TANKRED DORST
HERR PAUL

Színmű

Munkatárs: Ursula Ehler
Györffy Miklós fordítása

1686-ban, június 8-án két nemesúr a svájci Churba
menet egy útszéli bokorban vászonba bugyolált
kisgyermeket pillantott meg. Egyikük könyörületre
gerjedt, és utasította a szolgáját, hogy szálljon le és
emelje föl a gyermeket. El akarták vinni a legközelebbi
faluba, hogy ott gondját viseljék. Hanem amikor a szolga
leszállott, és megfogta a gyermeket, nem bírta fölemelni.
A két nemesúr elcsodálkozott ezen, és megparancsolták
a másik szolgának, hogy szálljon le ő is és segítsen. Ámde
azok ketten közös erővel sem bírtak vele, még csak
megmozdítani sem tudták.

Grimm testvérek: A súlyos gyermek

Szereplők:
Paul úr
Luise, a nővére
Helm
Lilo
Schwarzbeck
Anita

Színhely:

Egy régi kis szappangyár tönkrement épülete. A gyár helyiségeinek egy részét hosszú évek óta lakásnak használják. Néhány szép régi bútordarab megrongált állapotban. Elnyűtt, valaha pompázatos bőrpamlag, a zongorán villanyfőző. Fenn a téglafalról régi szappanportól elszürkülve szakadt meghajtószíj lóg a lendítőkerékről.

1

Paul lomhán elnyúlt a nagy pamlagon. Szemlátomást nem szívesen távozik innen, a padlón különféle tárgyak hevernek, amelyek kicsúszhattak ernyedt kezéből, miután már nem volt szüksége többé rájuk, és így felhalmozódtak fekhelye körül. Kávéscsészék, egy felborult pohár, több felütött könyv, összegyűrt újságlapok, egy kanál, egy nagy kenyérvágó kés, egy feltépett kartondoboz, ruhadarabok, zoknik. Paul mesél. Közben puha, fehér kezei, amelyekkel mintha még sohasem fogott volna meg semmit, sajátságosan élénk, elegáns gesztusokkal repdesnek.
PAUL	... állj, állj, megállj, álljatok már meg, nem halljátok, elég volt már a rohanásból, álljatok meg már a lejtőn! Szeretnék pár szót váltani veletek, spanyolul vagy eszperantóul, igazán köszönthetnénk egymást embermódra, és ha nem tudunk megegyezni valamilyen nyelvben, akkor a jelek nyelvén, a tíz ujjunkkal, ujjmutogatással, szemforgatással és bólogatással. Ez végtére is egyetemes nyelve az emberiségnek. - De maga ott nem hallgat rám. Maga csak rohan tovább. Látom, amint kapkodja a fekete lábait a csillogó jégtömbök alatt! Amott jön egy nagy négylábú, aztán elfüstöl egy pirinyó, annak rövid gyereklábai vannak. Aztán még egy és megint egy! Megkínálhatnálak bennetek egy kis erősítéssel, szép kövér vesztfáliai sültkolbásszal, elvégre én jó ember vagyok! Szinte már a példaképe másoknak, akik kevésbé jók. Csak egy kicsit falánk. És mégis sült kolbászt kínálok! - De nem, ezek csak rohannak tovább, nem akarnak diskurálni a furkók! Csak rohannak, rohannak lefelé a termékeny, zöldellő ecuadori völgyekbe! A földi paradicsomba, ahol nő és burjánzik minden. Mire leértek oda, elolvadnak a becses jégrögeitek! Kacagnom kell! Hiába rohantok, ahogy csak bírtok! Odafenn kivágjátok őket a gleccserből, és mire leértek - nem nagyobbak, mint egy kacsatojás! Ha a kereskedővel még soká alkudoztok, a végén már csak a vizes ujjatok marad!
Felbukkant Helm, nem tudni, hogyan jutott be: fiatalember, aki igyekszik erélyesnek és optimistának tűnni. Ügyet sem vetve Paulra körülnéz a helyiségben olyasvalaki módjára, aki szeretne informálódni tulajdona állapotáról.
PAUL	Ilyenkor, aki észnél van, fölteszi a kérdést, érdemes volt-e... megkérdi magában...
LUISE HANGJA	kintről Kivel beszélsz? Csak hallom, hogy folyton beszélsz, pedig nincs is itt senki!
PAUL	Most hallgatok.
LUISE HANGJA	Úgy beszélsz, ahogy a fák zúgnak.
PAUL	Helmre pillantva Már van valakim, aki hallgat!
LUISE HANGJA	Csak keresem és keresem, de nem találom a brossomat!
PAUL	Helmhez Figyel rám?
HELM	pimaszul nevet Hogy figyelek-e magára?
PAUL	Különben mindegy.
HELM	Tudja, ki vagyok?
LUISE HANGJA	Egyszer akarom feltűzni a szép régi brossomat, és pont akkor nem találom ebben a nagy összevisszaságban.
PAUL	Helmhez Csak áll itt a szobában, és a szemével széltében-hosszában a négyzetmétereket számolja.
HELM	pimaszul nevet Úgy látszik?
PAUL	És a mi levegőnket szívja.
HELM	Sajnos. Elég büdös. Pimaszul nevet.
PAUL	Nem használunk dezodort.
HELM	Döglött macskaszag. - És az ablakok be vannak szögezve.
PAUL	Nem mind.
LUISE HANGJA 	Megvan a brossom.

2

Feltűnik Luise: törékeny, ősz, idősödő asszony. Kissé divatjamúlt ünneplő ruhát visel, amely lötyög rajta, mert túl bő. Nyilván olyan hölgyé volt, aki nem olyan törékeny, mint ő, attól kaphatta ajándékba.
LUISE	Már itt is vagyok!
HELM	Jó estét.
LUISE	Hogy jött be így se szó, se beszéd?
HELM	Először csöngettem párszor.
LUISE	Paul, te hallottál valamit?
PAUL	Hiszen nem is működik a csengő.
LUISE	Gyalázat.
HELM	Aztán csak úgy benyitottam és feljöttem a lépcsőn...
LUISE	Úgyse jön hozzánk különben senki!
HELM	Én írtam azt a levelet.
LUISE	Olyan kedvesen nevet. És milyen fiatal még.
HELM	Hát igen. Tulajdonképpen mit várt?
LUISE	Paul, nézd csak, jól ül a brossom?
HELM	Én írtam azt a levelet, megkapták, ugye?
LUISE	fölvett még egy kopott szőrmekeppet is: De kár, hogy épp ma este kell operába mennem! Kaptam egy jegyet ajándékba. Az egykori szabónőnktől. A veje az operánál van. Számomra ez mindig nagy élmény, képzelheti! Sajnos most egyáltalán nem tudok foglalkozni magával.
HELM	Nem is fontos. Csak épp beugrottam. Paulhoz. Hol van a levelem? Csak az aláírása kellene, és már itt se vagyok.
PAUL	Persze, persze.
LUISE	Miféle levélről van szó, Paul?
Paul fáradtan leinti.
LUISE	Tudja, Paul föl se bontja már a leveleket! Már évek óta nem. - Én még igen! Paul olyankor mindig kinevet. Azt mondja, még mindig várok a nagy szerencsére. Kuncog. Tényleg várok!
HELM	Egyszerűen kidobja a postát?
PAUL	Sohasem dobom ki a postát!
LUISE	mókázva megfenyegeti: De Paul!
PAUL	Nem érdemes. - Egyszerűen otthagyom. Ha megint jön valami, otthagyom azt is. Csak hevernek, lassan gyűlnek, kis kupac lesz belőlük, aztán nagyobb kupac. És aztán lecsúszik az egész az asztalról. Jártában-keltében párszor rátapos az ember. Aztán valaki félresöpri a halmot, rátesznek valamit... lassanként elenyészik.
LUISE	Látja!
HELM	De ebben az esetben igazán arra kell kérnem -
LUISE	Ugyan, Paul, nézz már utána, tedd meg neki!
HELM	Határidős ügy. Az épületről van szó. Tudniillik én vagyok az örökös. Dehát mindent megírtam.
PAUL	No, igen.
LUISE	Ebbe én inkább nem ártom bele magam. Ha üzleti ügyekről van szó, azt mindig a bátyám intézi! - De most már legfőbb ideje! - Remélhetőleg sikerül minden nagy terve, tiszta szívemből kívánom magának. Elmegy, visszaszól. Paul, a kék lábasban van még spagetti. De ne hidegen nyeld el megint!

3

PAUL	Nos hát tekintse meg a tárgyakat. - Itt a spagetti. - Ott a tésztafőző. Ott, a zongorán. Nem mozdulva a helyéről. Megkínálhatom?
HELM	elhárító kézmozdulattal: Inkább ne.
PAUL	Jobb is így. Nehéz elosztani a hideg spagettit, olyan ragacsos. Késsel kettévágni pedig kulturálatlanság.
Paul feláll a pamlagról, odamegy a spagettis lábashoz.
PAUL	Kézzel kell széthúzkodni, és a ragacsos fonatot szétszálazni. Belenyúl a spagettibe.
HELM	elhárítja. Köszönöm, köszönöm.
Paul a szájába tömi a hideg tésztát.
HELM	Esetleg újra bemutatkoznék röviden.
PAUL	Nem érdemes megmelegíteni a spagettit.
HELM	Szívesen megmagyarázom, hogyan jutottam be lenn a házba. Éspedig: az öreg hölgy hagyatékában, akinek az örökséget köszönhetem, egy kulcs is akadt. A ház, gondoltam, talán áll még, de hogy egy ilyen régi kulcs még passzol-e a zárba, egy ilyen nagy vasvacak? - És passzolt!
PAUL	elnyeli az utolsó tésztaszálakat: Most már késő, ha mégis kért volna!
HELM	Rezsót nem tesz az ember zongorára. Rezsó a zongorán - ez azért túlzás.
PAUL	Luise néha még játszik rajta, hol a Bolhakeringőt, hol valami mást.
HELM	Luise a húga, ugyebár?
PAUL	Igen, ő a majomkutató.
HELM	Csak itt fenn laknak a húgával? A ház hátsó felében hat helyiség van.
PAUL	Lehetséges.
HELM	Így van.
PAUL	A hátsó részt sosem használtuk.
HELM	Értem.
PAUL	Nem volt atmoszférája. És két helyiség beázik, úgyhogy lassanként lemondtunk róluk.
HELM	Lemondtak?
PAUL	Ki bírja ki azt a folytonos zajt, mikor kopognak az esőcseppek a felállított vödrökbe! Négy vödröt állítottunk fel! Főleg a karosszékek körül! A szőnyeg idővel úgy átázott, hogy ködréteg borította a padlót! És örökké rövidzárlat! Olyankor csücsültük a holdtalan éjszakában a skót lápvidéken! - És a konyháról ne is beszéljünk! Micsoda pazar konyhák vannak manapság, szokta mondani húgom, a majomkutató.
HELM	Igen. - Szeretném most mindjárt végigjárni a helyiségeket.
PAUL	Hát ez sajnos nem lehetséges, fiatalember!
HELM	Szeretnék tájékozódni, és követelnem kell a bebocsáttatást.
PAUL	Követelnie természetesen lehet, annak nincs akadálya.
HELM	Akkor menjünk.
PAUL	Én már rég nem jártam arra.
HELM	Ez nem érv.
PAUL	Évek óta nem voltam ott!
HELM	Semmi baj, majd odatalálok.
PAUL	Erélyes, meg kell adni. Az fontos is.
HELM	Röviden elmagyaráznám, mik a terveim itt. Felteszem, érdekli.
PAUL	Hogyne.
HELM	Szanálni fogom az egész leromlott épületet, tipp-topp lesz minden. Tudja, ugye, hogy ez mit jelent.
PAUL	Persze, persze.
HELM	Ez tudniillik azt jelenti, hogy minimum 800 000 márkát kell bele invesztálni. És mivel nekem nincs hozzá elég pénzem, egy társsal együtt. Ő természetesen alaposan szemügyre akarja venni az épületet, mielőtt pénzt öl bele.
PAUL	Igen.
HELM	Először fel kell mérni a házat, és alaprajzot készíteni róla. Régi tervrajzok nem kerültek elő.
PAUL	Ennyit fog bajlódni a dologgal?
HELM	Igen, ezek a terveink.
PAUL	Dehát mi ezt nem várjunk el magától.
HELM	Schwarzbeck úr is benéz még.
PAUL	Igazán meglepő, hogy ennyi mindent akar tenni értünk.
HELM	Azt hiszem, félreért. Én itt egy üzemet akarok berendezni. Itt!
PAUL	Nahát, ez remek!
HELM	Különféle átépítések nélkül ez nem megy.
PAUL	Igen.
HELM	Nincs más választásom. Szükségem van a helyiségekre.
PAUL	Értem.
Csend.
HELM	Csak nézzen körül egyszer a városban. Nézze meg, mi minden készül például a Friedrich Engels-Ringen! Mennyi új építkezés! Csupa hipermodern üzem! Vagy ha bemegy az udvarokba, és benéz a sok kis gyár ablakán, látni fogja, hogyan ülnek ott az emberek a neonfényben, a gépeknél, vagy állnak fehér munkaköpenyben a laborasztaloknál! És járt-e újabban a Nützenberger Strassén? Látta-e, hogy Schaberttől szinte percenként gördülnek ki a kapun a megrakott kamionok? És a homlokzatok fehérre vannak festve, mindenütt bővítenek, fejlesztenek. Ezt látni mindenütt, az egész városban! Csak nem fogunk itt megmaradni szégyenfoltnak!
PAUL	Én nem járok a városba.
HELM	egy pillanatig meghökkenve, aztán: De azt csak tudja, mi folyik mindenütt. Az ember folyton hátravetett fejjel jár az utcán, mert odafenn mindenütt daruk forognak és állványzatok nőnek az égbe.
Paul mormog.
HELM	Így nincs más választásom - hacsak nem hagyom tovább omladozni az épületet, míg össze nem dől az egész kóceráj, és akkor eladom bontásra. Ez ellen berzenkedem. Túl passzív nekem, egyszerűen szólva. - És talán a kötelességérzet vagy a hagyománytudat is közrejátszik, a nagyapám... Félbehagyja.
Paul kiitta a csészéjét, feláll, a tűzhelyhez megy, hogy újabb csésze teát töltsön ki magának. Közben leejti a földre a csészealjat, amely a csészéhez volt ragadva, és az összetörik. Helm lehajol a cserepekért. Paul megáll, legyint.
HELM	Kár érte. A cserepeket nézegeti. Mintha Wedgewood lenne. Tovább vizsgálja őket. Az bizony! Wedgewood!
PAUL	mormog: Wedgewood... Wedgewood... Teát tölt magának.
HELM	a cserepekkel a kezében: Szóval - az első lépést már megtettem, elfogadtam az örökséget. És ennek természetesen automatikus következménye a második. A második, a harmadik és a negyedik.
PAUL	Tulajdonképpen mi szükség van csészealjra?! Szigorúan véve az embernek egyáltalán nincs szüksége csészealjra!
HELM	Még mindig ott a régi felirat az ajtón: “Iroda”. Kisilabizáltam a por és rozsda alatt. Kitapogattam az ujjammal az I betűt.
PAUL	Tojásszínű. Az volt a kezdet.
HELM	De mit is beszélek! Ön valószínűleg sokkal többet tud a nagyapámról, mint én. Hiszen régen ott ült a ház elülső felében, emberemlékezet óta, és onnan tekintett alá, miféle mászkálás, nyüzsgés folyik odalenn.
Paul mormog.
HELM	Nagyon szeretnék egyszer majd pontosabb részleteket is megtudni minderről, elvégre ez úgyszólván a cég története.
PAUL	Hát ha én azt elmesélem magának...
Csend.
HELM	Akkor?
PAUL	Akkor nagy szemeket fog mereszteni, fiatalember! Akkor úgy kinyílik a szeme, mintha az örök tűzbe pillantott volna.
HELM	Gondolom, önnek és főleg a húgának örvendetes dolog lenne, ha visszaköltözhetnének az elülső részbe, ennek csak előnyét látnák.
PAUL	Eleinte ott gubbasztott hátul a sufniban, ott töltögette a zacskóit... aztán jött a fehérítőszóda... Mikor aztán a szappant kezdte főzni, máris kibérelte azt az idomtalan vöröstéglás tömböt a folyóparton. Aztán a mellette álló épületet, és aztán egyszercsak az összeset! Egycsapásra! A csődtömegből megszerezte az elülső részt is, mindent!
HELM	Igen. És attól fogva igazi gyára lett.
PAUL	Nagyon rátermett ember volt!
HELM	Hát igen. Mindezt én nem éltem át.
PAUL	Majd most, most magán a sor, fiatalember!
HELM	Rajtam nem fog múlni.
PAUL	Jól van.
HELM	És Schwarzbeck úrral együtt, aki a pénzével és tapasztalatával száll be a vállalatba - holtbiztos ügy! Egészen más üzletág!
PAUL	Egy nap jött fel a lépcsőn, déltájban, úgy volt öltözve, mint aki templomba készül, még kesztyűt is húzott. És leült a nagy ebédlőasztalhoz apámmal szemközt. Anyám ültette oda az apámat, aki már vak volt, ő maga kiment, és mi ott álltunk mindnyájan a folyosón, és hallgatóztunk... Úgy ült ott az apám, mint aki karót nyelt, és nem szólt egy szót sem... egy árva szót se szólt! Csak a két kezével fogdosta az asztallapot. A maga nagyapja pedig így szólt: Uram, ma reggel megvettem az összes épületét.
HELM	csodálkozva: Igazán?! Ez mind a maguké volt valaha?
PAUL	a nagyapa hangját utánozza: “Uram, ma reggel megvettem az összes épületét.” Fejhangja volt.
Csend.
HELM	Ezt sosem hallottam.
PAUL	“Uram, ma reggel...”
HELM	Ezt nem tudtam.
PAUL	Bizony, így volt.
Csend.
HELM	megilletődötten: Most talán azt hiszi - Ismét nagyon határozottan. De uram, az csak természetes, hogy szabadon rendelkezhetem a tulajdonommal... ezt csak belátja!
PAUL	Hogyne, persze.
HELM	Miután eldöntöttem, hogy... tudniillik ez eddig a nénikémé volt, de hiszen tudja... és évtizedekig le volt állítva.
PAUL	Maga mit csinált mostanáig?
HELM	Úgy érti... mielőtt, eldöntöttem, hogy... Tanultam. Nevet. És néha arra gondoltam, hogy esetleg soha nem lesz belőlem semmi.
PAUL	Aha! Akkor valószínűleg önmagát kereste ezekben az években. Már rálépett arra az útra, amely nyílegyenesen a szakadékba visz, fiatalember!
HELM	Idegesít, hogy folyton fiatalembernek szólít!
PAUL	Többé nem mondom.
Csend.
HELM	Hanem amit a nagyapámról mondott az előbb, az foglalkoztat még. Szeretnék kérdezni valamit ezzel kapcsolatban, nevezetesen, hogy hogyan láthatta az édesapját és az én nagyapámat ülni az asztalnál. Hiszen maga nem is volt ott. Kint volt a folyosón.
PAUL	Mindnyájan láttuk őket.
HELM	Hogyan?
PAUL	Hogyan! Hogyan! Hát a kulcslukon!
HELM	Az egész család lesett a kulcslukon?
PAUL	Igen!
Csend.
HELM	Ostoba helyzet.
PAUL	Micsoda?
HELM	Hogy a maga családja és az enyém ilyen kellemetlen módon kapcsolódik össze, hogy az én nagyapám a felemelkedését bizonyos mértékig a maga családjának szerencsétlensége árán vásárolta meg. - Ha ez így volt...
PAUL	Fel akar mondani nekem.
HELM	Én azt szeretném...
PAUL	De nem mondhat fel nekem.
HELM	Azt szeretném javasolni magának...
PAUL	Mikor a berlini éveimben... a nő, akinél laktam, odavette a házba egy szeretőjét... pedig már hatvanötéves volt... ki kellett költöznöm tőle. Eltelt két év, és a nő belehalt. Dühében. És a férfi, ő mit tehetett volna? Ő is meghalt. Én pedig megmaradtam...
HELM	dühösen: Ott hever a levelem! És fel is van bontva!
PAUL	Tényleg!
HELM	Az előbb még azt állította, hogy semmiféle levelet nem kapott tőlem!
PAUL	Igen.
HELM	Hagyja, hogy mindent elmagyarázzak, pedig rég tud már mindent, hiszen olvasta a levelet.
PAUL	Hát most, hogy olvastam vagy nem olvastam...
HELM	erélyesen: Megyek, és körbejárom a helyiségeket, mit jártatom itt a számat!
El.

