megértétek, hogy ez két dologba méltatlan itílnek minket bálványozóknak a ti tanítótok, szintén azonképpen csak módnélkűl akarnak gyűlöltetni minket, mikoron egyéb dologba-is bálványozóknak hínak, mert avagy ingyen sem értik, avagy szándékkal tettetik hogy nem értik a mi vallásunkat, mikoron sok heába-való patvarkodással ebbe bálványozást vizsgálnak.
Elő-szólván eggyik az jelen-valók-közzűl.
No, úgymond, látom én, hogy eszünkön kel járnunk a hit dólgaiba és egy félnek vádolására nem kel itíletet tenni, hanem a más félt-is meg kel érteni; mer künyű azt kiáltani, hogy bálványozók a pápisták, de nehéz megbizonyítani. Haggyuk ebbe azért ezt, mivelhogy az üdő elmúlt.
És így emberséggel elbúcsuzván, egymástúl elválánk.
Ihon Tisztelendő Alvinczi Péter Uram, igazán, minden czikkelyenként megírám kegyelmednek az mi beszélgetésinknek rendit és folyását, a végre, hogy a Te kegyelmed bölcs tanításával élvén ha lehet, reájok rakhassam a pápistákra, hogy az elő-hozott két dologba bálványozók légyenek; mert azt én magam látom, hogy ha a két articulust megmenthetik az bálványozásnak úndokságátúl, sokkal  künnyebben megmenthetik egyéb rendbéli tudományokat-is, és így mind ez világ-elöt, mind az élő Istennek igaz itílő széki-elöt  nagy gyalázat szál fejünkre, ha ekkoráig mód-nélkűl és hamissan híttuk őket bálványozóknak.
Mivelhogy azért az Úr Isten Te kegyelmedet ily igen elővitte és még az fejedelmeknél-is annyira böcsűlletessé tötte, hogy szép jószágokkal, sok drága marhákkal ugyan meg-is tisztelték Uraságodat: az Istenért-is kérem Uraságodat, tanícson és oktasson engemet, mint kellessék az pápista embernek elő-számlált bizonyságit és feleletit megrontani. Mert ha ezeket nyilván, bizonyosson, és mentűl hamaréb meg nem fejthettyük, bizonyos vagyok benne, sokan gonosz itéletet tésznek felőllünk, hogy ily mód-nélkűl bálványozóknak nevezzük a rómaiakat.
Az Úr Isten aggyon Szent Lelket és igaz isteni isméretet kegyelmednek, mind az kegyelmed halgatóival egyetembe.

AZ ALVINCZI PÉTER FELELETIRŰL.
Rövid intés

Szava-hihető s füllel hallottat-beszéllő emberektűl értettem, hogy Alvinczi Péter, sok mosdatlan szidalmi-között, bálványozást és hitszegést akart mi-reánk mérges beszédével kenni. Azért hivatalomnak tiszti-szerént, szembe szállék a dücsősséges vitézzel és Öt levelemben orczájára térítém reánk kérődött fecsegésit. Noha pedig arra nem néztem, hogy egy-féle állatra nem jó hájat kenni, hanem őtet érdeme-fölött-is mindenütt tisztességgel neveztem, tudván, hogy szép szónak szárnya nem szegik: de még-is, hogy ím kifogták az délczegből bátyánkat és szájában vetették zaboláját, csuda melly igen orrában dagállya: és nem magára vete, hogy nyerset ött s meg nem emészthette, hanem mosdatlan kézzel és körmös ujjal kapa hozzám; czifra fortélyokkal és hajadon pór szitkokkal támada ellenem. Azért, az első két Levélre íra valamit: az többinek megrázogatására, jövendőre köté magát. De mivelhogy az ag szó-szerént egy-féle állatnak sem jó az első kölyke, igen csekély tudománnyal, vékony értelemmel és gondolatlan csácsogással vívé véghez az Feleletet. És noha elsőben mohón nyúla dolgához, azt alítván hogy lágy körtvélybe harap: de foga törésével érezvén, hogy baraszk-magra talált, békét hagya az töb Leveleknek; az az megesmérteté, hogy rosz pora vólt, és nem mindgyárt buggyan mihent párállik az Praedikátor Uraimék pattantyúja.
Mivelhogy pediglen ebben az nyomorúlt Feleletben igen mellyeszti Alvinczink az madarat, melynek röpűlését távul láttya; és drágán árúllya az medve-bőrt, maga az medvéjét sem látta; az az triumphál, mintha immár az Pápátúl elvonta vólna az Sz. Péter kólcsát, nékem pedig hátra kötötte vólna kezemet és tömlöczében kalodában tartana: annak-okáért, hogy meg ne zabállanék az Felelet-tételből származott kevélységben, én-is hamar inában lők s megesmértetém, hogy nállunk is sóval sóznak.
Ez az ő írására-való válaszomat mellyet ez-előtt két esztendővel kinyomtattam, azért nem akarám itt ujjonnan kibocsátani: mert a ki értelmesen olvassa az én-tőllem íratott Leveleket, künnyen csak azokból-is megtapasztalhattya az Alvinczi fogásinak helytelenségét.

ELSŐ BIZONYSÁG A CHRISTUS SZEMÉLYÉNEK MÉLTÓSÁGA
Hogy az emberi tetszésnek változandó álhatatlansága, és sok részre szaggatott, magátúl külömböző egyenetlen vélekedése bizonyos úton nem vihet az Isten igazságára, abból-is kitetszik, hogy a mint sz. Ágoston írja, az emberek utolsó bóldogságárul, vagy a fő-jórúl két-száz nyólczvan-nyólcz vélekedés volt a pogány bőlcsek-közöt. Eusebius írj, hogy Hesiodus harmincz-ezer  isteneket említ, mellyeket a pogányok tiszteltek. Ha illyen szükséges  nagy dolgokban, ennyi részre oszlott az emberi elmének tetczése: nyilvánvaló, hogy magán az ő vezérlését, bátorságoson nem követhettyük a lelki és üdvösségre-néző dolgokban; hanem Istentűl vezérlett, és ő-tőlle kűldetett, tanítótul kel az igazság ismeretit vennünk.
A keresztyén igazságnak kinyilatkoztatására tehát Első bizonyság az ő kezdőjének és első mesterének méltóságából vétetik, illyen formán: hogy Christust Isten kűldötte a világ oktatására, és hogy emberi erő-felet-való számtalan csudákkal erősítette tanítását: oly nyilván és világosan megbizonyodott, hogy a kinek okossága vagyon, kételkedésre okot nem találhat ebben.
I. Mert a mint Eusebius írja: Certum est, Salvatorem praedixisse, detrinam suam per universum terrarum orbem praedicatum iri: et Ecclesiam, qrae virtute sua constituta est, invictam fore, atque inexpugnabilem. Cujus diinationis effectus, omnem impudentissimam linguam vana contradicentem aguere potest. Quis enim non fatebitur, cum cic aperte rerum eventus divinationi congruat, Dei virtutem fuisse, quae et futura praeviderat, et re ipsa perficit, quae nobis praedixerat? Christus megjövendőllötte tanításának széles világra terjedését, gyölekezetének győzhetetlen erősségét, a pogányok megtérését, a sidók veszedelmét. Ez pedig a jövendőllés bédugja minden káromkodók száját. Mert ki tagadhattya az isteni erőt Christusban, látván, hogy a jövendő dolgokat eléve meglátta, bé-is tellyesitette valósággal, a mit megprófétált? Ugyan ezen dolgot Tertullianus illyen-képpen erőssíti: Idoneum opinor testimonium Divinitatis, veritatem Divinationis. Hinc igitur apud nos, futurorum quoque fides tuta est, jam scilicet probatorum: quia cum illis, quae quotidie probantur, praedicebantur. Bizonyos jelensége az isteni erőnek a jövendő dolgok prófétálása. Azért vagyunk bizonyosak a következendő, és még bé nem tellyesedett dolgokrúl, mert ezeknek bízonysága vagyon nállunk; mivel azokkal eggyüt jövendőltettek, mellyeket láttunk bétellyesedni. 
II. Az-is kétség-nélkül-való, hogy Isten egyedűl cselekedhetik csudákat: Facit mirabilia Solus. Sok csudákkal bizonyította pedig Christus tanításának igazságát.
Az Urunk csudáirúl bizonyságink először, magok a Christus ellenségi. Perben sem lehet erősebb tanú, úgy-mond Irenaeus és Tertullianus, mint mikor ellenség bizonyít mellettünk. Illa est vera, et sine contradictione probatio, quae etiam ab Adversariis profetur, in ipsa quidem manifesta sua visione convictis, et testificentibus, postea vero ad inimicitiam erumpentibus et accusantibus, et volentibus non esse verum suum testimonium.
Halhadsza, mit ír Sidó Jósef, ki csak egy-néhány esztendővel élt Urunk feltámadása után: Eodem tempore fuit Jesus, vir sapiens, si tamen virum eum fas est dicere: erat enim mirabilium operum patrator, et doctor eorum qui libenter vera suscipiunt; plurimosquae tam de Judaeis, quam de Gentibus sectatores habuit. Quem accusatum a nostrae gentis Principibus, cum Pilatus addixisset Cruci, nihilominus non destiterunt eum diligere, qui ab initio caeperant. Apparuit enim vis tertia die vivus ita, ut divinitus de eo Vates hoc et alia multa praedixerant; et usque in hodiermim, Christianorum genus ab hoc denominatum non defecit; Azon időben élt úgy-mond, Jesus, bőlcs ember, ha szabad őtet embernek nevezni, mert sok csudákat cselekedett; és azokat tanította, akik örömest vették az igazságot; sokakat megtérített. És midőn megöletett vólna Pilatustúl, harmad napra magjelent az övéinek, mint isteni jelenésből megjövendőlötték volt a prófeták; és e mai napig sem fogytak-el az ő-tőlle neveztetett keresztyének. Hallod a sidó ellenség bizonyságát, hogy a mí Urunk sok csudákat cselekedett, feltámadott, és ő-benne tellyesedtek a prófetáktúl jövendőlt dolgok. Ezt a mí ellenségünk tulajdon bizonyságát nem merészen veti Eusebius a pogányok-ellen, és azt mongya, hogy akár-mely szemtelen ember sem szaladhat ennek ereje-előt.
Másut azt hozza-elő Eusebius, hogy ezen Sidó Jósef vallya, hogy a Christus tanítványának, Jakabnak öléseért bünteté Isten a sidókat: Erat Jacobus adeo clarus, et coram omnibus Justitiae gratia celebris, ut et Judaeorum Sapientes, tam subitae post martyrium ejus Hierosolymorum obsidionis causam,  on aliunde putent, quam ex scelere contra cum praesumto. Josephus quoque non, detrectavit hoc scripto testari.
Szent Ágoston nem egy helyen írja, hogy, midőn a pogányok tudakoznának istenektűl, minémű ember vólt Christus? az Isten kénszerítette az ördögöket, hogy igazat mongyanak: és azt feleltette Apollóval, hogy isteni aitatossággal tellyes volt a Chrisus lelke, mely Isten bóldogságában úralkodik. Ehez hasonló dolgot ír sz. Irenaeus, lib. 4. c. 15. n. 10.
Másutt Porfirius írásiból bizonyíttya Eusebius, hogy az ördögök hatalma úgy lenyomatott Christus-által, hogy a bálványok választ nem adhatnak. Nicéforus Apollo szavaiból erőssíti ezen igazságot; mivel maga az ördög megvallotta erőtlenségét illyen szókkal: Me puer Hebraeus, Divos Deus ipse gubernans, cedere sede jubet, tristemqua redire sub Orcum. Aris ergo debinc tacitus abscedito nostris. Ezekrűl és több efféle mondásairúl az ördögnek igazán azt mondhattyuk, a mit sz. Ambrús mondott hasonló dologban: Audivimus hodie dicentes, daemonens: Neminem posse esse salvum, qui Patrem, Filium, et Spiritum Sanctum negat. Non accipio a diabolo testimonium, sed confessionem: invitus dixit diabolus, et tortus. Mivel, úgy mond, akatattya-ellen kénszeríttetett igazat mondani a sátán, nem vészem bizonyságát, de béveszem kételenségből tett vallását.
Tertulliánus merészen írja a római pogányoknak, hogy a Christus halála óráján lett nap-fogyást, feltámadása-kor történt főldindúlást, és hasonló dolgokat a romaiak historiáiban feljegyzették. Mert mind ezeket, úgy-mond, igazán megírta Tiberius császárnak. Pilátus, ki tulajdon lelki isméreti-szerént keresztyénné lett vólt. Tiberius pedig értvén a Christus Istenségének jelenségit, igyekezett azon, hogy Urúnkat, a romaiak isteni-közibe vétesse; de a romai tanács ellen-tarta benne; Isten nem akarván, úgy-mond Eusebius, hogy a világi fejedelmek erejével terjedgyen a Christus tudománya.
Végezetre, Mahomet vallya, hogy Christus sok csudákat cselekedett, és Istentűl kűldetett. Holot azért magok a mí vádlóink, meggyőzetvén a tagadhatatlan igazságok világosságátul, a mi mesterünknek természet-felett, isteni erőtűl származott csuda-tételit megvallották: világosan kitetszik, hogy minden hitelre méltó a Christus tanítása.
Másodszor: Ha a Christus csuda-tételirűl egyéb bizonyságunk nem vólna az evangélistáknál: ez elégséges vólna. Mert mikor azt írták, hogy Christus Lázárt feltámasztotta, töb halottakat elevenített, betegeket gyógyított, hogy a nap meghomályosodott halálakor, a föld megindúlt feltámadásakor, etc. éltek sokan, kik emlekeztek ezekrűl. Ki hidgye, hogy ha ezek úgy nem lettek vólna, ily nyilván merték vólna ezeket írnyia az evangelisták? Vallyon s azok, a kik látták, mikor Urunkat megfeszítették; a kik ismerték Lázárt, nem vettették vólna-e mingyárt szemekre az evangelistáknak, ha hamissat írtak vólna? vagy találkozott vólna-e, a ki bévette és elhitte vólna az evangéliomot, ha ezeknek hamissága megmutatódott vólna? Nincs oly szemtelen ember, ki halálos ellenségi-előt maga dícsiretire nagyot merjen hazudni; tudván, hogy ezek jelen vóltak, és a hazugságnak világos jelenségit adhattyák. Tehát az evangelistáktúl feljegyzett csudák oly nyilvák vóltak, hogy a keresztények ellenségi, kik-előt lettek, tagadást nem tehettek bennek. Melyből világosan kitetszik, hogy az evangelisták bizonysága megvethetetlen e dologban.
Nem is vólt okok az evangelistáknak, miért kőltenének valamit hamissan, holot világi jószágot nem kívántak, söt a magokét elhagyván, kúldússágban, emberek-előt gyalázatban, sok üldözésekben, nyomoruságokban éltek, és végre megölettek a Christus nevének hirdetéseért. A ki mesterséges hazugságokkal akar valamit felkendőztetni, haszontalanúl. maga kárával kisebbségével ezt nem cselekszi, hanem hasznot vagy dücsösséget, és embereknél-való kedveskedést vár belőlle. Annak-okáért írja sz. Ágoston, hogy ha a mí Urunk csuda-tételirűl írt históriát kétessé tészük, künyű minden históriákat bizonytalanná alítani: An dicet aliquis, Ista falsa esse Miracula? nec fuisse facta, sed mendaciter scripta? Quis-quis hoc dicit, potest etiam dicere. Nec Deos ullos curare mortalia, etc. Porro, si vel Civilium rerum historia, vel libris Theurgicis credunt: quid causae est, cur illis literis nolint credere?
Szép és győzhetetlen jelenséggel bizonyíttya Lactantius, hogy az evagelisták semmit magoktúl nem kőltöttek. Mert, egy az, úgy-mond, hogy eggyügyűk és tudatlanok vóltak; soha pedig a tudatlan ember úgy egybe nem szerkesztetheti a hazugságot, hogy ellenkezést és hamisság jelenségét ne ejcse beszédében; holot még Aristóteles és Plato-is, mint-hogy sok hamissat tanítottak, gyakran magokkal ellenkeztek. Az evangelisták irásában pedig nincs semmi egyenetlenség. Más az, hogy sem hasznot, sem böcsülletet nem vártak, a mellyért hazudtak vólna; söt tudták, hogy megöletnek tanításokért; azoknak-is, kik őket követték, idején megjövendőllötték, hogy meg kell halniok a keresztyén tudomány óltalmáért. Justínus Mártyr abból ismérteti az evangelisták irásinak igazságát; mert nem csak csudákat cselekedtek, mellyekkel hitelre-való méltóságot nyertek; de a mit megjövendőllöttek, azt szemünkel láttyuk, hogy bétellyesedett.
Hogy pedig Christus csuda-tételi nem szem-fény-vesztő bámitások és csalárdságok, hanem valóságos csudák vóltak, azzal bizonyíttya sz. Quadrátus martyr: Mert a kiket feltámasztott, vagy meggyógyított, nem csak rövid ideig éltek és örűltek épségeknek, mint a csalárd szem-fény-vesztésben szokott lenni; hanem Christus halála-után-is megmaradtak, kik-közzűl némellyek mí üdőnkig éltek, úgy-mond. Arnóbius azzal erőssíti ezen dolgot, hogy Christus nem csak maga cselekedett csudákat, hanem egyebeknek hatalmat adott, hogy az ő neve említesére csudát tennének, mellyet senki a szemfény-vesztő mágusok-közzűl nem cselekedhetett. És noha ezek néha valami tettetes újságot míveltek; de Isten nem szenvedte, hogy eltitkolhatták vólna hamisságokat, hanem kinyilatkozott, hogy ördögi mesterségből származtak. Ez-okon senki a mágusok-közzűl el nem hitethette a világgal akár-mely mesterséges ördöngösséggel-is, hogy őtet Isten-gyanánt böcsüllyék. De a ki meggondollya Christus Urunk csudatételinek táméntalan sokaságát és tagadhatatlan valóságát: eszébe sem jút, hogy valami csalárdságot álmodhasson a Christus csudáiban; kivált-képpen, holot (a mint Irenaeus mongya) a próféták-is régen megjövendőlötték, hogy Christus ilyen csudákat cselekszik földön jártában. És az utánna-leselkedők sem sajdíthattak semmi csalárdság gyanuságát az ő csudáiban; mivel a kit minnyájan ismértek, hogy annya méhéből vakon született, látták, hogy fényesen nézett; a kit hólta-után büszhödve láttak, azt elevenen ismerték.
III. Ha Christus hamissan hirdette, hogy ő Isten Fia, ő igaz Isten, ki a végre jött e világra, hogy az igazságot kinyilatkoztassa (követve mondom): világ kezdetitűl-fogva senki nem vólt ő-nállánál ostobáb, és mód-nélkül felfuvalkodott kevélységben merűlteb ember; mivel ily nagy méltóságot hamissan tulajdonított vólna magának. Ha pedig illyen botor kábaságba és dísztelen kevélységbe elegyedett vólna Christus: lehetetlen, hogy vagy életének fesletségével, vagy tanításának hamisságával ki nem jelentette vólna magát; mert noha lappanghat a hamisság és a felfuvalkodott balgatagság; de lehetetlen, hogy füstöt ne vessen, és farka ki ne tessék végre-is a rókának. Christusnak pedig oly szent, fedhetetlen és ártatlan élete vólt, hogy senki az utánna ólálkodó ellenségi-közzűl nem találkozott, ki őtet valamely bűnrűl fedhette vólna. És mikor a sidók meg akarnák őtet ölni, sok hamis bizonyságokat keresének: de egy sem találkozék, ki ő-rólla gonoszt tudna mondani. Sőt még a pogányok közzűl sem találkozott, a ki valami maculát visgált vólna az ő szent életében; hanem inkább csudáltatták ők-is a Christus ártatlanságát és szent életét.
Nem vólt azért semmi oly a mi hitünk kezdőjében, a miben valaki megbotránkozhatott: Mert ha született; szűztől született. Ha fájdalmakat szenvedett: minden beteg fájdalmit meggyógyította. Ha meg hólt; halottakat támasztott, és maga-is feltámadott. Ha az ő keresztiben megütközöl, nézzed a kereszt-előt kötve az ördögöket, leborúlva a világ fejedelmit, egybe-rontva a bálványokat! Azért méltó, hogy az ő tanítását nem emberi indúlatból hanem isteni erőből származott igazságnak itíllyük.
AZ IMÁDSÁGRÚL
Az megromlott és számtalan nyomorúságok-alá vettetett emberi gyarlóságnak egyéb nyavalyái-között, két közönséges fogyatkozása vagyon: egyik: az elmének késedelmes tompasága; nem-csak az isteni és mennyei dolgokban, de a maga hasznára és szükségére nézendőkben-is. Ebből következik, hogy sokan úgy járnak, mint a Laodicaae-béli püspök, ki azt ítilte, hogy jól vagyon dolga; dicsekedett, hogy semmi nélkül nem szűkös: maga, Isten itíleti-szerént, nyavalyás, szegény, vak és mezítelen volt. Második fogyatkozás: az elégtelenség vagy erőtlenség; mely mi-bennünk oly nagy, hogy, bár tudnók-is, mi hasznos és mi-nélkül szűkölködünk, annak megszerzésére tehetségünk nem érkezik. Azért mongya Szent Pál: Velle adjacet mini: perficere autem bonum, non invenio; hogy láttya és kivánnya a jót: de nem talál erőt magában, mellyel azt elérhesse.
A mi édes orvosunk, ki Meny-országból a végre jöve, ut mederetur contritis corde; hogy romlott természetünket orvosolná és gyógyítaná, azzal vígasztal bennünket a mái Evangéliomban; hogy annak a két rendbéli nyavalyának orvosságát találta. Elsőben azért; fogadással köti magát, hogy tudatlanságunkat világos tanításával elvészi. Mert, ha annak-előtte homályos példákban szólott, Jam non in proverbiis loquar; ez-után immár elhadgya az árnyékozó hasonlatosságokat és setét példákat; elszaggattya az Isten titkait fedező superlátot: és palam, nyilvány taníttya a mennyei titkokat: úgy, hogy, Replebitur terra scientia Domini, sicut aquae maris operientes; az isteni tudománnak bévsége, mint egy feneketlen tenger ellepi és bétölti az egész földet. Másodszor; erőtlenségünknek orvoslására, az imádságot rendeli. És nem-csak ínt és parancsol, hanem úgy tetczik, ugyan utánnunk jár és kér, hogy, ha miben megfogyatkozunk; ha mi-nélkül szűkölködünk, kérjük az Atyátúl és helye lészen kérésünknek. Mert a Felséges Isten nem ollyan, mint Assverus, kinek csak udvarába sem bocsátották, a kik szűrben és rongyos köntösben vóltak; hanem mindeneket, minden üdőben eleibe bocsát; és audiénciát adván, a mire szükségünk vagyon, azt nem nagy költséggel, vagy fáratsággal, hanem kéréssel és könyörgéssel megnyerhettyük ő-tőlle; mivel ugyan assecurál és bizonyossá tészen Christus, hogy valamit ő nevében kérünk az Atyátúl, megadgya nékünk: Ut gaudium nostrum sit plenum; hogy minden jókkal tellyesedvén, teli örömünk és fogyatkozás-nélkül-való elégségünk légyen.
Mivel azért Christus a mái Evangeliomban parancsolattyával-is, de fő-képpen ígért jóknak reménségével izgat az imádkozásra: az Anyaszentegyház-is, a következendő három könyörgő napokon, közönséges imádságival templomokat és úczákat szentel. Én-is, a jelen-való órában, csak az imádságrúl szóllok. És, mint-hogy kedvünk s kivánságunk akármire-is, akkor gerjedez, mikor annak méltóságos hasznait jól megértyük: hogy az imádságnak felséges-vóltát értvén, azt nagyra böcsüllyük; abban örömest, gyakran és szorgalmatoson foglallyuk magunkat; elsőben megmagyarázom: mely böcsülletes, hasznos és szükséges az imádkozás. Másodszor: módgyát és formáját mutatom, mint kel rendelnünk imádságainkat, ha azt akarjuk, hogy meghallgattassunk. Nagy és életünk minden napjaira, minden dolgaink folyásira szükséges tudományt adok előtökbe. Kérlek, egyéb gondolkodásokat kirekesztvén elmétekből füleiteket és szűveteket nyissátok-fel tanításomra.
Az írás-magyarázó doktorok azt mongyák; hogy az üdvösség nyerésére rendelt eszközökben, ollyan az imádság, mint emberben a kéz: melyrűl azt írja Aristótes, hogy, est instrumentum instrumentorum; minden eszközök eszköze. Az ácsok, kovácsok, ötvösök és egyéb műves-emberek munkájához sok külömböző szerszámok kivántatnak, melyeket ember kézzel szokott megcsinálni. Ennek-felette: a kéz fárad és munkálkodik az egész testért: óltalmaz és takargat minden tagokat. Ha valamely részünk megsebesedik, ha megmocskosodik: a kéz béköti, gyógyíttya, mosogattya és tisztogattya. Egy szóval: semmi haszonravaló eszközt nem csinálhatni kéz-nélkül: a kéz pedig mindent megkészíthet: és nem-csak egyéb részeknek, de magának-is minden szükségét megszerezheti a kéz.
Illyen az imádság. Mert e nélkül, üdvösséges munkákat végbe nem vihetünk, ezzel minden fogyatkozásinkat megorvosolhattyuk, minden rútságunkat megtisztíthattyuk. Azért írja Arany-szájú Szent János, hogy, ha oly embert lát, ki az imádkozás gyakorlásában nem gyönyörködik: ottan által-érti, hogy annak lelkében semmi tekélletes jóság nincsen. Ha pedig (ugy-mond) valakit látok a ki telhetetlen az imádkozásban: künnyen elhiszem, hogy abban sok jó vagyon. Mert Qui conservat legem, multiplicat orationem, valaki Isten akarattyán jár, megsokasittya imádságit. És, a mint Szent Ágoston írja: Vere novit recte vivere, qui rec te novit orare; csak az tud jól élni, a ki jól tud imádkozni. Mert az Istennel-való gyakor beszélgetés, mely az imádság-által vagyon, meg-világosíttya az ember lelkét, mint a Moyses orczáját: a világi hiuságokat megútáltattya: mennyei dolgok kivánságára gerjeszt: És egy szóval; Veniunt omnia bona pariter cum illa; minden isteni áldások eggyüt-adatnak vélle.
Erre-nézve, Isten ő-maga egybe-köti az imádság és isteni kegyelem lelkét, mikor azt mongya: Effundam Spiritum gratiae, et precum, kiöntöm a kegyelem és az imádkozás lelkét, mint-ha azt mondaná; hogy eggyütt-jár a kegyelem és imádkozás: mert az imádság csatorna, mellyen reánk szivárkoznak minden áldások. Azt írja Szent Ágoston, hogy valakirűl Isten az imádságban-való buzgóságot el nem vészi, attúl irgalmasságát meg nem vonsza: Quod concessurus est, si differt, non aufert. Cum videris non a te amotam deprecationem tuam, securus esto, quia non est a te amota misericordia ejus. Azért, más jelét nem adá Isten Ananiás-nak, hogy Szent Pál, választott edény és Christus dücsősségének terjesztésére rendeltetett; hanem, hogy, Ecce orat; imádkozásban foglalta magát: jelentvén, hogy örök bóldogságra választott ember, a ki gyakorollya az imádkozást.
Némely Szent Atyák, hasonlittyák az imádkozást a gyomorhoz, vagy ételhez, italhoz. Mert, miképpen, ha a gyomor megbomlik, ha étellel, itallal ember nem tápláltatik, elerőtlenedik, elszakaszkodik, meghal belé; ha pedig a gyomor helyén vagyon, megújúlnak, megvastagodnak, erejekben maradnak minden részeink: azon formán, ha a mi lelkünk imádkozással vastagodik, gyors és vidám minden üdvösséges munkákra: de ha az imádkozásban megfogyatkozunk, szárazon és erőtlenűl maradunk minden jóra.
Sokan azt írják; hogy az imádság, ollyan, mint egy közönséges orvosság, mely minden lelki nyavalyát meggyógyít. Az orvosok külömböző betegségnek külömböző orvosságot rendelnek: és gyakran egy orvosság nem lévén elég, sok italokkal orvosolnak egy betegséget: de a lelki nyavalyákra-nézve az imádság elégséges orvosság: mert minden bűnöket megtisztít: minden áldásokat megszerez: minden kísértetek-ellen győzedelmet vészen; melyre-nézve, arra tanítaná Christus Apostolit, hogy, ha kísértetbe nem akarnak esni, imádkozzanak. Szent Jakab arra int: hogy ha szomoruságban vagyunk, imádkozzunk: ha vígan vagyunk, Istent dicsírjük. Egy szóval: mint a Manná-ban, minden gyönyörüséget, minden kedves ízt találtak a sidók: úgy az imádkozásban, minden jó találtatik. Hogy pedig mi nem érezzük ezt a csudálatos gyönyörüséget az imádkozásban, oka az, mert meg nem kóstollyuk: Gustate, et videte: kóstollyátok és akkor érzitek ízit: mert ez oly dolog, mellyet senki nem tud, hanem csak, a kinek adatik.
Arany-szájú Szent János azt írja, hogy az imádság ollyan, mint a sovány és száraz kertben a forrás: melyből ha nem öntöztetnek, kiasznak a vetemények: újulnak pedig, zöldellenek, virágoznak és gyümölcsöznek, ha abból öntöztetnek. Elhervadnak és asznak akármely nagy jóságok az emberek lelkéből, ha imádsággal nem öntöztetnek. Jól tudta ezt Dániel; és azért, mikor Dárius király, életvesztés-alat parancsolta vólna hogy harmincz napig senki ne imádkozzék: inkáb választá, hogy megölessék, hogy-sem az imádkozástúl megszünnyék.