4

PAUL	egyedül: Bemegy az erdőbe... eltűnik benn a sűrűben... Ha majd visszajön - feltéve, hogy egyáltalán visszajön valaha! - az arca! Kicsoda maga tulajdonképpen? Járt már ezen a vidéken? Annyi év telt el azóta, annyi év, ahány ujjam van - Számol. - száz ujjam! És imádom külön-külön mindegyiket! Szeretettel végignyalja mind a tíz ujját.

5

LILO	kintről kiált: Helm?
Zajok: valami leesik, csörömpölés, csattanás. Bejön Lilo. Csinos, élénk, fiatal nő. Talpraesettnek, de kicsit szelesnek tűnik. Olykor túl hangosan beszél, vagy váratlanul felcsattanva szólal meg.
LILO	Szóval ez az! Szitkozódik. Atyaisten, hogy nézek ki! Leporolja magát. Tüsszent. Fejjel nekimentem valaminek... le is esett. És a padló olyan furán síkos.
PAUL	Síkos hát. A sok régi szappantól.
LILO	És maga a híres Paul úr.
PAUL	Hogy-hogy híres?
LILO	Mert sohasem lehet látni, azt mondta Helm. Szemügyre veszi Pault, és felnevet. De hiszen most látom magát! - Odalenn valaki azt mondta, csak menjek át a hátsó épületbe, és aztán fel a lépcsőn - mindjárt megérezni a szagot. Állatokat töm ki, azt mondta.
PAUL	Már rég nem vagy csak nagyon ritkán.
LILO	Kár. - Helmet keresem, itt akartunk találkozni.
PAUL	Itt nincs senki.
LILO	leül: Furcsa. Már rég itt kellene lennie.
Csend.
PAUL	Hogy néz ki ez a Helm?
LILO	nevet: Szerintem jól.
Csend.
	Fura, hogy itt ülök.
Csend.
	És hogy maga is.
Csend.
	Nem zavarom, van nálam olvasnivaló. Keresgél a táskájában.
PAUL	“Coco a legnagyobb gazember.”
LILO	Tessék?
PAUL	Míg élt, ezt tudta mondani egy holló, amelyet elhozott nekem a tulajdonosnője.
LILO	Hiszen maga is úgy beszél, mint egy holló.
PAUL	Tacskókat, perzsa macskákat, tengeri malacokat, kanárimadarakat hoztak nekem az emberek, le egészen a táncoló egérig.
LILO	Igazán, ez érdekes!
PAUL	És a rókán, farkason, leopárdon, elhunyt hitvesen át fel az államfőig.
LILO	Nahát, miket nem mond - nevet - hiszen ez hátborzongató.
PAUL	Fel egész Leninig.
LILO	De hisz az csak egy egyszeri eset volt.
PAUL	Oroszországban annak idején szokatlanul enyhe volt a tél. Elolvadt a hó. És nem voltak még olyan mélyhűtők, amilyenek manapság vannak már mindenütt. Bár sürgetett az idő, sor került az ismert vitára: a Krupszkája nem akarta, hogy kitömjék, a párt viszont, ó, hát a párt, az azt mondta: ő az eljövendő emberiségé. Végül már alig volt meg valamilyen testrésze, de épp a feje, az hál’istennek még megvolt. Az originál fej nélkül nem is lett volna semmi értelme az egésznek. De a keze! - A kezét, azt a tipikus uralkodói mozdulattal kinyújtott kezét, amelyet olyan jól ismerünk a tízezernyi szoborról - azt egy szibériai postástól vették. - Mondja, mi minden van abban a nagy táskájában?
LILO	Ebben? - Á, csak egy szendvics, narancsok és a speciális teám termoszban. Döglött macska nincs benne!
Csend.
LILO	Mindig van nálam egy kis tartalék.
Csend.
LILO	Azt hiszem, meg is eszem most a szendvicsemet. Enni kezd. Kér maga is? Van még egy.
Lilo megmutatja neki. Paul elveszi és megeszi.
LILO	Tulajdonképpen Helmé volt. Dehát ha egyszer nincs itt... Azt állítja, az egész városban nincs egy normális vendéglő.
PAUL	Ezt sosem lehet tudni.
LILO	Maga biztosan jobban kiismeri itt magát.
PAUL	Sosem megyek sehová.
LILO	Mint valami barlanglakó állat, igaz?! - Nekem folyton kell embereket látnom. Muszáj mászkálnom az utcákon, vendéglőkbe bemennem, hogy lássak arcokat. Nincs szebb az arcoknál! Valósággal gyűjtöm őket! Hogy bámulnak mind! Mindig szeretném rögtön utánozni őket.
PAUL	Utánozzon engem!
LILO	Magát nem lehet utánozni! Olyat, mint maga - azt hiszem, azt nem tudnám.
PAUL	Akkor inkább a lábamat nézem, keskeny és inkább kicsi, alig használt, nincs ellapulva az aszfalttaposástól, és nem görbe, nyomorék a szűk cipőktől - törékeny, finom, mint a kutyusok lábikója! De érzékeny, különben táncolhatnék magával, vagy akár egymagamban is táncolhatnék. Feláll, tesz néhány lépést.
LILO	Jéé, ez egy görög tánc!
PAUL	...olyan keveset mozogtam a lábaimon, hogy fájnak, ha ugrálok.

6

Visszajön Helm.
LILO	meglepve: Helm! Paulhoz: Dehát itt van!
PAUL	Itt, itt.
HELM	Paulhoz: Ez a barátnőm, Lilo. Azt beszéltük meg, hogy itt találkozunk.
LILO	Nem is mondta nekem, mikor megjöttem, hogy már itt vagy.
Paul álmosan legyint.
LILO	Nem tudtam semmiről, csak üldögéltem itt gyanútlanul, megettem a szendvicsemet, a tiédet pedig megetettem vele. De van még grízpudingom számodra.
HELM	Be kellett járnom a helyiségeket.
LILO	Paulhoz: És mikor költöznek ki?
HELM	gyorsan leinti: Ezt még nem beszéltük meg.
LILO	Addig félreülök egy sarokba, és berakom a nyelvlecke-kazettát. Leguggol, és előkotorja a táskájából a walkmanjét, fölteszi a fülhallgatót.
Helm vár. Aztán, mikor látja, hogy Lilót már nem lehet eltávolítani a szobából, megpróbálja folytatni a beszélgetést.
HELM	Paul úr, azt hiszem, írásbeli megállapodást kellene kötnünk az ügyről, a tervezetet ismeri. Lakbért úgyszólván nem fizet, a nénikém évtizedekkel ezelőtt így rendelkezett, feltehetőleg régi családi szempontokra való tekintettel. És ez maradjon is így egyelőre, ha most majd átköltözik az elülső részbe.
PAUL	nem figyelt oda, Lilóhoz: Mondja, mit hallgat ott maga?
HELM	Ez így mindenképpen kedvezőbb magának.
Paul váratlan fürgeséggel átszalad a szobán Lilóhoz.
PAUL	harsogva Lilóhoz: Mit hallgat?
LILO	Ó, csak tanulok valamit.
HELM	Biztosan gyorsan megegyezünk a határidőben.
LILO	Indonézül.
HELM	Úgy gondoltam, négy-hat héten belül, hogy flottul haladjunk előre.
LILO	Bagaimana keadaan anda?
PAUL	Vigyázat, fejvadász!
LILO	Ezt azt jelenti: Hogy van?
HELM	Egyébként tegnapelőtt engedélyezték az átépítést.
PAUL	Én nagyon jól vagyok.
LILO	Helmet bosszantja, hogy folyton terveim vannak.
HELM	dühösen: Lilo!
LILO	A hivatásomra nézve tudniillik ápolónő vagyok.
PAUL	Fejvadászok és kígyók!
LILO	Egy időre elmegyek egy borneói őserdei kórházba.
HELM	Talán.
LILO	Mindig kell mennem valahová, mindig máshová. - Csak szikratávírójuk van, még telefonjuk sincs.
Csend.
PAUL	Maga nagyon csinos nő. Ha az utcán találkozik magával az ember, kalapot kell emelnie maga előtt. Nekem sajnos nincs kalapom, bocsásson meg. De látok a megjelenésében valami tragikusat is. Én meglátom.
HELM	Pedig ő egy komika.
LILO	jókedvűen: Te csak hallgass! Arcátlan!
PAUL	Szabad kérdeznem, van családja?
LILO	Nincs. Mind osnabrückiek. Azonkívül már meghaltak.
PAUL	Jó! Nagyon jó!
LILO	Helmhez: Honnan veszed, hogy én egy komika vagyok?
HELM	Ezt észre lehet venni.
LILO	Ugyan miről?
HELM	Mondasz valamit - és az komikus.
LILO	És mit mondok?
Helm hallgat.
LILO	Na, mondd meg, mit mondok?
Helm hallgat.
LILO	Különben lehet, hogy így van. Néha a rákos betegekkel is szoktam nevetgélni.
PAUL	Ha nincsen családja, akkor nincsenek kötelezettségei sem. Mint nekem. Ez a fiatalember viszont súlyos örökséget vett át.
LILO	Hát persze, tudom én! Vidáman. A legendás nénikét és a gyárat és a szappanport és a halott nagybácsit az órával a kezében!
PAUL	vigyorog: És engem!
Paul és Lilo vigyorognak.
HELM	dühösen ordít: Igen!
LILO	Most egyáltalán nem találsz komikusnak, igaz?
Csend.
PAUL	Aha! Érzékeny! Tapintatos akar lenni, embereket akar eltakarítani, de... érzékeny!
HELM	Odaát van egy írógép. Ha még ép és ha esetleg használhatnám, akkor megfogalmazhatnánk együtt a nyilatkozatot.
PAUL	Az én családom is tönkrement! De jól van így! Csak én maradtam!... És persze még Luise is. - El lehet azt képzelni, hogy egykor minden reményt belém helyeztek?
HELM	Van egy papírlapja, vagy esetleg kettő?
PAUL	Lilohoz: Maga el tudja ezt képzelni?
LILO	Bocsásson meg, de én nem akarom ebbe beleártani magam.
PAUL	Minden reményt belém vetettek. Ezért is tanultam. Úgy tanultam, ahogy a vizet változtatják borrá, tizennyolc szemeszter közgazdaságtant... És anatómiát. Ezért tudok kitömni egy papagájt vagy egy vetési varjút, ha óhajtják. Kicselezem az oszlást, a bűzt!
LILO	Ilyesmit tanulnak anatómiából?
PAUL	leinti: Anatómia... anatómia... Lenin teljesen szagtalan. Különben senki sem menne már oda, és nem volna többé kommunizmus.
Lilo megint fölteszi a fülhallgatót.
PAUL	A filozófiának is szenteltem némi időt... Ordít. Miért szenved, kisasszony?
LILO	leveszi a fülhallgatót: Tessék? De hiszen nem is szenvedek!
PAUL	De, szenved!
LILO	Nem. Szívesen vagyok itt, azt pedig már ismerem, hogy Helm így elborul néha.
PAUL	Szenved, mert élni akar. Schopenhauer.
LILO	Vagy úgy. Schopenhauer, az egy filozófus, ugye? Ezen a téren, sajnos, nem vagyok valami járatos.
HELM	felfedezte az írógépet egy komódon, kipróbálja a billentyűket: Ez az írógép nem működik, előbb meg kell tisztítani, az e mindig fennakad. Nincs már sok időm, mert Schwarzbeck úr mindjárt itt lesz, és akkorra kell a nyilatkozat az aláírásával.
LILO	Még ő is jön! És velem mi lesz?
PAUL	A ház elülső felének lakói ellenségesek velem. Mind! Gyűlölködve beszélnek rólam. És a Pisulskiné egyszer még egy döglött macskát is bedobott az ablakomon. Azóta mindig zárva az ablak!
LILO	De miért?
PAUL	Mert én szabad ember vagyok, és ez elkeseríti őket.
LILO	Vagy esetleg a kitömött állatok miatt?
PAUL	Berlinben sokkal több volt belőlük. Ott volt egy szobám tele állatokkal, nagyrészt madarakkal.
LILO	Kár, hogy nem láttam őket.
PAUL	Egyszer még egy zsugorított fejet is ki kellett javítanom - hiszen úgyis Borneóba készül! Valami ajándék lett volna a múzeumnak. De elrontottam, nem volt elég élethű, így aztán már nem is kellett a múzeumnak. Mindegy.
LILO	Én mindig mindent elhiszek, ez néha problémát okoz.
PAUL	Hadd keressem meg! Kisiet a szomszéd helyiségbe.

7

LILO	Tudom én, hogy bosszant Borneó.
Helm hallgat.
LILO	ordít: Tudom én! Bosszant Borneó!
HELM	Muszáj volt olyan hosszasan társalognod Paullal? Kitömött állatokról. Zsugorított fejekről?
LILO	Engem érdekel az ilyesmi.
HELM	Engem nem.
LILO	Én már csak olyan vagyok, akinek szívesen elmesélnek valamit az emberek. - Neked persze nem mesélnek semmit, te mindig olyan képet vágsz, mint aki hallani sem akar semmiről. Téged csakugyan nem is érdekelnek az emberek. Még én sem.
HELM	De igen! Te nagyon is érdekelsz! Átöleli.
LILO	gyengéden: Szerencséd. Te, én most szeretnék innen elmenni... veled... vissza a szállodába.
HELM	Én is. De most nem tudok, Paul miatt.
Ölelés.
LILO	Most egyszerűen levetkőztetlek. Megpróbálja kikapcsolni a nadrágszíját.
HELM	Kérlek, ne.
LILO	Úgy elmennék most veled...
HELM	Ha majd megjön Schwarzbeck úr, légy szíves, viselkedj komolyan.
LILO	Ó, akkor nagyon komoly leszek.
HELM	Tőle kapom a pénzt. Ha a Schwarzbeck nem ad pénzt, akkor lőttek nekem.
LILO	Értem én, tökéletesen értem!
HELM	Borneó! Borneó! Borneó!

8

Halkan kopognak az ajtón.
LILO	Nem kopogtak?
HELM	Nem.
Csend. Újra kopognak.
LILO	Látod? Szerinted kinyissuk?
HELM	Maradj már csöndben!
Csend. Kopognak.
LILO	Paul úr, kopogtak!
Paul nem válaszol.
LILO	Én megnézem.
Kinyitja az ajtót. Az ajtóban a tizenhárom éves Anita áll, lehajtott fejjel, mereven, szemlátomást az ágyból bújt ki, hogy ide jöjjön. Szellemi fogyatékos.
LILO	Hát te mit akarsz?
Anita nem válaszol.
LILO	Kit keresel?
Anita nem válaszol.
LILO	kérdőn Helmre néz: Ki ez? Az előbb, mikor arra jöttem, a lépcsőn ült a házban.
HELM	Ja, ez a Pisulskiné kislánya a ház elülső feléből.
LILO	Nincs otthon a mamád?
Anita nem válaszol.
LILO	No, hát csak gyere be.
Anita bejön, lehajtott fejjel megáll.
HELM	Nem, jobb lesz, ha gyorsan hazamész, mert biztosan keresnek.
Anita lehajtott fejjel némán áll. Helm kézmozdulattal jelzi Lilónak, hogy Anita gyengeelméjű.
LILO	Ó, te szegény kislány! Szegénykém! Gyere, kapsz valamit. Előkotor a tarisznyájából egy mandarint. Nézd csak, mandarin! Kéred? Anita lehajtott fejjel, mozdulatlanul áll.
LILO	Neked adom! Nem szereted?
Anita némán áll, megrázza a fejét.
LILO	Vagy várj csak, várj csak, talán van itt még egy darab csokoládé! Kotorászik a tarisznyában, s mikor kihúzza a kezét, egy kis csokoládémaradék van benne. Látod? Még épp hogy jut belőle egy darab nekem és egy neked!
ANITA 	lehajtott fejjel áll: Van nekem is.
LILO	Kár. Akkor odaadom a barátomnak, ő majd örül neki. Odaadja Helmnek a csokoládédarabot.
HELM	Biztos beleverte az anyja, hogy nem szabad semmit sem elfogadnia.
LILO	felkiált: Paul úr, már nem is jön ki többet a barlangjából?
Paul nem válaszol.
LILO	Anitához: Na, hát ülj már le. Egy székre mutat. Anita azonban a lábzsámolyra mászik föl.
LILO	Ismerős vagy itt, ugye? - Paul úr biztos jön mindjárt vissza. - Gyakran jössz ide? Anita megrázza a fejét.
HELM	Ugyan hagyd már!
LILO	Lehet, hogy ezek ketten szoktak itt törődni egy kicsit szegénykémmel. El tudom képzelni. Anitához: Szívesen jársz ide?
Anita nem válaszol.
LILO	Nyugodtan megmondhatod, én is szeretek itt lenni.
Anita megrázza a fejét.
HELM	Hagyd már!
LILO	Kedveled ezt a mókás Paul urat?
Anita nem válaszol, ellenségesen néz.
LILO	Nekem szép történeteket mesélt, szokott neked is?
Anita nem válaszol.
HELM	Látod, nem érdemes.
LILO	Mit szoktatok csinálni itt együtt?
HELM	Nekem elegem van ebből, semmi közöm hozzá - ma meg kell lennie az aláírásnak! És ha meglesz, ha minden klappol ma, akkor, Lilo, akkor -