Ezek mind igazak, és efféle hasonlatosságok elégségesen mutattyák az imádságnak böcsülletes hasznait: de nékem úgy tetczik, hogy felségesb és dücsősségesb méltósága az imádságnak három dologból ismértetik:
Először abból, hogy a hívek könyörgését Isten ő-maga áldozatnak, az-az, isteni tiszteletek-közöt legméltóságosb cselekedetnek nevezi. Mert a mi ajakink tulkait, Hostiam, Sacrificium laudis, dicsiretek áldozattyának híja. És, nem e földön füstölgő áldozattyának, hanem oly áldozatnak, mellyet a mennyei Angyalok arany-edényekbe szednek, Meny-országba visznek és kedves szagok illatozásával Isten széki-eleibe bocsátnak. Mivel a mennyei dolgok felségét a mi szavainkkal vóltaképpen ki nem mondhattyuk: ezekkel a mi földünki szókkal, árnyék- és példa-által, jelenti a Szent Írás az imádság drága-vóltát: melynek felszedésére mennyei angyalok jőnek, és nem cserép- vagy fa-edénybe, hanem arany temjényezőbe szedik: felszedvén, nem hadgyák a földön, hanem Isten országába viszik; mint ám Rafaël mondá, hogy ő vitte a Tóbiás imádságát Istenhez: Meny-országba-is nem egyebüvé, hanem az áldozatok tulajdon helyére, az oltárra, még pedig arany-oltárra tészik: hogy onnan, Sicut incensum in conspectu Dei, drága-illatú szag gyanánt, Isten székihez jusson, és az Istent, Szent Angyalival egyetemben, gyönyörködtesse. Ennél felségesb igékkel és csudálatosb hasonlatosságokkal ki nem mutathatta a Szent Lélek a hívek könyörgésének böcsületességét.
Vaj ha testi szemeiddel látnád, keresztyén ember, mint forgolódnak az Angyalok körűlled, mikor könyörgesz; minémű böcsüllettel szedegetik fohászkodásaidat és köny-húllatásidat, mely örömmel viszik Isten eleibe! Vaj, ha értenéd, mely kedves illat Isten-előt az aítatos könyörgés: bizonnyal hiszem, hogy annak gyakorlását minden világi jóknál fellyeb böcsüllenéd.
Tudgyátok-e miért akarta és rendelte Isten, hogy miképpen szántás-vetés-által ád kenyeret; a műves-emberek fáratsága-után ád hajlékot: azon-képpen az imádság-által segítcse gyarlóságunkat; gazdagítcsa szegénységünket; tellyesítcse mennyei áldomásival lelkünket? Nem azért bizony, mint-ha nem tudná szükségünket; mert az ő szemei-előt nyilván vannak mindenek; sem azért, hogy kérésünkre megváltoztassa szándékát, és szűve megesvén rajtunk, megadgya a mit nem akart adni; mert az Isten akarattya és tanácsa semmi könyörgéssel nem változik: és annál egyebet sem ád senkinek, a mit öröktűl-fogva nékünk rendelt nem külömben hanem könyörgés-által adgya, oka nem egyéb, hanem, hogy az imádság őmagában nagy isteni tisztelet, nagy méltóságos dolog és a ki Istent segítségül hija, az tiszteli őtet: Invoca me, et honorificabis me, mert a ki Istennek könyörög, az ő nagy hatalmát, adakozó jó-voltát könyörűlő irgalmasságát vallya: reménségét ő-benne veti. És miképpen tisztességének tartya Isten, mikor ő-tőlle valamit kérünk, úgy boszszúságnak és gyalázatnak itíli, ha őtet elhagyván, mástúl várunk segítséget: mint Illyés-által megjelenté Ochoziás  királynak.
Másodszor: abból ismertetik az imádság méltósága; hogy az Isten fia emberi testbe öltözvén nem-csak maga lén mester az imádkozás formájának tanítására mivel egyéb elégtelenek vóltak arra; nem-csak czikkelyenként előnkbe adá a Mi-Atyánk rendiben, mint kel imádkozásunkban Istentűl kérnünk; nem csak szép intésivel és parancsolatival édesite az imádkozásra, hanem ő-maga, földön jártában, gyakor imádkozásban foglalta magát. Keresztelése-után, minek-előtte predikállani kezdene, a pusztába méne, ott negyven napig bőjtöle és imádkozék. Mikor tizen-két Apostolt akara választani a Tanítványok-közzűl, egész étszaka imádkozék. Menyíszer olvassuk a Szent Evangeliumban, hogy, Abiit in desertum locum, ibique orabat; pusztába ment és ott imádkozott? Hányszor mongyák az Evangelisták, Ascendit in montem, ut oraret; hogy hegyekre ment imádkozni? Vallyon nem Szent Lukács szava-e az, hogy, Erat pernoctans in oratione Dei; étszakállott az imádkozásban? Szenvedését imádságon kezdé, mikor a kertben leborúla és három ízben könyörge. Életét imádságon végezé; mert ama szókkal-eggyüt adá-ki lelkét: Atyám, kezedbe ajánlom lelkemet. Mikor halottakat támasztott; mikor ördögöket űzött, mikor betegeket gyógyított imádsággal kezdett csuda-tételihez. Ételét háladáson kezdette; étel-után, Hymno dicto, isteni dícsíreteket mondott. És, ha az Istennel-való beszélgetés által, Moyses orczájának tekinteti fényességbe öltözék: Christus Urunknak-is szent színe dücsősséges fényességgel ékesítteték, mikor imádkoznék a Tábor hegyén. Egy szóval; megtellyesitette Christus a mit mondott: Oporter semper orare; hogy szükség mindenkor imádkozni; és minden üdőben, szűnetlen imádkozott. Mert, noha a mi példánkra, hol a hegyekre, hol a pusztákba ment imádkozni: de minthogy az ő lelke megállapodott vala a jóban, semmi egyéb gondolat, vagy munka akadékot nem szerezhetett elméjében: tétova sem ragadhatta gondolattyát. Azért, egyéb dolga-között-is, szűnetlen minden üdőben imádkozott: annyira, hogy mikor testi érzékenségi álommal lenyomattak-is, azt mondotta: Ego dormio, et cor meum vigilat; noha aluszom, de szivem ébren vagyon és Istenre vigyáz. Ezek pedig a Christus imádkozási sok köny-húllatásokkal, nagy fohászkodásokkal vóltak elegyítve, mint Szent Pál írja.
Mit gondoltok keresztyének; vallyon miért foglalta Christus tellyes életét imádkozásban? Talám szüksége vólt valamire; és azt magátúl meg nem szerezhetvén, mástúl kérte, mint mí? Hová tészük tehát amaz igazságot; hogy az égen és földön minden hatalom Christusnak adatott? Mindeneket maga erejével cselekedhetett Christus; de az imádkozás oly felséges isteni tisztelet, hogy, ha semmit az-által nem nyernénk-is, méltó vólna magónkat szűnetlen abban foglalnunk; miképpen a mennyei Szentek, Die ac nocte requiem non habentes; éjet-napot, fáradatlanúl isteni dícséretben töltenek. Oh ki nagy dolog ez, mellyet az Isten fia és a mennyei Szentek, szűnetlen gyakorlanak!
Harmadszor: az imádság ereje és méltósága abból tetczik-ki; hogy nem halandó és gyarló embert-győz-meg, hanem Istent magát hatalmas erejével úgy hozzánk hajtya, hogy akaratunk-szerént cselekszik mindeneket. Mikor Jákob szarándokságából haza tére, virratta-felé küzködni kezde vélle egy angyal: és azt megragadván, addig el nem bocsátá, míg áldást nem vén tőlle. Az áldás pedig az lén; hogy, akit eléb Jákob-nak, az-az csalárdnak híttak, Israël-nek, az-az, Praevalens Deo, Isten-ellen győzedelmesnek nevezé. Magyarázván Oseas próféta, micsoda küzködéssel nyert Jákob Isten-ellen győzedelmet, azt írja: Flevit et rogavit eum: hogy sírással, könyörgéssel jutott a diadalomhoz.
Ez az imádságnak felséges ereje és méltóságos hatalma, hogy a nagyhatalmú Istent meggyőzi és megtartóztattya. Hallyad minémü szókkal jelenti ezt ő-maga a Felséges Isten: ki, mikor elúnakodott vólna a sidó népnek sok tétovázó engedetlenségén, Moyses-nek így szólla: Dimitte me, ut irascatur furor meus, et deleam eos; bocsás-el engem Moyses, had roncsam-el ezt a népet- Moyses autem orabat; Moyses pedig, úgymond a Szent Írás, imádkozik vala. Elő-hozván Szent Dávid ezt a dolgot azt mongya; hogy, mint a szállott vár törésén szokott bérohanni az ellenség, úgy indúlt vólt Isten a sidó nép romlására: de, Stetit in confractione in conspectu ejus; Moyses a törésre állott; könyörgésével megtartóztatta Istent: Placatusque est Dominus; és megengedte az Úr a sokaságnak.
Másutt azt olvassuk; hogy, midőn a sidóság felzendűlt vólna, futva szalada Moyses Aaron-nal eggyüt, az Isten sátorába. Megharaguvék Isten és azt mondá: Delebo eos; elrontom őket. A Szent Írás utánna veti; hogy Aaron proferens servitutis suae scutum orationem, restitit irae ragadá Aaron az imádság paíssát és ellene-álla az Isten haragjának. Ezzel ismertetvén, hogy oly país az imádság, mely az Isten kezéből bocsátott nyilakat megtartóztattya; és, amint Isten ő-maga mongya, Interponit sepem: Opponit murum: Tenet Deum: aki buzgó szűvel könyörög, gyepet, sőt kő-falt, vét Isten-eleibe és megtartóztattya az ő haragját.
A mint másutt előhozzuk, sokat okoskodtak a Darius király komornyiki, hogy feltalálnák, micsoda erősebb a földön? De ha ebben a tanácskozásban szóm vólna, úgy tetczik, bátorsággal azt mondanám; hogy minden teremtett hatalmasságnál erősseb az imádság: mely Istent magát meggyőzi: felgerjedett haragját megenyhíti: és azt cselekszi, hogy Isten enged embernek és az ő akarattyán jár.
Kemény mondások vólnának ezek, ha a Szent Irásban nem találtatnának. De, mikor Josue megállatá a napot könyörgésével, azt mongya a Szent Irás: Obediente Domino voci hominis, hogy azért lett ez, mert az ember szavának engedett Isten, a ki: Voluntatem timentium se faciet; híveinek akarattyán jár, azoknak könyörgését meghalgatván. Azért az imádság, néminemű-képpen mindenhatóvá tészi embert az égen, és földön. Mert oly Privilegiumot adott Isten a módgyával rendelt imádságnak, hogy Omnia quaecumquae orantes petitis, accipietis, et evenient vobis: semmit Isten meg nem tagad néki. Illyés Proféta imádságával az egeket bétette, hogy három esztendeig és hat hónapig esőt ne adnának. Viszontag, mintha az egek kulcsaival bírna, imádkozásával felnyitotta Josue könyörgésével a nap keréket megkötötte, hogy ne fordúlna. Ezechias király imádsága tíz órával hátráb voná a nap forgását. Moyses imádsággal győzé Amaleket. Jósafat könyörgéssel vőn hatalmat az Ammonitá-kon. Vallyon Babyloniá-ban nem kötéjé-meg a tüzet a három Szent Ifiak könyörgése? Vallyon, a tenger habjait és a sebes vizek folyásit nem száraztá-e ki a Moyses és Josue imádsága? Vallyon, az oroszlányok torkát nem fogá-e bé a Dániel esedezése? Mivel gyógyúla ki betegségéből Ezechias király, ha nem imádsággal? mert, a bőlcs mondása-szerént, nem pénzért, mint a testi orvosok, hanem imádságért orvosollya Isten a betegeket? Mi szabadítá ki Szent Pétert az erős tömlöczből, Jónást a czet-hal gyomrából és a tenger fenekéből, hanem az imádság? Az imádság lévé győzedelmessé az Israel fiait Amalek-ellen: Juditot Holofernes-ellen: Ezechiast Sennacherib-ellen. Az imádság szerze kedves magzatot magtalan Anná-nak. Az imádság készíté az Apostolokot, hogy a Szent Lelket elvennék. Egy szóval; oly ereje vagyon az imádságnak, hogy a felhőket, sőt az egeket által-hattya: és viszsza nem tér, hanem Istentűl megnyeri a miért bocsáttatott. Ha adós vagy Istennek: könyörögj és megbocsáttatik; Debitum dimisi tibi, quoniam rogasti me. Ha szomoruságban vagy: hijd segítségűl Istent és szabadúlást találsz: Invoca me in die tribulationis, eruam te. Ha tudatlan vagy: kérj bőlcseséget Istentűl, és megadatik: Si quis indiget sapienta, postulet a Deo, et dabiturei. Ha az ördögi kisértetektűl tartasz: Orate ut non intretis in tentationem; imádkozzál és megszabadúlsz tőlle. Egy szóval: igazán írja Szent Bernárd; hogy az isteni Felség nagy-vólta úgy felmagasztallya kedves szolgáit, hogy Fiunt Omnipotentes mindhatók lésznek: nem-csak azért, hogy Isten segítségével minden üdvösséges jókat cselekedhetnek, hanem, hogy könyörgésekkel mindent megnyerhetnek.
Tudgy jól a pokol-béli ellenség, hogy az imádság minden nyavalyáink orvossága, minden jók forrása. És miképpen Holofernes. Betuliá-nak megvételét abban helyheztette, hogy a mely forrás a városba szolgált, azt elvegye: úgy az ördög, minden mesterségét és tehetségét arra fordíttya, hogy az imádkozástúl elvonnyon. Azért, mikor a harangszóval Szentegyházba hivatunk, úgy tetczik, mintha az ördögök mind oda idéztetnének; oly sok és alkalmatlan gondolatokkal ostromolnak imádságainkban: oly dolgokat jutatnak akkor eszünkbe, mellyek azon-kívül elménkbe sem ötlenének. Ez az oka, hogy az Anyaszentegyház minden óránként-való imádsági elein, azon kéri Istent: Deus in adjutorium meum intende: Domine, ad adjuvandum me festina; hogy késedelem-nélkűl nyújcson segítséget, mellyel győzedelmet vehessen az imádság-háborgató ellenségén.
Ha ennyi sok és böcsülletes méltóságit, ily kimagyarázhatatlan nagy hasznait értvén az imádságnak, még sem gerjed szívünk ennek gyakorlására négy lábú barmoknál oktalambak vagyunk. De abban áll a mesterség, hogy tudgyuk és ércsük módgyát ennek a foganatos imádkozásnak. Mert, a Szent Jakab mondása-szerént, sokat kérünk Istentűl, és meg nem nyerjük, mert nem jól kérjük Habacuc Proféta is, a sidók képében azon panaszolkodik; hogy sokat kiáltanak, könyörögnek, de meg nem halgattatnak: mivel Isten imádságnak sem tartya, ha kérés nem úgy bocsáttatik hozzá, mint ő kivánnya. Innen vagyon, hogy noha az Apostolok, sok ideig tanúltak vala a Christus iskolájában; sokszor sokat kértek vala tőlle, még-is, a mái Evangéliomban azt mondgya nékik: Hactenus non petistis quidquam, hogy eddig semmit nem kértek: mert nem úgy kérték a mint kivántatott. Ebből megtetczik, mely balgatag bizakodással vitatták a Massalianusok, hogy a keresztség sem szükséges, csak imádkozzunk: mivel Isten ígérte, hogy valamit kérünk, megadgya. De eszekbe kellett vólna venni, hogy az illyen ígéretek oly ok-alatt lettek; ha azt cselekeszünk, a mit Isten parancsol: ha ollyat és úgy kérünk tőlle, a mint akarattyát kinyilatkoztatta.
Ha meg akarjuk tanúlni, mint kel imádkoznunk, Istenhez kel fohászkodnunk: Domine, doce nos orare. Quid oremus sicut oportet nescimus: Uram, tanícs minket az imádkozásra: mert nem tudgyuk a mint kívántatik, mit kell tőlled kérnünk. Miképpen a járást kisded-korúnkban, nem egyéb oktatásból tudgyuk, hanem járásból; úgy az imádkozást, gyakor imádkozással tanúllyuk. Mindazáltal, a lelki tanítók, sok szép oktatásokat adnak az illendő imádkozásrúl.
Némellyek feljegyzik a külső dolgokat, mellyek illendő-képpen kívántatnak a könyörgéshez.
Először: azt taníttyák; hogy az imádkozásra helyt kel választani. Ez pedig, közönségesen a templom, mert Isten a templomot imádságházának nevezi: Domus mea domus orationis vocabitur. Annak-okáért nem-csak Anna Profetissa, nem-csak a Fariseus és Publicanus, nem-csak a Candaces királyné szolgája, hanem Szent Péter és a töb Apostolok templom-ba mentek imádkozni, sőt, a kik templom-ba nem mehettek, orczájokkal a templom-felé fordúltak s úgy imádkoztak. Mert az Isten, kivált-képpen való ígéretet adott arrúl, hogy az imádság házában meghalgattya és vígasztallya a híveit: Laetificabo eos in domo orationis mease. Ugyan-is a templom-ban vagyon Christus, a kegyelemszékiben, a Szent Oltáron: ot vannak az Angyalok: ot a hívek aítatossága, az Anyaszentegyház szertartása és könyörgése gerjeszti és izgatytya embert a buzgóságra: és az Isten szolgáinak eggyütvaló könyörgése hathatósbá és Isten-előt foganatosbá tészi az imádságot.
Másodszor: azt kivánnyák; hogy üdőt válaszszunk az imádkozáshoz; és intenek, hogy főképpen reggel, a nap első sengéjét, fordítcsuk az imádkozásra. Mert Szent Dávid sok helyen írja; hogy megelőzte a nap felkelését könyörgésével. Isten ő-maga arra felel; hogy az ki ő-hozzá reggel folyamik, megtalállya őtet: és a ki reggel kél Istenéhez, mingyárt felébred ahoz az Isten. Erre-nézve, ugyan parancsollya Jeremiás mindeneknek, hogy idején kellyenek az Isten szolgálattyára. Noha a Manna tűzben meg nem olvadott; de mihelt verő-fény érte, elfolyt. Azért a Mannát csak reggel, nap-kelet-előt szedték: Ut doceret praevenire diem ad orandum: hogy ezzel, a nap-kelet-előt-való imádkozásra taníttatnánk.
Harmadszor: azt tanácsollyák: hogy, mikor imádkozni akarunk, mint szűkölködő kúldúsok; mint királytúl kegyelemkérő vétkes rabok, alázatosságunk jeleit mutassuk testünk külső állapattyával. Salamon az Ó Testamentomban, két térdére álván és kezét kiterjesztvén imádkozott Dániel-rűl és Michaeas-rúl olvassuk, hogy térden-álva esedeztek Istennek. Szent István, Szent Péter és Szent Pál, sőt őmaga Christus térdre estek, úgy imádkoztak. Az Ó Testamentomban, Szent Dávid és Judit aszszony; az Uj Testamentomban a három Szent Királyok, és ő-maga Christus, arczúl borúltak a földre, könyörgésekben; mint szinte a mennyei Vének-is. Mért, ha sokszor földreborúlunk a világi királyok-előt, noha ezekben csak morsácskája vagyon az isteni hatalomnak: mentűl illendőb, hogy Isten-előt földig megalázza ember magát?
Ezek mind jók és dícsíretes dolgok: de azért, nem ál ezekben az imádságnak tekélletessége.
Mert, elsőben tudgyuk: hogy Christus sokszor hegyeken és pusztákban imádkozott: Jákob a mezőben; Judit és Szent Péter, a háznak felső részében könyörgöttek: a jó lator a kereszt-fán; Dániel az oroszlányok közöt; Jónás, a czet-hal gyomrában imádkoztak; és meghallgatta Isten őket. Christus Urunk is azt taníttya, hogy az imádkozás bizonyos helyhez nem kapcsoltatott, sőt azt tanácsollya hogy titkos kamarába mennyen ember és ot könyörögjön. Szent Pál pedig azt kivánnya, hogy In omni loco, minden helyen imádkozzunk: az-az, mikor a műves-ember varrogat, vagy farag; mikor a szakács főz, vagy mosogat; mikor az aszszony fon vagy egyéb kézi-munkát mivel, akkor-is imádkozzék: az-az, mikor munkájához akar kezdeni, emellye szemét Istenhez, a ki jelen vagyon: és szüvének belső indúlattyával kérjen segítséget attúl, a ki-nélkül semmit sem mívelhet. Munkája-között-is, gyakran azont cselekedgye. Így, Orantes omni tempore in spiritu: minden üdőben lélekkel imádkozik ember. Egy szóval: Semper, sine intermissione: minden helyen, minden üdőben, kellemetes és szükséges az imádkozás. És azt mondatik, imádkozni mindenkor, a ki mennél gyakrabban szenvedi az emberi gyarlóság minden dolgai-között Istenéhez emeli szívét, dícsírvén, hálákat adván, kérvén őtet.
Az üdőt a mi illeti; Isaák estve-felé imádkozott. Szent Dávid, Vespere, et mane, et meridie: Septies in die: estve, reggel, dellyest: nap-estig hétszer, könyörgött Istennek. Christus Urunk setét étszakának csendesz idején imádkozott sokszor.
Végezetre: Moyses fen-álva; Isaák sétálva; Ezechias beteg ágyában; a jó lator a kereszt-fán fügve imádkoztak; és meghalgatta őket Isten. 
Hogy azért imádságunk Isten-előt kedves, foganatos légyen, úgy tetczik, fő-képpen négy dolog kívántatik hozzá.
ELŐSZÖR: a Bölcs tanácsát kövessük: Ante orationem, praepara animam tuam; et noli esse quasi homo qui tentat DEUM: és az imádság-előt, úgy készítcsük lelkünket, hogy ne láttassunk imádságunkat csúfolni Istent: mint a kik Christus-előt térdet hajtottak, de szájokkal pökdösték, kezekkel pofázták őtet. Ez a készület abban ál, hogy, miképpen Moyses levetette saruját, mikor a csipke-bokorhoz akart közelgetni; miképpen az Ó Testamentom papjai megmosták lábokat, mikor a Isten oltárához járultak imádkozni: úgy mí, ha lelkünket halálos bűnnel mocskoltuk abból kitisztúllyunk; és, töredelmes szűvel siratván esetünket, jobbúlásra igyekezzünk. Mert, a ki tudgya, hogy halálos bűnben vagyon, és nincs szándéka, hogy abból kitisztúllyon: annak imádsága nem foganatos Isten-előt; Non est speciosa laus in ore peccatoris. És, a mint sokszor mongya a Szent Irás; akár-mennyit imádkozzunk, meg nem halgat Isten, ha ragadománnyal, ártatlan vérrel és egyéb gonoszsággal mocskosok vagyunk. 
Jól értette ezt Szent Dávid; és azért éneklette: Inquitatem si aspexi in corde meo, non exaudiet Dominus; hogy, ha szívében gonoszságot látott, ottan tudta, hogy meg nem halgattya Isten. Mert, egy az; hogy csak arra felel Isten fogadásával, hogy, ha ő-benne maradunk (az-az, ördög tagjai nem lészünk,) megadgya, a mit kérünk: Si manseritis in me, quodcumque volueritis, petetis, et fiet vobis. Quidquid petierimus, accipiemus; quoniam mandata ejus custodimus, eu quae sunt placita coram eo, facimus. Más az; hogy, a mint Zachariás-rúl olvassuk a ki Isten szavát és parancsolattyát megveti: érdeme-szerént arra méltó, hogy Isten se adgyon helyt az ő kivánságának. Azért mondgya a Bőlcs: Qui declinat aures suas ne audiat legem, oratio ejus erit execrabilis; hogy valaki elfordíttya fülét az Isten törvényétűl, annak imádsága gyülőlséges. Jeremiás Proféta-is, okát azt adgya, miért nincs sokszor foganattya könyörgésünknek: Nos inique egimus, idcirco tu inexorabilis es; mert vétkeinkkel haragra indítottuk az Istent: és, Oppossuimus nubem, ne transeat oratio; bűneink temérdek felhőjét közbe-vetettük, hogy égbe ne hasson könyörgésünk. Innen vagyon, hogy az Ó Törvényben erőssen parancsolta Isten; hogy, mikor a pap imádkozni akar, megmosgyék: megmosódván, drága ruhákba öltözzék és tükörbe nézve úgy ékesítcse magát, hogy mocsok ne találtassék benne. Az Új Testamentomban pedig, azt parancsolta Christus; hogy, mikor imádsághoz kezdünk, mindennek megbocsássunk, ha azt akarjuk hogy Isten megbocsásson nékünk. Mert, akkor lehetünk tellyes bizodalommal, hogy Istentűl meghalgattatunk. Si cor nostrum non reprehenderit nos; ha semmi nem vádollya szívünket. Ugyan-is, az Ur Isten, Voluntatem timentium se faciet, et deprecationem eorum exaudiet; azoknak akarattyán jár és azok könyörgését halgattya, kik őtet félik. A kik pedig a Szentegyházban imádkoznak és onnan kimenvén részegeskednek, feslettül élnek, csalárdsággal kereskednek: Oratio eorum fiet, in peccatum; azok imádsága haragra indíttya Istent.
Mikor azért imádsághoz akarunk kezdeni: elsőben, alázatosan vádollyuk Isten-előt háládatlanságunkat: bocsánatot kérjünk és jobbúlást igérjünk. Mert, noha Deus peccatores non exaudit; Isten a bűnösöket meg nem halgattya, a kik tudniillik, bűnben-való szándékban maradnak: de, Humilium semper placet deprecatio; a maga-megalázók és bűnökből kitérni igyekezők imádsága kedves ő-előtte. Et non exaudiet superbiam malorum; a gonoszok kevélységét pedig, akár-mint kiálcsanak, sem halgattya. Innen vólt a régi szentekben ama dícsíretes szokás; hogy mikor Istentűl valamit akartak nyerni, imádságok kezdetin vallást tettek, hogy ők Isten-előt csak porok és hamvak.
MÁSODSZOR: szükség, hogy az imádság idején, egyéb gondolatokat kirekesszünk: és nagy figyelmetességgel, nagy isteni félelemmel, abban foglallyuk elménket, a mit kérünk nyelvünkel. Hogy azért ne láttassunk Istent csúfolni: az imádság-előt, lelkünket úgy készítcsük, a mint kívántatik. És, mint Ábrahám, áldozni indúlván, szolgáit hátra hagyá, úgy mí, ne csak a világi hiuságokat, hanem egyéb hasznos, vagy szükséges dolgokat-is, kirekeszszünk elménkből. Azt írja Szent Ágoston: Quando legis, DEUS tibi loquitur: quando oras, cum DEO loqueris. Si interpellas judicem ut te audiat; et subito cum ad eum loqueris, dimittas eum, et incipias fabulari cum amico tuo: quando te tolerat? hogy mikor olvasunk, Isten szól nékünk: mikor imádkozunk, Istennek szóllunk. Ha azért, a ki súllyos igyében, fejedelmének vagy bírájának akár könyörögni, egyéb gondokat és gondolatokat félretészen, tétova nem szemlél, másokhoz nem szól, hanem arra figyelmez, a mit kel mondani: nem illik, hogy egyebet gondollyunk imádságunk idején, hanem csak azt, hogy Istennel szóllunk. Christus Urunkrúl olvassuk, hogy szemét felemelte az égre, mikor imádkozott: tanítván ezzel, hogy gondolatunkat, akaratunkat, kívánságinkat a földi dolgoktúl el kel szakasztani és az égbe kel fordítani elménket, mikor imádkozunk. Semmi gondolat, semmi külső érzékenség indúlattya és mutatása csak egy szempillantásig-is, el nem vonhatta a Christus lelkét az Isten látásátúl. De, hogy a mí fogyatkozásinkat példájával tanítaná, éjjel és pusztában szokott vala imádkozni: hogy a külső tekíntetek és nappali zörgések másra ne fordítanák gondolattyát.
Mikor azért imádságunkhoz akarunk kezdeni: eszünkbe jusson legelőször; hogy Isten-eleibe megyünk: Istenünk és az ő angyali szemei reánk néznek. Cogitemus circum spectionem DEI; meggondollyuk, hogy a mí Urunk láttya, mit mívelünk. Miképpen azért Moyses, noha testi szemeivel nem látta az Istent, de hitivel szemlélte, mint jelen-lévőt: úgy mí, keresztyén hitünk tanitásából, meggondolván, hogy vóltaképpen jelen vagyon a mí Istenünk és reánk vigyáz; Szent Dávid-dal azt kiálcsuk: Semper in  conspectu ejus, oratio et meditatio cordis mei; Istennek szeme-előt imádkozom; és, mint-ha testi szemeimmel látnám jelen-létét, úgy böcsüllöm Teremtőmet. Ha az Isten tekíntetire a föld megindúl: ha az Angyalok meghorgadnak ő-előtte; ha Tóbiás, három órá-ig földre borúlt, mikor hallotta, hogy mennyei Angyal vólt előtte: gondold-meg keresztyén ember, mely igen kívántatik, hogy a mí Istenünk szemei-előt, nagy böcsülettel és tisztelettel térdre essünk, sőt leborúllyunk; és, mint éhező kúldus a gazdag-előt; mint a halálra-itílt ember, birája-előt, nagy alázatosan azt kiálcsuk: Loquar ad Dominum meum, cum sim pulvis et cinis; noha por és hamu vagyok, de szóllok az én Uramnak. Mendicus sum, et pauper; Uram, én igen szegény kúldus vagyok; segícs engem. Sana me Domine, quoniam infirmus sum; igen nyomorúlt beteg vagyok, gyógyícs-meg-engem. Ut jumentum sum apud te; ostoba vagyok, mint a barom; oktas engem. Ego sum puer parvulus, ignorans egressum et introitum meum: tudatlan gyermek vagyok, nem tudván, mit mivellyek. Dabis ergo servo tuo cor docile, ut possit discernere inter bonum et malum; ezért, Te adgy Uram értelmet, hogy a jót megválaszszam a gonosztúl: Te adgy erőt, hogy életemet kedved-szerént rendelhessem.
Annak-utánna, eszünkbe jutassuk; hogy a mí Istenünk nem a nyelvnek gyors pergésére, hanem értelmünk és szívünk buzgóságára figyelmez az imádkozásban. Jaj, ki sokan vannak, a kik Populus hic labiis me honorat, cor autem eorum longe est a me; ajakokkal dícsírik Istent, de szivök távúl jár tőlle: a kik ízit nem érzik az imádságnak, mint rágás-nélkül elnyelt falatoknak! Menyin vannak kikrűl igazán mondhattyuk Szent Dáviddal: Ore suo benedicebant, corde maledicebant; hogy pereg ajakok, forog nyelvek, és szájokkal dícsírik Istent, de boszszontyák szívökkel, mely tellyes gonosz vágyódásokkal? Vallyon, nem minnyájan mondhattyuk-e: Cor meum dereliquit me: cogitationes meae dissipatae sunt; hogy elbújdosik szívünk, eloszol gondolatunk, mikor imádkozik nyelvünk? Vallyon nem méltán azt modhattya-e Isten nékünk, a mit Ádám-nak: Ubi es Adam? Hol vagy? hol jár eszed és gondolatod? hová jutott nyughatatlan elméd? mely távúl vagy attúl, a mihez készültél? Imádkozni kezdettél és elméd a ládában forog; könyörögni akartál és fajtalan gondolatokba gázoltál.
Mit csudállyunk tehát, hogy sokszor könyörgésünket eleibe nem bocsáttya és meg nem halgattya Isten; ha, a Szent Pál mondása-szerént, csak nyelvünk párája és szele a mí imádságunk, de elménk üressen marad: az-az, nem imdákozunk, hanem szelet fújunk? Mert, miképpen a test, lélek-nélkül, nem ember: úgy a nyelvel-való kérés, figyelmetesség-nélkül nem imádság. Mivel azért, Oratio, est mentis devotio: id est, conversio in Deum, per pium et humilem affectum; az imádság elménknek Istenhez emelése, alázatos és aítatos akarattal: nyilván kitetczik, mikor elménk másut nyargal és világi dolgokba merűl, akár-mint forgassuk nyelvünket, nem imádkozunk: hanem Istent csúfollyuk és bölcstelenséggel illettyük, nyelvűnkel néki szólván, szívünkel ördöggel és világgal végezvén, Vae terram ingredienti duabus, viis; jaj azoknak, kik illyen két úton járnak.
Nem így, keresztyén ember, nem így cselekedgyél, ha imádságid hasznát akarod venni. Meggondold, hogy Istennel szóllasz: lelked üdvösségére nézendő dolgokrúl szóllasz; mellyeket magadtúl meg nem szerezhetsz és Istentűl sem nyerhetsz külömben, hanem imádkozással. Azért, gondolatodat Istenre fordítcsad; azokra a szókra és dolgokra figyelmez, mellyeket Istennek mondasz. És, ha az emberi gyarlóság-miat, akaratod-ellen, másra fordúl elméd: cseleked azt, a mit Ábrahám: kinek áldozattyát, mikor a legyek esnék: abigebat, elkergette, és eljárt dolgában. E mellett, fohászkodgyál Istenedhez; és kérjed, hogy, Dispersiones Israelis congreget, elszélledett gondolatidat szedgye-egybe. És, miképpen a régi Szentek béfedték szemeket, mikor imádkoztak, hogy látásokkal tétova ne vonatnék gondolattyok: te-is távoztas minden tétovázásra-indító dolgokat; és igyekezzél, hogy Sursum corda, igazán magasságban légyen szíved. Ha kedved-ellen, emberi gyarlóságból, mégis imide amoda futamik gondolatod: ne törődgyél rajta; Mert Istent azzal meg nem bántod. Sőt, a mint Szent Dávid jelenti, az Isten, Cognovit figmentum nostrum; látván a mí fogyatkozásinkat, úgy szánakodik rajtunk, mint az atya fián. A kinek gyenge-okosságu és fél-eszű fia vagyon, nem haragszik; hanem szánakodik rajta, mikor láttya, hogy helyesen kezdvén szóllani, hirtelen bolondságba üti szavát.
HARMADSZOR: kívántatik a jó könyörgéshez az álhatatosság. Mert az igaz embernek, Assidua, szűnetlen-való imádságát mongya Szent Jakab foganatosnak. Nagy bizodalommal kel az isteni kegyelemszéki-eleibe járúlnunk: tudván, hogy a kik Istenben bíznak, meg nem szégyenűlnek. Azért, a ki bizonytalan és haboz, semmit nem nyér Istentűl. De azért, ha Isten az ő bölcsességének titkos tanácsából, hirtelen meg nem adgya, a mit kérünk: arra tanít az Isten Fia, hogy meg ne szűnnyünk, hanem annál szorgalmatosban kérjük Istent. Mert, ha az emberek sokat cselekesznek únalmas kérésekre, sokkal inkáb az Isten könyörűl rajtunk, ha meg nem szűnünk az imádkozástúl: Si moram fecerit, exspecta illium; quia veniens veniet. Christus Urunk, nem elégedék azzal, hogy egyszer könyörge a kertben: hanem másodszor és harmadszor-is, Eundem sermonem, ugyan-azon könyörgést ujítá. Moyses, egy ütéssel nem hoza vizet a kő-sziklából; Eliseus, az Illyés palástyával egyszer illetvén a Jordán vizét, két-felé nem válék: azért másodszor-is illeté és akkor útat ada.
Nem azért hallasztya Isten a mit kérünk, hogy meg nem akarná adni; hanem, hogy buzgób imádságra gerjedgyünk; hogy az Isten ajándékát, mennél töb kérésekkel nyerjünk, annál inkáb böcsüllyük, őrizzük; hogy valamit jobbat vegyünk ő-tőlle.
Sokszor nem tudgyuk, micsoda hasznos nékünk; és ollyat kérünk, a mi ártalmúnkra és veszedelműnkre vólna. Egészséget, értéket, békeséget, tisztességet kívánunk-e? Talám azok-által örök veszedelemre jutnánk. Male ergo usurus eo quod vult accipere, Deo potius, miserante non accipit. Proinde, si hoc ab ipso petitur, unde homo laedatur exauditus; magis metuendum est, ne quod posset non dare propitius, det iratus. Propitius DEUS, cum male amamus, negat quod amamus; iratus autem dat amanti, quod male amat; azért, irgalmasság, ha nem adgya, harag, ha megengedi, a mit kívánunk, mikor láttya, hogy abból ártalmunk következik: mert a doktor-is, hogy az egésséget helyre állassa a beteg kivánságára a fülét bédugja. A sidók húst kérének a pusztában; királyt kérének Samuel-által: mind a két dologban kedveket tőlté Isten; de haragjában és a sidók büntetésére. Nem így bánik Isten azokkal, kiken könyörűl: hanem, a mint az atya kedves fiatskájának, ha kenyeret kér, örömest ád; de ha kést kér, megkoczantja körmét; és hogy magát meg ne sércse, kést nem ád kezébe. Mit mívele Jósef, az ő attyafiaival? Búzát kérének tőlle: ő pedig durius loqueba tur; dérrel dúrral keménységgel felele; mindazáltal nem csak azt a mit kértek, hanem annál többet ada nékik: mert a búzás sákokba tette a búza árrát-is. Ved eszedbe, mint bánék Isten Szent Pál-lal. Háromszor könyörge Szent Pál, és nagy buzgósággal könyörge, hogy testének esztenezésitűl megmenekednék. Meghalgatá Isten könyörgését: de nem azt adá, a mit kére, hanem annál jobbat: hogy az én hatalmas jó-vóltom és a te igaz tekélletességed inkább megtessék (ugy-mond), elégséges malasztot adok, mellyel meggyőzzed ezt az esztenezést.
NEGYEDSZER, és utólszor: az üdvösséges imdákozáshoz szükséges; hogy valamit kérünk, Christus nevében kérjük. Sok-képpen és mind igazán magyarázzák a Szent Doktorok, mi légyen a Christus nevében kérni. Először: azt mongyák; hogy, mint-ha Christus követ vólnának, ő képében és ő nevével kel az Atyátúl kérnünk, a mit meg karunk nyerni: miképpen olvassuk, hogy Jákob nevével kérének Jósef-tűl bocsánatot az ő báttyai. Ugyan-is nem mí, hanem Spiritu postulat pro nobis; a Christus lelke imádkozik mí-bennünk, mikor Istent Atyánknak kiáltyuk. Innen vagyon, hogy Isten a hívek könyörgését nem úgy böcsülli, mint magok szavát, hanem, a mint illik az böcsülleni, a kinek követségét viselik. Másodszor: Szent Ágoston írja hogy csak azt kérjük az Üdvözítő nevében, a mi üdvösségre viszen Quidquid aliud petitur: nihil petitur: non quia nulla omnino res est, sed qui in tantae rei comparatione, quidquid aliud concupiscitur, nihil est; valami ezen-kívül kérünk, semmi ehez-képest: azért, semmit kér, a ki mást kér. Az igaz könyörgés tehát nem a test indúlatiból és kivánságiból származik, hanem az Üdvözítőnek üdvösségre vezérlő izgatásából: és oly dolgokra terjed, mellyek üdvösségünkre szolgálnak. Harmadszor: azt kérjük igazán Christus nevében, a mit Christusért és az ő érdeme nagy-vóltáért kérünk. Az Ó Testamentomban, Dávid-ért, Ábrahám-ért és a töb régi Szent Atyákért, olvassuk, hogy Isten jól cselekedett maradékokkal: és a kik aítatosan imádkoztak, gyakran emlékeztették Istent Ábrahám-ra, Isaák-ra, Jákob-ra. Mintha azt mondották vólna: Uram, a te kedves szolgád Ábrahám maradéki vagyunk; azért ha a mí gonoszságunk haragra indít téged, Atyánk hívsége inditcson kegyelemre. Méltatlanok vagyunk, hogy meghalgas: de fordítcsad kegyes szemeidet a mí eleinkre; és azoknak tekélletes szolgálattyáért, mutasd mí-hozzánk-is kegyelmességedet. Az Új Testamentomban az Anyaszentegyház minden imádságit Christuson végezi: ő-érette, ő-általa kér mennyei áldásokat. A mí részünkrűl semmit egyebet nem említ, hanem gyarlóságot és fogyatkozást: csak Christust veti okúl, hogy megengedgyen nékűnk és megálgyon minket az Atya. Azért, minden imádságit azon végezi az Anyaszentegyház: Per Christum Dominum nostrum; a mí Urunk JÉSUS Christus-által. Mint-ha azt mondaná: Ur Isten, valamit kérünk, nem  mí érdemünkért, hanem Christusért, és Christus-általa enged nékünk. Ha Ábrahám-nak Isaák-nak, Dávid-nak hivségeért, sok jókkal látogattad szolgáidat: ne nézd a mí érdemetlen-vóltunkat: Respice in faciem Christi tui; tekícs a Christus JÉSUS-ra: Per ipsum offerimus Hostiam laudis, fructum labiorum; Ő-általa kűlcsük elődbe könyörgésünket: az ő érdeméből várjuk kegyelmességedet, mert tudgyuk, hogy nem-adatott más név az Ég-alat, mely-által üdvösséget nyerhessünk.
Meghallátok keresztyének, mely böcsülletes, szükséges, üdvösséges az imádkozás. Megtanúlátok, mint kel imádságtokat rendelni, ha azt akarjátok, hogy Isten-előt foganatos légyen. Nagy szükségünk vagyon az imádságra: mert annyi veszedelmek-, annyi esetek-alá vagyunk vettetve, menyi hajunk szála nincsen: számtalan az ellenség körűllünk, mely mindenkor taszigál a gonoszra és szent igyekezetünknek csalárd lábot vét, hogy megkedvetlenítcsen és megejcsen. Egyéb óltalmunk és segétségünk, az irígy ördögnek nyughatatlansági-ellen nincsen az Istennél. Egyéb mód nem adatott, mellyel Isten segítségét nyerhessük, hanem az imádság: Hoc solum habemus residui. A mi kegyelmes Istenünk pedig, oly irgalmas, hogy nem egy hétben egyszer, hanem minden üdőben, minden órában audienciát ád és eleibe bocsáttya könyörgésünket.
Az emberek, akár-mely nagy értékűk légyenek-is, annyiban megfogyatkoznak, a menyit másnak adnak: és annál kevesebb marad magoknak, mennél többet adnak egyebeknek. Innen vagyon, hogy kedvetlenek azokhoz, kik gyakran és sokat kérnek. De a nagy Isten, soha meg nem únatkozik a sok kérőkön: mivel az ő gazdagsága végetlen és el nem fogyhat: a mit másnak ád, attúl magát meg nem fosztya. Határozatlan irgalmassága-is: azért, Dat omnibus a ffluenter, et non improperat, mindeneknek bévségesen ád és senkit nem pirongat kérékenségekért; sőt, kér minket, hogy kérjünk valamit tőlle. Boldog Isten! mit mivelnének a világ kúldusi, ha utánnok járnának a világ gazdagi; és azon szorgalmaztatnák, hogy kérjenek valamit és megadatik? Vallyon, nem járnának-e mindenkor a gazdagok-után? nem esedeznének-e éjjel nappal? Sokszor üressen bocsáttyuk a szegényeket; sokszor kedvetlen tekíntettel, vagy kemény szókkal szomoríttyuk őket, még-is utánnunk futnak. Nékünk oly bév-kezű Urunk vagyon, hogy miképpen az ő Fia tellyességgel minden Vérét váltságunkért adta: úgy ő-maga, minden kincsét nékünk ígérte, csak kérjük tőlle. Szükségünk-is töbre, és nagyobra vagyon, hogy-sem a világi kúldúsoknak: mindazonáltal restek és késedelmesek vagyunk a kérésre.
Nem így, atyámfiai, nem így cselekedgyünk ennek-utánna. Látod-e, mely alázatosan kér téged a szegény; mely nagy tűréssel várakozik, vagy kapud-előt, vagy a szentegyház ajtaja-előt? Látod-e mint fút oda, a hol pénzt osztogatnak? Azt mivellyük mí-is. Ihon az egész világon, a keresztyénség ezekben a szent Rogaciók-ban egybe-fút és Isten-eleibe bocsáttya könyörgését. Kapcsollyuk-egybe könyörgésünket az egész keresztyénség imádkozásával; kiálcsuk az Istenünknek: Cum quibus, et nostras voces ut admitti jubeas, de-precamur: Uram, a te sok igaz szolgáid könyörgésével-eggyütt, sőt a te Szent Fiad könyörgésinek eggyességében, bocsásd az én sovány imádságomat-is színed-eleibe: és segícs reá, hogy e földön-éltemben, az imádkozást gyakorollyam, mellyet az örök bóldogságban szűnetlen és fáradhatatlan kel mívelnem. Amen.
FELEBARÁTUNK SZERETÉSÉRŰL
Igyenes egy-ügyűségben teremtette Isten az embert: ő pedig végetlen kérdésekbe elegyítette magát. Mert mihent amaz első kérdésbe bocsátkozott: miért hadta Isten, hogy egy fa gyümölcséből se egyenek? ottan, Verba plurima, multam in disputando habentia vanitatem, számtalan heábavaló kérdések támadtak, és, Mundus traditus est disputationibus, az egész világ kérdezésben és vetekedésben merűlt. Azért a bőlcsek közöt tudósbnak itéltetik, a ki töb új kérdéseket gondol. De jaj, ki sokan sokat tudakoznak a világi jókrúl és azok nyerésérűl? ki kevesen kérdezkednek arrúl, mint kel Meny-országba jutni? noha ennek a kérdésnek fejtéséből füg az üdvösség.
Mivel azért hasznosb tudakozás nem lehet, mint az üdvösség úttyárúl: sokszor és sokan terjesztették azt a kérdést Christus-eleibe: mint és hogy hogy juthassanak az örök életre? Egyszer, a mái Evangéliomban az írás-tudó, mászor egy fejedelem ember, az-után egy gazdag, ki ugyan Genuflexo, térden álva kérdette, mit cselekedgyék, hogy az örök életet elnyerje? Szent Pál-túl-is azon tudakozott a tömlöcz-tartó: mit kel mivelni, hogy üdvözűllyön?
Minden ember, Beatus esse vult, bóldog akar lenni. Azt-is próbálva tudta Salamon, hogy a világi jók senkit meg nem bóldogítnak. Mert soha tudománnyal és bőlcseséggel mindeneket megelőzött; ezüste oly béven vólt, mint a kő; istállójában negyven-ezer szekeres-lova, tizenkét-ezer hátas-lova vólt; asztalára minden-nap harmincz ökröt, száz ürűt vágtak, vadak, madarak és halak sokasága-nélkül; feleségi és ágyasi ezeren vóltak; és a mint maga írja, valamint elméje feltalált gondolattyával, valamire vágyódott kívánsága, mindenekben eleget tett magának; de utóllyára azt mongya, hogy hiuságnál és nyughatatlan búsulásnál egyebet nem talált a világ javaiban. Nem lévén tehát nyugodalmas bóldogság a világi dolgokban: méltán tudakozunk arrúl, mint juthatunk a tekélletes bóldogságba?
De ezt heában kérdezed a világ bőlcseitűl, kik nem-csak az istenek sokaságát harmincz-ezer számban foglalták, a mint Eusebius írja, hanem az ember fő javárúl és utolsó bóldogságárúl két-száz nyólczvan nyólcz külömböző vélekedésekre szakadtak; noha bizonyos, hogy ezek mind hamissak lehetnek, igaz pedig egynél töb nem lehet közzűllök. Azért ha ezektűl kérded a bóldogság úttyát, viszsza-vonó ellenkezésnél egyebet nem felelnek.
A Christus eljövetele után, Abundanter ministratur introitus in aternum regnum, bévségesen előnkbe adatott az örök bóldogság úttya de főképpen a mái Evangéliomban világos szókkal által-útat és rövid ösvényt mutat Christus; két szóban foglalván az üdvösség-nyerő eszközt, tudni-illik, hogy szeressük Istenünket és felebarátunkat.
Szóllottunk másut az isteni szeretet méltóságárúl, hasznárúl és gerjesztésének esztenirűl; a régi szentek óhajtását-is, mellyel a Christus jövetelét szorgalmaztatták, ez-előt feljegyzettük: azért a jelen-való órában Isten segítsége velem lévén, felebarátunk szeretésérűl lészen tanuságunk. És elsőben hogy ércsük, mire kötelez Isten, mikor azt parancsollya, hogy szeressük felebarátunkat: megmagyarázom, nem-csak ennek a parancsolatnak felséges méltóságát, hanem azt-is, miben ál és minémü cselekedeteket kiván az atyafi-szeretet. Másodszor, rövid sommában foglalom, mennyi sok serkentő okok izgatnak felebarátunk szeretésére. Imádom Istenemet, nyissa-fel lelki szemeinket, hogy ércsük kötelességünket, és szent akarattya-szerént gyökereztesse és nevellye bennünk az atyafi-szeretetet.
Nagy okkal írja Szent János, hogy nem új parancsolatot hirdet, mikor egy-más szeretésre kötelez, hanem Quod habuimus ab initio, a mit eleitűl-fogva hagyott Isten, azt jutattya eszünkbe. Mert a törvény kiadásban meg vólt hagyva, hogy senki felebaráttya-ellen idegenséget és szű-béli gyűlölséget ne visellyen, senki boszszút ne űzzön, senki meg ne emlékezzék bántódásárúl, hanem, Diliges amicum tuum, sicut teipsum, úgy szeresse ki-ki felebaráttyát, mint magát.
A kit a deákok proximus-nak, közel-valónak mondanak, a sidók azt oly szóval nevezik, mely, amicum et proximum, mind jó-akaró barátot, mind közel-valót jegyez. Azért a sidók csak barátságos jó-akarókrúl értették a szeretetrűl adatott parancsolatot, és (a mint Christus mongya) azt hirdették, hogy szeressük barátunkat, gyűlőllyük ellenségünket. Noha ezt Isten nem mondotta, sőt világos szókkal parancsolta, hogy, ha éhezik ellenségünk, enni adgyunk; ha marháját veszendőben láttyuk, kisegítcsük és kártúl óltalmazzuk gonosz-akarónkat.
Azért felebarátunk és közel-valók nevén nem csak szüléinket, vér-szerént való atyafiakat, jó-akaró barátokat, polgártársokat kel érteni, hanem valakik az emberi természetben hozzánk hasonlók; valakik azon Istentűl, azon sárból teremtettek; azon világon, azon ég-alat, azon nyavalyák-közöt élnek; valakik azon Christus Vérével megváltattak; azon hitre, keresztségre mennyei bóldogságra hívattak; azon Anyaszentegyházban, azon Christus tagjai lehetnek: mind azok, proximi, közel-valóink; testi és lelki, földi és mennyei jókban közösek velünk, és, mint mennyei Atyánktúl reánk szállott köz örökséggel, velünk egyaránt élhetnek, ha akarják. Mert a végre említi a samaritánus példáját, hogy abból megtanúllyuk, kicsoda a mi felebarátunk és mint kel felebarátunkal bánnunk. Oly idegenség volt a sidók- és samaritánusok-közöt, hogy egy edényből nem ettek, ittak; sőt szállást sem adtak Samáriá-ban a jerusalemi úton-járóknak; és a mint a Szent Irás mongya, a Samaria lakosi az igaz Istennel-eggyütt pogány bálványokat imádtak. Noha ily nagy idegenség vólt közöttök, mindaz-által azt mongya Christus, hogy az út-félen hagyatott és halálos sebek fájdalmival nyomorodott sidónak felebaráttya vólt a samaritánus, a ki idegen földön, úttyában, isméretlen és rútúl vagdaltatott embert, kit a maga nemzetségéből-való egyházi személyek vesztében hadtak, megszánt; maga dolgát félben hagyván érette, úttyából kitért; a tolvajos helyek félelmét hátra-vetvén, orvoslotta, a mint lehetett, borral és olajjal; maga gyalog szálván, barmára tette, szállásra vitte, ot gongyát viselte. Más nap úttya lévén, költő pénzt hagyott a gazdának, és kezes lett, hogy valamit azon-fellyűl kőlt a sebesre, megtéríti. Egy szóval: valamit édes atya gyermekével, valamit atyafi báttyával cselekedhetett illyen állapatban, azt tekélletesen megcselekedte a samaritánus.
Arra tanít tehát ez a példa, hogy ha a samaritánus a sidónak, az ellenség ellenségnek felebaráttya: nem kel sem atyafiságot és barátságot, sem isméretet és nemzetséget, sem állapatot és hívatalt nézni a felebarátságban, mert minden ember, proximus, közel-való mindennek, valaki ollyan ember, mint ő. És, mikor minnyájunknak azt parancsollya Christus, Fac et tu similiter, hogy mí-is eképpen cselekedgyünk: arra kötelez, hogy személyválogatás-nélkül minden szűkölködőt, még ellenséget-is felebarát-gyanánt segítcsünk. Mert noha gyűlölhettyük az ember gonoszságát; kívánhattyuk, hogy Isten a gonosz embert megzabolázza; hogy az ártatlanokat tőlle óltalmazza; hogy egyebek példájára és maga jobbúlására bűntetődgyék a gonosztévő: de magát az embert, bár Proximus nocens, ártalmas felebarátunk légyen-is, nem szabad gyűlölni, hanem mint azon Isten fiát, azon Ádám maradékát, tartozunk szeretni; mivel Isten személy-válogatás-nélkül minden közel-valóinkat parancsolta, hogy szeressük.
Ezt a parancsolatot böcsültetni akarván Isten, azt mongya, hogy valaki Meny-országba akar jutni, tudva légyen nálla, hogy más út arra nincsen, hanem hogy szeresse felebaráttyát, mint magát; és valaki ezt az útat elvéti, a mennyei bóldogságból kireked. Másut, Legem regalem,  a törvények-közöt királynak, az-az főbnak és méltóságosbnak nevezi a Szent Lélek az atyafi-szeretetrűl adott parancsolatot. Christus Urunk első és legnagyobb parancsolatnak mongya, hogy Istent szeressük, de utánna-veti: Secundum simile huic, hogy az atyafi-szeretés törvénye mindgyárt második és az elsőhöz hasonló, kötelezéssel, haszonnal, böcsűlettel és utolsó czéllyal. Az-is Isten szava, hogy az egész törvény tellyesítése ebben az egy dologban ál, hogy szeressük felebarátunkat, mint magunkat. Mert noha sok parancsolati vannak Istennek, de mind azok egybe-foglaltattak az atyafi-szeretésrűl adott törvényben.
Mint fő orvosok künnyen és hamar akarván a beteget gyógyítani, nem adnak sok orvosságot, hanem egy extractum-ban, egy quinta essentiá-ban sok-féle orvosságok erejét kivészik és egy kis italban csinállyák: úgy Isten a sok külömböző lelki betegségek-ellen rendelt parancsolatok velejét és erejét két rövid szóban foglalta: Diliges proximum, szeressed felebarátodat; és ha valaki ezt cselekeszi, bizonyoson kigyógyúl minden betegségéből és bátran mondhattya: Scimus, quoniam translati sumus, de morte ad vitam, quoniam diligimus gratres; tudom immár, hogy halálos betegségemből kigyógyúltam, mert szeretem atyámfiait.
Jó Recipe és egésséges orvosság, hogy, ne öly, ne lopj, hamissan ne esküdgyél; de egy oly orvosság vagyon az Isten patikájában, mely mind ezek hasznát és erejét magában foglallya, és valamit azok az Isten rendelésinek külömböző parancsolati végbevihetnek, azt egyedűl az atyafi-szeretet megszerzi. Mert ha igaz, hogy, Fater dictus, quod sit fere alter, más magunk az atyafi: valamely kárt magunknak nem cselekednénk, annak sem cselekszünk, a kit magunknak tartunk.
Végezetre, hogy ennek az atyafi-szeretetrűl adott parancsolatnak méltóságát nyilvábban értenők, világos szókkal olvassuk ez Evangéliomban hogy Diligere proximum, majus est omnibus holocaustis et sacrificus, nagyob és kedvesb Isten-előt mindenféle áldozatoknál az atyafi-szeretet. Erre-nézve parancsolta Christus, hogy ha az Oltár-előt lévén áldozatunk eszünkbe jut, hogy felebarátunkat megsértettük, hadgyuk ot az áldozatot és felkeresvén felebarátunkat, eléb megbékéllyünk vélle és azután áldozzunk. Mert Isten, Misericordiam vult, et non sacrificium, örömesben láttya, ha felebarátunkat segíttyük szeretetből, hogy-sem ha áldozatokat mutatunk az ő tiszteletire.
Keresztyények, állyunk-meg it és gondollyuk-meg, minémü kegyelmes jó-voltát és gond-viselő szeretetit mutatta Isten hozzánk, mikor az egész emberi nemzetnek parancsolatot adott, hogy szeresse felebaráttyát? Ah: ki kevesen tudgyák ezt megfontolni és böcsülleni? Ennek a parancsolatnak ereje az, hogy a széles világon valamennyi emberek vannak, mind azokat eggyenként, örökös decretom-mal és parancsolattal kötelezi Isten, hogy engemet, tégedet, mást akár-kit szeressenek, szükségemben segítcsenek, veszedelmemben óltalmazzanak, fogyatkozott állapatomat gyámolítcsák. Ennek-felette, hogy én-ellenem és te-ellened ne vétcsen senki, ne báncson, ne háborgasson senki, törvénytelen. Mind ezeket parancsollya Isten, mikor azt parancsollya, hogy felebarátunkat szeressük. És, Unicuique mandavit de proximo suo, nincs oly nyomorúlt szegény ember, kirűl Isten nem parancsolt a legnagyobb fejedelmeknek, hogy azt ne báncsák, hanem szeressék, segítcsék, óltalmazzák. Ezt pedig, a mivel ki-ki tartozik felebarátytyának, soha senki úgy meg nem fizetheti, hogy adósága fenn ne maradgyon, hanem akár-ki menyit adgyon, fenn-marad kötelessége és attúl, míg él, senki meg nem menekedhetik. A szegény nem tartozik alamisnát adni, a beteg nem tartozik bőjtölni, a vén ember nem köteles sok vigyázásra és nagy munkára, az egy-ügyű tudatlan nem tartozik másokat tanítani, de az atyafi-szeretetre mind szegény, bóldog, mind vén, ifju, mind túdós, tudatlan, egy-aránt köteles, halál-óráig fennmarad ez a kötelesség.
Ezért az Istennek szerelmes gond-viseléseért háláadók légyünk és gyakran meggondollyuk, mely méltó azt szeretünk, a ki megelőzött minket és nem elégedvén, hogy maga szeret, azt parancsolta minden embernek, hogy szeressen minket és a maga tiszteletinél kedvesben vészi, ha minket szeret felebarátunk.
Az atyafi-szeretet módgyát és cselekedetit Isten az Ó Törvényben kinyilatkoztatta és az Uj Törvényben megújítván, arra kötelezett, hogy Sicut te ipsum, mint mí-magunkat, úgy szeressük felebarátunkat. Azért azzal tartozunk, hogy, Intelligas, quae sunt proximi, ex te ipso; magunkba szállyunk, régulát és rendet magunkból vegyünk, mint kel felebarátunkal bánnunk, Quod ab alio oderis tibi fieri, alteri ne facias. Quod vultis, ut faciant vobis et vos facite illis, és a mit másoktúl nem örömest szenvedünk, másnak azt ne cselekedgyük, a mit kívánunk másoktúl, azt cselekedgyük véllek. Sommában az a kötelesség, hogy senkinek gonoszt ne kívánnyunk, kárral, boszszúval, gyalázattal senkit ne illessünk, életét, tisztességét, javait felebarátunknak óltalmazzuk, fogyatkozásit segítcsük, mikor kárunk- és veszedelmünk-nélkül segíthettyük.