9

PAUL	jön vissza a szomszéd szobából: Nem találok semmit. De el is felejtettem, mit keresek.
LILO	Paul úr, ide nézzen! Látogatója jött.
Anita feláll, oda akar szaladni Paulhoz.
PAUL	Maradj csak ott, maradj csak ott!
HELM	Nem kellene inkább hazamennie, Paul úr?
PAUL	Anitához: Haza akarsz menni?
Anita heves elutasítással rázza meg a fejét.
HELM	Én mégis úgy gondolom, hogy haza kellene mennie!
PAUL	Láthatta, hogy megrázta a fejét. Nem akar.
HELM	Ez kellemetlenségeket okozhat!
PAUL	Nem akar.
HELM	Hogy akar-e vagy nem, az a gyenge elméje miatt úgysem igazán számít.
Lilo közben odament Anitához, meg akarja fogni a kezét, Anita azonban elhúzza és a háta mögé dugja. Lilo csalogatja, kinyújtja felé a kezét.
LILO	Nem bántlak!
PAUL	Ha idióta is, mondhatja, hogy: nem akarok. Ez az emberi méltóság.
Helm csodálkozva néz Paulra.
LILO	tapsoló játékra akarja előcsalogatni Anitát, ütemesen: Egy... kettő... három... hiszen tudod te ezt! Még egyszer... egy... kettő... három... látod!... Szóval nem. Nem akar.
PAUL	Tudom, miért jön.
HELM	Ha a Pisulskiné megjön a munkából, és megtudja, hogy itt volt a gyerek, megveri, úgy hallottam. Direkt bezárja, ha elmegy, de a gyerek néha kimászik az udvari ablakon.
LILO	Erről egy szót se szóltál nekem!
HELM	Valószínűleg feszeng a gyerek miatt. Ezért veri.
PAUL	Tudom, miért jön.
LILO	lemond a tapsoló játékról: Pedig én biztos megtanítanám rá!
PAUL	Miért jössz mindig hozzám? Mert én tisztelem a gyengeelméjűségedet, az ideális embert tisztelem benned. Igenis. Hiányzik belőled az a kutyatanulékonyság, ami a többi embert lakájjá teszi. Nem dőlsz be pedagógiai trükköknek! Ó, nem, ó, nem, téged nem lehet beidomítani!
LILO	nem ért semmit: Szörnyen túloz, sokkal rosszabb esetek is vannak, én tudom.
PAUL	Úgy bizony. Mit lehet csinálni azzal, aki nem mozdul a helyéről? Csak áll ott, nem mozdul. Kérlelik, fenyegetik, de ő meg se mozdul. Talán elverik. Talán ez megmozdítja. De talán az sem. Akkor összerombolják a feje fölött a tetőt, hogy ráessen az eső. Végül a falakat is lebontják körülötte, és ez az ember kinn ül már a szabadban: nyáron a perzselő napsütésben, télen a hidegben, és csak havazik és havazik. Ő meg csak ül és ül.
HELM	Látja, így az egyik esztelenségnek csak egy másik esztelenség a következménye, tudniillik a pusztítás!
PAUL	Akkor meg mi a teendő?
Csend.
HELM	Ön művelt ember, olyan ismeretekkel van megáldva, amelyekért csodálom, miért nem élt velük?
PAUL	elutasítóan morog: Ugyan mivégre?
HELM	De Paul úr, én annyi mindenfélét el tudnék képzelni, aminek hasznára lehetett volna az ismereteivel!
LILO	Helmhez: Azt hiszem, én most visszamegyek egyedül a szállodába.
PAUL	Maradjon!
LILO	Ti csak üljetek itt, és végezzétek a dolgotokat.
PAUL	Miféle dolgot, ha szabad kérdeznem?
HELM	Na, hallja!
LILO	De hiszen Helm azért van itt!
PAUL	Jó, jó. Lilóhoz. Maga nagyon kellemes látvány.
LILO	Ez egy úgynevezett bók, igaz?
PAUL	Folyton keres valamit, hogy mit, azt nem lehet tudni.
LILO	Csak semmi pánik, megtalálom én mindig, ami jó nekem!
PAUL	Akár kontinenseken át...
LILO	Helm!
HELM	Persze, csak menj előre a szállodába!
LILO	De én inkább mégis maradok.
HELM	meghökkenve: Hogy-hogy most egyszerre?
LILO	Nem is tudom.
PAUL	Akár az Egyenlítőig.
LILO	Az Egyenlítőt már átugrottam egyszer.
PAUL	Napernyővel.
LILO	Nem, azt nem. - Annyi élményem van!
PAUL	Hallgatom. Hegyezem a fülem!
LILO	Hát elmesélni mind, azt, sajnos, nem tudom! Rengeteg élményem van, de elmesélni nem tudom őket. Szeretném, de, sajnos, nem tudom.
PAUL	Manapság fotográfiákat hoznak haza az emberek a kalandjaikról.
LILO	Nálam sosem az van rajtuk, aminek kellene. Ez a problémám.
PAUL	Ha most énrólam csinálna egy képet?
LILO	Akkor csak térde volna rajta, vagy a rezsó.
PAUL	Pont jó! Az épp elég lenne!
LILO	Dehogyis! Akkor az bárki lehetne és nem maga! Felfedezi a lemezjátszót. Vannak lemezei is?
PAUL	Nézzen körül!
HELM	Lilo, mégiscsak jobb volna, ha a szállodában találkoznánk.
LILO	Ott áll és néz!
PAUL	Fiatalember... Ifjonc.
LILO	Önálló vagyok, és azt csinálok, amit akarok.
Anita feleszmélt részvétlenségéből, felugrott, és a sarokba szökdécselt, ahol egy nagy kartondobozban lemezek találhatók. Úgy ráncigálja oda a dobozt Paul elé, mint valami zsákmányt.
PAUL	Hogy megelevenedtél, kismalacom! Szökdécselsz, vihorászol!
LILO	Anitához megy, keresgél a dobozban: Traviata... Bohémélet... van itt valami tánczene is? Ez az! Felteszi a lemezt.
HELM	Paul úr, szeretném, ha...
PAUL	félbeszakítja: Várjon csak, várjon csak. Anitára mutat.
Felhangzott a zene. Anita a földön kuporog, egyre nagyobb izgalomba jön, nevetgél és fújtat, vadul ingatja magát előre-hátra, időnként hangokat bocsát ki magából, mintha énekelni akarná a dallamot, olyan mozdulatokat végez, mintha nagy erőfeszítéssel valami láthatatlan szorításból próbálna szabadulni. Ez elég sokáig eltart. Mindnyájan őt nézik, Helm egyre dühösebben. Végül odasiet a lemezjátszóhoz és kikapcsolja.
HELM	Hagyják békén a gyereket!!
LILO	Mi bajod? Hisz egész idő alatt nevetett!
Anita Paul elé pattant, az ölébe ül, Paul eltolja, futólag megsimogatja a fejét, a testét. Anita lekuporodik a zsámolya mellé. Helm ingerült.
Csend.
LILO	Monológ! Én mindenütt feltalálom magam. Csak semmi pánik. Ha valami nem tetszik nekem, feladom és újrakezdem. Legyen az egy ember vagy egy új hely, mindegy. Feladok például egy hirdetést, és aztán meglátom, mi jön, valami mindig jön. Olyasvalaki, mint én - én tulajdonképpen keresett holmi vagyok, sőt nyereség bárkinek - nem mindenkinek, de egy Bechterew-kórosnak az voltam, különben hogyan került volna Új Zélandba, nélkülem? És a tizenkét őrültem? Útnak indítottak tizenkét őrülttel, akkor még a klinikán voltam, még ápolónőképzős, még egyáltalán nem voltam kész. Ki kellett vinni őket egy kicsit a szabadba, egy fagylaltozóba. Adtak velem pénzt mindegyiknek. Menni fog, mondták, hiszen maga olyan erélyes. És csak az egyikre kell vigyáznia, az minduntalan megpróbálja. Mit próbál meg az, kérdeztem. Ilyen hülye voltam. Pedig már csupa heg volt a csuklója, és már tényleg mindent megpróbált. És mikor nem jött vissza a klozettről, mentem megnézni, mi van vele. Be a férfivécébe, lehasalok a padlóra, benézek a fülkeajtó alatt, látom-e a lábát, a kőlapon áll-e vele vagy lóg a levegőben. - Az egyik nő pedig folyton kioldotta a cipőfűzőjét, és nekem kellett mindig újra megkötnöm, mert ha nyitva a cipője, egy lépést se hajlandó tenni. És egyszerre vigyázni mindre - reccs!
PAUL	Reccs?
LILO	Akkora stressz! Csupa őrült. Borzalom, sose lennék rá képes, mondják egyesek - a nagymamám is. Ápolónőnek lenni, az nem nekem való, folyton bűz és nyomor! De hiszen érzelemszegény vagy, úgy pedig nem olyan nehéz, mondja nekem. Lehet, hogy igaza van. Nem ájulok el mindjárt. Ez a pluszom. Látom magam ott fenn a piramison, nem Egyiptomban, ez Mexikóban volt. A vén Mister Bloomot cipeltem fel oda, mert a felesége így akarta. Ő mindig elöl járt a csoporttal, nyomult előre a gutaütéses hőségben. Harmincöt évvel volt fiatalabb a férjénél. Az pedig gyakorlatilag már egy hulla volt. Súlyos koszorúér-elégtelenség. De a nő folyton azt hajtogatta, a Georgie okvetlenül fel kell akar jutni, ez az élete álma! Már szólni se tudott, csak tátogott és csak meregette rám a szemét, Georgiedarling, mondta neki folyton a nő, és közben tisztára olyan volt az egész, mintha meg akarná ölni. Csak azért tette meg vele az egész mexikói utat. Folyton öltöztetnem-vetkőztetnem kellett az öreget, csupa tarka holmija volt, tarka ing, tarka zokni, tarka sapka, minden tarka volt rajta, mintha csak a játszótérre mentünk volna. De már tátogni is alig tudott. És sikerült is a nőnek, amit akart. Félúton vagyunk fölfelé, és akkor ott kollabál nekem a pofa. Kinyírta az a bestia! De nekem jó volt így is, levinni már úgyse bírtam volna!
PAUL	Tátogott?
LILO	Tisztára hulla volt, becsszó. Tulitarka és hulla! Ha csak rá gondolok! Nevet.
PAUL	És aztán?
LILO	Sipirc! Végtére is szabad ember vagyok. Mindig feltalálom magam. Régebben volt például egy kutyám. Az mindig énelőttem kapta meg a kajáját, a legfinomabb falatokat. Előbb ő, aztán én, ez éltetett akkoriban. Fellépett a tévében. Egy reklámban. Sőt még színházban is! A túloldalon kellett állnom a kolbásszal, és ő kétszer átment a színpadon. Mindig nagy sikere volt.
PAUL	Menjen maga is a színházhoz, legyen színésznő!
LILO	Tudok én mindent. Csak azt nem tudom, mit alakítsak ott. Nem, inkább nem.
PAUL	Fellép és elkiáltja magát: csak az ártatlanságomtól tudnék megszabadulni!
HELM	Nem ez a problémája.
PAUL	ügyet sem vet Helmre, egyre nagyobb lendületbe jön: “A fenébe is! A fenébe is!! Hát csak megszabadulok már végre az ártatlanságomtól!”
Anita a kenyérvágó késsel felhasított egy párnát, és most kotorja ki belőle a pehelytollat.
HELM	észreveszi: Tönkreteszi a párnát!
LILO	Hogy valaki így képzelődjön rólam, mikor nem is ismer! Helmhez, vidáman: Ilyesmi neked biztos eszedbe se jutna, ha egy nővel véletlenül szóba elegyednél egy negyedórára. Mi a véleményed, mondd csak meg, mit szólsz ehhez - szerintem ilyesmi senkinek se jutna eszébe!
PAUL	Egy emelvényen áll. A kövér pasas odainti a nézőket: csak tessék, lépjenek közelebb, csak tessék, tessék! Megérinthetik, megtapogathatják. Dugják be az ujjukat elöl, dugják be az ujjukat hátul! Csináljanak vele, amit akarnak! Ártatlan marad. Ha megkarcolják, nem serked belőle vér, ha vízbe dobják, nem lesz vizes.
LILO	Na, hallja! Még azt mondja mindjárt, hogy álljak fel az asztalra és vetkőzzem le! Ilyesmire gondol, nem igaz? Mondhatom, szemtelen!
Anita a levegőbe szórja a pehelytollakat.
PAUL	Igen. És havazik!
LILO	Meztelenül azonban, sajnos, nem lépek fel!
PAUL	Perzselő hőség van a téren, tűz a nap. És mivel ilyen hőség van, mindenki fennhangon sóhajtozik.
HELM	Paul úr gúnyt űz belőled! Nem veszed észre?
PAUL	meghajol Lilo előtt: Tisztelem magát... szívem lábujjhegyére állva...
LILO	Csak fölmászom akkor az asztalra.
HELM	Nem azért jöttem ide, hogy valami hülye vetkőzőszámot nézzek!
LILO 	Magam se értem, egyszerre miért engedem el így magam.
PAUL	Helmhez: Fogalma sincs róla, milyen tiszteletreméltó személy.
LILO	Én egy nagyon erős szám vagyok! Tényleg nagyon erős szám vagyok! Egy egészen erős szám! Idenézz, Helm, ne légy már olyan merev!
PAUL	Megy tovább az utazás! Megkerüli az egész földtekét. Eljutunk a forró égövbe és a hideg égövbe. Az Északi Sarkon havazik. Még jobban feltépi a párnát és kirázza belőle a pehelytollat.
LILO	Ott áll egy néma férfi, és csak néz!
HELM	dühösen: De már nem soká!
PAUL	Ő egy glóriás szent a Gangesz partján.
LILO	Igen. És a nőnek okvetlenül oda kell mennie hozzá. És azt mondja neki: A fenébe is, most már igazán legfőbb ideje, mindjárt oda az életem.
PAUL	Ezt elmondja neki kétszer vagy háromszor, és még azt is elénekli hozzá, hogy “Egy éjjel a Gangesz partján, fénylett a hold az arcán.”
LILO	Helm!
PAUL	Pedig egyfolytában havazott. Kirázza a pehelytollat a párnából.
LILO	Helmhez: De a maharadzsa oda se néz. Pedig odatartom neki a szép lábam.
PAUL	És csak havazik, egyre csak havazik.
LILO	A fenébe is! Igazán idenézhetnél! Tudok szteppelni is! Megpróbál szteppelni. Imbolyog az asztal!
Összeroskad az asztal, Lilo leesik.
PAUL	Semmi sem tart örökké.
LILO	Ez a szép asztal. Megfájdult a lábam. De más baj nem történt.
PAUL	Most legyen megint zene! Akkor a kismalacomnak újra jókedve lesz. A pehelytollat Anitára szórja, aki a zongorát veri.
LILO	a lábát vizsgálja: Szerencsém volt.
HELM	dühösen: Jó, felteszek egy lemezt! Mit óhajtanak hallani? Ezt? Felmutatja a lemezt, aztán összetöri. Itt egy még szebb! Igaz?
LILO	Nahát, ez nagyon vicces!
Helm felmutatja a lemezt és összetöri.
LILO	Neked mi bajod van?
Helm egyre nagyobb dühbe gurulva tapossa a lemezeket, feldönti maga mellett a széket, kiborítja az őszibarackbefőttes dobozt, a szirup a székre csöpög, felborít egy füzetekkel és kottákkal telipakolt asztalkát, összetörik egy váza.
HELM	Átkozott bohócbanda! Csupa őrült! Tönkre akarnak tenni mindent! Káoszt akarnak! Romokat akarnak! Nem riadnak vissza semmitől! Csak egyszerűen odacsapnak! Ezeknek minden mindegy! Ripityára törnek mindent! Az asztalt! A lemezeket! A párnákat! Az egész házat! Míg semmi sem marad!
LILO	Mi ütött beléd? Hagyd abba! Odaszalad Helmhez, hogy megakadályozza a lemezek pusztításában. Hagyd már abba!
Huzakodás.