Továb vetette határát és czéllyát az atyafi-szeretetnek Christus, mikor azt mondotta: Mandatum novum do vobis, ut diligatis invicem, sicut dilexi vos, hogy új parancsolatot ád, új sinórt vonszon, melyhez igazítcsuk felebarátunk szeretését. Szabad és böcsülletes, szüléinket, vér-szerént-való atyafiakat, hozzánk hasonló természetü embereket a vér és természet köz-vóltáért szeretni: illendő és tisztességes azokat-is hála-adással és böcsülettel szeretni, kiktűl jót vettünk: de ez testen és véren éppűlt jóakarat, nem új szeretet, mivel a természet oktalan-állatokba-is azt óltotta, hogy, Omne animal diligit sibi simile, minden barom magához hasonló barmot szeret; a pogányok-is szeretik azokat, kik vagy vérrel, vagy jó cselekedettel kötelezik őket.
A Christus parancsolattyával előnkbe-adatott új törvény abban ál, hogy úgy szeressük egy-mást, Sicut dilexit nos, a mint Christus szeretett minket. Ez a czél, melyre kel arányoznunk az a szeretetnek felséges magasságra, melyre kel igyekeznűnk. De ki tudná megérteni, ki győzné elő-számlálni a Christus szeretetinek méltóságát? Nékem úgy tetczik, hogy a Christus szerelmének számtalan felségi-közöt fő-képpen öt tulajdonságok vannak, mellyekben a mi atyafi-szeretetünk hasonlatossága kívántatik.
Első az, hogy Dilexit nos, minket szeretett, nem a mi javainkat, mellyekre néki szüksége nem vólt. Szent Pál azzal dicsekszik. Non quaero, quae vestra sunt, sed vos; hogy magokat keresi a Corintus-bélieket, nem, a miek vagyon. Christus sem szerette a mi értékünket, mert így a fogyatkozott-szegényeket nem szerette vólna. Nem szerette a mí bőlcsességünket és tudományunkat, mert így a tudatlanokat kirekesztette vólna szerelméből. Nem szerette szépségünket, méltóságos tísztünket, böcsülletes állapatunkat, mert így a sennyedékes rútak, az alávaló nyomorúltak az ő szeretetiben részesek nem lehettek vólna. Hanem, Dilexitnos, magunkat szeretett, kik szegények, tudatlanok, rútak, gyalázatosok vóltunk, hogy szegényekből gazdagok, tudatlanokból bőlcsek, ocsmányokból szépek, alacsony rendekből böcsülletesek lennénk.
Ebben kívánnya Christus, hogy kövessük őtet: és felebarátunkat, nem szerencséjét, nemességét, értékét, tudományát, szépségét, nyájasságát szeressük: mert a ki ezeket szereti, nem felebaráttyát, hanem magát szereti, magának vár segítséget, kedvet, gyönyörüséget, és mihent ezektűl megfosztatik, elolvad a szeretet. Ah! ki sokan megcsallyák magokat és atyafi-szeretetnek álítytyák, a mi csak világi kívánság? Valaki felebaráttyát szereti és nem az ő javait, egyenlő szűvel és fáradtsággal igyekezik a szolga-legént vagy kúldúst segéteni, mint a maga-viselő nagy urat vagy királyt: mert noha külömbség vagyon ezekben, a körül-álló értékben és tisztben, de magok természetiben, lelkek váltságában, bóldogságok dücsösségében semmivel nem nagyob a király akár-mely nyomorúltnál.
Másik, a Christus szeretésében az, hogy Prior dilexit nos, ő szeretett eléb minket. Sem érdemünk, sem méltóságunk nem vólt arra, hogy szeressen minket Christus, semmit bennünk nem talált szeretetre méltót, hanem ő megszeretvén minket irgalmason, méltóvá tett a maga szeretésére. Nem csak szeretetre-való jót nem talált bennünk, de sokat talált gyűlölségre méltót. Mert minnyájan eredendő bűnben születtünk és számtalan bűnök gonoszságival ocsmányítottuk lelkünket; ennek-felette jövendő háládatlanságunkat-is látta, mindaz-által, Cum adhuc inimici essemus, mikor ellenségi vóltunk akkor szeretett, akkor adta magát halálra érettünk. Ezt a szeretetet kívánnya Christus mitőllünk. Nem akarja, hogy csak azokat szeressük, a kik szeretnek, kedvünket keresik a javokban részeltetnek, hanem azt kívánnya, hogy ingyen szeressük azokat is, a kiktűl soha semmi jót nem vettünk, semmit nem reménlünk, sőt a kiktűl sok károkat és boszszúságokat szenvedtünk. Mert azt szeretni, a ki téged szeret, oly dolog, mellyet a pogányok-is gyakorolnak.
Harmadik a Christus szeretésében az, hogy tellyes oka hozzánk-való szeretetinek az ő Szent Attyának kedve-keresése. Okát adván, miért megyen halálra érettünk, így szóllott tanítványainak: azt akarom, hogy világ-előt nyilván légyen, hogy szeretem az Atyát és a mint parancsot, úgy cselekeszem, azért Surgite camus, kellyetek-fel, jer mennyünk a halálra. Im hallod, hogy Attyához-való szeretetbűl adta életét váltságunkért. Mikor a maga dücsöítését kívánta, azt sem magáért, hanem Attyához-való szerelemből kívánta: Clarifica Filium tuum, ut Filius clarificet te, Atyám (úgymond), azért böcsültes engem, hogy a te dücsösséged terjedgyen, mikor én-általam az emberek megismérnek téged és méltó szolgálattal tisztelnek.
Illyen szeretetet kíván a Christus tőllünk az új parancsolattal: Sicut dilexi vos; mert az atyafi-szeretet tekélletessége abban ál, hogy ember, maga hasznát és gyönyörűségét hátra-hagyván, Una eademque charitate, DEUM proximumque diligamus; sed DEUM, propter Deum; nos autem et proximum, propetr Deum, azon szeretettel, mellyel Isten maga jóvoltáért szereti, felebaráttyát Istenért szeresse, mint Isten fiát, mint Christus attya-fiát, mint Isten képét, hasonlatosságát, pecsétét, mint a mennyei bóldogság örökösét. A képet és pecsétet nem azért böcsüllyük, hogy aranyon vagy ezüstön vagyon; hanem, hogy a királyt ábrázza, annak nevét viseli és akarattyát erőssíti. Felebarátunkat sem azért kel szeretnünk, hogy nemes, gazdag, túdós, nyájas; hanem hogy Isten képe.
Tehát mikor közel-valónkal jót cselekszünk, azért cselekedgyük, mert felebarátunk java, Isten java; ki arrúl tudósított, hogy úgy vészi, mint magával tett jót, ha segíttyük felebarátunkat. Mikor jót kívánunk felebarátunknak, azért kívánnyuk, hogy Istennek tekélletesben szolgállyon és üdvössége nyerésében job alkalmatossága légyen, hogy mi-is Istenünket tisztelylyük engedelmességünkel, mivel ő parancsolta a szeretetet; így tellyesedik, a mit Szent János mondott: Si diligimus invicem, charitas Dei in nobis est; hogyha egy-mást szerettyük, Istent szerettyük.
Negyedik tulajdonsága a Christus szeretésének az, hogy természet-felet-való, lelki és mennyei jókat kiván és ád azoknak, a kiket szeret; Amare, est velle bonum, a szeretés nem egyéb, hanem jó-kivánás, azért csak azt szerettyük, akinek jót akarunk, és a jót-is, mellyet kívánunk, mert minden szeretésben jó kívánunk valakinek. És ha nem hiuságos a szeretet, nem elégszik azzal, hogy jót kíván, hanem jót cselekszik azzal, a kit szeret, mivel a szeretet, mit a tűz, rejtve nem maradhat; lángot vét és kimutattya magát. A Christus szeretése sem vólt hivalkodó és erőtlen, mert Pertransiit bene faciendo et sanando omnes opprissos a diabolo; szerén-szerte járt, keresve kereste a szűkülködőket és mindeneket megmentett az ördög rabságátúl. Valakit Christus szeret, annak azt kivánnya, és ha az emberi gyarlóság nem ellenzi, ajándékozza: hogy bűneiből felkellyen, világi kivánságoktúl üressedgyék, tekélletes erkőlcsökben gyarapodgyék, szent Életet visellyen: mennyei világosságok és vigasztalások bévségével gazdagodgyék. A mi nagyob, Animam posuit, életét letette, hogy üdvösségre vigye szerelmesit.
Hogy pedig hiveit édesdedben indítcsa a mennyei jókra, világi áldomásokkal-is látogattya őket, mert az egész Evangeliom folyása teli azzal, hogy Christus az éhezőket táplálta, a halottakat feltámasztotta, a betegek gyógyításában úgy nyughatatlankodott, hogy sokszor arra-való üdőt és ürességet sem talált, melyben eledellel vastagítaná fáradott testét. De valamit cselekedett, valamit szenvedett, mind arra czélozott. Ut sanctificaret, et exhiberet gloriosum; hogy lelki jókkal szentellye és örök dücsösségre vigye szerelmes fiait és tanítványit.
Ennek a szeretésnek követését parancsollya Christus: Hoc est praeceptum meum, ut diligatis invicem, sicut dilexi vos. Mert nem elég azt kivánni felebarátunknak, a mivel testi élete tápláltatik, óltalmaztatik, egésségben tartatik; nem elég világi tisztet és értéket szerezni néki, hogy alkalmatoson és kedvére éllyen: hanem elsőbe és fő-képpen lelki jókat kiván az igazi szeretet. Azt akarja, hogy felebaráttya bűneiből kitérjen, Istennel megbékéllyék, ezentúl éllyen, örök bóldogságra jusson. De azért nem oly sovány és fösvény az atyafi-szeretet, hogy szóval és hivalkodó kivánással megelégedvén, csak eléb mutasson; Ite calefacimini, saturamini, eredgyetek, egyetek, és melegedgyetek, hanem, Opere et veritate, valósággal és cselekedettel segíti szűkölködő attyafiát; noha mikor világi jókat kíván és ád, oly móddal és mértékkel kivánnya és osztogattya ezeket, a mennyire szükséges és hasznos a lelki jókra; a mennyire segítik és nem tartóztattyák a mennyei bóldogság elnyerését. Mert, Qui amat homines, amare debet, aut guia justi sunt, aut ut sint justi: sic enim et seipsum quisque amare debet, aut quia justus est, aut ut sit justus, azért kel szeretnünk felebarátunkat, hogy igaz, vagy azért, hogy igaz légyen.
Ötödik tulajdona Christus szeretésének az, hogy kegyes, irgalmas, nagy-tűrhető. Természetes mi-vólta az igaz szeretetnek az, hogy, Patiens est, omnia suffert, non irritatur, non aemulatur; sokat tűr békeségesen, haragra nem indúl, irigységet és egymásra-törést kirekeszt. Ezek a Christus életében leginkább tűndöklöttek. Bár ne szóllyunk arrúl, mely nagy szelídséggel ment a halálra és iszonyú szenvedésekre, nem zúgolódván, nem panaszolkodván, nem háborogván: csak az jusson eszünkbe, mit mivelt, mikor Samariá-ban szállást nem adának néki. Szent Jakab és Szent János, megháborodván embertelen gonoszságán a várasiaknak azt mondák: Uram, ha akarod szállítcsunk tüzet az égből és égessük-fel ezeket. Christus megfeddé őket: nem tudgyátok (úgy-mond) ki fiai vattok: Filius hominis non venit animas perdere, sed salvare; nem azért jöttem én, hogy valakit elveszessek, hanem hogy üdvözítcsem a lelkeket.
Ezt, a szeretetnek minden idegenség-, gyűlőlség, irígység-nélkül-való tisztaságát kívánnya Christus, hogy kövessük. Azért mi-képpen láttyuk, hogy az anyák és jámbor feleségek fiok- és urok-körűl főképpen betegségben, nagy kedvel és maradhatatlan tűréssel forgódnak: minden munkát, minden törődést és nyughatatlanságot elviselnek; ha zúgolódik, ha szitkozódik, ha kedvetlenkedik a beteg, azzal tűrhetetlenségre nem indúlnak, hanem szánakodásra: mert a szeretet minden tűrést édessé tészen: azon-képpen a hol igaz atyai-szeretet vagyon, künyűk a felebarátunk terhei; de a hol szeretet nincsen, akármely kis vétek-is halálos tűrhetetlenséget szerez. Dáxid-nak a Jerusálem leányi azt éneklék, hogy tízezert vágott le az ellenségben. A dícsíret hiuságos szél-szó; annál hiuságosb, ha aszszony dícsír, mert künnyen szóllanak és nem igen mélyen gondolkodnak az aszszonyok: ha pedig hadakozó dologrúl dícsír az aszszony, annál-is csekélyeb dícsírése, mert ahoz ő semmit nem ért. De mivel Saul nem szerette Dávidot, úgy tetczett néki, hogy ezzel a dícsírettel kivonták fejéből coronáját, és halálra itílte Dávidot érette. Ennél csudálatosb, a mit cselekedett Salamon: mikor édes annya kérte vólna, hogy Adonias-nak adgya feleségűl Abiságot: úgy megháborodék Salamon, mint-ha országából ki akarnák űzni; és mingyárt megöleté a báttyát Adoniast, ezért a kérésért; mert a hol szeretet nincsen, akár-mely kis dolog-is, szenvedhetetlen terh. Aman-nak halál vólt, hogy Mardochaeus a király házában ült; a sidóknak úgy tetczett, hogy az egész világ Christus-után tódúlt, mivel tizen-két halászt láttak utánna. Egy szóval: teli irígységgel, a kiben szeretet nincsen.
Az irígység ingyenesen ellenkezik az atyafi-szeretettel, és mint a moly vagy szúféreg, minden szépségét és erejét felbonttya a keresztyéni tekélletességnek. Azért mongya a Bőlcs, hogy az irígy, Non est particeps sapientiae, nem részes az isteni bőlcseségben, hanem ördögi erkőlcsben őltözik: mivel az ördög irígysége hozott minden veszedelmet a világra, és Omnis peccator invidus; minden bűnnek fészke vagyon, a hol irígység vagyon. Megöli lelkét az irígy ember: maga testét és velejét fogyattya, mivel annak nem árt, a kire irígykedik, magát pedig szomorúsággal emészti. Számlálván Szent Pál  a bűnöket mellyek kirekesztenek. Meny-országból, gyilkosság és bálványozás-mellé veti az irígységet.
Igazán írja Szent Tamás, hogy nem irígy, a ki bánnya másnak előmentit; ha csak azért bánnya, mert attúl tart, hogy gonoszúl élvén szerencséjével, magának veszedelmet, másoknak bút és gondot szerez. A ki így bánkódik, nem felebaráttya javán bánkódik, hanem azokon a galyibákon, mellyektűl nem ok nélkül retteg. Az sem irígy, a ki csak a maga fogyatkozásán bánkódik: látván, hogy nincsenek ő-benne azok a testi lelki jók, mellyek felebaráttyában találtatnak.
Az irígység tehát akkor vagyon, mikor valaki felebaráttya javát bánnya és azért szomorkodik, hogy eléri vagy megelőzi őtet jósággal vagy külső böcsülletes állapatokkal, mert maga kissebbségének és kárának tartya ha valaki nagyob vagy egyenlő hozzája.
Ennek a véteknek eggyik gyökere a kevélység és világi dücsösség-kívánás, úgy-mond Szent Pál. Mert a kik értékből és tisztekből emberi dícsíretet és csudálkozást keresnek, azok esnek irígységbe. Másik gyökere a bolondság. Mert azt akarná az irígy, hogy csak neki világoskodnék a nap, csak ő-reá terjedne az Isten irgalma. És eszébe nem vészi, a mit Keresztelő János mondott, mikor őtet Christus-ellen irígységre akarták indítani: hogy senki magának többet nem vehet, hanem a mit Isten ád. Azért kinek-kinek meg kel az ő mértékével elégedni. 
Kirekeszti azért a tekélletes szeretet az irígységet, sőt, Congaudet veritati, örűl felebaráttya javán és áldással mongya a mindeneknek: Frater noster es, crescas in millia; én atyámfia vagy, ezer ennyit nevekedgyél. A mit pedig illyen jó akarattal kedvel felebaráttyában, azt magáévá tészi: Nostra sunt, quae amamus in aliis, et amantium fiunt, quaecunque amantur in nobis. Mert ha egyebek bűnét és bűntetését magáévá tészi, a ki javallya, mivel Isten hajlandób a jutalmazásra, hogy-sem a bűntetés-re; bizonyos, hogy a mely jóságot másban javallunk, annak érdemét és jutalmát miénké tészük. És ha a világi szeretet azt cselekedheti, a mit Josafát mondott Jóram-nak: Qui meus est, tuus est, equi mei, equi tui; tiéd, a mi enyim: sokkal inkáb a mennyei igaz szeretet miénké tészi annak javait, akiket szeretünk.
Meghallátok nem-csak kötelezését és méltóságát az atyafi-szeretetnek, hanem azt-is, minémű cselekedeteket kíván Christus ennek tekélletességére. Lássuk immár, mely sok és nagy okok indítnak az atyafi-szeretésre. És mivel vége nem lenne, ha eggyenként elő-számlálnók azokat a fontos okokat, mellyek felebarátunk szeretésére izgatnak és gerjesztenek: rövideden csak háromrúl emlékezem.
ELSŐ esztenünk felebarátunk szeretésére az, hogy a mint hallók, nem-csak sokszor és sok-képpen parancsolta Isten az atyafi-szeretetet, hanem ennek nagy jutalmit mutogatta: nagy bűntetésekkel fenyegette, a kik ettűl üressek.
Legtekintetesb és üdvösségesb haszna az atyafi-szeretetnek az, hogy Isten kedvébe és szerelmébe külömben nem juthatunk, hanem ha atyánkfiát szerettyük. Azért, valaki felebaráttyát nem szereti, hazud, ha azt mongya, hogy Istent szereti; mert a láthatatlan Istent nem szeretheti, a ki nem szereti a szeme-előt forgó attyafiát. És valaki Istent szereti, bizonyos, hogy az Isten fiait-is szereti. Eggyütt jár tehát az Isten szeretetivel és hozzánk-való jó akarattyával felebarátunk szeretése, mivel úgy, és nem külömben lehetünk Isten kedvében, ha atyafi-szeretet lészen bennünk.
E mellett, okát adván Isten miért kel, Super omnia, ante omnia; mindenek-felet és mindenek-előt az atyafi-szeretetet gyakorolnunk, azt mongya: Charitas operit multitudinem peccatorum; hogy a bűnök sokaságát elóltya a szeretet. Universa delicta operit charitas; nem lehet annyi vétek, hogy a szeretet el ne fedezze; mivel Isten ígérte, hogy valaki felebaráttyát szereti, Translatus est de morte ad vitam, a bűnök halálából lelki életre vitetett és megbocsátva vannak bűnei; Quia dilexit multum, mert szeretet vagyon benne. Lehetetlen azért, hogy az atyafi-szeretettel eggyütt-maradgyon a halálos vétek: hanem, Si diligimus invicem, Deus in nobis manet; mihent felebarátunkat szerettyük, mingyárt belénk kőltözik Isten és kirekeszt minden bűnöket.
Igéretekkel-is édesít Isten a szeretetre, mikor egy ital hideg vízért, mellyet szeretetből adunk, Meny-országot igérte; mikor az utolsó itélet sentenciájá-ban, mellyel az igazakat jutalmazza, egyéb okát nem számlállya az üdvözítésnek, hanem az atyafi-szeretet cselekedetit, mivel azok hatalmason foganatosok üdvösségünkre.
Hogy a kik igéretekkel nem hajolnak, félelemmel lágyúllyanak, azt mongya Isten, hogy: Qui non diligit, manet in morte; qui odit fratrem, homicida est: non habet vitam aeternam, non est justus, non novit Deum; halálban vagyon, a ki felebaráttyát nem szereti, gyilkos, a ki gyűlöli: mind eggyik, mind másik örök bóldogságból kirekesztetik. Szörnyű ostor, rettenetes fenyíték ez, mivel kétszeresen halálra itíltetnek, a kik felebaráttyokat nem szeretik: e világon Istennek lelkek-elevenítő malasztyátúl megfosztatnak, a más világon Isten színe-látásából kirekesztetnek.
MÁSODIK dolog, mely minden kemény szíveket szeretetre indíthat, az, hogy a mely jó akaratot felebarátunkhoz mutatunk, Christus azt úgy vészi, mint-ha magával cselekednők. Úgy bánik Isten velünk, mint a gazdag áros, ki azt írja adóssának, hogy ezt a kéz-írást látván, adgyon elégséges kőltséget a czédula-mutatónak, és valamit ád, úgy bé-vészi adósságába, mint-ha magának adná. Minnyájan sok javait vettük Istenünknek, sokkal vagyunk adósok néki. De mivel ő, Nullus indiget,  nem szűkölködik javaink-nélkül, decrétomot adott, hogy felebarátainknak fizessük, a mivel néki tartozunk: és arra kötötte magát, hogy Quod uni ex fratribus meis minimis fecistis, mihi fecistis; valami jót cselekszünk legkissebb atyafival, ő-vélle cselekeszünk. Mert miképpen felebarátunk bántását Isten úgy vészi, mint-ha Pupillam oculi, szeme fényét sértegetnők, mint-ha magát háborgatnók: sőt maga adósságit künnyebben megengedte a gonosz szolgának, hogy-sem felebaráttya bolygatását: azon-képpen maga javának tartya, a mit felebarátunkal cselekeszünk. És azt akarja, hogy ne nézzük, ha érdemes javaink vételére felebarátunk, hanem azt gondollyuk, hogy ezzel és sokkal többel tartozunk Christusnak, a kinek adgyuk, valamit felebarátunknak nyújtunk.
Továb: hogy a Christus tanítványi az ördög csordáitúl az Isten fiai az ördög fattyaitúl kiismértessenek: jelt és bélyeget adott Isten, mely kimutattya fiait, juhait és tanítványit, mikor azt mondotta: In hoc cognoscent omnes quia discipuli mei estis, si dilectionem habueritis ad invicem; édes tanítványim, noha csudákat cselekesztek, noha mennyei bőlcsességgel tellyesek lésztek, de nem ezek a bélyegek, mellyekből megismértettek, hogy én tanítványim vattok: hanem csak az, hogy egymást szeretitek. In hoc manifesti sunt filii Dei, et filii diaboli: non est ex Deo, qui non diligit fratrem; abban külömböznek az Isten és ördög fiai, hogy a ki attyafiát nem szereti, nem Istentűl-való. Mert miképpen a keresztyénség sengéjében egy szívök és lelkek vólta a híveknek, úgy a töb igazakon tellyesedett, a mit Christus buzgó szűvel kért Szent Attyátúl, és egy akarat vagyon bennek.
Ha azért Christus tanítványi, fiai és örökösi akarunk lenni, szeressük felebarátunkat. És mikor az ördög haragra indít, vagy arra izgat, hogy kíméllyük javainkat felebarátunk szükségében: jusson eszűnkbe, hogy Christusra haragszunk, ha felebarátunkra haragszunk; meggondollyuk, mely gyalázatos háladatlanság, ha kíméllyük Christustúl javainkat, ki mítőllünk Vérét nem kíméllette.
HARMADIK dolog, mellyel felebarátunk szeretésére hatalmason vonatik akaratunk, az, a mivel Malachias serkegette a sidókat egy-más szeretésre. Azt mongya azért a Próféta: vallyon nem minnyájan egy első Atyátúl származtatok-e? Vallyon nem azon Isten teremtett-é fejenként titeket? Quare ergo despicit unusquisque fratrem suum vilans pactum patrum? Miért útállya tehát valaki attyafiát? miért bontya-fel a vér kötelességét, az atyák szövetségét? Minden királyok; császárok azt mondhattyák, a mit Salamon: Sum homo, similis omnibus; ex genere illius qui prior factus est; hasonló ember vagyok mindenekhez; nemzetségemből, vér-szerént atyám-fiai, valakik azon-egy első atyátúl származtak.
Ennek-felette egy lelki és mennyei Atyánk vagyon, ki az égben lakik: Unus est Pater vester, vos autem omnes fratres estis; mi pedig minnyájan atyafiak vagyunk; Nati Dei, Isten szülötti vagyunk; Fratres Christi; Christus attyafiai vagyunk. Illyen hatalmas Úr fiával, a Júda neméből származott győzhetetlen Oroszlány attyafiával ki mér gyűlölködni? Ki nem szeretné, a kit Isten úgy szeretett, hogy fiává fogadta; a kit Christus annyira böcsüllött, hogy atyafiságába bocsátotta, Szent Vérével megváltotta, mennyei királyság bóldogságára rendelte? Si Deus dilexit nos, et nos debemus alterutrum diligere; a kit Isten méltónak itílt szeretésére, miért nem kel azt szeretnünk? A kinek szerelmes fia vagy kedves attyafia vagyon, gondollya meg, mint tetczenék, ha fiát vagy attyafiát tapodná, gyalázná valaki szeme előt? és eszébe jusson, hogy oly szemmel és szűvel nézi az Isten, a ki bántogattya felebaráttyát: Quasi, qui victimat filium in conspectu patris; mint nézi az atya, mikor fiát mészárolná előtte.
VÉGEZETRE: minek-utánna Christus minket megvett Szent Vérével és a Keresztség-által magába őltött, minnyájan Christus tagjai vagyunk: Estis corpus Christi, membra de membro: Corpus ejus, de carne ejus, et de ossibus ejus: az ő Testéből és nemzetségéből vagyunk: egy másnak Invicem membra, tagjai vagyunk. Ha Christus tagja minden felebarátunk: tehát úgy böcsüllyük őtet, mint Christus tagját; úgy kerüllyük, hogy meg ne sércsük, mint távoztatnók a Christus Teste sérelmét. Ha mi tagunk minden felebarátunk: tehát, mivel senki maga testét nem gyűlöli, hanem óltalmazza, szeressük és segítcsük felebarátunkat. Nézd, az ember testében menyi külömböző tagok vannak? ki felsőb, ki alsób; ki nagyob, ki kisseb; eggyik sem itíli másikát haszontalannak, mert minden tag minden tagnak szükséges: mindenik segíti a másikát. A szem a lábnak lát, hogy járhasson; a láb a kéznek fárad, hogy munkára mehessen; a gyomor minden tagoknak főz. Azért eggyik rész a másikat segíti, fájdalmit érzi, nyavalyáit orvosollya. Ha megsérszik a láb, a nyelv kiált, a szem megnézi, a kéz kivonnya a tövisset. Illyen szeretetet és segítséget kíván Szent Pál felebarátunkhoz. Christus sem akarja, hogy senki csak magának földi vagy mennyei jókat kérjen Istentűl, hanem egyenlő-képpen a töb szűkölködő tagoknak; nem akarja, hogy a minden-napi könyörgésben azt mongyuk: én Atyám, adgy nékem kenyeret, bocsásd-meg bűneimet: hanem a mi jót kérünk, azt akarja, hogy közönségesen minden tagoknak kérjük, hogy így, Participes simus omnium timentium Deum, minden tagnak haszna légyen minden jókban, és Unusquisque auxilietur fratri suo, eggyik kéz másikat mossa, eggyik tag másikat segítcse. Mert, Glutino bonum est, a szeretettel jól  egybeenyveztetnek a külömböző tagok, erőssödnek a gyenge részek; mivel igazán mondotta és az egybe-kötött nyólczvan nyilak példájával ismértette Scylúrus király, hogy a hol eggyesség vagyon az atyafiak-közöt, senki véllek nem bír: szakadozva mindeniket eggyenként megronthatni.
Mind ezeket értvén, keresztyének: szeressük egy-mást, mint Isten fiait, mint Christus attyafiait, mint magunk saját tagjait: Honore invicem praeveniamus; abban légyen versengés közöttünk, ki győzheti-meg felebaráttyát böcsülléssel, segítséggel. És, Subjecti invicem, Superiores arbitremur invicem; ki-ki közzűlünk felebaráttyát magánál Isten-előt kedvesbnek itílvén, egy-másnak engedgyünk, egy-más terhét visellyük, egy-más javát keressük, hogy az atyafi-szeretőknek ígért bóldogságot elnyerhessük. Melyre segítcsen az Atya, Fiú, Szent Lélek Isten. Ámen.

AZ HALÁLRÚL
Két erős kötele vagyon Istennek, mellyel akaratunkat magához vonsza és engedelmességére hódoltattya: eggyik irgalmasság, kegyelem, szeretet kötele, mellyel lágyan és gyengéden édesgetvén, magához vonsza szívünket; másik igazság, fenyíték, bosszú-álló ostorozás vasláncza és belíncse, mellyel az ellene-rúgóldozókat engedelmességére téríti. Azért mongya Oseás-által: In funiculis Adam traham illos, in vinculis Charitatis; hogy mind a szám-kivetett Ádám istrángival, mind a szeretet gyenge kötelékével vonsza magához az embereket. A szeretet kötelét Isten ő-maga fonta, kötötte, hozzánk-való sok jótéteményivel és kivált-képpen szerelmes Fia váltságával. Mert miképpen Isten semmivel nyilvábban nem ismértette hozzánk szerelmét, mint Szent Fia szenvedésével: azonképpen semmivel inkáb nem gerjed szívünk az isteni szolgálatra és szerelemre, mint a mí kegyes Üdvözítőnk kínnyainak emlékezetivel. Az Ádám istrángi fonalát Éva anyánk fonta, mivel ő-tőlle vólt eredete a bűnnek; Ádám atyánk pedig az ördög mesterkedése- és segítsége-által kötél-verő vólt; mert a halál és minden nyomoruság kötelét nyakunkba rántotta. Nem Isten a bűn és halál oka, hanem az ördög irígységéből jött a halál e világra. Egy ember-által jött a bűn, és a bűnből áradott a halál minnyájunkra, mivel, Stipendia peccati mors; a bűn sóldgya halál.
Úgy vagyon, a szeretet kötele magában erőssebb, hogy a fiak szivét kegyes Attyokhoz kötelezze; de mivel a bűn-által szolgává lett az ember, még pedig kegyetlen urak: bűn és ördög szolgájává, innen vagyon, hogy a szolgai erkőlcs belé-avott és inkább félelemtűl, hogy-sem szeretettűl viseltetik. Ez az oka, hogy sokszor az Ádám kötele, a szomorú halál emlékezete foganatosb akaratunknak bűnöktűl elfogására és jóban erőssítésére, úgy annyira, hogy a Bőlcs mondása-szerént, a ki nem-csak hébe-hóban, hanem minden cselekedetiben emlékezik utolsó kimúlásárúl, soha nem vétkezik. Annak-okáért a régi bőlcsek azt hirdették, hogy a tekélletes élet: halálrúl-való emlékezet. Moyses pedig abban helyhezteti az igaz bőlcsességet és okosságot, hogy jól elő-nézzünk és utolsó igyünket szemlélvén, gondot visellyünk halálunkra: Utinam saperent et intelligerent, ac novissima providerent! Mert ennek emlékezeti nem-csak a világi hiuságokat megútáltattya és felfuvalkodott kevélységünket megalázza, hanem, eszünkbe jutatván, hogy rövid az üdő, melyben kereshettyük az örök bóldogságot felébreszti és gerjeszti szívünket az isteni szolgálatok szorgalmatoskodására.
Mivel azért az Ádám kötele ily hatalmason tartya a jóban akaratunkat és a mái Evangeliom egy halottat ád előnkbe, hogy ennek példája maguk állapattyárúl gondolkodtasson: az Evangeliom folyását követvén, szóllok én-is a halálnak három tulajdonságárúl; tudni-illik: hogy azt semmi úton el nem kerülhettyük; hogy annak óráját nem tudhattyuk, és hogy annak rettegtető szörnyűségétűl külömben szabadosok nem lehetünk hanem-ha szent életet viselünk. Ezeket pedig nemcsak a végre hozom-elő hogy megtanúllyuk, minémű készülettel kel a halált várnunk, hanem, hogy ennek emlékezetivel, mint erős zabolával magunkat minden gonoszságtúl megtartóztassuk, a világ hízelkedését megútállyuk, akaratunkat Istenünk törvényéhez kötözzük és oly életet visellyünk, mely a halál félelmén győzedelmes lehessen. Figyelmetesek legyetek és a halál emlékezetit úgy olcsátok elmétekbe, hogy azt soha le ne tehessétek.
Salamon bőlcseséggel, Dávid szentséggel, Sámson erősséggel, Absolon szépséggel, Ábrahám engedelmességgel, Moyses szelídséggel, mind Isten-, mind világ-előt tekíletesek vóltak. A pogányok-közöt Pláto és Aristóteles elmés bőlcseséggel tűndöklöttek; Ciceró és Demosthénes ékesen-szólással egyebeket megelőztek; Hector és Hercules vitézek vóltak, Alexander és Julius győzedelmekkel a földet megtőltötték. Ezek és ezekhez hasonlók, minnyájan meghóltak. Sem bőlcseség és szentség, sem erő és szépség, sem kincs és gazdagság, sem uraság és birodalom, sem ifiúság és hatalom, senkit a halál nyilaitúl el nem rejthetett; fulákjátúl meg nem menthetett. Annak-okáért, akár-mely hoszszú-életü atyákrúl-is azt olvassunk: Et mortuus est, hogy végre meghóltak.
A mely halotrúl a mái Evangéliom emlékezik, idejének virágozó szépségében, ifiuságának erejében vólt; özvegy anyának eggyetlen-eggye vólt, nemzetes gazdag vólt, ezért találkoztak ennyi késérői. De sem idejének ifiusága, sem anyai gond-viselésnek szorgalmatoskodása, sem értéke és gazdagsága meg nem menthette a haláltúl.
És, hogy régi dolgokrúl ne szóllyunk, a kik ez-előt száz esztendővel, mit, száz esztendővel? Húsz vagy harmincz esztendővel ebben az országban tisztekkel és értékkel fénylettek, akik ebben a várasban laktak, ezeken az utzákon jártak, ezekben a házakban éltek, gazdagságokat győjtöttek, vígan ettek, ittak: minnyájan meghóltak. Valakik most it jelen vattok, rövid üdő forgásában eggyűl eggyig meghaltok, úgy hogy legfellyebb negyven, vagy talám csak harmincz esztendő-után, egy sem él közzűlletek, száz esztendő múlva pedig azt sem tudgyák az utánnunk-valók, ha vóltunk-e a világon. Sőt, a kik most ismérnek, hóltunk-után úgy emlékeznek róllunk (úgy-mond Szent Jób) mint álomban-látott dologrúl. A mely házakban most laktok, a mely szépséget most birtok, a mely tiszteket most viseltek, azok mind másokra szállanak, kik tí-róllatok annyit gondolkodnak, mennyit tí gondolkodtok azokrúl, kik ezeket a házakat éppítették és száz esztendő előt bírták, az-az csak neveteket sem tudgyák, és mint-ha soha nem éltetek vólna, feledékenségben lésztek.
Tehát, Statutum est omnibus hominibus semel mori, elvégezett másolhatatlan rendelés, hogy egyszer minnyájan meghallyunk. Testamentum hujus mundi, morte morietur; testamentomban hagyott örökségünk az, hogy meg kell halnunk. Erre-nézve a Szent Irás a halált oly útnak nevezi, mellyen földbe kel menni mindeneknek, valakik földből építtettek, Via universae Terrae.
A kik a halál képét leírták, formáját úgy rendelték, hogy abból megismértetnék minnyájunk állapattya. Szem-nélkül írván a halált, azt példázták, hogy a halál méltóságra nem néz, személy-válogatás-nélkül pápát, császárt, ifiat, vént, szegényt, bóldogot egy-aránt elviszen. Fül-nélkül írván, ismértették, hogy senki könyörgését, supplicálását, sirását, rivását, elő nem vészi, a bőlcsek okoskodásit, az ékesen-szóllók hitetésit, a prókátorok mesterséges fogásit fülébe nem ereszti, senki óhajtása, senki jajgatása, senki könyörgő vagy hízelkedő szava nem fog rajta. Mezítelen írván, jelentették, hogy semmi szépségen és gazdagságon nem kap, senki kincsét és ajándékát bé nem vészi. Végezetre, kezében egy nagy kaszát vágolan írván és mellé illyen mondást függesztvén, Nemini parco, senkinek nem kedvezek, arra mutattak, hogy valamint a kaszás a füvekben válogatást nem tészen hanem noha eggyik magasabb másiknál, eggyik szeb másiknál, de egy-aránt mind levágja, egy rakásba hánnya, úgy a halál nem nézi, hogy emez hatalmasb vagy gazdagb, szeb vagy ifiab, erősseb vagy bőlcseb, hanem egyenlő-képpen lekaszál, földhöz vér és oly egyarányúvá tészen mindeneket, hogy a hólt csontok-közöt megválogatható külömbsége nem marad az embereknek. Azért Statutum est, végzésből ment-ki, változhatatlan és múlhatatlan törvény, hogy egyszer minnyájan meghallyunk.
Szent Péter-tűl-fogva Nyólczadik Urbán pápáig, úgy tetczik, két-száz harminc-kilencz Pápa vólt. Ha meg nem feletkezem a számlálásban, Julius császár-túl Constantinus-ig negyven-kilencz császár vólt; Constantinus-túl Nagy Károly császárig harmincz-kilencz, Károly-túl Első Rodolfus-ig huszon-hat; Rodolfus-túl száz harmincz-egy császár vólt. Ezeket mind lekaszálta és halomba rakta a halál. Mert szinte ollyan minden világi felség és méltóság, mint a Nabuchodonozor képe, melynek noha feje arany, keze és mellye ezüst, hasa és tompora réz, ina pedig vas vólt, de lába-feje és talpa, mellyen állott romlandó cserép vólt, és egy kis kövecskével mindenestűl földhöz veretett.
Azért ha ennyi tudós, szent, hatalmas, gazdag, nemzetes, győzedelmes emberek meghóltak, méltán részegnek, az-az esztűl-fosztottnak nevezi Isaias, a ki azt álíttya, hogy csak egy szempillantásig frígye vagyon a halállal.
Nem-csak akkor halunk-meg, mikor életünk fottára jutunk, hanem Quotidie morimur, quotidie enim demitur aliqua pars vitae cum crescimus, vita decrescit. Infantiam amisimus post pueritiam: deinde adolescentiam. Quidquid transiit temporis, periit; valamíg élünk, naponként halúnk, nevekedésünkben fotton fogy életünk, elvesztettük, valami üdőnk elfolyt. Azért mondotta amaz okos aszszony Dávid-nak, hogy minnyájan meghalunk és mint a vizek, folyton folyunk. Erre-nézve ördögi csalárdságnak nevezi Szent Gergely, hogy ennek a mi folyó-vizünknek felső részét megfagylalván, azt tetteti, mint-ha nem folyna, mint-ha veszteg-állana: maga a vizek és jég-alat mind folynak. 
A halál nem egyéb, hanem életünk elfolyása és fogyása. Mivel azért a mí életünk mingyárt kezd fogyni, mihent születünk, bizonyos, hogy mingyárt halni kezdünk, mihent világra jövünk. Quidquid temporis vivitur, de spatio vivendi demitur, ut omnino nihil aliud sit tempus vitae, quam curcus ad mortem, in quo nemo vel paululum stare, vel aliquando tardius ire permittitur. Erre nézett Seneca, mikor a mí életünket folyó-órához hasonlította: Quemadmodum clepsydram non extremum stillicidium exhaurit, sed quidquid antea defluxit, sic ultima hora, qua esse desinimus, non sola mortem facit, sed consummat; tunc ad illam pervenimus, sed diu venimus: melyben folyton-folytt és a felső üvegből folyton-fogy a por, akkor végeződik az óra; mikor az utolsó por leesik, de az előt régen folyt. A mí életünk-is mindenkor fogy, a halálon végződik utolsó szem-pillantása. Azért nem jó számtartók, úgy-mond Szent Ágoston, a kik nevekedni mongyák esztendőnket, mikor továb hallad halálunk: Cum crescunt pueri, quasi accedunt illis dies. Ista est falsa computatio; crescentibus enim, decedunt potius quam accedunt. Mert azt kellene mondani, hogy mennél továb élünk, annál inkáb fogynak esztendeink. Mivel, Vitae principium, mortis exordium est: nec prius incipit augeri aetas nostra, quam minui; életünk kezdete halálunk eleje; és ottan fogyni kezd, mihent nevekedni kezd esztendőnk. Az üdő és a halál vetten-vészi részeit életünknek. Gyermekségünk elfogy, mikor ifiúságot érünk; ifiúságunk meghal, mikor ember-korra jutunk; megállapodott emberségünk véget ér és elolvad, mikor megvénhedünk; úgy, hogy, Quotidianus defectus corruptionis, non est aliud, quam quaedam prolixitas mortis; ez a mindennapi fogyás nem egyéb hoszszú halálnál; és mikor vége lészen egész életünknek vagy inkáb egész halálunknak, akkor szűnünk-meg a halástúl.
Vaj forogna gyakran elménkben, hogy meg kel halnúnk! bezzeg az lenne belőlle, a mit Epictétus említ: Mors ob oculos quotidie versetur; sic nihil unquam humile cogitabis; nec impense cupies quidquam; hogy ez az emlékezet akaratunk dölfösségét és emberi gyarlóságunk vétkes indúlatit künnyen megfojtaná; elszakasztaná vágyódásunkat a világi hiuságoktúl és semmihez felettéb nem ragaszkodván, minden állapatban mértékletességet követnénk.
Akarjátok-e érteni, mit tészen az, hogy meg kel halnunk? annyit tészen: hogy valamit bírunk, valamit reménlünk e földön, azt mind el kel hadnunk. Annyit tészen, hogy minden pompáktúl és gyönyörűségektűl, minden tisztektűl és méltóságoktúl, minden atyánk-fiaitúl és barátinktúl, minden jószágunktúl és gazdagságunktúl el kel szakadnunk. Annyit tészen, hogy a léleknek a testből ki kel menni, e világot el kel hadni, oly útra, oly országba kel lépni melyben az-előt nem vólt; és nem tudgya, ki lészen vezetője: angyal-e vagy ördög. Annyit tészen, hogy ez a test elsőben egésségtűl és erejétűl, az-után minden érzékenységtűl, minden világi édességektűl meg-fosztatik, föld-alá tétetik, férgektűl megemésztetik. Annyit tészen, hogy Isten itílőszéki-eleibe kel menni. Oda pedig sem szolgánk és barátunk, sem kincsünk és gazdagságunk nem késérhet, hanem Opera sequentur, csak cselekedetink jőnek utánnunk és azok érdeme-szerént vészük az örök jutalmat.
Ez a halál, mellyen által kel mennünk; ennek emlékezetit kel szívünkbe-óltanunk, ha szentűl akarunk élni. Tudta Ábrahám, mely hasznos a halál emlékezete; azért, mihent szarándoksága-után letelepedett, első örökséget, temető-helyet vásárlott: jelentvén, hogy első gondolattya halálrúl vólt, melynek emlékezetivel trággyázta az után-való vásárlásit. Az írás-tudók töb okok-közöt a végre mongyák, hogy Jósef parancsolva kötelezte maradékit, hogy tetemét kivigyék Egyiptom-ból, hogy a halálrúl emlékeztetné a sidókat. A régi rómaiak, mikor a farsangi jólakásokhoz akartak kezdeni, elsőben halottat temettek: Saturnalia incepturi romani, quibus convivia agitabantur, initio mortuis parentabant. Az Egyiptom lakosi minden lakodalmokban a vigaság-közöt hólt ember koponyáját és egyéb csontyait tükör-gyanánt az asztalra vitték: AEgyptii, in convivio inferre solent sceletum: hortanturque convivas, ut neminerint, se non ita multo post, tales fore; és eszekbe jutatták a vendégeknek, hogy kevés idő múlva ők-is illyenek lésznek. Mihent Christus Urunk Szent Pétert fő-pásztorságra választotta és juhait néki ajánlotta, legottan halálárúl emlékeztette. Innen vagyon eredete, hogy a mái napig, mihent pápát választanak, egy kis szöszt fellobantnak előtte, azt kiáltván: Pater Sancte, sic transit gloria mundi; Szentséges Atyánk, így múlik a világ dücsössége. Mikor a nap-keleti császárokat koronázták, egynehány-féle márvány-darabot vittek eleibe, hogy elválaszsza, mellyikből akar koporsót csináltatni. Ezzel intették, hogy e világi országért el ne veszesse a Meny-országot. Így vetettek zabolát a fejedelemségből származó kevélységnek; hogy miképpen a páva lebocsáttya kevélyen felemelt farka sátorát, megtekintvén lábát: úgy a királyi méltóságbúl serkedező dagályt megfojtották a halál emlékezetivel a királyokban. Mert a Szent Jób mondása-szerént, mivel a nagy fejedelmek vétkeit nem merik dorgálni az emberek: Ad sepulchra ducantur et in congerie mortuorum vigilent; a koporsó és halál emlékezetivel felnyílik szemek, hogy magokba szálván gondolkodgyanak jobbúlásokrúl. Bezzeg, ezt cselekedte Szent Dávid; mert azt írja, hogy, Ambulavit in medio umbrae mortis; a halál árnyéka közöt járt: az-az, oly közelnek álította halálát, mely közel a test az ő árnyékához. Ezt cselekedte ama hatalmas Ötödik Károly császár, ki eszébe vévén, hogy semmi úgy nem tartóztattya embert a bűnöktűl, mint a halál emlékezeti: sok esztendők forgásában, mindenkor egy fedett társzekérben magával hordozta koporsóját és mivel azt a szekeret legközelebb járatta magához, sokan azt itílték, hogy elrejtett drága kincseit hordoztatta rajta.
Ezzel, a halálnak szűnetlen emlékezetivel úgy meggyőzte magát Károly császár, úgy megútálta világi felségét, hogy császárságát és királyságit letévén, barátok-közzé, klastromban rekeszkedett; és világi gondoktúl üressedvén, halála napjáig az egy isteni szolgálatban foglalatoskodott, példájával erősítvén, hogy Facile contemnit omnia qui se semper cogitat esse moriturum; künnyen megútál mindent, a ki nem-csak néha, hanem mindenkor eszében forgattya, hogy meg kel halni. Ki kapott inkáb e világon, mint Alexander?  De mihent eszébe vevé, hogy meg kel halni: Divisit regnum suum; sok vér-húllatással keresett országit megútálá és szolgái-közzé osztá. Erre néze ama túdós ember, a ki egy száraz kaponya-alá azt írta: Hoc cogitanti vilescunt omnia; mindent semminek tart, a ki ezt gondollya. Mert miképpen Bóldisár királyt hamis vélekedéséből kimenté Dániel egy kis hamu-híntéssel; úgy az emberek künnyen eszekbe vészik, hogy a világ csak csalogattya és játzogattya őket, ha koporsó-porral meghíntik szívöket.
Tudgyátok-e keresztyének, mi az oka, hogy az emberek ily szabadoson, sőt feslettűl élnek? hogy a bűnökben ily bátran hevernek, büszhödnek? hogy minden elmélkedéseket és gondolattyokat csak a világi jókra függesztik? hogy úgy szorgalmatoskodnak, mint-ha soha meg nem kellene halni; úgy ragaszkodnak a csalárd világhoz, mint-ha it vólna maradandó lakások; oly bátorsággal vannak, mint-ha frígyek vólna a halállal? Ennek oka az: hogy Non posuisti haec super cor tuum, neque recordata es novissimi tui; az emberek elfelejtik halandóságokat. Ha a bűnben bátorsággal gázolnak; oka az, hogy halálokrúl nem gondolkodnak; Sordes ejus in pedibus ejus: non est recordata finis sui. Ha a kevélységtől elragadtatnak: oka az, mert, Non cogitant de morte sua, ideo tenuit eos superbia; elfeletkeznek halálokrúl; mert a por és hamu nem kevélykednek, ha meggondolná halandóságát. Ha sokan a világ gyönyörűségiben úsznak: oka az, hogy szemek-elől nem viselik halálokot. Mert, Vestis a tinea non atteritur, quae in funere; ha a moly meg nem sérti a ruhát, mely a hólt testen vólt: annak a léleknek sem árt a világ incselkedése, mely a halálrúl gyakran gondolkodik, sőt mint Damocles, megúnnya, mint a veszélyt, a világi csalogatásokat. Ha sokan felebaráttyokkal veszekednek és a világi jókon üstököt vonszanak: oka az, hogy halálokrúl nem gondolkodnak; mert miképpen a méhek, akár-mint viaskodgyanak, megcsendeszednek, mihent egy marok port vetnek közikbe; Pulveris exigui jactu compressa quiescunt: úgy mí-bennünk, porrá-létünk emlékezete, mególtana minden gyűlölséget. Ha a tűrhetetlenek semmit békével nem szenvednek: oka az, hogy testek rothadásárúl elfeletkeznek, mert ezt meggondolván, semmi kárral boszszúra nem indúlnának. Mint az Egyiptom lakosi, noha látták, hogy a sidók kőlcsön kért gazdagságokat elviszik, de egy szót sem szóllottak; mert akkor halottokat temetvén, azt kiáltották: Omnes moriemur, hogy előttök a halál.
Nem ok-nélkül nevezi zabolának a halál emlékezetit a Szent Irás, mikor azt mongya, hogy viszsza-vonatott Sennacherib, mint erős zabolával, az ő vitézi halálának látásával. Ádám-nak is ezen zabolát vetette szájába az Isten, és mind addig álhatatos vólt az engedelemben, míg az ördög el nem rontotta ezt a zabolát, ama szóval: Nequamquam moriemini; meg nem haltok. Nem-csak zabolája, hanem kormánya életünknek a halál emlékezete.
A ki hajóját jól akarja igazgatni, nem ál a csónak orrán, vagy közepin a kormánnyal; mert így hamar parthoz, vagy tőkéhez rontaná bárkáját: hanem a hajónak utolsó végére ál és onnan igazgattya folyását. Ha mí-is csak életünk eleit, az-az nemzetségünket vagy nemes vérünket nézzük; ha életünk közép folyását, ifiuságunkat, erőnket, értékes állapatunkat szemléllyük: veszedelmesen evezünk a test csónakában; hanem életünk utóllyát tekíncsük, az légyen kormányunk. És miképpen Szent Pál azt írja magárúl, hogy Quotidie morior, minden-nap meghal: mí-is minden-nap, ha nem töbször, egyszer, gondolkodásunkat nyújtóztassuk-ki magunkat egy koporsóban; úgy, a mint halálunk-után kinyújtóztatnak, elhervatt és változott szörnyű ábrázatban; megkékűlt rút szinben; az iszonyú férgek és úndok genyetségek-közöt. És mikor így kinyújtóztunk, szóllyunk e képpen magunknak: illyen állapatra kel jutnom; így kel e világtúl és minden javaimtúl elválnom; így kel mindenektűl elhagyatnom; ennek a rothadandó testnek e képpen kel büszhödni; azért mit kapok a rosz világon? miért kedvezek a büdös testnek? miért nem készülök oda, a hol örökké kel laknom? Maxima insania est in brevi vita, nunquam finiendos comparare dolores; nagyob bolondság nem lehet mint ha a rövid életben örök kínokat keresek.
Nem-csak meg kel halnunk, keresztyének; hanem hamar-való üdőn kel ennek lenni, mert a Szent Pál mondása-szerént, Tempus breve est, rövid az üdő, Breves dies hominis; megrövidűltek a mí napjaink, nem élünk most annyit, mint a régiek nyólcz-kilencz-száz esztendőkig. A mely bizonyos halálunk, oly bizonytalan annak ideje, órája, helye és módgya: betegségből-e, vagy hirtelen történetből; gyilkosunk gonoszságából-e, vagy egy tégla esetiből, egy fa dőlléséből, egy ház omlásából, egy hajó fordúlásból, egy híd romlásból; tűztűl-e vagy víztűl; ímettünk-e vagy aluvásunkban; jártunkban-e vagy játékunkban lészen halálunk, senki nem tudhattya. És a mint édes Üdvözítőnk mongya: Qua hora non putatis, Filius Hominis veniet; mikor ingyen sem gondollyuk, akkor szóllítnak-ki e világból. Incertum est, quo te loco mors exspectet: itaque in illam omni loco exspecta; nem tudod, úgy-mond Seneca, mely helyen vár téged a halál: azért te őtet mindenüt készen várjad: Omnem crede diem tibi diluxisse supremum: minden napot utolsó napodnak itíly.
Ezt a halál bizonytalanságát, a Szent Irás szép példákkal adgya előnkbe. Eggyüt azt mongya, hogy a halál úgy jár, mint a lopó: ki örömest étszaka, setétben kullog, reá leselkedik, mikor alusznak és vigyázatlan vannak az emberek; és akkor nagy leptében, zajgás-, csattogás-nélkül ballag, nem-is az ajtón, hanem ablakon, vagy egyéb rejtek helyen bújik-bé. Azért mikor a Szent Irás sok helyen lopóhoz hasonlíttya a halált, mikor azt mongya, hogy, Intrat per fenestras, ablakon bújik-bé: jelenti a halálnak véletlen-vóltát, bizonytalan óráját. Másut azt olvassuk, hogy a halál ollyan nékünk mint a horog a halnak, a tőr a madárnak. Ezzel taníttatunk, hogy a halált sokszor ot talállyuk, a hol nem álíttyuk, sőt a hol életet keresünk. Mikor a hal vígan úszkál a szép folyóvízben; mikor a madár gyönyörűséges szép ágakon röpdös és kedvesen énekel; azt állítván, hogy szép falattal bétőlti gyomrát, táplállya, sőt hizlallya hasát, akkor nyeli-el a horgot; akkor fojttya nyakára a tőrt: úgy az emberek a gyönyörűségek, tisztek, gazdagságok ágain bátorsággal vigadozván, véletlen esnek a halál tőrébe. Menyit ismértünk, kik vígan menek feküdni és halva találtattak? Menyin merűltek vízben? menyin égtek házban? menyin fuladtak-meg, kedves falatok torkán akadásával? menyin vesztek házomlásban; egy szúnyog-marásban: egy tő-lyukasztásban? A szent Jób fiai, mikor vígan lakoztak, akkor dőlt reájok a ház. Mikor Amnon az ő báttyával Absolon-nal kedvesen vendégeskedett; mikor Mifiboset, a Saul király fia, dellyest ágyában nyugodott, véletlenül megöletének. Holofernes, a szép Judit kívánságában, álmát halálához ragasztá. Egy szóval nincs száma azoknak, kik dob, trombita harsogással, virgyina-hegedű-szóval gyönyörködtetvén magokat, egy szem-pillantásban kiragadtattak az élők-közzűl és főld-alá nyomattak.
Ez az oka, hogy a Szent Irás a mí életünket párának, füstnek, tajtéknak, hamar elhervadó virágnak, árnyéknak, álomnak nevezi. Mert véletlen elmúlik és oly keveset tart, hogy az Isten Calendarioma-szerént senki egy egész napon nem él, mivel Isten-előt ezer esztendő csak egy nap. Senkit nem olvasunk pedig a régi nagy-életű emberek-közzűl-is, ki ezer esztendeig élt vólna. A mostaniak igen sokat élnek, Ut multum, centum anni, ha száz esztendőt, az-az egy napnak tized részét érik, mert közönségesen hetven vagy nyólcvan esztendő utolsó határa az igen hoszszú-életű embereknek. Ezek a kevés esztendők az örök élethez-képest ollyanok, mint egy csep víz a tengerben, egy fövenyecske a főld kerekségben.
Mivel azért ily gyarló és romlandó ily rövid és mulandó a mí életünk, nem hogy egy napot, de egy órát sem igérhetünk életünknek. Sőt minden órában azt mondhattyuk Szent Dávid- dal: Uno tantum gradu, ego et mors dividimur, csak egy lépés, csak egy garádics vagyon én-közöttem és a halál-közöt. Mert a bőlcs mondása-ként, Mors non tardat, nem késik és nem múlat, hanem jőtön-jő reánk a szomorú halál. Azért int Szent Jakab, hogy soha azt ne mongyuk, hogy hólnap ezt mívellyük, amoda megyünk, ot vásárlunk, Ignoratis quid crit in crastino; mert nem tudgyuk, mint lészen hólnapi állapatunk; hanem így szóllyatok, ugy-mond: ha élünk, ezt vagy amazt mivellyük, úgy, hogy minden dolgunkrúl há-val kel szóllanunk, nem tudván, mit hoz magával a következő nap.
Mondaná valaki: Isten igen kívánnya üdvösségünket, igen szereti lelkünket, mi az oka tehát, hogy el-rejtette és titkon tartotta magánál utolsó óránkat? Ha tudnók, mikor lenne kimúlásunk, szorgalmatoson hozzá készűlnénk, minden egyéb gongyainkat félretennők és így üdvösségünket bátorságosban megnyerhetnők.
Keresztyének, Istennek atyai kegyelmessége az-is, hogy halálunk óráját titkon tartya. Mert ezzel ébreszt és esztenez, hogy szentűl és jámborúl éllyünk, a bűnöktűl magunkat ójuk, és a mint Szent Hilarius szól, Dei ignoratio, intentam sollicitudinem suspensae exspectationis exigit; utólsó napunk bizonytalansága függőben-lévő várakozásunk szorgalmatoskodását kívánnya. Ha tudnók halálunk napját, bóldog Isten! mely nagy szabadságban, sőt mely nagy feslettségben élnénk? Most, noha nem tudgyuk óránkat, mindazáltal naprúl napra hallasztyuk jobbúlásunkat és bátran merűlünk minden bűnökbe; mit mivelnénk, ha bizonnyal tudnók, hogy még tíz esztendőt élünk? Vallyon találtatnék-e, a ki kilencz esztendejét világi gyönyörűségekben nem tőltené és ördögi szolgálatokban, az-az bűnökben nem foglalná? Semmivel azért nagyob okot nem adott vólna Isten a gonoszságra, mint, ha tudósított vólna hóltunk idejéről. Óránkat eltitkolván, Ita vivere hominem voluit, quasi altera die judicandum; azt akarta, hogy úgy éllyünk, mint-ha más nap megítéltetnénk, és a mint Szent Ágoston tanít, Cum diluculo surreximus, ne ad vesperam nos confidamus pervenire: et cum in lectulo membra deposuerimus, de lucis non confidamus adventu; mikor felkelünk, estvérűl bízonyost ne tarcsunk, mikor lefekszünk, virrattához ne bízzunk, hanem azt bizonnyal hidgyük hogy Qualem te invenerit DEUS cum vocat, talem pariter et judicat; úgy ítíletünk, a mint utolsó óránkon találtatunk; és ha készűletlen tapasztalnak, örökké elveszünk. Azért életünk bizonytalan vége erős eszten az istenes életre és üdvösség-keresésre. Erre-nézve Christus Urunk a halálnak bizonytalan órájából azt hozza-ki, hogy minnyájan vigyázzunk és mindenkor készen legyünk, mert nem tudgyuk napját és óráját, éjjel-é vagy nappal, estvére vagy hajnalban lészen kiszóllításunk.