10

Káosz. Lilo, Helm, Paul méltatlan helyzetben. Schwarzbeck, egy alacsony férfi diplomatatáskával a kezében, egy ideje már az ajtóban áll. A többiek csak most veszik észre.
LILO	észreveszi Schwarzbeck urat: Maga kicsoda?
PAUL	nagyszabásúan: Isten hozott, maharadzsa, te dühöngő tigris!
SCHWARZBECK	Úgy látszik, épp jókor jövök.
PAUL	Hercegnek nem herceg. Látom a cipőjén. Dömpingáru. Én ismertem hercegeket.
HELM	rémülten: Ó, Schwarzbeck úr!
PAUL	“Herceg voltam még, mikor születtem,
de pénztárcám azóta elvesztettem.”
HELM	Bocsásson meg, Schwarzbeck úr, de már nyolc óra van?
SCHWARZBECK	Negyed kilenc.
HELM	De kellemetlen! Akkor teljesen elnéztem az időt.
SCHWARZBECK	Az épület nyitva volt! Gondoltam, akkor már körülnézek egy kicsit. - Ezekről a helyiségekről van szó, ugye? Paulhoz: És maga tanyázott eddig itt.
PAUL	derűsen: Én székeltem itt.
HELM	kezd neki kínos lenni a helyzet: Azt hiszem, Schwarzbeck úr, előbb végigjárhatnánk a szobákat, és közben majd mindent megbeszélünk.
LILO	Csak foglaljon helyet nyugodtan! Anitának, aki még mindig veri a zongorát, az ujjaira csap: Hagyd már abba!
PAUL	élvezi Helm zavarát: Persze, foglaljon csak helyet! Beszéljen meg mindent! Csak beszéljen meg mindent! Beszélje meg az én esetemet! Visszaereszkedik a pamlagra.
Lilo nekiáll lerámolni egy székről a gyűrött könyveket és folyóiratokat, félresepri a pehelytollakat.
LILO	igyekszik komoly lenni Schwarzbeck úrhoz: Nézze csak, mennyi értékes könyve van Paul úrnak!
PAUL	Nincs már szükségem rájuk. Minek olvasni?
Schwarzbeck értetlenül néz rá.
PAUL	Csak eltereli a figyelmet.
SCHWARZBECK	Lilóhoz: Hagyjon mindent a helyén, nincs semmi megbeszélnivalónk.
PAUL	De igen! Meg kell beszélniük, hogyan foszlatják semmivé a húsomat. Tartsanak róla konferenciát!
LILO	komoly akar lenni: Nem foglalna mégis helyet? Pihenje ki magát egy kicsit!
SCHWARZBECK	meghökkenve néz rá. Hogy-hogy? Olyan kornyadtnak látszom?
LILO	Egyáltalán nem.
HELM	Minden mellékletről csináltam önnek másolatokat.
SCHWARZBECK	Azokat elviszem magammal.
LILO	Helmhez: Légy szíves, mutass be már.
SCHWARZBECK	Nem szükséges. Elég a látvány is. Csinos látvány. Levelibéka!
LILO	Optimista vagyok, ezért van rajtam mindig valami zöld. Mindegy, hogy mi. A zöld a remény színe. Hol a cipőm zöld, hol a fülbevalóm, de akár a körmöm is lehet zöld - ki nem teszem a lábam otthonról úgy, hogy ne legyen rajtam valami zöld. Volt már zöld tónusú alsóneműm is. Valami zöldnek muszáj lennie.
PAUL	Óriási tehetség!
SCHWARZBECK	El tudom képzelni, látszik rajta.
LILO	Nagyon érdekesnek találom a közös terveiket!
SCHWARZBECK	Hát nem valami nagy dolog, ez a vacak kis birtok, de a fekvése... az elmegy.
HELM	Mindenesetre érdemes kiépíteni!
PAUL	Én szabad ember vagyok, nincs semmim, elvenni se lehet tőlem semmit!
Schwarzbeck ezt nem hallotta, kicsit körbejárt, megállt Anita előtt.
SCHWARZBECK	Te vagy a Pisulski-lány!
LILO	Ismeri?
SCHWARZBECK	Kérem, én informálódtam! Tökéletesen informálva vagyok a házbeli viszonyokról. Helmhez, hogy Paul ne hallja: Szükség esetén volna itt egy fogódzó, esetleg.
LILO	egész idő alatt illedelmesen viselkedik: Jaj, az emberek sosem bírják megállni, hogy ne mondjanak rosszat másokról.
SCHWARZBECK	butának színlelve magát: Igazán?
LILO	kiesik a szerepéből, kifakad: Csupa pornófaló nyárspolgár! Okádnivaló!
SCHWARZBECK	Paulhoz: Ide hallgasson, magának valóságos áldás, ha mi kihozzuk innen! Hiszen a szappanpor még mindig dől minden résből! Már rásült a berendezésre! Micsoda lárma lehetett itt, mikor járt lenn az aprítógép! Hiszen ez alapjában véve emberhez méltatlan hajlék!
PAUL	Persze, persze.
HELM	Erről van szó! Ezt mondom én is! Hogy ki kell mennie, az világos. De egész este próbálom megértetni Paul úrral, hogy ez milyen előnyös is neki. Még mindig úgy gondolja, hogy rossz cserét csinál.
SCHWARZBECK	meglepve: Hogy-hogy? Nem akarja?
HELM	Hát szóval -
SCHWARZBECK	Nem is akar? Ez nekem új! Hiszen biztosított róla, hogy márciustól szabadon rendelkezünk a házzal.
HELM	Holott az érdeke is azt diktálná...
SCHWARZBECK	Ez aztán a meglepetés!
HELM	Igen, én is úgy gondoltam....
SCHWARZBECK	Gondolta, gondolta...! Odamegy Paulhoz. Micsoda marhaság ez. Ha majd rendes, csinos lakása lesz, teljesen ki lesz cserélve mint ember is! Figyeljen ide!
PAUL	Igenis. De én erre nem vágyom.
SCHWARZBECK	Ott sokkal világosabb is lesz! Ott virágokat tehet az ablakba. Primulát meg jácintot!... Csak áll ott, és beszippantja a virágillatot. Kis természet kerül így a családi életbe, biztos örül majd neki a felesége is. Vagy nem nős?
PAUL	De igen.
SCHWARZBECK 	Na látja!
HELM	Schwarzbeckhez: Luise kisasszony lakik még itt, de ő Paul úr húga.
SCHWARZBECK	Tőle se sajnálhatja, hogy legyen még pár jó napja.
PAUL	A feleségem entellektüel.
SCHWARZBECK	Annál jobb. Biztos szüksége van egy kis természetre, meg hogy szabad kilátása legyen egy forgalmas utcára. Hiszen itt az égvilágon nem lát semmit.
LILO	érdeklődve: Van felesége?
PAUL	Van, de már régóta nem láttam.
LILO	Hát ezt nem hiszem el magának! Maga egyáltalán nem nős. Maga egyedülálló ember! Kérdőn néz Helmre.
HELM	Én nem tudom.
SCHWARZBECK	megkopogtatja az egyik falat, Helmhez: Furnér és rajta tapéta.
HELM	Könnyen eltávolítható.
Schwarzbeck és Helm tovább mennek a fal mentén, és vizsgálódva néznek fölfelé stb.
LILO	Paul mellett: Hogy-hogy “régóta nem láttam”?
PAUL	Éppen az esküvői ebédnél ültünk, amikor egy méh a szoknyája alá mászott, és megcsípte, mégpedig mint a húgom találóan mondja, “a legdelikátabb helyen”. Hazaszaladt. Én a magam lakásában ültem, ő a magáéban, telefonáltunk egymásnak, és ő mindenért engem okolt. Azóta külön élünk.
LILO	Nahát!
PAUL	Azóta egyedül élek.
SCHWARZBECK	Ez gázcső?
HELM	Nem tudom pontosan. Megfordul: Paul úr, ez gázcső?
PAUL	Eredetileg gázcső volt, de azt hiszem, már nincs benne gáz. De maga is megállapíthatja, van hozzá egy kulcs, mindig az egyik rekeszben tartottuk.
SCHWARZBECK	Hagyja csak.
PAUL	anélkül, hogy fölállna: De, de! Megkeresem!
SCHWARZBECK	Nem fontos!
HELM	Nagyon köszönöm, Paul úr.
LILO	Összeházasodtak, és már az esküvő napján szétváltak, ezt képzeld el, Helm!
SCHWARZBECK	Legalább a nászéjszakát vihesse magával az ember, nem igaz, kisasszony? Miféle doboz az ott fenn?
HELM	Nem tudom. Nehéz hozzáférni.
LILO	Helmhez: Én fel tudok mászni, ha segítesz egy kicsit.
Helm segít Lilónak, hogy felmásszon egy szekrényre. Lilo leveszi fenn a dobozt. Alatta egy kerék látható, szakadt ékszíj lóg róla.
HELM	Aha.
SCHWARZBECK	Tisztában kell lennie az embernek mindennel, ugye, ha valamibe be akar szállni.
Lilo lemászik.
SCHWARZBECK	Maga nagyon hajlékony, kisasszony, és nagyon takarékos is. Nem visel melltartót. Nyilván spórol a fehérneművel.
LILO	nevet: Nahát, maga igazán mindent meglát!
SCHWARZBECK	Pedig csak félszemem van. A másik szemem kipottyant.
LILO	Az Isten szerelmére, hogyan?!
SCHWARZBECK	Egyszer túlságosan kimeresztettem. Placcs - már oda is volt! Nem hiszi?
LILO	Melyik az?
SCHWARZBECK	Megmutatom magának, kisasszony. Leveszi a szemüvegét, és a szárával rákoppint az üvegszemére.
LILO	Oda se bírok nézni.
SCHWARZBECK	De hallani csak hallja! Tak-tak! Még egyszer rákoppint az üvegszemre.
LILO	Nahát, igazán sajnálom.
SCHWARZBECK	Ne mondja! Az nem létezik, hogy engem sajnál valaki. Engem senki se sajnál. Én ahhoz túlságosan energikus vagyok.
LILO	Én egyáltalán nem találom magát olyan energikusnak, Schwarzbeck úr.
SCHWARZBECK 	De még lehetek, kisasszony!
PAUL	Tessék, megtaláltam a gázcsap kulcsát.
SCHWARZBECK	Nem lett volna olyan fontos. Dehát akkor menjünk, nézzük meg.
HELM	Én pedig megcsinálom addig a nyilatkozatát, Paul úr.
Helm Lilóval az írógéphez megy, írnak. Schwarzbeck és Paul a gázcsőnél, Schwarzbeck kipróbálja a kulcsot, csavar vele.
PAUL	mellette áll: Úgy tűnik, maga itt a hajtóerő. Kell is lennie valakinek, aki tolja a dolgokat.
SCHWARZBECK	Bizony, olyannak kell lennie.
PAUL	Eddig csak ezzel a fiatalemberrel beszélgettem. Nagyon szimpatikus fiatalember. Roppant szimpatikus! De gyengék az idegei, mint maga is láthatta az előbb! Nem nagyon terhelhető. Kár. Maga viszont igen tetterős, legalábbis annak látszik.
SCHWARZBECK	szétcsavarta a csövet, szaglászik: Döglött. Nincs benne gáz. Újra összecsavarja.
PAUL	Ha valaki olyan tetterős, mint maga, az bennem roppant nagy tiszteletet kelt.
SCHWARZBECK	Paulra néz: Tudja, mi nem tetszik nekem magán? Hogy papírt töm a lukas fogaiba.
PAUL	Hát igen, azt szoktam csinálni. - Ha én keresnék magamnak partnert, üzleti partnert... Nekem persze nincs semmilyen üzletem... De amit elmondott nekem, az kicsit ködösnek tűnt. Eddig még a kisujját se görbítette meg, éveken át csak ült a fenekén, csak “gondolkodott” - ezt mondta nekem. Kicsit tanult, közgazdaságtant, ez minden. Megtanulta, hogyan kell a vizet borrá változtatni. Ismerem ezt, én is így voltam ezzel. Így azonban nem lehet üzleteket csinálni, ebből nem lesz semmi, rajtam is láthatja. Csak nézzen rám, és máris láthatja.
SCHWARZBECK 	átszól Helmnek: Ezt hallgassa meg, mi a vélemény magáról!
HELM	még a fogalmazással van elfoglalva: Tessék? Nem figyeltem.
SCHWARZBECK	Paulhoz: Akkor mondja el neki még egyszer, Paul úr, mégpedig bele a fülébe.
PAUL	dúdolgat: Voila, la vie,
ilyen az élet rendje,
kinek ád valamit,
kitől pedig mindent elvesz.
HELM	Mit mondott rólam?
SCHWARZBECK	Helmhez: No hát majd meglátják, boldogulnak-e valahogy. Én addig fölmászom itt egy kicsit, és megnézem, nem okosabb-e, ha elbontjuk az egész plafont. Akkor lenne itt két emeletnyi hely a berendezésünknek. Ez itt végtére is nem az én dolgom. Felmászik a tűzhágcsón, felnyitja a mennyezeti csapóajtót, és eltűnik fenn.

11

PAUL	utána néz: Még látom a lábát, most már nem látok semmit. Most egy pillanatra ismét nyugalom van. Óceáni nyugalom, mélységes óceáni nyugalom. A pamlagra mutat. Ágyazzon meg magának! Lerámol a pamlagról. És húzza le a cipőjét.
LILO	Tulajdonképpen mit akar odafenn?
PAUL	Nincs ott más, mint szappanpor és döglött galambok. Helmhez: Húzza le már a cipőjét!
PAUL	Nem kívánom levenni a cipőmet. Hagyjon békén. Engedelmével, mi a fenének venném le a cipőmet?
PAUL	Én itt sosem járkálok cipőben. Összepasszírozott lábak! Teljes megnyomorodás! Nézze csak meg az én lábaimat! Előbb az egyiket, aztán a másikat! Egy hercegnő lábai! Lilóhoz: Ne nevessen. A testem súlyos, de a lábaim? Szökkenő cicák!
HELM	Mindig el akarja terelni a figyelmemet. Ismerem most már ezt. Szeretnék kezdeni valamit az életemmel, mire maga elfoglalja előlem a helyet.
PAUL	Üzletet kötni azzal a fenti rövidlábú partnerével. Bővítés, terjeszkedés! Hová fog ez vezetni? Folyton csak nagyobbat, még nagyobbat! Megmondom én hová vezet ez: Katasztrófába. A nagyapa még a kóbor kutyákat fogdosta össze és szappant főzött belőlük.
HELM	Micsoda marhaságokat beszél!
PAUL	Az összes kutya eltűnt a környékről! Embereket vett föl, akik összefogdosták őket. Köztudott volt! És így megy ez tovább, egyre nagyobb lesz a gyár, és most majd engem dobnak be a kazánba! Engem meg még egypárat. Hulladék van elég. Mindent bele a kazánba, hogy mindenütt épüljön valami. Az úgynevezett ügyesek beledobálják az ügyetleneket a kazánba, így produktív! És így emelkedünk egyre feljebb és így lesz minden egyre jobb. Anita? Ő se ér sokat.
LILO	Helm egyáltalán nem ilyen!
HELM	Az olyan emberekre, mint maga, semmilyen társadalomnak nincs szüksége. Maga egy parazita, és a húga is az!
LILO	Egy szavát se higgye el!
HELM	Maga nem is él!
PAUL	Nem élek?
HELM	Nem.
Csend.
PAUL	Hallottad, Anita? Ez a fiatalúr azt mondta, hogy én nem élek. Ismersz engem?
Anita biccent.
PAUL	Most kezet fogok veled. Kezét nyújtja Anitának. Ide-oda forgatom a fejem - így ni. És felfújom az arcom! És most ugrom egyet! Láttad? Föllebbenti hátulról Anita szoknyáját, aki erre hirtelen megfordul. Látod - én vagyok az! És ő azt mondja, hogy én nem is élek! Akkor nyilván halott vagyok. Hirtelen elterül Anita előtt a földön.
LILO	Helmhez: Jaj, de borzalmas vagy. - Paul úr, keljen fel inkább. Nagyon kérem!
Paul nem mozdul. Csend. Paul hirtelen fölegyenesedik és rázza a nevetés. Anita vele nevet.
PAUL	Látja, nevet a kismalac! Látta? Ez a bizonyíték, hogy élek.
HELM	A fene egye meg, elég legyen most már ebből a baromságból! Azt akarom, hogy költözzön ki innen, mégpedig olyan gyorsan, ahogy csak lehet!
Csend.
PAUL	Jó, megértettem.
HELM	Remélem is!
PAUL	Megyek, meghátrálok.
HELM	Pontosan mikor?
PAUL	Megyek! Máris! Azonnal!
HELM	Azonnal nem kell.
PAUL	Most azonnal! Hol a cipőm?
PAUL	felhúzza a cipőjét: Nekem ez nem kerül semmibe! Kimegyek az ajtón, lemegyek a lépcsőn, átmegyek az udvaron és kimegyek a kapun az utcára. Ehhez szilárd lábbelire van szükségem. Ön pedig felállítja itt a kazánját. Előkotorja a kabátját és belebújik.
LILO	Hová akar menni most egyszeriben?
Paul kérdőn fölemeli a kezét.
LILO	Most nem mehet sehová! Esik az eső! - Helm!
HELM	Paul úr, nagyon jól tudja, hogy nem erről van szó!
PAUL	Elmegyek gyalog a pályaudvarra. Az éjszakát a váróteremben töltöm. Kérem, tisztelt kisasszony, ha a húgom visszajött az Aidából, szíveskedjék közölni vele, hogy leléptem. A váróteremben ülök. Ha éjfélkor bezárják, utána... Nem, kinn a téren nem fekszem le egy padra!
LILO	Most mi történt egyszerre?
PAUL	Nem! Ezt a széket magammal viszem. Megfog egy széket.
LILO	Dehát nem maradhat a pályaudvaron!
PAUL	Szabad ember vagyok, elhelyezem a székem egy védett helyen és ráülök.
HELM	De Paul úr...
PAUL	Szabad ember vagyok vagy nem? Igenis, az vagyok! Nem ragaszkodom a tulajdonomhoz! Mindent átengedek maguknak! Eddigi életemmel is bizonyítottam, hogy nem ragaszkodom a tulajdonhoz. Mindent elajándékoztam... kivéve a zongorát. Ez, fiatalember, magának felfoghatatlan. Anitára néz, aki ijedten kuksol. Anita! Többé nem találsz itt. Mikor csöngetsz, egy titkárnő nyit majd ajtót, és éles hangon megkérdi: Mit óhajt? És rácsap azokra a takaros és mohón kapdosó kis kezecskéidre, amelyekkel akkor majd nem szabad már nyúlkálnod! És a nyelvedet se öltögetheted és a szoknyádat se emelgetheted! Isten veled, te kismalac!
LILO	Helm, nem hagyhatod, hogy csak úgy egyszerűen elmenjen!
HELM	Nem azt mondtam, hogy rohanjon el, hanem hogy költözzön ki!
PAUL	Anitához: Te, gyönyörű emberfia! Eredj haza! Bújj be a hideg ágyadba és melegedj meg!
HELM	Ide hallgasson, Paul úr! Mondanék még valamit, Paul úr, hallgasson meg! Az ajtóhoz szalad. Teljesen esztelenül viselkedik. Minden józan belátásnak ellentmond, ahogy viselkedik. Egyszerűen nem engedem ki az ajtón.
PAUL	fölemeli a széket: Ez az én utam, és én azon kimegyek!
HELM	Nem, itt marad!
PAUL	Senki nem állhat az utamba.
HELM	Semmi értelme most elmennie! Értse meg végre -
PAUL	parancsolóan a szavába vág: Aki él, zavar! Kimegy, hallani, amint kinn gúnyosan felkiált: Aki él, zavar!

12

LILO	Dehát egy öreg ember, és esik az eső!
HELM	Nem tehetek róla.
LILO	A pályaudvaron! El se jut odáig azzal a nehéz székkel.
HELM	Majd leteszi.
LILO	És én még külön hoztam neked grízpudingot!
Dühösen ledobja a zacskót a földre és megtapossa.
HELM	Vissza is hozhatod a szörnyeteget. Fogd az ernyőt, nehogy megázzon.
LILO	dühösen: Igenis, ezt teszem! Kiszalad az ajtón.