De oh vakság! oh balgaság! noha ily bizonytalan az óra, melytűl füg az örök állapat, még-is ily feledékenyek és késedelmesek vagyunk az üdvösség dolgában! Ha it a várasban tíz vagy tizen-két embert halálra itíltek vólna és csak az órát várnák, mellyen a hóhértűl megöletnek, vallyon ezek mit mivelnének? mit gondolnának? miben foglalnák magokat? Talám koczka, kártya jádzásban? talám kaczagásban, trágárságban egy-más-közöt üstök-vonásban? Efféléket mind félre-tennének, hanem ha eszek vólna, keseredett szűvel, szomorú orczával, köny-húllató szemmel zökögő szókkal Istentűl bocsánatot kérvén, bűnöket megbánván, üdvösségekhez készűlnének. És ha valaki közzűlük jádzanék, dobzódnék, jószágért veszekednek, azt sült balgatagnak és esze-fordúltnak itílnők. Illyen a mí állapatunk, minnyájan, Tamquam morti destinati; halálra itíltettünk, a bizonytalan órát fejünkre várjuk. Mit mivellyünk tehát? Játzodgyunk-, kaczagjunk-, dobzódgyunk-e? gyűlölködgyünk és az árnyék-világon vonakodgyunk-e?  Oh esztelenség! oh gondatlanság, ha lelkünkre és üdvösségünkre nem vigyázunk, ha úgy nem élünk, mint-ha ma kellene meghalnunk! Bezzeg, ha eszűnkön járnánk, gyakran így kellene magunknak szóllanunk: ha ez éjjel meghóttam volna, jaj, mint lett vólna dolgom? Ha ezen órában meghalnék, micsoda állapatban találtatnám? Mint járna az én szegény lelkem, ha most kiszóllíttatnám? Vallyon nem mennék-e az örök kínra? Jaj, ki kevesen vannak, kik efféle gondolkodásokkal életek jobbítására izgattyák magukat!
Akarjátok-e tudni, honnan vagyon, hogy néha némellyek gondolkodnak a halálukrúl, de meg nem tellyesedik bennek a bőlcs mondása, hogy soha sem vétkezik, a ki utólsó állapattyárúl emlékezik? Oka az, hogy hosszú életet igérnek magoknak, a halált pedig messze-lévőnek álíttyák. Azért, mint a szem kicsinnek mutattya a mi távúl vagyon, úgy a mí szívünk semminek tartya a halált, míg meszszének tetczik. Mikor az ördög bűnre akar vinni, első, mestersége az, hogy a halál félelmét kivegye a szívünkből: Nequaquam móriemini; ifiu vagy, erős vagy, egésséges vagy, nem dobzódol, nem részegeskedel; mikor annak ideje, orvossággal segíted a természetet, azért még most meg nem halsz, meszsze még a te czélod, üdőd lészen ez-után-is a jóra. Tudgya jól az ördög, hogy senki nem hinné, ha igyenesen azt mondaná néki, hogy meg nem hal; azért ezzel senkit nem bíztat, hanem azt mongya, hogy meghal, de nem ez-idén, nem ebben a hólnapban, nem ezen a napon, és így minden esztendőt, hólnapot és napot felszabadítván a halál félelmétűl, halandóságát elfelejteti emberrel és halhatatlansággal bátoríttya szabados életre. De eszükbe kel ezt a csalárd ördög mesterségét vennünk és nem kel úgy gondolkodni a halálrúl, mint-ha távúl vólna. Ha vén vagy, előtted a koporsó; és azért hajol hátad görbesége a föld-felé, hogy temető-helyedet mindenkor szemléllyed; mivel a Szent Pál mondása-szerént: Quod senescit, prope interitum est; a ki megvénhedett, közel jár a halálhoz; és az ősz hajat a régi bőlcsek halál virágjának vagy zászlójának nevezték. Ha ifiú vagy, meggondold hogy töb bárányt visznek a mészárszékbe, hogy-sem juhot, és egy ötven esztendős mellett sok ezer ifiút vitetik a temető-helyre.
Azért minnyájan szállyunk magunkba és eszünkön járjunk; mert miképpen, In bello non licet bis peccare, a hadban egy vétek veszély, és elől nem kezdhetni: úgy a halálban kétszer nem vétkezhetünk. Statutum est semel mori; egyszer, nem többször halunk-meg. Azért orvosolhatatlan vétek, ha bűnben és Isten haragjában lészen halálunk; mert valamely-felé dől a levágott fa, örökké ot marad. Annak-okáért, Tota vita discendum est mori; tellyes életünkben elég dolgunk vagyon, ha meg akarjuk tanálni, mint hallyunk jól meg. Iificrates békeséges üdőben és bátorságos földön árkokkal és palánkokkal erősítette táborát és úgy tartotta rendben népét, mintha igen félelmes helyen vólna, a végre, hogy ha véletlen ellenség találná, ama bolond mentséggel ne élne. Non putaram, nem véltem; mentűl illendőbb, hogy a mí vitézkedésünk idejében mindenkor készen legyünk és szorgalmatossággal vigyázzunk magunkra, hogy valamikor jő, készen talállyon a halál, és az okos szűzekkel várjuk Urunk jövetelét, hogy menyegzős házába mehessünk.
Bőlcs Aristóteles mondása, hogy a halál rettenetesb minden félelmes dolgoknál. Azért, mikor Ezechias király hallotta vólna, hogy meg kel halni, keserves köny-hullatásokkal úsztatta beteg ágyát; mikor Saul hallotta volna, hogy más-nap meg kel halni, ottan elájula és a földre esék: mikor Bóldisár királynak tudtára adák kimúlását, a reszketés-miá nem csak ina lantolt, hanem térde egybe-veretett. Mert Mors peccatorum pessima, semmi nincs e világon veszedelmesb és rettenetesb, mint a bűnösök halála. Ennek sok és nagy okai vannak:
ELŐSZÖR: A halál oly testi gyötrelemmel megyen végbe, melynél nagyob a testhez nem fér. Nagy kínnal jöttünk e világra, noha nem magunk, hanem mint a viperák, anyánk kínnyával és sokszor halálával; de sokkal nagyob és magunk kínnyával megyünk-ki e világból. Minnyájan láttatok halálra vált embert; vettétek-e eszetekbe, mint változik hervadott színe, mint hidegűl és merevedik lába, mint kékűl keze, mint béesnek és a nagy kínok-miatt kifordúlnak szemei, mint vonódik és keményedik homloka, mint feketűl nyelve, mint röhög a mellye, mint vonagodik, menyit fohászkodik, mint serkedzenek köny-húllatási, mint folynak hideg izzadási, mint fárad a lélekzésben; egy-szóval, mint elváltozik, megrútíttatik minden tagja? Ezek a nagy változások szörnyű kínok jelenségi. És ha minden fájdalom abból származik, hogy a testnek természet-szerént-való állapattya megbontakozik és a benne-való nedvességek mértéke megváltozik; mivel soha semmi kín és fájdalom úgy meg nem bontogattya és el nem változtattya természetünk állapattyát, mint a halál, mely éppen és tellyességesen mivóltát elrontya és csak-nem tőkévé teszi: következik, hogy valamennyi kínokat, betegségeket és fájdalmakat szenvedett vagy szenvedhet a szegény gyarló test: mind azoknál nagyob és keservesb kínokat érez ember a halálban; úgy, hogy minden egyéb fájdalmak, akár sebből, akár köszvéntől, kólikátúl, kőtűl származzanak, csak előljárói és martaléki a halálnak. Mert a betegségek egy vagy két tagját, fogát, szemét, lábát, veséjét gyötrik embernek: de a halál minden kínokat magában kapcsol: minden tagjait és részeit a testnek felbontya és elváltoztattya. Annakokáért rettenetesb és fájdalmasb minden világi kínoknál a halál.
MÁSODSZOR: a földhöz és e világi jókhoz ragaszkodott ember lelkének kimagyarázhatatlan szorongatási és kínnyai vannak a halálban, mikor láttya, hogy el kel válni mindazoktúl, a miket szeretett, a miben gyönyörködött, a miben reménségét helyheztette; és a mint mezítelen jött ide, úgy kel innen kimenni. Ezt meggondolván a bőlcs, felkiált: Oh halál, mely keserű a te emlékezeted annak, ki békével vagyon gazdagságiban, kinek igyenes úttya vagyon mindenekben! Mert igazán írja Szent Gergely: Nunquam sine dolore amittitur, nisi quod sine amore possidetur; hogy a mit ember szeret, fájdalommal válik-el attúl. Azért a halálra vált ember eszébe vévén, hogy gazdagságát, kincsét, méltóságát, tisztit, örökségét, jószágát mint el kel hadni: keserves méreggé változnak akkor minden kedves gazdasági. Szeme-előt forog, hogy jó barátitúl és attyafiaitúl, kedves házasátúl és magzatitúl, sok szép nyájasságtúl és barátságos társalkodástúl, sőt az egész világtúl ugy meg kel válni, hogy soha ezekhez viszsza nem tér. Az-is elméjébe ütközik, hogy az ő teste, melynek gyengéltetésére mindenben kedvezett, oly szörnyűségre jut, hogy sem jó baráttya, sem kedves házasa, nem, hogy egy ágyban, de egy házban sem maradhat vélle: hanem főld-alá dugják és ot a férgektűl elszaggattatik, megposhad és rothad, úgy, hogy utálás-nélkül reá sem nézhetni. Oh mely szomorú és keserves kínokat szereznek efféle gondolatok a világhoz ragaszkodott ember szívében!
HARMADSZOR: rettenetesb gyötrelem vagyon a gonosz életű emberek halálában. Mert mint a gonosz-tévő, mikor a tömlöczben vagyon, mindenkor törődik, gyötrődik: de fő-képpen, a mely nap kivitetik a bírák-eleibe, iszonyú rettegésektűl szorongattatik és kínoztatik: úgy a bűnös ember, mikor az ajtón vagyon, hogy bírája-eleibe mennyen, szörnyű félelmektűl környékeztetik. Eszébe jút akkor és mint egy tűkörben, szeme-előt forog tellyes életének számlálhatatlan gonoszsága, szabados erkőlcse, feslett úndoksága. Furdallya és feddi lelkiisméreti, hogy az isteni szolgálatban ily restes, az üdvösségkeresésben íly késedelmes vólt és minden eszét, kedvét csak a múlandó világi roszságra fordította. Tellyes életében valami vétkekrűl penitencziát nem tartott, csoportban, sőt seregben rohannak elméjébe, mint Antiochus-nak, és szörnyű-képpen szorongattyák, mardossák szívét, mivel a halál esztene a bűn. Szent Jób és Szent Dávid, noha megöregedett állapattyok vétkeitűl nem annyira tartottak, de ifiuságok fogyatkozásit rettegéssel említették; és halálokhoz közelgetvén, attúl tartottak, hogy azokból ne következzék veszélyek.
Szent Isten! menyin kivánnának halálok óráján egy napot, egy órát azok-közzűl, mellyeket most játékkal, mulatsággal, hiusággal múlatnak, hogy abban Istennek kedvét kereshetnék? De sokan úgy járnak, mint ama szegény Chrysaorius, kirűl Szent Gergely azt írja, hogy a menyire gazdagsággal, annyira bévelkedett vétkekkel; és halála óráján látván az ördögöket, kik érette jöttek, izzadással, szörnyű hánkódással kiáltani kezdett: Inducias, vel usque mane; bárcsak virrattig, bárcsak virrattig hadgyatok békét. De nem lén helye esedezésének, hanem azon órában meghala, mert Qui paenitenti veniam spopondit, peccanti diem crastinum non promisit; noha Isten bocsánatot ígér a penitenczia-tartónak, de nem ígér hólnapot a vétkezőnek. Oh, mint átkozzák akkor a gonoszak magok balgaságát, hogy az imádkozásban, szentségek gyakorlásában, bévséges alamisnálkodásban és egyéb istenes szent életben nem foglalták magokat? Megnyílik akkor szemek, és megismérik, de későn, hogy hiuság és roszság e főldi szorgalmatoskodás; vakság és esztelenség a világi dolgokon-való kapdosás.
Mikor pedig a gonosz lelki-isméretü ember így őrlődik, gyötrődik magában, azt ne gondold, hogy az ördög aluszik, mert ha minden-kor kerűl, mint az ordító oroszlány, akkor legnagyobb dühösséggel rohan emberre, mikor láttya, hogy rövid ideje vagyon: és ha Isten meg nem zabolázza, sok hamis képezésekkel, rettenetes jelenésekkel, színes hazugságokkal úgy megháboríttya a gonoszságba merűlt ember értelmét, úgy elfordíttya akarattyát, hogy sok iszonyú rettentésivel kétségbe ejtheti; noha a szentéletű jámborokon nem ád Isten hatalmat a sátán-nak, hanem hatalmas erejével hátra-veri és megszégyeníti.
NEGYEDSZER: mind-ezeknél nehezeb dolog, mely a gonoszszakat kínozza az utolsó ütközetben: hogy mingyárt a halál-után nem prókátor és gond-viselő-által, hanem személy-szerént, Isten itílő-széki-eleibe kel menni számot kel adni tellyes életérűl, örök üdvösségnek, vagy kárhozatnak utolsó sentencziá-ját kel venni. Azért mongya Szent Gergely, hogy Non immerito anima tunc terretur, quando post pusillum hoc invenit, quod in aeternum mutare non potest, méltán retteg akkor a lélek, midőn láttya, hogy kevés vártatva ollyat talál, a miben örökké marad. Oh, mely szörnyű félelem ez! nem-csak azért, hogy utólsó és másolhatatlan a sentenczia, és senki ennek execuczió-ját, kiszolgáltatását nem ellenezheti, nem-csak azért, hogy oly dologrúl lészen sentenczia, melynél nagyobbrúl nem lehet; tudni-illik, örök boldogságrúl, vagy kárhozatrúl; de azért-is, hogy ily közel és szinte előtte lévén embernek a törvény órája, nem tudgya, ha nyeri-e vagy veszti? És noha lésznek, kik a bűnös testet elkésérik a sírhoz, de senki nem mégyen a bíró-eleibe a lélekkel, hanem elhagyatván minden segítségtűl, csak a jó és gonosz cselekedeti mennek véle: Opera illorum sequuntur illos. A sánta pedig, kit Szent János vádoló-nak nevez, jelen lészen, ki béadgya a szegény lelket, mint Zacharias-nál olvassuk. Egy szem-pillantásban vége lészen a törvénynek: bévádoltatik; megitíltetik; meg-sentencziáztatik a lélek; és haladék-nélkül, executio, igazság szolgáltatik. Azért, Ex hoc momento pendet aeternitas, ettűl a szem-pillantástúl függ az örökké-való állapat.
Illyen nagy kínokkal, ennyi keserves gyötrődésekkel, illyen rettegésekkel és szorongatásokkal tellyes azok halála, kik a halált készen nem várják, hanem csak a múlandó világhoz ragaszkodnak; testekre és nem üdvösségekre vigyáznak; gazdagság keresésben, nem istenes erkőlcsökben foglallyák életeket.
Azok pedig, akik igaz fontban vetik és hiuságnak tartyák a világot minden kincseivel, böcsülletivel és gyönyörüségivel; azok a kik it csak azért élnek, hogy az örök bóldogságban helyt szerezzenek és minden gondolattyokat arra fordíttyák, hogy Istennek kedveskedgyenek; azok is kik szívében meghólt a világ és elvált kívánságok attúl, a mivel a rosz világ tartóztattya az emberek kedvét: nem illyen rettegésekkel, nem efféle bajos gondolkodásokkal mennek a halálra, hanem víg és csendesz elmével várják halálokat; mert noha el nem kerűlhetik a halál nyilát: de, Non tangit illos tormentum morits, a halál kínnya meg sem illeti őket, hanem a mint Szent Bernárd írja, Mors bonorum optima: quia fit ibi, quies a labore; fit jucunditas de novitate; fit securitas de aeternitate; ezek halála job minden világi jónál, mert kezdete a nyugodalomnak, bátorsága az örök bóldogságnak.
Az Isten szolgái tudgyák, hogy az ő halálok elrontatik a bóldog feltámadással; azért úgy válnak-el a testtűl, mint az útra-menők a házoktúl. Tudgyák, hogy a világi élet tengeri habok hányása; és hogy, Nullus portus, nisi mors est, nincs a halálnál egyéb part, a hol megnyugodgyanak. Tudgyák, hogy e földön jövevények és szám-kivetésben vannak; tudgyák, hogy Mors porta est et principium verae vitae, a halál ajtaja és kezdete az örök életnek, azért minden kedvek és kincsek, minden atyafiságok ot vagyon, a hol örökké maradnak. It pedig úgy laknak, mint ma hólnap kiménő sellyérek, és eszekbe forgattyák, Non domum esse hoc corpus, sed hospitium, hogy nem házok, hanem szállások ez a test, sőt tömlöczök, melynek ajtaját halál nyittya-fel. Tudgyák, hogy it sok harczok és veszedelmek-közöt vitézkednek, sok munkás fáratságokkal lenyomatnak, sok kisértetekkel ostromoltatnak és a testnek súllyos terhével nehezíttetnek; azért nyereségnek tartyák, hogy a világ tőreiből szabadúlnak; hogy a test gyarlóságátúl megmenekednek; hogy az ördög ostrominak veszedelméből kivitetnek. És gyakran kiálttyák Szent Dávid-dal: ved-ki Uram ebből a fogságból lelkemet; jaj nékem, hogy ennyire hoszszabbodik bújdosásom. Oh, mely gyönyörűségesek, Uram a te hajlékid! ájulva kívánkozik te-hozzád az én lelkem. Mert, ha kedves a vitéz embernek a harcz-után-való diadalma; ha örvendetes a kereskedőnek fáratság után való nyeresége; ha gyönyörűséges az uton-járók haza-menése, az elfáratt munkások estveli nyugodalma, a tengeren hányatottak patrajutása: az igazaknak-is kedves, mikor De corpore mortis hujus, ettűl a halandó test szolgálattyátúl felszabadúlnak.
Az isten-félő szent emberek le nem vetkőznek az emberi gyarlóságból; azért vagyon ő-bennek-is a halál fúlánkjának érzékensége. De orvosságok-is vagyon, mellyel annak mérgét megfojtyák.
Ha a világi élet kívánsága akadoz elméjekben, ottan vagy azt felelik, a mit ama jámbor püspök mondott: Si aliquando, cur non modo? Ha ez után-is meg kel halnúnk, miért nem most? Ha halad-is egy-nehány nappal vagy órával, ugyan reá kel erre a mészár-székre mennünk. Bezzeg, ha üdő-vontatással megmenekedhetnénk a haláltúl, vólna valami, de a mire reá kel menni, mi haszna abban haladékot kívánni? A kit akasztani visznek, kevés öröme lehet abban, hogy üdő múlik míg meszszeb viszik; vagy hogy valamivel hoszszab és kevés-töb garádicsu a lajtorja, mellyen fel kel hágni. Minnyájan utban vagyunk, halálunk helyére menten megyünk; mennyit halad halálunk, annyit nevekedik rettegésünk. Meghóltak előttünk, valakik születtek; meghalnak utánnunk, valakik a világra jőnek; sem elsők, sem utólsók nem vagyunk a halál torkában, azért bolondság attól félni, a mit el nem kerűlhetsz. Job hamar által-menni és a félelemtűl megmenekedni, hogy-sem sokkáig rettegni és ugyan reá-menni.
Ha a világi jószágtúl nehezteli elválását a gyarló test, azt forgattyák elméjekben az igazak, a mit Szent Pál mondott: földi házunktúl megválván, tudgyuk, hogy Istentűl éppített lakó-helyünk vagyon Mennyekben. Nincs it maradandó várasunk, hanem e földön azért élünk, hogy örökös bóldog várast keressünk. Mivel azét ennek a várasnak kapuján most vagyunk, mikor a halált közel érezzük, nem kel hátramászni vagy a menetelen akadozni.
Ha a világi társaság vagy atyafiság forog a gyarlóság-előt, azt jutattya emlékezetibe az isten-félő ember, a mit Szent Lucius mondott halála óráján: A malis liberor, ad Deum Patrem optimum transeo; semmi jó nincs e világon, gyarló és fogyatkozott minden társaság, Istenhez mennyünk, minden jónak kút-fejéhez.
Ha a halál iszonyusága rettegést indít, meggondollya az istenes ember, hogy a halálban semmi nehezeb nincsen, mint annak félelme. Azért, Ex neccesitate facit virtutem, a mit kedve-ellen-is kellene szenvedni, Isten malasztyának segítségével megbátoríttya magát és azt mongya Szent Ambrus-sal: Mori non timeo, quia bonum Dominum habemus; Jó Uram vagyon, nem félek a haláltúl, mely az én Uram-eleibe viszen.
Ha a temetés szörnyűsége háborgattya elméjét, mingyárt azzal bátoríttya magát a jámbor ember, a mivel Szent Ignátius: Frumentum Christi sum. Christus búzája vagyok; ha a Christus mezejébe, a földbe nem tétetem, nem gyümőlcsözöm.
Ha az itílet félelme rettegteti, úgy szól lelkének, mint Szent Hilárion: Egredere, quid times anima mea? quid dubitas? Septuaginta prope annis servisti Christo et mortem times? Mit félsz, mit rettegsz lelkem? Meny ki, ennyi esztendeig szolgáltúl Istenednek és nem mersz eleibe-menni?
Ha a Sátán kísérti és ostromollya, nem jár úgy, mint az istentelenek, kikrűl Szent Jób azt írja, hogy Conterentur in porta, mikor a kapun lésznek, ot romolnak meg; hanem, Non confundetur, cum loquetur inimicis suis in porta; esze nem vész, mikor a halál ajtaján szóllani kel ellenségivel, sőt nagy bátran, Szent Márton-nal azt mongya a sátán-nak: Quid hic adstas cruenta bestia? nihil in me funeste reperies; mit sugorgasz it, vér-szopó bestia? semmit énbennem nem találsz néked valót.
Egy szóval, az a külömbség az igazak- és a gonoszak halálában, hogy a gonosz, In malitia expellitur impius, sperat justus in morte sua; kedve ellen, erő-szakkal taszíttatik-ki e világból, az igaz ember pedig bátorsággal, vígasztaló reménséggel várja utólsó óráját. A gonoszoknak, Amara est memoria mortis, keserves a halál emlékezete, az igazaknak, Bonum est judicium mortis, kedves, mikor közel érzik halálokat és vígan ama Sóltárt éneklik: Laetatus sum in his, quae dicra sunt mihi. örvendezek, mikor hallom, hogy Isten házába mégyek. Mikor a tiszta-életű jámbor aszszony ura távúl vagyon, szomorú és bánkódva óhajtya annak viszsza-térését; ha hallya hogy jő, felugrik, vígad, helyét sem talállya örömében; a csintalan aszszony pedig akkor tapsol, mikor ura meszsze vagyon; elhűl és reszket, mikor jövetelét hallya. Igy az igazak vígak, mikor a jó halál-által Urokhoz mennek, a gonosz szolgák pedig reszketnek, mert Timenti Dominum, bene erit in extremis; jól vagyon dolgok az isten-félőknek, mikor halál-által a földrűl Menyekbe mennek, és úgy mennek, hogy, Non tangit illos tormentum mortis, a halál kínnya csak meg sem illeti őket.
Minnyájan kivánnyák az Isten-félő halálát és óhajtyák Balaám-mal, Moriatur anima mea morte justorum, hogy az igazak halálában részek legyen, de arrúl nem gondolkodnak, hogy az igazak erkőlcsét kövessék életekben. Minnyájan örömest úgy múlnának-ki a világból mint Lázár, csak úgy élhetnének, mint a gazdag. De nem így jár ez: az igazak halálában csak azoknak vagyon részek, kik az igazak erkölcsét követik, mert valamely bizonyos, hogy gonoszúl meg nem hal, a ki jámborúl él, oly bizonyos, hogy ritkán végezi jól életét, a ki haláig vontattya gonoszságát. A Szent Irásban csak egy latrot olvasunk (úgy-mond Szent Bernárd), ki halála óráján megtért és üdvözűlt, mivel, Sera paenitentia, raro vera, az utolsó órára halasztott penitenczia ritkán igazi penitenczia. És ha Alexander kiíratta hadából, a ki akkor igazgatta kopiáját, mikor ütközni kellett, Isten-is méltán megveti, a ki gonoszságát akkor akarja elhadni, mikor elhadta őtet a latorság.
Azért keresztyének ne halaszszuk, hólnapra jobbúlásunkat. Eszűnkben forgassuk, a mit Szent Ágoston sok helyen, de igen tekintetes szókkal előnkbe adott: Forte respondes; cras, cras. O vox corvina! Corvus non redit ad arcam, columba redit. Si tunc vis paenitentiam agere, quando peccare non potes, peccata te dimiserunt, non tu illa. Satis alienus est a fide, qui ad agendam paenitentiam, tempus senectutis exspectat. Quamdin cras? Ignoras, quod est ultimum cras. Non quaerit Deus dilationem in voce corvina, sed confessionem in gemitu columbino. Esto semper paratus, indulgentiam, correctionis promisit Deus; crastinum diem quis promisit? Mindenkor készen légy, mert ígérte Isten, hogy bocsánatot nyér, a ki életét megjobbíttya; de a hólnapot senkinek nem ígérte. Holló szava a cras, cras; de eszedbe jusson, hogy a holló kirekedett a Noë bárkájából és a siránkozó galamb bevétetett.
De ideje, hogy elvégezzük tanításunkat. Sommája a dolognak az, hogy, ha jól akarunk meghalni, jól éllyünk. És tellyes életünk rendelésében két kormányt tarcsunk; eggyik: hogy úgy éllyünk, a mint halálunk óráján akarnónk, hogy éltünk vólna. Ha most meg kellene halnod: mint akarnád, hogy viselted vólna magadat, rendelted vólna életedet; és azt cseleked most, a mit akkor haszontalanúl fogsz kívánni. Másik: hogy nem tudván utolsó óránkat, úgy éllyünk minden órában, mint-ha akkor kellene meghalnunk. Azért gyakran magunkba szállyunk és meggondollyuk, micsoda furdalná és nehezítené lelkiisméretünket, ha ezen órában meg kellene halnunk. És, ha oly fogyatkozást érezünk, mellyet nem akarnók, hogy a halál bennünk tapasztalna, késedelem-nélkül mingyárt kifesellyünk abból, mert Szent Ágoston mondása-szerént, In quibus actibus quisque inventus fuerit, in eisdem judicabitur, quando anima exterit de corpore; a miben találtatunk halálunk óráján, abban itíltetünk. Azért nem bátorságos, sőt nem szabad, oly állapatban lennünk egy szem-pillantásig-is, melyben nem akarnánk meghalni. Ha így, élünk: a halál nékünk üdvösségünk úttya és kapuja lészen. Kit engedgyen az Atya, Fiú, Szent Lélek minnyájunknak. Mongyátok minnyájan: Amen, Amen, Amen.

MINT KEL A KERESZTYÉN LEÁNYT NEVELNI
Keserves panaszkodással említik sokszor a Proféták, mely kegyetlen és emberi szelídséggel ellenkező szolgálatokat kíván az ördög azokrúl, kiket birodalma-alá hóldoltat és engednek néki; Istennek pedig kegyes, künyű parancsolatit szemtelenűl megvetik.
Tudta az ördög, hogy Isten azzal próbálta az Ábrahám engedelmességét, hogy eggyetlen-egy fiát kívánta tőlle áldozatra. Azért követni akarván az Isten hasonlatosságát, melyre vágyódott, mikor azt mondotta, Similis ero Altissimo, hasonló lészek a felségeshez; azt kívánta szolgáitúl, hogy gyermekek megölésével kedveskedgyenek néki.
A pogányokat arra vitte hogy, Carthagienses a pauperibus emtos pueros, Saturno sacrificabant, tamquam agnos. Adstabat mater rigida et absque gemitu. Si autem ingemuerat, aut lacrymaverat, oportebat eam honore privari: puer autem nihilominus, sacrificabatur; az annyok jelen-létében, mint a bárányokat, úgy áldozták az apró gyermekeket; és ha megjajdúlt vagy sírt az annya, tisztessége-vesztett vólt; de azért a fiát ugyan megölték. És, hogy az ártatlan gyermek sírása ne hallatnék, dobbal, síppal, kiáltásokkal eltemették a gyermekek jajgatásit.
A sidókrúl-is sok helyen olvassuk, hogy Immolarunt filios suos daemoniis; effuderunt sanguinem filiorum et filiarum suarum, quas sacrificaverunt sculptilibus Chanaan; magok fiait, leányit megölték az ördögöknek: kiöntötték és bálványnak áldozták ártatlan vérét gyermekeknek. És, a mint Isaiás proféta írja, Edificaverunt excelsa Topheth: ut incenderent filios suas et filias suas igni; magas helyeket éppítettek; azokban fiokat, leányokat megégették. Azért a királyok könyvében sokszor említi a Szent Irás azokat, kik tűzre vitték gyermekeket, hogy ördögnek kedveskedgyenek, mellyért kemény panaszt tészen Isten a sidók-ellen Ezechiel Profétánál: Tulisti filios tuos et filias, quas generasti mihi et immolasti eis; immolasti filios meos, eis; hogy a mely fiakat Istennek szűltenek, ördögnek áldozták. És az Isten fiai megölettek, hogy az ördögöknek kedve tellyék.
Adná Isten, keresztyének, ne vólnának most oly hívei az ördögnek, kik fiokat, leányokat néki áldoznak. Nincsenek bezzeg, kik gyermekek teste ölésével kedvét keressék a sátán-nak; de jaj, ki sokan vannak, kik fiok, leányok lelkét veszedelmesben áldozzák, hogy-sem ha testét megölnék? Valaki rosz erkőlcsökben neveli, isteni félelemre és aítatosságra nem szoktattya gyermekét, mit mivel egyebet, hanem azok lelkét ördögnek adgya?
Nem elég a keresztyén szülék hivatallyára, hogy fiok, leányok betegségében körüllök vígyázzanak, orvosokat keressenek, halálokon síránkozzanak, mint a mái Evangeliomban említett fejedelem, hanem kötelesek azt érteni, hogy a kiket test-szerént szűlnek, azokat Istennek szűlik, és kemény bűntetés-alat tartoznak azzal, hogy Isten akarattya-szerént nevellyék őket.
Látom, hogy a fiak nevelésére vagyon az atyáknak valami gondgyok mert iskolákba és udvarokba kűldik, lovagolni, vadászni, puskázni tanítgattyák őket; de a lányok nevelésében nagy gond-viseletlenség vagyon; mert csinnyosgatás, ruha-czifrázás, gangoson-lépés, az-az kevélységre-való tanítás minden nevelések. Maga úgy tetczik, igazán írta Aristóteles, hogy a leányok jó neveléséből ál fő-képpen az országok böcsülletes állapatja, nem-csak azért, Nam mulieres, media pars sunt, hogy fele az ország lakosinak aszszony, hanem azért is, hogy a férfiak jó nevelése nagy részre az aszszonyoktúl vagyon. Mert a kiktűl születünk és kisdedségünkben neveltetünk, azoktúl szopjuk téjjel-együtt az erkőlcsöket, mellyek az új edényben legtartósbak. Erre-nézve merem mondani, hogy tellyes életünk tekélletes vagy feslett állapattya az aszszony-emberek nevelésétűl árad, mivel első nyólcz esztendőnket, az-az leggyengéb és hajlandób üdőnket, aszszony-emberek gond-viselése-alat tölgyük. A minémü vélekedéseket és erkőlcsöket akkor belénk csepegetnek, azoknak sinóra-után futamodik töb életünk. Ennek-felette a szent házasság csendesz állapattya a leányok nevelésén ál; mert a roszszúl nevelt leány menyegzője hóltig-való galyiba.
Innen vagyon, hogy valakik a pogány bőlcsek-közzűl az országok bóldog állapattyárúl írtanak, úgy-mint Aristóteles, Plátó, Xénofon, a leányok nevelésére kiváltképpen vígyáztak és arra-való tanuságokat adtak. Az Anyaszentegyház nevezetes Doktori-közzűl nem tudom, ha vagyon, a ki könyvet nem írt vólna a leányok nevelésérűl és oktatásárúl. Tertullianus, Cyprianus, Athanasius, Nazianzénus, Basilius, Chryssotomus, Nissenus, Jerónimus, Ambrosius, Augustinus, Fulgentius és egyebek könyvei kezünk-közöt forognak, mellyek a leányok nevelését taníttyák.
Én-is azért Isten segítségével az Evangeliomban említett fejedelem leányára-való gond-viselésből okot vévén, ez jelenvaló órában csak azt akarom tanítani, mint kel a keresztyén embereknek istenesen nevelni és minden tekélletességre oktatni leánykát, kisded-korátúl-fogva férjhez-adásáig. Nem szóllok most arrúl, a mire kötelesek a szűlék közönségesen minden gyermekek nevelésében, mert errűl immár bévségesen emlékeztem, hanem, mivel a leányok nevelésében sok magán-való tulajdon gond-viselések kívántatnak, csak a leányok nevelésére határozom tanításomat.
Ne csudállya senki, ha én, a ki soha leányokat nem neveltem, a leányok nevelésérűl tanuságot adok: meg ne botránkozzék senki, ha az ördög íncselkedésit és a világ feslett szokásit világosban említem, mert én semmit magamtúl nem mondok, a mit a Bibliá-ban és eléb említett Szent Doktorok irásiban olvastam, azt egybe- és rendbe-hozom; az-az nem magam gondolatit mondom, hanem a Szent Lélektűl viseltetett Atyák irásiból egybe-szedem és előtökbe terjesztem az igazságot. És mivel, a Szent Pál tanítása-szerént, ebben a helyben éktelenséget nem illik említeni, hogy a szemérmetesség meg ne sértődgyék, mikor a világ szabados feslettségirűl emlékezem, többet ércsetek azon, a mit mondok, és legyetek figyelmetesek.
Igazán írja Plutarchus, hogy, Fons et radix virtutis et honestatis, est proba institutio; kút-feje és gyökere a tekélletes jámborságnak a jó nevelés. Azért a szüléktűl, Educatio maximam diligentiam disderat, facile enim est teneros animos componere; di fficulter reciduntur vitia, quae nobiscum creverunt; nagy vigyázást kíván a gyermek-nevelés, mert noha künnyen jóra hajol, a mi gyenge; de velünk-nevelkedett vétkeket nehéz kigyomlálni. Azért azt kívánnyák a bőlcsek, hogy miképpen a kegyetlen medve éktelen kölyköket hoz, de nyelvével, mint gyaluval, kölykeinek külső tagait úgy rendeli, Ut non genuisse tantum catulos, sed et opificis more finxisse videatur, hogy nem-csak szűli, hanem mesterségesen ékesíti fajzásit, azon-képpen a jó szűlék, a kiket e világra hoztak, azokat nevelésekkel jóra-is oktassák. Mert nem a születésből, hanem a nevelésből vagyon jó vagy gonosz erkőlcsük. Ezt akarván ismértetni Licurgus, azon alomból két agárkölyköt nevele: eggyikét konyhához, másikat vadászathoz szoktatá. Mikor eggyüt vólnának a Lacedaemon-várasiak, elő-hozatván az agarakat, egy tál abárlást és egy eleven nyúlat letétete. Eggyik agár mingyárt a nyúl-után indúla, másik a moslékba kapa. Ezzel hiteté, hogy a nevelésből vagyon az erkőlcsök külömbözése. Annak-okáért miképpen Diógenes nem az erkőlcstelen gyermeket, hanem tanítóját bűntette, úgy a Lacedaemon bírái nem az egy-mással veszekedő atyafiakat bűntették, hanem az apjokat, hogy nem jól nevelte fiait.
Quintilianus ékesen-szólló embert akarván nevelni, gyermekségén kezdi tanítását. És azt kívánnya, hogy oly dajkája légyen, a ki ékesen szóllyon. Mert ha annak vétkes szóllása a gyermekbe avik, künnyen ki nem tisztúl belőlle. Szent Jerónimus azt parancsollya az anyáknak, hogy, ha tekélletes-erkőlcsü leányt akarnak nevelni, részeges, fajtalan, haragos, nyelves dajkára ne bízzák gyermekeket, mert bizonyos, hogy nem-csak betegségeket, de sok alkalmatlan erkőlcsök hajlandóságit dajka tejével-eggyüt szopják a gyermekek. Próbált dolog, hogy a mely gyermeket disznó-téjen neveltek, mindenkor sárban akart heverni. És a mint Gellius írja, ha kecske-tejet szopik a bárány, kemény gyapja lészen, mert Ad fingendas animi ac corporis similitudines, lactis proprietates valent; a téjnek ereje vagyon az erkölcsök tulajdonságára.
Láttam olyan őzet, mellyet az eb szoptatott és eb-erkőlcsöket viselt. Így a részeges-, buja-, dühös-természetü dajkáktúl hasonló erkölcs hajlandóságát szopja az ártatlan gyermek. Annak-okáért javallya Szent Jerónimus, hogy ha az anyának ereje és egéssége szenvedi, maga szoptassa leánykáját.
A természet nem egyébért adott az anyák mellyébe tejet a szülés után, hanem, hogy a mely vérrel méhekben táplálták magzattyokat, azzal nevellyék. Egésségesbek-is az anyák, ha magok szoptatnak, mely tejek bévségét künnyebbítik. És nem csak a gyermek vastagb és egésségesb azzal a vérrel melyből alkottatott, hanem az anyák-is inkább szeretik, a kiket fáratságos bajlódással magok neveltenek. Azért az anya (ha lehet) maga erkőlcsét csepegesse leányába, és a kit méhében viselt, ölében hordozza, téjjé lett vérével nevellye, első mosolygásit és akadozó szóllásit, kedves csókolgatásival bátorítcsa. Ha pedig a kételenség más nevelőt kíván: oly dajkát válaszszon, mely nem-csak egésséges, hanem erkőlcsében is dícsíretes légyen.
Mihent a téjtűl elfogják és szóllani s járni kezd a leány: futosson és jádzék magához egyenlő-üdős leány-gyermekekkel; de úgy, hogy az annya vagy más megért aszszony reá vigyázzon. Játczodozni a férfi-gyermekekkel vagy akár-mely kicsiny-korokban-is azokat ölelgetni-csókolni ne engedgyék a szűlék, mert a kik társalkodásához kicsiny-korokban szoknak, azok emlékezeti és szeretése alig ha hótig nem tart. Azért Bőlcs Plátó törvénnyel parancsolta, hogy hat esztendős korában a leányt a férfi-gyermekek nyájaskodásátúl elfogják: hasonló leánykákhoz szoktassák.
Mindenek-felet arra kel vígyázni, hogy a gyermek semmi feslettséget ne lásson, mert a gyermeki tudatlanság a mit lát, azt mint a tűkör, követésével kiábrázza. Azért nem kel néki ollyat látni, a mit nem kel követni. Jusson eszünkbe, hogy Eleazar inkáb halált szenvedett, hogy-sem az ifiak-előtt tettetné a tilalmas hús ételét. Christus jobnak mondotta, hogy malomkövet kössön ember nyakára és tengerbe hallyon, hogysem egy kisdedet megbotránkoztasson. Ama pogány Cáto kivete a tanácsból egy fő embert, csak azért, hogy leánykája jelen-létében feleségét megcsókolta; mert bizonyos, hogy parancsolatnak tartyák a gyermekek, a mit szüléjektűl látnak. Azért Vulgo proverbium; sicut mater, ita et filia ejus; példa-beszéd az, hogy annya minémű, leánya meg-ollyan.
Ne csak ne lásson, de ne hallyon illetlen szókat a leány, és oly távúl járjon a gonosztúl, hogy azt ne-is tudgya. Ne ércse a fajtalan szókat; szerelmeskedő beszédeket senki előtte ne említsen: hanem isteni félelemre és szeretetre gerjesztő históriákat ólcsanak elméjébe; aítatosságot csepegessenek szívébe; estveli és reggeli imádkozásokra szoktassák akadozó nyelvét; a templomba-menésre édesítcsék akarattyút; a mennyei dolgok böcsüllésére vidámítcsák értelmét.
Ha esztendős-korban mit kel mivelni a leánynak, megírja Szent Jerónimus, mikor azt parancsollya Laeta aszszonynak, hogy a leányát, Paulát, ama világ-bíró Scipiók és Gracchusok maradékát, orsó, rokka forgatásra, szövésre, fonásra, reczekötésre, mesterséges varrogatásra tanítcsa; hogy ezekben idejét tisztességesen, gyönyörüségesen hasznoson tőlthesse. Salamon, az okos aszszony dícsíreti-közöt, elől-tészi azt, hogy a szösztűl és lentűl nem kímélli kezét. Szent Nazianzénus-is azt írja, hogy az aszszonyok tiszti, Domi ut plurimum manere, colloquium cum divinis oraculis habere, fuso ac lanae operam dare; az otthon-ülés, Istennel-való beszélgetés, orsó-pergetés. Paradicsomban-is azt akarta Isten, hogy az únalmas tunyaság távoztatásáért az ember, Operaretur, munkálkodnék. És ha Augustus császár azt akarta, hogy az ő leánya és unokája szőni, fonni tanúllyanak; ha világ-bíró Sándor dicsekedve mutogatta a Persia-beli aszszonyoknak annya és mennye kezével szőtt ingeket: nem okoson gondolkodik, a ki úri személyéhez illetlennek véli a szövést, fonást.
Sőt, hogy nagyobb kedvet talállyon mind leány-korában szüleinél, mind házassága-után szerelmes uránál, szükség, hogy a leány tanúllyon étkecskéket-is főzni. Nem tudom, ha vagyon foganatosb dolog, mellyel magát kedvesbe tehesse az aszszony, mint ha urát betegségében maga kezével főzött gyenge étekkel kínállya. Mocskosb az aszszonyember keze mikor más férfiútúl szorongattatik, hogy-sem mikor az urának-való főzésben fazék fogástúl kormoztatik, éktelemb a tánczban vagy koczka-jádzásban a leány újja, hogy-sem az étek abárlásban.
Tudom, a kösségnek nagy része azt itíli, hogy nem jó írnyia és olvasni tanulni a leánynak, mert félő, hogy az olvasásból gonoszt tanúllyon: és ollyakat ne írjon, a miket nem kellene. De én üdvösséges dolognak itílem, hogy a keresztyén leány mingyárt kisded-korában vagy értelmes öreg aszszonytúl, vagy élemetes, jámbor, isten-félő embertűl olvasni tanúllyon és a szép dolgok olvasásából tekélletes erkőlcsöket vegyen. 
Először: mert minden üdő-béli példák arra visznek. A pogányok-közöt, nem-csak könyveket írtak, hanem iskolában tanítottak Corinna, Theano, Diotima, Aspasia és egyebek sokan. Sócrates nem-csak gyakorta hallgatta az Aspasia tanítását, de Diótimát mesterének hítta. A kereszténységben, Szent Jerónimus-idét. Paula, Laeta, Eustóchium, Fabiola, Marcella Fúria, Demétrias, Salvia, Herontia és töb úri aszszonyok nem-csak tanúltak, de oly tudósok voltak, hogy akár-mely írás-tudó doktorral vetekedhettek, mint azokból a mélységes, bőlcs kérdésekből kitetczik, mellyek fejtegetését Jerónimus-túl kívánták Szent Borbálát, Origenes tanította. Alexandriai Szent Katalin, Eudoxia, Theodósius császár felesége, Hildegardis, Senás-béli Szent Katalin; Elpis a Boëtius felesége és sokan egyebek bőlcs írásokat hadtanak.
Másodszor: könyvek olvasása-nélkül-is megtanúllyák az emberek a gonoszt, mert a belső indúlatokhoz és ördögi incselkedésekhez járúlván a minden-napi példák, künnyen megejtik a gonoszra-hajlandó természetet, kivált-képpen az ifiuság síkos úttyán, ha sok szent példák és üdvösséges tanítások olvasásával nem támogattatik. Mivel azért ennyi botránkozások-közöt, mellyek naponként szemünkbe és fülünkbe-ütköznek, senki úgy nem élhet, hogy a gonoszt olvasás-nélkül is meg ne tanúllya, igen kívántatik minden rendekben, hogy a tekélletes élet példáját és oktatását szent és üdvösséges könyvek olvasásából bévségesen vegyék, mellyekkel az eláradott gonoszságok folyását vastagon meggátollyák. De, a mint Seneca írja, és nem egy helyen írja, legnagyobb szüksége vagyon erre az aszszonyoknak: mert, Femina, impudens animal: nisi scientia accesserit, et multa eruditio, ferum, et cupiditatum incontinens; az aszszony szelídűlhetetlen és mértéktelen, ha bőlcsességgel és szép tudományokkal nem ékesíttetik és ezek oktatásával nem szelidíttetik.
Harmadszor és utólszor: nem-csak a tánczolástúl, csevegéstűl, heában-való játékoktúl elvonsza a leányt a tanúlás, de a szép, üdvösséges historiák és oktatások olvasása úgy bétőlti kedvét és gondolattyát, úgy felemeli akarattyát a tisztességes élet kívánságára, hogy minden éktelen és csintalan indúlatokat fáratság-nélkül megfojthat pásittyában.
Soha egy aszszony sem vetemedett gonoszságra, hanem csak a ki nem értette, mely drága kincs a tiszta élet; mely veszedelmes az emberek szívét és fohászkodó kivánságát maga-után vonni; mely gyalázatos a rövid gyönyörűségért holtig-való gyalázatot viselni. Ezeket és ezen-kivűl valami tartóztathat a gonosztúl, valami a jóra izgathat, künnyen megtanúllya, a ki könyvet olvas. Mert miképpen írva hadta Szent Ágoston: egy fertály óráig-való olvasása a Szent Antal életének, tellyes életre-való szentség tüzét gerjesztette sokakban.
Annak-okáért, az én itíletem-szerént, igen-is tanúllya a gyenge leányka az olvasást, csak arra vigyázzanak a szűlék, hogy ne valami hiuságot és feslettséget olvasson, hanem imádságos könyveket, aítatos tanuságokat, Christusnak és az ő Szentinek életét. Egy-szóval, egyebet ne olvasson, hanem a miből erkőlcsét jobbíthassa.
Bolondság az aszszony-embernek hadakozó dolgokat olvasni, kárhozat a szerelmes históriákat forgatni, mellyekből halálos méregnél, az-az veszedelmes gonoszságnál egyebet nem vehetni. Ah! mely nagy esztelenség az atyáktúl vagy férjektűl, ha virág-énekeket, szerelmeskedésről írt könyveket adnak feleségek, leányok kezébe? Olajt öntenek ezek a tűzre, mellyel felgerjed a bujaság. Mérget osztogatnak, mellyel megöletik a lélek. És hogy nyilvábban szóllyak, a kik szerzik, a kik éneklik a virág-énekeket, országos kerítők, közönséges kútakat mérgesítők. És mivel nem elégedvén magok gonoszságával, egyebeknek tőrt vetnek, mind-azokban a gonosz indúlatok vétkeiben részek vagyon, mely-mely az ilyen ének-hallásból vagy olvasásból gyuladoznak, és nincs oly bűntetés, melyet nem érdemlenek.
Mennyünk továb; idején, gyermek-korában az aítatos imádkozáshoz szokjék a leány. Estvéli fektét, reggeli őltözetét szokott könyörgések kísérjék. A templomba-való menetelhez és a Szent Mise halláshoz idején szokjék. Lelki-pásztora vezérlését kövesse a gyónás és Úr-vételének gyakorlásában. Arra figyelmetes vigyázása légyen, hogy a mely Szentnek nevét viseli, annak életét elméjébe kapcsollya, és Istentűl segítséget kérvén, tellyes igyekezettel erőlködgyék, hogy nevén-való Szenti példáját kövesse tekélletes erkőlcsökkel és gyakran eszébe juttassa, mely gyalázatos, ha szent Katalin, Margit, Borbála nevét viselvén, életével és erkőlcsével megrútíttya a Szent nevét. Egyéb Szent Szűzek históriáit olvasván, azok életének tüköréből maga erkőlcsét ékesgesse: kövesse azok alázatosságát, szelidségét, engedelmességét, szemérmetességét.
De mindenek-felet szűzessége tisztaságát szeme fényénél inkáb böcsüllye és óltalmazza a leány, mert annál nagyobb kincse nincsen. Az pedig oly dolog, hogy ha egyszer elveszti, mászor fel nem talállya. Még a pogányok-is nagy böcsüllettel tisztelték a szűzességet, mint a vestális leányok állapattyából kitetczik, ki-előt minden fejedelmek felkőltek, sőt úttyukból-is kitértek. A mí ártatlan Bárányunk a mennyei bóldogságban szűzeket választott, kik mindenüt utánna járjanak, és amaz új éneket mongyák, mellyet a szűzeknél egyéb senki nem mondhat. De azért mennél böcsülletesb a leány a szűzességgel, annál gyűlölségesb és útálatosb, ha gyalázattal elveszti szűzességét. Mert azzal attyafiait, édes szűléivel-egyetemben, keserves sírásokra indíttya és halálos szomorúságba ejti, vér-szerént-való jóakaróinak szerelmét gyűlölségre fordíttya, mivel azok, mint nemzetségek rútítóját, vérek árulóját, pökik és rágalmazzák, szomszédi és ismerői gyalázzák, szidgyák, elkerűlik, leány-baráti-közzül senki nem akar vélle szóllani, sőt, mint a merigyes emberhez, közel sem mennek, mivel a tisztesség-szerető anyák tílalmazzák leányokat, hogy ne beszéllyenek a szűzesség-gyalázó tisztátalannal. Egy-szóval, csudálom, hogy illyen szégyen- és gyalázat-közöt, illyen keserves szomoruságokban és pironságokban élhet a leány, mely egy rút gyönyörűségért ily nagy gyalázatba ejtette magát.
Ha titkon maradna és soha ki nem tudódnék-is az eset, de lelkiisméret oly kemény furdalásokkal fárasztya szívét az elesett leánynak vagy aszszony-embernek, hogy halált kellene inkáb szenvedni, hogysem ennek a házi-hóhérnak szűnetlen kínzásit viselni. Ha valaki szemét reá veti, mindgyárt szívébe ütközik, hogy talám ért az valamit gonoszságában. Ha láttya, hogy súgnak, ottan azt gondollya, hogy az ő vétkéről suttognak. Ha szó esik a feslett életrűl, azt álíttya, hogy ő-rólla példáznak. Egy zördűlés légyen a házban, azt tudgya, hogy kiterjedett dolga és ő-reá vígyáznak. Mindenekkel félbe beszél, a kirűl gyanakodik, hogy megsajdította vétkét, retteg mindenkor tőlle, hogy szemére ne vesse feslettségét. Egy-szóval, halál az ő élete, mely mindenkor retteg, mindenkor kedvetlen és bátortalan. Ezek a belső kínzások, noha a gonosz férfiat-is sújtogyattyák, de sokkal inkább leányt és aszszonyt; eggyért azért, mert természet-szerént félelmes az aszszony. Másért azért, mert sokkal rútab a fajtalanság az asszonyban, hogy-sem a férfiban. A férfiban sok jóságok lehetnek, úgy mint vitézség, okosság, tudomány, mesterség, igazság, tiszta élet; ezek közzül ha egybe megfogyatkozik-is, csak légyen a többiben tekíntete tűrhető. Az aszszony-emberben pedig a tiszta szemérmetesség az szükséges, hogy bár se szép, se gazdag, se gond-viselő ne légyen, böcsületessé tészi őtet a tisztaság; de ha e nélkül találtatik, nincsen semmi bőcsülletes benne. Innen vagyon, hogy nem-csak a keresztyénségben, hanem a temérdek vak pogányságban-is sok leányok és aszszonyok tűzzel, fegyverrel, istrángal megölették magokat, hogy tisztaságokat megtarthassák.
A keresztyén leányzó ne csak emberek-előt éppen tartsa teste szűzességét, hanem eszébe forogjon, hogy Christus-nak jegyeztetett, azért Isten szemei-előt-is lelke és akarattya szűz és minden fajtalan kívánságoktúl üres légyen. Ez pedig nagy és szorgalmas gondviselést kíván. Mert elsőben szükség, hogy Istentűl gyakorta kérjen segítséget a tisztaságra, mivel Isten ajándéka-nélkül senki tiszta életet nem viselhet. És azt akarja a mí Istenünk hogy őtet ismérjük, Ducem virginitatis, szűzesség hadnagyának, mivel ebben a hadban senki győzedelmet nem vehet Isten vezetése és óltalma-nélkül. Annak-utánna KÉT dolog kívántatik fő-képpen, hogy a szűzek macula-nélkül viselhessék a tiszta életet, mellyek-nélkül senki nem remélheti hogy a test kelepczéjét elkerűlhesse.
Első az: hogy rejtve és magán maradgyon, szem-előt és férfiak közöt ne forogjon a leány. Oly hatalmat vett az ördög a világon, oly sokan fogják pártyát és segítik az ő gonosz szándékát, hogy mihelyt emberek-közé lépünk, minden érzékenségünk ablakán, Mors ascendit, halál mégyen lelkünkre, mert mindenüt példát látunk a gonoszra esztent a feslettségre. Azért mindenkor úgy kel vígyáznunk, mint a szállott várban, hogy bé ne lopja magát az ellenség; sőt, mivel az ember élete vitézkedés, minden órában úgy kel őrizkednünk, mint-ha harczon vólnánk. Ha minnyájan ily veszedelemben forgunk, mentül-inkáb a gyenge leány? A Jákob leánya, Dina, látni akarta: de megláttaték és maga tisztessége vesztésével sok száz embernek halált szerze. A sidóknál a leány neve Alma, az-az elrejtett; mert addig leány, míg rejtve marad, és a mint Plutarchus mongya, Prima laus feminae de qua foris minimus est, vel in bonum, vel in malum, sermo: ut enim corpus, sic fama bonae mulieris, domi inclusa esse debet: legjobb és böcsülletesb aszszony, a kit dícsírnek, sem gyaláznak, hanem mint testét, úgy hírét benn tartya, hogy ő-rólla se jót, se gonoszt ne tudgyon a szomszéd. Mert, Gloria feminae est, si ore viri celebrari erubescat; a böcsülletes aszszonynak szégyenleni kel, ha férfiútúl dícsírtetik.
Nem kívánkoznék bezzeg a leány-aszszony piaczra vagy lakodalomba menni, ha meggondolná, hogy ítílő-mesterek-eleibe mégyen, kik erkőlcsérűl és tisztességérűl törvényt tésznek. És soha magát úgy nem viselheti, hogy kárhoztató sentencziát ne nyerjen. Ha keveset szól vagy halgat, parasztnak itílik, szaporáb szaváért csácsogó neve. Ha egy-ügyűn beszél, tudatlannak, értelmes szóllásáért álnak- és csalárd-nak mondatik. Ha nehezen felel, roszszúl nevelt; ha künnyen szónak adgya magát, szerelmeskedő; ha szemérmetesen halgat, képmutató; ha szépen őltözik, kevély; ha az őltözettel nem gondol, ocsmány; ha valahová néz, azt mongyák, hogy oda-hajol szíve, a hová néz szeme, mivel Oculos cor nefarie sequi solet, a szem-után jár a szűvek gonoszsága. Egy-szóval, soha ollyat nem mívelhet a leány, hogy meg ne szóllyák, meg ne itíllyék, ne kárhoztassák. A mi pedig egyszer reáragad, künnyen le nem mosatik; csak-nem hóltig rajta-marad. Micsoda okosság tehát, hogy a leány szem-eleibe kívánkozik?
Othon üllyön, és ha a szükség kívánnya, hogy kimennyen, annyával mennyen; és a férfiak-közöt úgy légyen, mint-ha ellenségi-közöt vólna, kik legdrágáb kincsétűl meg akarnák fosztani. Férfi-emberrel, akármely közel-való atyafi légyen, egyedül sohúlt ne maradgyon. A Szent Dávid házában Amnon megszeplősíté húgát, kivel atyúl egy vólt; Loth a maga leányit, még pedig kettőt egy-más-után meg-terhesíté. Nem oknélkül íratta Isten könyvébe ezeket a rút cseleket, hanem tanuságot akart adni, hogy a tisztaság óltalmában senkitűl bátorságot ne igérjen senki magának.
Ennek-felette ne szenvedgye a leány, hogy férfiú illesse őtet, akármi okon és módon, mert régi mondás, hogy, Non est virgo, quae saepe tangitur; nem szűz, a kit gyakran tapogatnak. Ő-is pedig semmi okkal férfihoz ne nyúllyon, meg-emlékezvén, hogy Isten az aszszony-emberben, ura élete óltalmáért sem szenvedte a szemérmetlen illetést. Ajándékocskákat ne kűldözzön, se ne vegyen, mert példa-beszéd az, hogy, Femina quae dat, se dat: quae accipit, se vendit; az aszszony, ha ajándékot ád, magát adgya; ha ajándékot vészen, maga árrát felvészi. Mihent szerelmeskedő szókat kezdenek mondani, azt cselekedgye a leány, a mit csudálkozva említ Plutarchus egy Clitómachus-nevű szemérmes jámborrúl, ki, Quum amatorius sermo inferretur, surgens discessit, mihent szerelmeskedő szókat hallott, felkőlt és elment.
Kimondhatatlan boldogságokat látunk néha a leányokban. Némellyek, mint-ha házasság reménségétűl viseltetnének, ifiú legényekhez adgyák magokat, és a szép hízelkedő szónak, ajándékocskának, írogatásoknak és izengetéseknek helyt adván, nyilván-való szerelmeskedésbe esnek. Mert igazán írja Nazianzénus, hogy, Delectat te, qui tua forma delectatur: aspectum aspectui rependes: mox risus, mutuumque colloquium: fortivum primum: deinde liberum: hogy a szeretet kezdeti az egy-más szépségének szemlélésén kezdetik; az-után egy-másra mosolygás, suttogás és végre bátorságos nyájaskodás következik. Mivel pedig a szeretet akarva kezdetik; de, ha meggyökerezik, akarva mingyárt le nem tétetik: annyira mennek a bolond leányok, hogy csaknem mi férjekkel, oly bátran nyájaskodnak szeretőjökkel. Nem vészik eszekbe hogy ezzel házasságok szerencséjét bégátollyák. Mert, mihent eszel vészi a legény, hogy enged annak, a ki nem ura: ottan által-érti, hogy házasság-után-is künnyen máshoz szokik. Azért, nem hogy feleségi venné, ha kedve tőltése-után meggyűlőli és csúfollya. Annak-okáért keresztyén leánynak tudni kell, hogy senkivel nem szabad néki szerelmeskedni, hanem csak férjével. És mikor hízelkedő beszéddel hazudoz az ifiú legény, hogy halálra szereti őtet: bizonyoson hidgye hogy nem őtet szereti, hanem a maga gyönyörüségét, mellyet bé akar tölteni. Mint marad az-után a szegény leány tisztessége, és ha pokolba mégyen-e vagy Meny-országba, semmi gongya arra; csak ő tölthesse kedvét búja kívánságiban. Azért a keresztyén leány úgy hallya az ifiak dícsíretit, mint ördög incselkedésit, ajándékit úgy nézze, mint kígyó fúlákit: és ha veszni nem akar, minden tehetségét arra fordítcsa, hogy idején kiadgyon tisztessége rontására-igyekező ellenségén. Mely dologban adná Isten, vólnának sokan oly okosok, mint ama dícsíretes aszszony, ki, hogy szeretőjét elidegenítené, büdös káposztát tartott sok ideig szájában, és az iszonyú rút szaggal úgy elkergette incselkedőjét, hogy azután feléje sem ment, gondolván, hogy természetből oly dohos a szája.