13

HELM	tanácstalanul álldogál. Anitához, aki szorongva nézi: Nyomás haza!
Anita nem mozdul.
HELM	Mit akarsz? Nem hallod, indulás! Indulatosan: Takarodj haza!
Anita nem mozdul.
HELM	Majd mindjárt jön az anyád és elvisz. Jól megver. Nem hallod? Hogy hívnak?
ANITA 	Anitának.
HELM	dühösen: Jó, azt tudom! Azt tudom!... Anita... szenyorita... Gúnyosan. Szépséges szenyorita. De most már eredj haza! Nem értesz semmit... Majd jön a Paul bácsi... kitátja azt a nagy száját, és hamm, bekap.

14

SCHWARZBECK	jön le a lépcsőn: Bepúderoztam magam... Legalább tíz centi vastagon áll a szappanpor a tetőgerendákon... és a sötétben... pánnggg! Nem hallotta? Megkondult a kókuszom... Hol az a lusta görény?
HELM	Elment.
SCHWARZBECK	De csak nem hosszabb időre? Kár volna, nem? És az a mókás varietégörl?
HELM	Ő is elment.
SCHWARZBECK	A teremburáját! Akkor most pisloghatunk, mint a béka az aludttejben.
HELM	A hölgy elment, hogy visszahozza az öregurat.
SCHWARZBECK	Hát nekem aztán nyolc, nem az én dolgom, ugye? Ez a maga dolga, nem igaz? De azt mondja meg már, mikor költözik ki az úr végleg?
HELM	Azt nem tudom.
SCHWARZBECK	Mi az, hogy “nem tudom”! Azért hagytam magukat olyan szépen egyedül, hogy végre tiszta vizet öntsenek a tócsába. Tiszta képet akarok! Ne idegesítsen! A jövő hónapban vagy mikor?
HELM	Igen - vagyis nem. Van itt egy nehézség... már nagyon régóta itt lakik ebben az épületben...
SCHWARZBECK	Tudom. Na és?
HELM	...kezdetben elöl, a nagyapám révén, és most már évek óta itt hátul. És mégiscsak van bizonyos szokásjog... gondolom.
SCHWARZBECK	Mi van a bérleti szerződésben, ha szabad kérdeznem.
HELM	Nincs bérleti szerződése.
SCHWARZBECK	Nincs neki? Nincs bérleti szerződése? Ezt komolyan mondja?
HELM	Nincs.
SCHWARZBECK	Barátom, maga megháborodott, hogy ezt csak most mondja nekem! Bérleti szerződés nélkül tanyázik itt a gyári helyiségekben?
HELM	Tudja... ez nem olyan egyszerű...
SCHWARZBECK	Nagyon egyszerű! Pofonegyszerű! Nincs bérleti szerződés! Ejnye, de finnyás, kedves barátom! - Csak most kezdem kapiskálni! Eddig nem is tűnt fel annyira... Így nem lehet nagyobb dolgokba belefogni. Ha azt várja, hogy szálljak be a pénzemmel a vállalkozásba, akkor - nem az utcán találtam én a garasaimat, keservesen megdolgoztam én minden egyes márkáért, na nem, vagy van a gyereknek keze-lába, vagy nincs. - Hová ment?
HELM	Nem tudom. A pályaudvarra, azt mondta.
SCHWARZBECK	Nem mondta meg, mikor óhajt visszatérni?
Helm vállat von.
SCHWARZBECK	Az pont jó! Akkor addig szépen elrámolhatjuk a falat. Meg azt a másikat is. Szeretném látni, hol futnak a csövek, az nem mellékes az átépítésnél. Megpróbálja eltolni a zongorát. Jöjjön, segítsen már megtolni egy kicsit. Csak fél méternyit, hogy mögéje lehessen bújni. Megtolják mindketten a zongorát. A mindenségit, jó kis darab! Felnyitja a zongora fedelét, végignéz a billentyűkön, meglát valamit, amitől undor fogja el, végigfuttatja az ujjait a billentyűkön, visszacsukja a fedelet. Nem is akármi ez, hanem egy régi villanyzongora. Így mondják, nem igaz? Nézze csak, ott a henger, és ott lenn vannak a külön pedálok. Azokat kell működtetni, és közben a valcer dallamára kényelmesen elrévedezhet az ember. - Tolja meg még egy kicsit. - És a szomszédban, a szalonban meg azt gondolhatják, itt egy príma zongorista munkálkodik.
HELM	Luise kisasszony mindig maga zongorázott, és nem csak a Bolha-keringőt, ezt tudom.
SCHWARZBECK	Szép dolog is a zene. Egy olyan Rossini-nyitányt néha én is szívesen meghallgatok. Húzza ki már azt a dugaszt, a főzőlap mindjárt beleesik itt nekünk ebbe a trutyiba.
Helm kihúzza a dugaszt. Máshová akarja helyezni a főzőlapot, fölemeli, tartja a kezében, körülnéz, nem lát neki helyet, visszateszi a zongora tetejére. Schwarzbeck figyelmesen nézi.
HELM	hogy leplezze zavarát: Ott megy a cső, már látom!
SCHWARZBECK	Rezsó a villanyzongorán, a billentyűk pedig krumplipürével összekenve, és még ezek lennének kultúremberek. Na, nem!
HELM	bosszúsan: Attól függ, hogy értjük... ezek, Schwarzbeck úr, szerintem igenis kultúremberek.
SCHWARZBECK	Szóval még szimpatizál is velük, megérti őket? Ilyen embereket? Akkor talán én volnék a nyárspolgár a maga szemében?
HELM	Ugyan dehogy, Schwarzbeck úr
SCHWARZBECK	Pedig már úgy tűnt.
HELM	Szó sincs róla! De Paul urat annyit emlegették nálunk a családban, hogy a gyermeki fantázia sok mindennel kiszínezte...
SCHWARZBECK	Nekem egy lajhár jut róla eszembe. - Na, toljuk meg még egy kicsit! Megtolják.
HELM	Nagy őskori óriásállat... nem tudom, érti-e, mire gondolok... egy olyan impozáns, mozdulatlan, tátott szájú óriási öves állatnak képzeltem el... ami mindent elnyel.
SCHWARZBECK	megáll: Öves vagy nem öves állat, mindegy, nem erről van szó. Hanem arról, hogy te egy segg vagy, egy füles valag. És ezt nem vonom vissza. Nem te akarsz itt a rosszfiú lenni - hanem csak hadd jöjjön a Schwarzbeck, az majd kihajítja ezeket az embereket, az direkt boldogan csinál ilyesmit, az nem olyan érzékeny, az egy faltörő kos. Csak csinálja meg ő. És utána, amikor már minden sínen van, akkor majd ájuldozhatsz, hogy de sajnálod.
HELM	Dehát én csak...
SCHWARZBECK	Hagyjuk ezt. Inkább taszítsd meg! Még egy kicsit és most megint egy kicsit! Így ni, máris szépen haladunk. Taszigáljuk csak ki innen teljesen, akkor már mindjárt végeztünk is valamit. Erős fickók vagyunk elvégre, nem igaz? Azok vagyunk-e vagy nem?
HELM	összeszedi magát: Már hogyne lennénk erős fickók, Schwarzbeck úr! De mennyire, hogy azok vagyunk! Taszigálnak és rámolnak.
Szünet.

15

Helm és Schwarzbeck bútorokat tologatnak. A helyiség állapotából ítélve körülbelül félóra telhetett el. Anita a sarokban ollóval egy könyv lapjait vagdossa. Lilo csuromvizes kabátban és hajjal áll a szobában.
LILO	Hallgassatok már ide! Hagyjátok abba végre a rámolást és hallgassatok ide! Fölrepült a levegőbe...
Helm abbahagyja a tologatást.
LILO	... hallotta csikorogni a féket, és még épp látta, hogy nagy ívben fölrepült a levegőbe!
Schwarzbeck megáll, nem annyira, mert érdekli, amit Lilo mond, hanem mert egyedül nem bírja eltolni a bútort.
LILO	Nem forgathattok fel csak úgy itt mindent!
SCHWARZBECK	Nem kell félni, csak fel akarunk mérni valamit.
HELM	Láttad?
LILO	Nagy kövér férfi volt. És öreg. Az ütközéstől felbukfencezett a levegőbe, aztán elterült a járdán, és nem mozdult többé.
HELM	Úristen.
LILO	Mire odaértem, épp elhajtott a mentő. Ott volt a rendőrség és egy csomó ember, a nő mondta el, mi történt.
HELM	Tudod, hová vitték?
LILO	Nem tudom. Az a nő azt mondta, hogy már nem is élt. A mentők mindjárt letakarták egy pokróccal.
HELM	Dehát hová vitték?
LILO	Nem tudom.
HELM	Akkor fel kell hívni a rendőrséget!
SCHWARZBECK	Egy pillanat! Melyik utcán történt ez, kisasszony?
LILO	A Münsterstrassén, az Ackermannstrasse sarkán.
SCHWARZBECK	Akkor nem ő volt.
Lilo és Helm meghökkenve néznek rá.
SCHWARZBECK	Helmhez: Gyerünk! Folytatni akarja a rámolást.
LILO	Biztos, hogy ő volt! Nagy kövér férfi volt és öreg!
SCHWARZBECK	A Münsterstrasse nem a pályaudvar felé visz.
LILO	Bárhová mehetett, és én elindultam a Münsterstrassén is, hátha arrafelé találom meg. Mintha csak megsejtettem volna...
SCHWARZBECK	Helmhez: Hiszen maga valósággal reszket. Üljön le a fotelba.
HELM	Nem, nem, nem tudok most üldögélni. Lilóhoz. Te meg egyfolytában úgy nézel rám, mintha én gázoltam volna el.
LILO	Biztos olyan rettentően felizgatta magát, hogy csak úgy átrohant az úttesten, egyenesen az autó elé. És ráadásul még ez az eső is ömlik.
HELM	Dehát mit kellett volna... én igazán nem tehetek róla.
LILO	Mindez emiatt a kazán miatt!
Schwarzbeck kicsit leporolja magát, megkeresi a kalapját és menni készül.
SCHWARZBECK	Lilóhoz: A kisasszonynak élénk fantáziája van, az szentigaz, biztosan valami varietében is fellép, vagy ilyesmi. De én meg azt mondom magamban: na, most aztán elég. Ami sok, az sok, Willy, most aztán itt az ideje, hogy lelépj. Mindent alaposan megnéztem itt, és bár a félszemem üvegből van, a másikkal is láttam éppen eleget. Közben gondolkodtam, elvégre azt is kell, nem igaz? Most magán a sor. Most szépen magára bízom, hogyan boldogul holnapig. Holnap délben hívjon fel, és mondja nekem azt, hogy Schwarzbeck úr, tiszta a levegő. Akkor majd én azt mondom: oké, megcsináljuk a szerződést, beszállok. Holnap délig ezt meg kell tudnom, különben késő. Tudniillik nekem is tisztáznom kell magamban, hogy akkor most magával társuljak-e vagy máshová vigyem a pénzemet. Ezt csak meg kell fontolnom, nem igaz?
HELM	Hát persze. Természetesen.
SCHWARZBECK	Ezt csak belátja, nem?
HELM	Persze, persze.
SCHWARZBECK	Hát akkor viszlát. Holnap délben hívjon. De tizenkettő és egy között, mert délelőtt az építkezésen vagyok és délután dettó. Ha nem, hát nem. Ennyi. El.

16

LILO	Ez a Schwarzbeck csak úgy elmegy - ennek teljesen mindegy. Holott minden miatta történik!
HELM	rémülten felkiált: Úristen, és még Luise is! Mindjárt itt lesz a vén banya!
LILO	Tűnjünk el gyorsan.
HELM	Azt nem lehet. Hiszen nem tud semmiről. Hirtelen csak úgy eltűnt a fivére.
LILO	Talán csak megsebesült.
HELM	Gondolod?
LILO	Keresek egy telefont és felhívom az összes kórházat!
HELM	Az jó lesz! Megijed. Így még rosszabb! Akkor végképp nem tudom kitenni. Ha összetörte magát, akkor ez egy örökkévalóságig fog tartani! És akkor Schwarzbecknek lőttek.
LILO	Nem volt valami rendes. Keress magadnak valaki mást.
HELM	Rendes! Mit képzelsz, kinek kell még ez a romhalmaz.
LILO	Hát igen, de ha Paul úr... szóval ha ő már nincs meg többé, akkor laknia sem kell már itt. Akkor minden leegyszerűsödne. A húga pedig, az biztos szívesen elköltözne máshová.
HELM	Ezt hogy érted?
LILO	Hát hogy? Csak úgy mondom.
HELM	Örüljek, ha meghalt?
LILO	Nem erről van szó! De ha már úgyis meghalt - Helm Lilóra néz.
LILO	Akkor egyszerűbb. Ha úgyis ki kell költöznie, és csak rosszindulatból nem akar kiköltözni. Hiszen erről van szó egész este.
HELM	Lilót nézi: Hagyd abba, jó?
LILO	A végén még cinikusnak tartasz! Csak azt akarom mondani, hogy nem kell kétségbeesned!
Csend.
LILO	Nem én vagyok az oka! Nem én küldtem el!
HELM	egyfajta diadalmaskodással: Én vagyok az oka! Te magad mondod! Én! Én!
LILO	Most már nem tudok semmit. Egészen másképp képzeltem ezt az estét.
HELM	Én is.
LILO	Hogyan?
Helm átöleli.
LILO	Hát akkor felejts el mindent! Felejtsd el az egész világot. Csak el tudod felejteni az egész világot! Mindent!
Hosszú csend.
LILO	És utána majd telefonálunk is, és mindent tisztázunk.

17

Halkan kinyílik az ajtó. Bejön Paul. Nem néz Helmre és Lilóra, akik összeborulva állnak. Halkan, mint egy alvajáró, a tűzhely felé halad. Fölteszi a gázra a vízforralót. Lilo és Helm csak most, a vízforraló zörgését hallva, veszik észre. Egy ideig némán nézik, amint tesz-vesz a tűzhelynél, mintha valami jelenés volna.
PAUL	morog: Ezek még mindig itt vannak.
LILO	Nem ő volt! Akkor jól van. Örülhetsz! Most akkor minden rendben, és örülhetünk! Mind a hárman!
HELM	Schwarzbeck úr meg elment.
LILO	Így is jó! Csodálatos minden!
HELM	dühösen: Nagyon bosszantó, hogy Schwarzbeck úr elment... mégpedig ilyen körülmények között!
HELM	Én igazán kedves voltam hozzá!
HELM	Az idegeire mentél azzal a katasztrófa-históriáddal. A balesetről. És nekem is!
LILO	Előbb azt mondod, hogy erőltessem meg magam. Aztán azt mondod, mindenkinek az idegeire megyek. A fene se ismeri ki magát tenálad. Kell neked valaki, akit hibáztathatsz! Tudom én már! - Ezt csinálod mindig!
HELM	dühösen: Még sohasem viseltél felelősséget! Mindent csak kíváncsiságból csinálsz! Mindig valami új, mindig máshová!
LILO	hasonlóan dühösen: Segítek az embereknek!
HELM	Bocsáss meg. Paulhoz, aki ügyet sem vetve a másik kettőre leheveredett a pamlagra. Sajnos itt kellett még maradnom, Paul úr... és ami a zongorát illeti, én nem tehetek róla. Távollétében hosszabb beszélgetést folytattam Schwarzbeck úrral... Schwarzbeck úr úgyszólván ultimátumot adott nekem... úgy értem, az üzemi helyiségekre nézve. Okvetlenül meg kell egyeznünk még ma este. Túlozva, vidáman, ironikusan. Megvallom, a kezében vagyok, jövőm a maga tiszta keze aláírásától függ. Jó, hogy itt van újra. Láttam már magam, amint itt ülök egy örökkévalóságig a maga aláírására várva, maga pedig közben portyázik.
PAUL	álmosan: Tessék?
HELM	kiborul, ordít: Idehallgasson! Tényeket akarok!
PAUL	Anita, eredj haza!
Anita tétován föl áll.
LILO	Úristen! Az egész könyvet szétvagdostad! Paul úr!
PAUL	álmosan: Igen, azt szokta. Szereti.
LILO	megnézi a kivágott színes ábrákat: Hát ez meg mi? - Májzsugor... Karcinóma... Béltraktus... Anatómiai ábrák!
PAUL	Igen, igen. Eredj haza, Anita.
LILO	Talán fél az anyjától.
Anita nem mozdul.
LILO	Mikor jön meg az anyád? Meddig dolgozik?
Anita nem válaszol.
HELM	el akarja tüntetni Lilót, dühösen: Menj vele te!
PAUL	A képeket be szoktuk dobni odaát a levélszekrényekbe... Szentképecskék!

18

Luise jön be az ajtón azzal a székkel, amelyet Paul magával vitt.
LUISE	szemrehányóan: Kinn állt a székünk a lépcsőházban! Kérdőn néz körül.
HELM	miután senki sem válaszol: Á, jó estét kívánok, Luise kisasszony, már visszajött, és én még mindig itt vagyok maguknál... Hát igen... a székkel az történt, hogy...
LUISE	Ott láttam meg a vaslépcső mellett, amikor meg akartam nézni, hogy be van-e csukva az ablak.
LILO	felháborodva kiáltja oda Paulnak: Micsoda? Maga kinn se volt az utcán?
LUISE	És mi történt az asztalunkkal? És a zongorával! Minden ragacsos!
LILO	ordít: Akkor egész idő alatt a korlát mögött ült, és kinn se volt az utcán! Hiszen akkor látott engem, amikor lerohantam a lépcsőn! Ki az esőbe! Mint akinek elment az esze! Csak azért, hogy megkeressem magát! Akkor maga jól átvert engem!
LUISE	Miért ordít így a bátyámmal ez a fiatal hölgy? Nem is ismerem. Ki ez, Helm úr?
HELM	Lilo Schöps.
LILO	Paul kabátjához szaladt és a magasba tartja: Nem is vizes a kabátja, csak most látom. Én meg egy órán át rohangálok az esőben, csak maga miatt! Hiszen visszahívhatott volna! Maga meg a legnagyobb lelki nyugalommal és szárazon ücsörög ott a sötétben, és meg se mukkan!
LUISE	A bátyám a sötétben üldögélt?
Paul leinti.
LUISE	De Paul, mi történt?
Paul álmosan leinti. Helm Lilóhoz megy, elveszi tőle Paul kabátját, és a fogasra akasztja.
LILO	dacosan: Nem hagyom magam többé átverni!
HELM	Lilóhoz: Maradj már nyugton! - Hát igen, Luise kisasszony, az este, sajnos, egy kicsit összekutyulódott.
LUISE	Ott ül már megint az a rettenetes gyerek is, a Pisulski-lány!
HELM	Beállított, és mi nem tudtuk...
LUISE	Azonnal eredj haza! Már megint szétszabdaltál egy értékes könyvet!
Anita az arca elé emeli a karját, félig védekezésül a várható ütések ellen, félig zavarában, mert sírás környékezi.
LUISE	A végén még szétvagdossa az összes könyvünket, főleg az értékes anatómiai könyveket! Ezek az ábrák tudományos célokra valók, nem hibbant elméjűeknek. Titokban magával viszi, és bedobálja őket az emberek levélszekrényébe.
LILO	Nem tehet róla. Paul úr maga adta a kezébe az ollót.
LUISE	Fogalmam sincs, mit keres itt maga. Mondhatom, nagyon neveletlen!
Csend. Luise kibújik a kabátjából, leteszi az asztalra a táskáját, csak lassan nyugszik meg.
HELM	Nem zavarom már soká... Szóval... Remélem, szép volt az operában.
LUISE	Nagyon szép! Paulhoz, mialatt rendet rak. Paul, természetesen igazad volt, Radamesnek, ennek a düsseldorfi vendégnek, gombóc volt a torkában. Möller kisasszony nem vette észre, ő egyáltalán nem észleli az árnyalatokat. Egy szatyorból kipakolja a váltás-cipőt, amelyet levett a ruhatárban. Előkerül egy hanglemez is. Én már nem is figyelmeztetem rá. - Végtére is ajándékba kaptam tőle a jegyet... igaz, ő is ingyen szerzi, dehát istenem...
Luise elbeszélése megakadályozza Helmet, hogy ismét Paulhoz forduljon saját ügyében.
LUISE	félig Helmhez, félig Paulhoz: A hanglemezt is ajándékba kaptam tőle, keresztmetszet az Aidából. Kicsit nézelődtünk a pénztár mellett az árusnál, ott fedeztük fel. Peter Anders énekel a lemezen, és teljesen spontán azt mondtam: szívesen meghallgatnám egyszer az Aidát ebben a szereposztásban. Erre megvette nekem ajándékba. Igaz, árleszállított lemez volt. Legszívesebben azonnal föltenném, képzelheted. Alig várom, hogy hallhassam. De ahhoz kicsit nagyobb nyugalom kellene.
HELM	Már csak egy pillanatig van szükségem Paul úrra, mert azt hiszem, közben megegyeztünk...
LUISE	el akarja téríteni a tárgytól: De ez a fülsértő hangú kisasszony remélhetőleg nem a menyasszonya?
HELM	Emiatt ne aggódjon, Luise kisasszony.
LUISE	Nagyon csinos, de sajnos kicsit neveletlen.
HELM	Az impulzív természete néha elragadja, ezt ne vegye tőle rossz néven, Luise kisasszony.
LUISE	Az ilyesmi a gyerekszobán múlik. Nem tehet róla. - Lilóhoz. Biztosan nagy reményeket fűz a fiatalemberhez.
LILO	dühösen kifakad: Most megmondom magának, mihez fűzök én reményeket: hogy már nem soká látom, Luise kisasszony, “kisasszony!”, “kisasszony!”, ha csak meghallom ezt a szót! Egyáltalán mi értelme van még ennek... hogy ilyen tutyimutyi öregek a faxnijaikkal... És ez a bűz itt - kibírhatatlan!
PAUL	átszól: Színésznő akar lenni!
HELM	Dehogyis. Hiszen ápolónő.
PAUL	Ez volt a kettes számú monológ: a dühös.
HELM	Lilóhoz: Ne menj el, Lilo!
LILO	Helmhez: Csak temiattad maradok.
LUISE	Ha Paul azt mondja, színésznő, az biztos úgy van. Ő remek pszichológus. Nem nagyon akad még valaki, akinek annyiféle téren lennének ismeretei, mint neki.
HELM	Így van.
LUISE	Ez egészen rendkívüli.
LILO	Számomra maguk nem is léteznek!
HELM	Kár, hogy nem tudja jobban hasznosítani őket.
LUISE	Hasznosítani? Annak ő fölötte áll!
HELM	Úgy értem, más emberek javára hasznosítani...
LUISE	Bárki kérhetne tőle tanácsot. Hiszen maga is azért jött.
HELM	Hát, nem egészen.
LILO	Számomra maguk nem is léteznek! 
LUISE	nem figyel oda, Helmhez: A bátyám bármilyen foglalkozást választhatott volna. Nagyon sokáig fontolgatta, mit válasszon, nagyon sokáig is tanult, a legkülönfélébb diszciplínákat végezte el, nem csak úgy egy irányba ment szűklátókörűen, és akkor még megvolt a szüleinktől örökölt nagy gyár is - akkor még bármi lehetett volna belőle! De őbenne lassan megérlelődtek a filozófiai gondolatai, és végül kifejlesztette az evolúciós elméletét.
HELM	meghökkenve: Evolúciós elméletét?
LUISE	Nem, azt hiszem, ezt maga nem értheti meg! Igaz, Paul?
PAUL	majd elalszik: Tessék?
LUISE	Bármilyen foglalkozása lehetne!
HELM	Például milyen?
LUISE	Bármilyen!
HELM	De, mondjuk, milyen? Mivel Luise sértetten hallgat. Orvos?
LUISE	Orvos? Az semmi különös! Egy orvosban igazán nincs semmi különös!
HELM	Hát azért...
LUISE	Mi van abban különös? Tíz éve járok a térdemmel Strachmann doktorhoz. És ő folyton csak azt hajtogatja: ez alkati dolog, Paul kisasszony. - Na, és egy sebész?... Sebésznek lenni, az kézügyesség, semmi több! Bármi más... Legyint. Ott van például az anatómia, azzal Paul felhagyott, túlságosan igénytelen volt neki.
Helm nem akar ebbe belebocsátkozni, fel-alá szaladgál idegesen.
LUISE	A legtöbb embernek egyfajta tehetsége van - ha egyáltalán! Paul ellenben mindent tud.
HELM	De valamit akkor is kell csinálnia az embernek!
LUISE	Mit? Művészettörténetet?
HELM	Teljesen mindegy, mit! Igen, például dolgozni egy múzeumban!
LUISE	Ugyan, a múzeum, az csak olyan, mint egy levéltár!
LILO	Ezek ketten maguk is csak múzeumi tárgyak.
HELM	Valamit! Felállni a pamlagról, kimenni a házból! Körülnézni kinn, hogyan változik a világ! Tudniillik most épp rengeteget változik.
LUISE	Épp ez az, amire Paulnak nincs szüksége! Nem kell neki külön odamennie és résztvennie a dolgokban! Még csak látnia sem kell! Ő csak mesél és mesél, és miközben sok-sok éven át hallgattam, mindig azt gondoltam, az egész világot elmeséli, mindenestül az egészet!
LILO	Helmhez, mellékesen: Én kikapcsolom magam. Bedugja a fülébe a walkman fülhallgatóit.
LUISE	Minden létrejön és kifejlődik és elmúlik és változik és újraéled a fejében. Ez valami csodálatos! Már gyerekkorában is így volt! Ült az ágyában és mesélt, mi pedig hallgatóztunk a túloldalon a falnál.
LILO	kihívóan hangosan ismétli meg a mondatokat a kazettás nyelvleckéből: Apakah di szini ada dokter. - Fel kell keresnem egy orvost. Szájá hárusz pergi ke dokter? - Van itt orvos? Berapa lama szájá hárusz tinggal? - Mennyi ideig kell itt maradnom?
HELM	Paulhoz, már nem figyelt Luiséra: Tessék, Paul úr, itt az irat. Odament az írógéphez és kirántotta belőle a papírlapot, amely a beleegyezési nyilatkozatot tartalmazza, és most Paul orra alá tartja: Tessék, Paul úr, itt az irat!
LILO	rövid időre levette a fülhallgatót: Na, végre! Visszadugja a fülébe a fülhallgatót.
PAUL	Nincs itt tinta.
LUISE	Hű, de türelmetlen, ez most igazán látszik magán. Leülni már, úgy látszik, nem is akar, azt hiszem, már rég menne legszívesebben.
PAUL	Nem, dehogy, Helm úr még nem akar távozni tőlünk.
LUISE	Nem? Hát én nem tudom, mit főztetek ki kettesben. Halvány sejtelmem sincs, mi folyt le itt a távollétemben. Megettétek legalább a spagettit?
PAUL	Meg.
LUISE	Remélhetőleg megmelegítettétek és nem csak úgy hidegen gyűrtétek le, ahogy szoktad, mikor nem vigyázok. Helmhez: Olyan mohó, amikor evésre kerül a sor!
HELM	a papírlapot ütögeti: Paul úr!
PAUL	Az aláírásomat akarja! Azt akarja, hogy az aláírásommal lássak el egy fontos okmányt. De beszáradt a tinta, nincs több tinta a tintásüvegben. Láthatja maga is: belemártom a tollat, és csak szőrszálak fityegnek rajta. Nem is írtam már régóta semmit.
HELM	Tessék, itt a töltőtollam.
LUISE	Nem tudom, mit akarsz most itt aláírni, Paul, de te biztos tudod, mit csinálsz.
PAUL	Csak a nevemet.
LUISE	De csak nem a lakásról van szó, Paul? Helm úr, csak nem a szobáinkból akar elűzni bennünket? Ezt igazán nem teheti meg velünk! Szó se lehet róla! Annak idején azért hoztam ide Pault Berlinből, hogy itt végre nyugta legyen.
HELM	Az elülső részben sokkal jobb lakást kapnak.
LUISE	Előbb talán kérdezzen meg engem!
HELM	Luise kisasszony...
LUISE	Szó sem lehet róla! Szó sem lehet róla!
HELM	Luise kisasszony... A bátyja és én...
LUISE	Paul, ezt nem írod alá! Szóval még a Pisulskinéval is összeszűrte a levet! Nahát ezt nem vártam volna magától!
PAUL	Aláírom... aláírtam! És ezennel visszaadom magának a tollat!
HELM	megkönnyebbülve: Hálásan köszönöm, Paul úr! Olyan fontos volt ez nekem! Minden - minden ettől függ számomra!
LUISE	Paul, hogy tehetted meg! - Hirtelen dühösen megragadja Anita karját. És te kis nyavalyás, most aztán takarodj haza végre! Az ajtóhoz lökdösi Anitát. És ígérem, gondoskodom róla, hogy bezárjon az anyád, és ki ne mozdulhass többé! El vele.