Némellyek a leányok-közzűl elkerűlik a szemtelen szerelmeskedést, de eszek, kedvek tánczra vész. Ezek is oly közel járnak az esethez, hogy közelebb nem lehetnek. Szent Antoninus írja, hogy ritkán lehet a tánc halálos bűn-nékül. Okát adgya Petrarcha, mert, Choreae si delectent, propter aliud delectant, per se enim, tota quidem insulsa res est, saltare; senki a tánczot csak szökdösésért nem szereti, hanem a kéz-fogások és szorítások, ölelések és tapogatások, a lassú bezélgetések tetczenek mellyekből ollyat tanúl az egy-ügyű leány, hogy tellyes életében megsirattya.
A pogányok-közöt, noha, Virilem in modum tripudiare, férfiú-módon ugrándozva a testet gyakorlani dícsíretes vólt, de jó-lakásban aszszony-emberekkel tánczolni, gyalázatosnak itíltetett. Azért dícsíri Plutarchus a persákat, hogy, Non cum uxoribus, sed pellicibus inebriantur et saltant. In convivis persarum, adhibentur reginae, verum, ubi ludendi et inebriandi incessit voluntas, eos amandant et pellices advocant; mikor részegeskedni és tánczolni akartak, feleségeket elkűldötték és feslett-életü aszszonyokat hívattak, ismértetvén ezzel, hogy az ital- és táncz közöt nem bátorságos az aszszony tisztessége. Tiberius császár kiűzte Rómá-ból a táncz-mestereket, fejek vesztése-alat tilalmazván, hogy senkit tánczolni ne tanítcsanak. Domitianus császár, Quaestorium virum, quod saltandi studio teneratur, nagy úri embert kivetett a tanácsból, csak azért, hogy tánczban gyönyörködött. Salustius Catiliná-nak, Cicero Gabinius-nak gyalázattal szemekre vetették, hogy tánczot jártak, mert, Nemo saltat sobrius, nisi qui insanit, senki nem tánczol, hanem vagy részeg, vagy bolond. Azért okoson cselekedtek az asiai követek, kik látván, hogy a spanyolok tánczba kerekedtek, megijedtek és elfutottak, azt álítván, hogy a tánczolók megbolondúltak.
A szent atyák csudálatos kemény szókkal tiltyák a menyegzős tánczokat. Arany-szájú Szent János magyarázván, mely tisztességesen szolgáltattak menyegzőket a Szent Patriarkák, azzal magasztallya, hogy, Non erant tunc diabolicae choreae; nem vóltak akkor a menyegzők lakodalmában ördögi tánczolások. Másut azt írja, hogy a táncz nem egyéb, hanem, Satanae spectaculum, diaboli barathrum. Ubi saltus lascivus, ibi diabolus certe adest; ördögnek múlatságos játéka és pokolra vívő eszköze, mert valahol csintalan tánczolásokat látsz, bizonnyal hidgyed (úgy-mond), hogy az ördög ot vagyon. Azért, a mely aszszony tánczol. Communem feminarum sexum deturpat, megmocskollya és rútíttya az aszszonyok nemét. Szent Ambrús nem egyszer írja, hogy Deliciarum comes et luxuriae ludibrium est lasciva saltatio; a tánczolás társa a dobzódásnak, tréfája a bujaságnak.
Azért az isten-félő keresztyén leány mint ördögi kísértetet, úgy távoztassa a tánczot.
Második szükséges dolog a szűzesség óltalmára az, hogy testének ne kedvezzen, a ki szereti a szűzességet, hanem ifiuság tüzét szűnetlen bőjtöléssel vigyázással, ostorozással és egyéb testi sanyargatásokkal. Azt-is tanácsollya Szent Jerónimus, hogy a régi római szokás-szerént bort ne igyék a leány, míg férjhez nem mégyen, job, úgy-mond, a gyomor szenvedgyen, hogy-sem a tisztaság. Mert, Non aetnaei ignes, non vulcania tellus, tantis aestuat ardoribus ut juveniles medullae vino plenae et dapibus inflammatae; nem égnek annyira az Etna tüzei, mint gyúladoz az ifiak vele, mikor a bortúl és a jó étkektűl megmelegszik.
A testi őltözetet a mi illeti, arról törvényt szabott Isten, mikor Apostoli-által azt mondotta, hogy nem a hajok fodorgatása, aranyak fényeskedése, őltözetek czifrasága ékesíti a keresztyén aszszonyt, hanem a szűnek Isten-előt-való tisztasága, Pietas, per opera bona; az aítatosság és tekélletes cselekedetek. Nem tiltya Isten a tisztességes őltözetet, sőt akarja, hogy az aszszonyok, In habitu ornato, ékes őltözetben járjanak, de úgy, hogy, Cum verecundia et sobrietate ornent se, szemérmetesen és józanon ékesgessék magokat.
Ne kennye tehát a keresztyén leány orczáját idegen festékkel, de tiszta vízzel szépen megmossa. Ne terítse verő-fényre festett haját, de baglyoson, csoportoson, korpáson és szennyesen se hadgya fejét. Pésmaszagokkal ne füstölögjön, de dohosságot se szenvedgyen maga-körűl. Értéke-felet drágában ne őltözzék, de a mibe őltözik, tiszta légyen. Tűkörbe a végre ne nézzen, hogy magát czifrázza, de, hogy fején vagy orczáján disztelen és illetlen valami ne légyen, megtekincse tűkörében magát. És ha szép, eltekéllye, hogy meg nem rútíttya feslett élettel ékességét, ha rútacska, arra igyekezzék, hogy jó erkőlcsel szépegesse magát.
De a mellett hatalmas okok- és kemény fenyítékek-alat tilalmazzák a Szent atyák, hogy a keresztyén leány se kendővel ne mázollya, se czifrákkal ne ékesgesse magát. Tertullianus egy nehányszor írja és ő utánna Cyprianus, hogy, Oculos circumducto nigrore fucare, genas mendaci rubore inficere, mutare adulterinis coloribus crinem expugnare omnem oris et capitis veracitatem, apostatae angeli suis artibus prodiderunt; ördög találta és tanította a kendőket a végre, hogy a ki bűn-által megrútította lelkünket, külső festékkel az Isten alkotmányát ábrázatunkban elváltoztassa. Mali magisteri, mala docuerint necesse est; bizonyos, hogy jót nem tanított a gonoszság mestere. Bizonyos, hogy  Divino operi, satanae ingenia superducere scelestum est; temérdek gonoszság, az Isten alkotmányát ördögi találmánnyal fedezni. Mert, a Szent Cyprianus mondása szerént, Manus Deo inferunt, quando transfigurare contendunt; mint-hogy Isten minket maga hasonlatosságára teremtett, Istenre támad és túdósbnak akarja mutatni magát a teremtőnél, valaki az Istentűl teremtetett ábrázatot idegen színekkel változtattya. Non placet Deo, quod non ipse produxit; nem tetczik Istennek, a mit ő nem alkotott, magáénak nem tartya a festett bálványt, mellyen keze munkáját nem isméri. Egy-szóval a régi atyák azt jelentik, hogy ördög zászlója és bélyege a kendőzés. Nem-is isméri Isten azokat magáénak, kik az ő hasonlatosságát szégyenlik és ördögi ál-orczával fedezik. Mert, Displicet istis plastica Dei. In ipsis reprehendunt artificem omnium, cum emendant, utique ab adversario sumentes additamenta. Impugnatio ista est divini operis, praevaricatio veritatis; a kinek nem tetczik az Isten alkotmánya és azt jobbítani akarja, az alkotót tudatlanságrúl dorgállya, ördögi tóldalékkal vesztegetvén alkotmányát. In resurrectione, artifex tuus et non cognoscet; dicet, opus hoc non est meum: nec imago nostra est, expugnata est mendacio, facies. Deum videre non potes, quando oculi tibi non sunt quos Deus fecit, sed quos diabolus infecit; Isten az itílet napján meg nem isméri és magátúl elkergeti, a kiben nem a maga képét, hanem az ördög festékét láttya.
Tovább: Szent Cyprianus írja, hogy a szűzek, Flos sunt ecclesiastici germinis: decus et ornamentum gratiae spiritaulis; illustrior portio gregis Christi; virági az Anya-szentegyház kertének; fényesebb részei a Christus nyájának. Azért tudtokra kel adni, hogy, Vestium insignia et formae lenocinia non nisi prostitutis congruunt: et nullarum fere pretisior cultus, quam quarum pudor vilis. Fugiant ergo castae habitus impudicarum, lupanarium insignia, ornamenta meretricum; a czifra őltözet, a festett orcza; kurvák és bordélyok zászlója. És a mint Tertullianus mongya: Lenocinia formae nunquam non conjucta prostitutió corpori; testét árúllya és ha vévőt talál, eladgya, valaki színét változtattya. Mert ura kedveért a házas-aszszony sem festi magát, hanem azért, hogy a külsők előt szebbnek láttassék és a férfiak szemét és szívét, sőt fohászkodását utánna-vonnya. Ura szeme-előt természetinek színe forog, mivel a mosdás- vagy izzadás-után elolvad a festék. Nem-is hon-ültében, hanem szem-eleibe menésbe kendőznek az aszszonyok. És ebben világi mód-szerént-is esztelenül cselekszenek; mert nem hogy szerettetné, de sőt utálatossá tészi őket a kendő, mely az aszszonyoknak gyenge bőrét össze-vonsza, megégeti, fogait oly feketékké tészi, mint-ha hólt-szén darabok vólnának; lélekzetit megdohosíttya, ábrázattyát töpörödteti, és ha e világon annál szeb aszszony nem vólna-is, a festék megrútittya. Egy-szóval, nem egyéb a festett orcza, hanem, Ignis juvenum, formenta libidinum, impudicae mentis indicium; ifiak tűze, bujaság táplálója, szemérmetlen szűzek czégére.
Azzal mentegetik némely bolondok kendőzéseket, hogy ezzel mátkát keresnek, azok szemének kedveskednek. Ah, ki nagy vakság ha azt itílik, hogy a kenőcsét rajtok meg nem ismerik! Ki nagy gondolatlanság, ha elhiszik, hogy a festéket szereti, a ki személyeket nem szereti! Job, férjhez nem menni, hogy-sem oly emberhez menni, kinek inkább tetczik a festék, hogy-sem a személy. Mert ha bolond vólna, aki lovat akarván venni, nem nézné a lovat, hanem őltözetit: annak sem lehet esze, a ki festékét nézi mátkájának, nem tekélletességét. Azért bolondok a férjek, kik feleségekben; a szülék, kik leányokban; a mátkák, kik jegyesekben szeretik és elszenvedik efféle büdös kendőzéseket. Mert a természettűl adatott színen-kivűl nagyobb ékessége nincs az aszszonynak, mint Mundus muliebris, a tiszta őltözet; Cultum dicimus, mundum muliebrem; Ornatum, immundum muliebrem dici convenit; azon-kivűl egyéb őltözeti és czifrája: rútítása; a többi ördög tőre, pokol horga, kárhozat lépes-veszszeje, az-az idegen tüzek gerjesztése, bolond ifiak csalogatása, veszedelemnek terjesztett hálója.
A keresztyén leányban nem elég, hogy maga nem vétkezik; tartozik azzal, hogy másoknak veszedelmet ne szerezzen, ördög eszköze ne légyen, a lelkek kárhozattyára. Mert, Impudice neminem conspicis; sed ipsa conspiceris impudice: oculos tuos turpi oblectatione non polluis, sed dum oblectas alios ipsa pollueris; ha te ment vagy a fajtalan tekíntetektűl, de egyebeket ingerelsz magad ékesgetésével: lelkedet mocskolod mások vétkével. Bóldog Aszszonyrúl régi Doktorok írják, hogy, noha szépséggel mindeneket megelőzött, de erkőlcse és maga-viselése oly aítatos vólt, hogy soha senki az ő tekintetiből fajtalan gondolatokra nem indúlt; sőt, mint a tüzes vas megaluszik a hideg vízben, úgy elóltattak minden testi képezések az ő-reá nézőkben. Ezt kel követni, erre kel igyekezni a keresztyén leánynak, hogy senki veszedelmének eszköze ne légyen czifrájával.
De úgy tetczik, a leányok nevelésérűl eleget szóllánk; két szóval házasításokrúl emlékezzünk.
Hogy az emberi nemzet tisztán és szentűl szaporodgyék, hogy az atyák éllyenek fiokban és az Isten népi világ végéig megtartassék, a házasságot rendelte Isten, és azt hirdette hogy a ki leányát férjnek adgya, nem vétkezik, Tantum in Domino, csak Isten-szerént légyen a házasság. Tizen-hét vagy tizen-nyólcz esztendős-korokban tanácsollya Plátó és Aristóteles a leányok házasítását, mivel akkor a szülésre és gyermek-tartásra elégséges erejek vagyon. A férfiak házasúlására pedig Aristóteles harmincz-hat esztendőt kíván.
Nehéz iga a házasság; azért, mikor a túdós emberek-közöt az a kérdés támadott vólna, micsoda rend és szerzet terhesb és nehezeb: némellyek azt mondották, hogy legnehezebb a Charthusianusok rendi mivel, mint némák, senkivel nem szóllanak; soha még betegségekben is, húst nem észnek; közel tíz óráig, éjjel és nappal a templomban énekelnek. Mások azt állatták, hogy sanyarúbb a Szent Ferencz szerzete. De egy, a ki minden állapatokat jól megvizsgált, azt mondotta, hogy nehezebb állapat nincs a házasságnál, mellyel hóltig köteleztetik ember; és ha roszszúl talál házasodni, semmi könnyebsége nem lehet; tűrni kel és szenvedni. Ez az oka, hogy, ha valamiben kívántatik, a házasulásban kívántatik a vígyázás.
A keresztyén leánynak nem szabad férjet keresni vagy házasságrúl szorgalmatoskodni, hanem édes szűléire bízza magát, kik őtet szeretik; kik a világ állapattyát tudván, meszszére néznek, és jobban gondolkodhatnak a szerencséjérűl, hogy-sem maga a leány, ki othon rekesztve élvén, nem tugya erkőlcsét és állapattyát a férfiaknak. Sőt, mikor a házasságrúl emlékeznek szűléi, Istenhez emellye szívét a leány és azt mongya Sárá-val: Tu scis Domine, quia nunquam concupivi virum; Ur Isten, te tudod, hogy férfi-után nem vetettem szívemet. Azért hadgya szűléire igyét, maga pedig szűnetlen könyörögjön Istennek, hogy adgyon oly férjet, ki őtet Istentűl el ne szakaszsza, hanem tekélletes szent életre vezesse.
A szűlék-is eszeken járjanak és úgy válaszszanak társot leányoknak, mint-ha magoknak választanák. Kövessék a Temistocles példáját, kirűl azt olvassuk, hogy mikor sok kérői vólnának leányának, Probum diviti praetulit: quod diceret; virum se malle, pecuniae, quam pecuniam, viro egentem; jámbornak adta inkáb, hogy-sem gazdagnak; inkáb akarván oly vőt a ki pénz-nélkül, hogy-sem oly gazdagságot, mely emberség-nélkül szűkölködgyék. Sokan a szűlék-közzűl pénznek adgyák, nem embernek gyermekeket, mivel csak arra néznek, hogy kedvek szerént-való vőt talállyanak ki, előkelő, gazdag, nemzetes légyen, arra pedig keveset vígyáznak, micsoda alkalmatos az ő leányoknak, kinek hóltig eggyüt kel élni jegyesével.
Ebből vannak gyakorta szerencsétlen házasságok, hogy magok hasznára kúfárkodnak és kereskednek gyakorta a szűlék, leányok házasításában. Bezzeg nem ezt mivelte amaz Isten-félő Noëmi, ki midőn Rut-nak férjet keresne, azt mondotta néki: Filia mea, quaeram tibi requiem: et providebo ut bene sit tibi: édes leányom, nyugodalmat keresek néked és gondot viselek, hogy jól légyen dolgod. Leányok nyugodalmára, leányok javára nézzenek a szűlék, mikor házasítani akarják. És elhidgyék, hogy, Grande opus faciunt, si filiam tradunt homini sensato; nagy dolgot cselekszenek ha leányokat értelmes embernek adgyák, házasíttyák.
A külső jók-közöt első és legnagyobb tekíntete légyen annak erkőlcsére és okosságára, a kinek akarják adni a gyermekeket. Az-után értékére és nemzetségére, csak, hogy felettéb nagyobnak (én tanácsommal) ne adgya senki leányát, ha szolgálóvá nem akarja tenni. Idejét és termetét-is kel a legénynek nézni; mert ha gyermek, nem tudgya megböcsülleni a házasságot; ha igen üdős, egyéb kedvetlenséget-is szerezhet, de hihető, hogy hamar özvegységben hadgya feleségét és árvaságban neveletlen gyermekit.
De mindenek-felet, Primum in conjugio, religio quaeratur. Quomodo potest congruere charitas, si discrepet fides? Saepe illecebra mulieris, decepit etiam fortes maritos et a religione fecit discedere. Ideo, vel amori cosule, vel errorem, cave; elsőben-is a religio-ra és vallásra nézzen a keresztyén leány: meglássa, hogy romai Anyaszentegyház engedelmes fia és tagja légyen, a kihez mégyen. Mert valamely okokért Isten erős parancsolattal kötelezte választott népét, hogy idegen nemzetek házasságába ne kötelezze magát: azon okok tartóztattyák a keresztyén leányt, hogy hamis-vallásu férjet ne válaszszon. Először: minden-napi kedvetlenségek, vesződések, háborgások, idegenségek félelme vagyon a külömb-vallásu férfiútúl. Másodszor: a bőjtök, innepek és egyéb egyházi parancsolatok megszegésére ok adatik a tévelygő házas-társtúl. Mert a Tertullianus  mondása-szerént: Domino certe non ptest pro disciplina satisfacere, habens in latere diaboli servum, procuratorem Domini sui, ad impedienda fidelium officia: ut si statio facienda est, maritus de die condicat ad balnea: si jejunia observanda, maritus eo die convivia exerceat; si procedendum erit, nunquam magis familiae occupatio aderit; a ki-mellett ördög szolgája vagyon, Istennek nem szolgálhat a mint kellene, mivel ez akadékot szerez a keresztyén hivatalokban. Mikor a templomban kellene vígyáznod, förödőbe viszen; mikor bőjtöléssel tartozol, lakodalmat szerez; mikor processió-ba kellene menned, házi foglalatosságokkal terhel. De a mi ezeknél nagyobb, hittűl-szakadás félelme vagyon efféle idegen-hitü házasságban, mert a szép szó, a szeretet, a fenyegetés, a pántolódás; és ha ezek nem fognak, végre a vereség megcsallya és hiti vesztésére viszi sokszor az aszszonyt. Adná Isten, ezt példákkal ne próbálnók; Qui amat periculum, peribit in illo; valaki nem kerűli a veszedelmet, nyaka szakad benne. Senki magát ne bíztassa, hogy efféle veszedelmek ő-benne nem lésznek; mert ha Salamont vén-korában az aszszonyok szerelme bálványozására vitte, nincs egy aszszonynak-is bátorsága, hogy férjétűl meg ne csalassék. És az okos embernek nem kel üdvössége vesztését arra függeszteni, hogy talám efféle veszedelemtűl ment lészek, hanem arra kel nézni, a mi közönséges szokás efféle dologban. Tehát a ki férjhez mégyen, Nubat in Domino, Isten házában, Isten szolgájához mennyen. Végezetre: sok dolgokért elválasztyák és új házasságra szabadíttyák a mostani tévelygők az embereket, mert vélekedések-szerént, ódható az ő házasságok. A romai Anyaszentegyház vallása-szerént pedig semmi okon új házasságra nem mehet ember, valamíg él házas-társa. Ebből következik, hogy a pápista és calvinista emberek házasságában nagyob és erőseb kötelesség vagyon a pápista személyen, hogy-sem a calvinistán. Ellenkezik pedig a házasság kötelével, hogy egyik személynek vastagab kötelessége légyen, hogy-sem másiknak. Mit mongyak a fiakrúl, kiket veszedelmes állapatra szűlnek az anyák, ha tévelygőkhöz mennek? Az atyák szavából és példájából, egyházi rendek gyalázását; Anyaszentegyház szidalmát; az igaz tudomány rágalmazását tanúllyák a fiak és leányok. Tévelygő mesterek oktatásával veszedelemre vezettetnek és eretnekségben neveltetnek. Azért, job vólna hóltig a leány-koszorút viselni, hogy-sem Gehenná-ra menendő fiakat szűlni.
Meghallátok szűlék, mire kel a leányok nevelésében vigyáznotok. Azért gyakran eszetekbe jusson a mit Szent Pál mondott, hogy a szűlék üdvözűlnek, ha szentűl nevelik gyermekeket: kemény ostorozást szenvednek, ha szájokra bocsáttyák őket; mint a Héli pap példája kimutattya. Azért ne legyetek ollyanok, mint a kiket Isten szű-nélkül-való galamboknak nevez. Ha ki fészkéhez nyúl egyéb madaraknak hozzá-csapdosnak, körűlle-röpdösnek és minden tehetségekkel óltalmazzák fiokat: a galamb távúl nézi, feléje sem mégyen, mikor láttya, hogy fiait fészkéből szedegetik, és mihent azokat a konyhára viszik, mingyárt azon helyre tojik, mert nincs szíve és szerelme-fiaihoz. Távúl légyen ez a vadság a keresztyénektűl, hanem azon igyekezzetek minnyájan, hogy nevekedő leányotokat az ördögnek és világnak incselkedésitűl óltazmazván a mennyei vő-legény házasságának örömébe bocsássátok és Szent Dávid-dal abban dicsekedhessetek, hogy, Anima mea illi vivet, et semen meum serviet ipsi; nem-csak magatok lelke Istennek él, hanem maradékotok-is néki szolgál, melyre segítcsen benneteket az Atya, Fiú, Szent Lélek Isten. Amen.

A NAGYSZOMBATI EGYETEM ALAPÍTÓLEVELE 
(1635)

Mi Pázmány Péter, Isten kegyelméből a Szent Római Egyháznak Illyriai Szent Jeromosról nevezett presbiter bíborosa, az esztergomi főegyházmegye érseke és ugyanezen helynek örökös grófja, a magyar birodalom prímása, az apostoli Szentszék született Követe, Főszekretárius és Kancellár és a Szentséges Császári és Királyi Felség Belső Tanácsosa, stb.
Gyakran aggódva fontolgattuk magunkban, hogyan tudnánk a katolikus hitet Magyarországon elterjeszteni és a nemes magyar nemzet méltóságának is szolgálni. Minden más eszköznél előbbrevalónak tűnt föl előttünk, hogy Tudományos Egyetem emeltessék, ahol a harcias nemzet lelkülete megszelidüljön és az egyházkormányzásra és az állam szolgálatára alkalmas emberek képeztessenek. Nem is hiányzott belőlünk sem a kedv, sem az igyekezet e dologra, de a haza szerencsétlensége és más sürgősen szükséges alapítások mindezideig visszatartottak, hogy kívánságunknak eleget tehessünk. Most azonban, minthogy - Isten áldásából, aki igyekvéseinket égi kegyelmével kísérte - némi anyagi eszközök állnak rendelkezésünkre, úgy látszik, tehetünk valamit, ha nem is éppen a dolog nagyságához, de mindenesetre a lesújtott haza helyzetéhez illőt. Elvégeztük azért a nagyon tisztelendő Vitelleschi atyával a Jézustársaság általános főnökével, hogy beleegyezzék a jézustársasági atyák nagyszombati kollégiumában egyetem emelésébe és annak minden gondját és kormányzását a Társaságra vállalva, az alant következő feltételekkel és módokon lássa el. Midőn tehát a Generális atya az Isten dicsősége és a hit ügyének előmozdítása iránti buzgalmából ajánlatunkat az egész Társaság nevében elfogadta, mi is a már előbb megtett és minden részében érintetlenül maradó nagyszombati kollégiumi alapítványon, valamint azokon a jövedelmeken kívül, amelyeket a nagyszombati kollégium eddig bírt, Dobronoky György tisztelendő atyának, a Jézustársaság nagyszombati kollégiuma rektorának, egyszersmindenkorra kezéhez szolgáltattunk 60.000 magyar forintot. Ezenfelül császári kötelezvényt adtunk át ugyanezen Rektor atya által a Társaságnak 40.000 forint folyósítandó összegről, hogy így egészben 100.000 forintnyi summa keletkezzék. Akarjuk tehát, hogy a Társaság először ezt az összeget Magyarországon kívül biztos helyen vagy hasznos javak vételére, vagy kamatoztatásra fordítsa úgy, hogy ezen összeg gyümölcseiből a kollégiumnak az iskolákkal együtt alapjaiból való felépítését siettetni és a szükséges professzorokat alkalmazni lehessen. Miután pedig a kollégium és iskolák számára szükséges épület megépült és az egész 100.000 forint tőke kamatra vagy javak vételére teljesen kihelyeztetett, azután annak kamataiból évenként 1000 forintot szegény tanulók ellátására kell fordítani az általunk Nagyszombatban emelt Szent Adalbert-otthonban (akkor is, ha a mondott otthon helyváltoztatás következtében más városba kerülne). Ez a költség azonban, amint előrebocsátottuk, csak abban az esetben kötelezi a Társaságot, ha a mondott építkezések befejeződnek és ha a hátralevő 40.000 forintot is (mert egyedül ebből akarjuk ellátni a Szent Adalbert-otthont 1000 forint költséggel) Ő Császári Felségétől megkapják és kihelyezik. És ha idő multával, (ha Isten Magyarországot a török igától megszabadítja), alkalmasabb város találkoznék az Egyetem számára, szabadságában álljon a Társaságnak ezt a mi alapításunkat az Egyetemmel együtt máshová átvinni, úgy azonban, hogy az esztergomi egyházmegyén kívül ne kerüljön és a nagyszombati kollégiumnak előbbi alapítványa érintetlen maradjon. Ha pedig (amitől a kegyelmes Isten óvjon) az Egyetem Magyarországon nem állhatna fönn tovább, hanem külső vagy belső ellenség erőszakából megtörténnék, hogy a Társaság atyái távoznának, és minden reménység elveszne hamaros visszatérésükre; ez esetben köteles legyen a Társaság a föntnevezett tőke kamatát és gyümölcsét Magyarországon kívül magyar kispapok használatára fordítani, úgy, hogy belőle papságra alkalmas ifjak neveltessenek és kötelesek legyenek fölszentelésük után Magyarországra visszatérni. Abban az esetben, ha a Társaság atyái távoznának Magyarországról, de reménység lenne, hogy csak néhány évig lesznek távol, azt akarjuk, hogy időközben az egész kamat megőriztessék a kollégium kárainak a visszatérés utáni jóvátételére (mert efféle mozgalmakban ilyenek be szoktak következni), vagy pedig az elköltöző személyek ellátására fordítsák a kamatpénzt. Ha pedig akárhány év eltelte után a Társaságnak ismét szabad lenne Magyarországba visszatérni és az Egyetemet folytatni, változatlan akaratunk, hogy ha a kispap nevelés megszűnik a tőlünk átruházott összeg gyümölcseit a Társaság atyái az Egyetem előbbi használatára fordítsák és az Egyetem folytatódjék. Köteles lesz a Társaság arra is, hogy Nagyszombatban még ebben az 1635. évben egy filozófiai kurzust kezdjen, a következő években pedig állandóan három filozófiai kurzus legyen etikával és matematikával együtt, a skolasztikus teológia két professzorával. Legyen azonkívül ezen az egyetemen egy Szentírás-magyarázó tanár, egy professzora az Eseteknek, egy a Vitáknak, hasonlóképpen a szent nyelvnek és az akadémiai fokozatokra emelések a máshol szokott módon történjenek Esztergomi érsek utódainknak és az érseki szék megüresedése idején az esztergomi káptalannak semmi más jogot nem akartunk ugyan engedélyezni ezen általunk emelt Egyetemet illetőleg, mint amit a közjog engedélyez az egyes helyek egyházi elöljáróinak, mégis ugyanezen utódainknak és az érseki szék megüresedése idején az esztergomi káptalannak felhatalmazást adunk, hogy ezen levelünkben meghatározott és a Társaság atyáitól elfogadott kötelezettségek szorgos betöltésén és teljesítésén őrködjenek, sőt ez kötelességük is legyen. Kivévén azonban mindenben a professzorok háborítatlanságát, kivévén még az előadások menetét és azt a módot, amelyet a Társaság, Institutiója szerint, az akadémiák kormányzásában használ. Ugyancsak utódainknak és az érseki szék megüresedése idején az esztergomi káptalannak ezt az egyetemet melegen gondoskodásába ajánljuk és gyarapítását s előbbre vitelét nagy szeretettel szívünkre kötjük. Végre amint mi mindezeket a katolikus hit előmozdításának tiszta és őszinte szándékából és a drága haza felemelésére tesszük, akként a jóságos Istent lelkünkből kérjük, vegye kegyelmesen a jóakarat ez áldozatának illatát és alapításunkra árasszon bőséges áldást, hogy az ő nagy Neve dícsértessék és dicsőíttessék mindörökké.

Költ Pozsonyban, az Úrnak 1635. esztendejében, május 12-én.

Pázmány Péter a Szentséges Római Egyházpresbiter bíborosa, esztergomi érsek s. k.