19

PAUL	Megettem! Rág és vigyorog.
Helm nem vette észre, hogy Paul a szájába tömte a szerződést. Elhűlve nézi most, amint rágja és nyeldesi.
HELM	A nyilatkozata...
PAUL	Bekebeleztem. Vigyorog Helmre.
Lilo figyelte Pault, és most fuldoklik nevettében.
HELM	reszket dühében, teljesen elváltozott hangon: Állj föl! Állj föl a székemről!
PAUL	Örökölted a széket is? Kár, hogy ülök rajta és jól érzem magam. És ráadásul még le is lóg róla a valagam.
HELM	Állj föl!
PAUL	Várj egy kicsit, azt hiszem, odanőttem. Várj egy kicsit - nem, azt hiszem, mégsem. Nem akarok.
HELM	Állj föl!
PAUL	Ez akarat dolga, hogy akarok-e vagy nem, hogy százhúsz kilót el akarok-e mozdítani egyik helyről a másikra vagy nem.
HELM	Ha teljes egészedben nem tudlak kirámolni innen, kiraklak darabokban.
PAUL	Kezdd csak el.
HELM	Kiraklak kilónként.
PAUL	Akkor elő kell venned a késedet. Vagy egy csirkedaraboló ollót.
LILO	Ott a kés!
PAUL	És döfnöd kell meg kaszabolnod!
HELM	valóban nekiszegezi Paulnak a kést: Nyomorult madárijesztő! Rohadt dög! Kitömött pojáca!
Paul álmosan leinti.
HELM	Ha beléd döfném, nem is jönne vér belőled.
LILO	Persze, ess csak neki, próbáld ki!
PAUL	Nem tudja, hol kezdje.
LILO	Paulhoz: És nem is védekezel!
PAUL	Nem, nem is védekezem, még a karomat sem emelem föl, még csak a kisujjamat sem tartom föl figyelmeztetőn!
LILO	Ne hagyja magát.
PAUL	Most befelé fordítja a szemét és nem tudja, mit gondoljon odabenn a fejében. Odadobja Helmnek a papucsát. Tessék, a lábam már tiéd!
Helm félrehajítja a papucsot.
PAUL	Ó, a lábam még megvan, most látom. Igaz, egy kicsit lötyög.
HELM	Kinyírlak... Mindnyájatokat kinyírlak!
PAUL	Nagyon szépen mondod... szép szavak. - Izzad. Lilóhoz: Nézd csak, te, a reménység zöld arája. Hiszen nem is csinál semmit, meg se moccan. És dől az arcáról az izzadság a szájába. Most lenyeli. Adj neki törülközőt.
HELM	Megteszem, meg fogom tenni...
PAUL	Hozz neki egy törülközőt, törüld le a homlokát, már semmit se lát az izzadságtól.
Helm erőszakos-tehetetlen mozdulatot tesz. Lilo nevet.
HELM	Ne nevess!
LILO	Szinte balettozol!
PAUL	odavágja a másik papucsát is: Kapd be!
HELM	Te szemét, te parazita, te bűzlő dög, fölaprítalak, fölmorzsolom a csontjaidat, cafatokra téplek, izzé-porrá törlek, pusztulj innen! Ráveti magát Paulra, őrjöngő dühében felborítja vele a széket, a baltával feldarabolja Pault, a karokat, a lábakat, a fejet bedobálja a sötét szomszéd szobába.
Lilo az egész gyilkolási jelenet alatt visított, aztán elszalad, hallani, amint tovább visong.
HELM	Ne ordíts úgy! Leül, befogja a fülét. Aztán rongyokat és kendőket vesz elő a szekrényből, hogy letakarja velük a vérfoltokat a padlón.

20

HELM	Vajon miért ordított olyan rettentően? - Úgy hallom, még mindig ordít. Fülel. Igen, még mindig. Ezek a kitörések... olyan teátrálisak... ha azt mondja neki az ember: képzeld el, tanúja vagy egy közlekedési balesetnek, már rá is zendít. Olyan tökéletesen csinálja, hogy akik körülállják, nők-férfiak, kendőket dobálnak rá, hogy végre elhallgasson. És ha végre elhallgat, akkora lesz a csend, hogy az ember azt hinné, ekkora csendet még sosem tapasztalt. Mint a Tarr-sivatagban.

21

LUISE	jön vissza. Szemrehányón: A klozettablakon kellett belökdösnöm. Meg kellett ragadnom és szó szerint be kellett gyömöszölnöm, azt a kis zsírpacnit a szűk nyíláson! Nekem ezzel a gyenge karommal! A csengetésre senki sem reagál. Az anyja éjszakai műszakon van, ő így mondja. - Leráztad a fiatalembert, Paul? Meglátja Helmet, amint ott áll. Úgy, szóval még itt van!
HELM	Igen.
LUISE	Hol van Paul bátyám? Csak nem feküdt le aludni?
HELM	Nincs többé.
LUISE	kiált: Paul! Helmhez. Csak úgy magára hagyta? Ez tipikus Paul! - De csak nem veszekedtek?
HELM	Nem.
LUISE	Hát azt nem is tudnám elképzelni. Paulnak más a természete. Egyszer azt mondta nekem, azért nem mozgok, mert félek, hogy eltaposok egy bogárkát, ezért inkább ülve maradok. És csak egészen óvatosan lélegzem, nehogy bekapjak egy szúnyogot. - Most képzelje!
HELM	Itt nem röpködnek szúnyogok.
LUISE	Hát igen, ilyen ő! Ilyen békés természetű! Feltétel nélkül békés természetű, mint egy szent! Hirtelen körülnéz. Hogy micsoda rendetlenség van itt! Elég kitennem a lábam a házból, és máris ekkora a rendetlenség! Az előbb még úsztam az operai élményben, észre se vettem, mi van itt! Kocsonya a szőnyegen, vagy mi ez? Úristen, de megijedtem, igazán azt hittem egy pillanatra, hogy egy szem van ott szétkenődve! Egy kis maradék kocsonyát eltettem még magamnak reggelire! - Legalább dűlőre jutottak a problémáik megbeszélésében?
HELM	Igen.
LUISE	Olyan okos Paul, de a gondolkodása nem mindig elég gyakorlatias. Ilyenkor figyelmeztetem, és néha át kell vennem tőle a kezdeményezést.
HELM	Igen.
LUISE	Tulajdonképpen akkor most mik is a terveik?
HELM	Végre fölágaskodhatnak a fehér paripák!
LUISE	Tessék?
HELM	Mit mondtam?
LUISE	A terveikről érdeklődtem.
HELM	Nagymosoda.
LUISE	Aha.
HELM	Szeretnék ebben a régi épületben egy nagyüzemi mosodát létesíteni közösen egy úrral, aki a tőkét adná, tehát beszáll a vállalkozásba.
LUISE	Hát ez nagy átalakulás volna.
HELM	Igen, így lehetne nevezni. - Nagymosoda!
LUISE	Gratulálok! Ragyogó ötlet! Paulnak mi volt a véleménye róla?
HELM	Felélénkült tőle.
LUISE	Olyan szívesen kap föl ötleteket és aztán továbbszövi őket! Nagymosoda - ez akár tőle is származhatna!
HELM	De tőlem származik és a tőkéstársamtól!
LUISE	Ó, az a fránya pénz!
HELM	Pénz, mindig csak pénz! - Tőke nélkül semmi nem megy!
LUISE	És van elég hely?
HELM	Ezért kell kiköltözniük innen, Luise kisasszony!
LUISE	erélyesen: Azt nem! Felkiált: Paul! Paul, hol vagy ilyen sokáig!
HELM	Elment.
LUISE	“Elment”! Még hogy Paul elment!
HELM	Kiment az ajtón!
LUISE	Lehetetlen! Kézben kellett volna akkor kivinnie! Sok-sok éve lakunk már itt, és egyetlen egyszer sem sikerült még rábeszélnem, hogy kimenjen. Egyetlen egyszer se tette ki a lábát a szabadba!
HELM	Van egy tükre?
LUISE	Mi lelte magát? Csak most veszem észre, hogy milyen zavarodottnak látszik. Falfehér. - Meg kell kérdeznem Pault. Felkiált: Paul!
HELM	Hagyja. Valami borzalmas dolog történt. Nem is tudom, hogy magyarázzam meg... a fenébe is! Látja a tíz ujjamat?
LUISE	Igen. És?
HELM	Zúgnak külön-külön a levegőben vagy fityegnek a kezemen?
LUISE	megfogja Helm kezét: Milyen hideg a keze.
HELM	Mit mondjak erre?... Akkora a csend, halotti csend van.
LUISE	Már elmúlt tizenegy. Ilyenkor mélységes csend és nyugalom van.
HELM	Tizenegy múlt?
LUISE	Igen. Tízkor volt vége az operának, és akkor Möllernével még beszélgettem kicsit a szép élményről. Látta már az Aidát?
HELM	Valaki van itt!
LUISE	fülel: Nincs itt senki. Kizárt dolog. Hozzánk nem jön senki.
HELM	Világosan hallom. Megragadja Luisét, megrázza. Hegyezze a fülét! Nagyot hall?
LUISE	Tizenegy után nem jön senki. Nem emlékszem, hogy valaha is jött volna hozzánk valaki ilyen későn. Váratlanul végképp nem.
HELM	A rendőrség!
LUISE	Ugyan kérem!
HELM	De igen, egy rendőrjárőr!
LUISE	Ugyan, a hatóságok meg a rendőrség azt sem tudják, áll-e még egyáltalán a házunk. Biztos csak a kereszteződésben állnak és bűnözőket kapnak el.
HELM	rémülten: Ez a lépcsőházból jön! Razzia!
LUISE	Van valami a rovásán? Tulajdonképpen egyáltalán nem ismerjük magát!
HELM	Kopognak!
LUISE	Csakugyan. Most én is hallom.
HELM	Másodszor.
LUISE	Nyissunk ajtót?
A lakásajtóhoz mennek.

22

Mögöttük kinyílik a szomszéd szoba ajtaja, Paul tűnik fel benne.

LUISE	észreveszi: Te vagy az, Paul!
Helm összecsuklik.
LUISE	Mindjárt gondoltam, hogy odabenn ülsz szép csendben, nem mozdulsz, és el vagy merülve a gondolataidba. De most, ha tetszik, ha nem, lejátszom neked ezt a lemezt, amit magammal hoztam. Megleptek a tempóik! Egészen mások a tempóik, mint a múltkori rádiófelvételen, tudod, az ünnepi játékokról. Gyorsabbak, könnyedebbek, mondhatni: olaszosabbak. Először ez felületesnek, sőt komolytalannak tűnt nekem, teljesen idegennek, de aztán magával ragadott. Észreveszi Helmet, aki ájultan hever a padlón. Mi lelte vajon a fiatal barátunkat? Fekszik a padlón elnyúlva, és a szempillái repdesnek. Nézd csak meg, Paul! Gyere csak ide, Paul! Gyere ide gyorsan!
Paul leült egy székre, nem mozdul.
LUISE	a földön fekvő Helm fölé hajol: Óvatosan a szájára helyezem a zsebkendőmet, hogy lássuk, lélegzik-e még. - Hát ez most nagyon kellemetlen. Mielőtt bejöttél, már kicsit furcsán viselkedett.
PAUL	ülve maradt: Hideg víz.
LUISE	Hozzál! Hozz egy vödörrel.
PAUL	Nem tudok.
LUISE	Nem akarsz.
PAUL	Nem tudok.
LUISE	Csak föl kell állnod, négy lépés a vízcsap.
PAUL	Öt.
LUISE	Bánom is én, öt.
PAUL	Hat.
LUISE	Mindig ugyanaz! Mindig ugyanazt csinálod! Én meg ugorjak.
PAUL	Zavarsz.
LUISE	Olyan undorító látvány, mikor fekszik valaki a földön és nem mozdul. - Nagyon nehéz veled néha az életem, Paul. Ezt meg kell mondanom.
PAUL	Jó, jó.
LUISE	Hogy dühít, mikor azt mondod: jó, jó.
PAUL	Jó, jó.
LUISE	Itt fekszik holtan ez a fiatalember, és én valóban magam megyek a mosdóhoz, és hozom a vizet. Ilyen vagy.
Luise indulni készül, elfordul Helmtől. Helm felül, kábultan ül a padlón.
LUISE	Pedig milyen lelkes hangulatban jöttem haza!
PAUL	Helmre mutat: Íme.
HELM	rákiált Paulra: Lenyelte a papírt!
PAUL	Igen.
LUISE	dühösen: Arcátlanság így megijeszteni az embert! És most úgy ül ott, mintha semmi sem történt volna!
HELM	Mi történt?
LUISE	Ezt én kérdem magától!
HELM	Paulra mutat: Semmi, semmi a világon! Hiszen maga is láthatja, egyben vannak a tagjai.
LUISE	Nahát akkor, ha jobban érzi magát, segítsen helyretolni a zongorát, oda, ahol a rezsó konnektora van. Fogalmam sincs, mi folyhatott itt, mialatt én boldogan ültem az operában és Verdivel egy másik világban töltöttem az időt. De nem is akarom tudni! A zongorának azonban a helyére kell kerülnie. Tolja meg!
Helm engedelmesen a zongorához megy, meg akarja tolni.
LUISE	Ahogy így elnézem, igazán megsajnálom. - Olyan szép nagy terveket forgat a fejében, mindenféle vállalkozásokra készül, gyönyörűen kiszínez magában mindent, és akkor megbotlik valami apróságban, mert nem gondolt erre az apróságra. - Nézd csak, Paul, az a zöld tarisznya, az nem a miénk.
Szemügyre veszi a tarisznyát, amelyet Lilo hagyott ott.
HELM	Lilo táskája.
LUISE	Jó, hogy az a harsány hölgy nincs már itt. Turkál a tarisznyában. Kiveszi a termoszt, kinyitja, beleszagol, lekicsinylően: Ki lehet önteni. - De termoszra már rég szükségünk van. Tovább turkál. Narancs - feltehetőleg mag nélküli, hogy ne kelljen köpködni.
HELM	Nincs is már magos.
LUISE	Paul folyton köpköd evés közben. Eszik és köpköd. Erről nem tud leszokni. Tovább keresgél a műanyagzsákban. Két pohár puding! Ó, málnaöntettel! Mintha csak sejtette volna, Paul! A grízpuding Paul kedvenc étele. Fahéjjal még jobban szereti. Ha maga főzi az ember, akkor persze sokkal finomabb. Talán van hozzá külön fahéj.
HELM	Nincs fahéj.
LUISE	Mit csináljunk most magával, ha minden vállalkozása ilyen siralmasan meghiúsul? Ki kell gondolnunk valamit. Paul, mondd meg te, neked annyi tapasztalatod van! Biztos vannak olyan hivatások, amelyekben semmiképp sem bukhat meg az ember! Ahol egyáltalán nem a tehetségen múlik a dolog... idegenvezető például... vagy hálókocsikalauz - ezek többnyire olyan ferde egzisztenciák... dehát honnan is tudnám én. Nekem nincs tapasztalatom. Adj már valami tanácsot ennek a fiatalembernek, hogy mi lehetne belőle! Neked mindig eszedbe jut valami. Hiszen olyan jó pszichológus vagy, Paul! - Most meg elaludt. Biztosan sok volt ez ma már neki. Fölteszem akkor a lemezt.
Helm egymaga taszigálja tovább a zongorát. Luise fölteszi a lemezt: az Aida, egy ária. Paul alszik.
LUISE	hallgatja a zenét: Csodálatos!