BEAUMARCHAIS

A SEVILLAI BORBÉLY
VAGY
A HIÁBAVALÓ ELŐVIGYÁZAT

VÍGJÁTÉK 3 FELVONÁSBAN

Fordította:
Hevesi Sándor

Szereplők

Almaviva gróf, spanyol grand, Rozina ismeretlen imádója
Bartolo, orvos, Rozina gyámja
Rozina, nemesszármazású fiatal lány, Bartolo gyámlánya
Figaro, borbély
Don Bazilio, orgonamester, Rozina énektanítója
Fickó, inas Bartolónál
Fürge, inas Bartolónál
Jegyző
Poroszló

Első felvonás
(Szín: utca Sevillában. Rostélyos ablakok.)

ROZINA	(az erkélyen áll bezárt redőnyök mögött. Énekel):
Éltem oly magányos árva
E zord falak közé bezárva,
Egyhangún szállnak bús napok
S én rab vagyok, jaj, rab vagyok.
A napsugár se lelhet rám,
Kitiltá azt is gyámatyám,
Az életem vigasztalan,
(Csak sírok, sírok hasztalan.)
Éltetőm, egyetlen reményem,
Hogy eljő majd szerelmem értem
(És e szörnyű emlék elmerül
Ha szívem vágya teljesül.)

(A dal közben megérkezik a ház elé Bartolo, Fürge kíséretében. Megdöbbenve hallja Rozina énekét. Körüljárja, a házat - kinek szólhat a dal. Miután semmi gyanúsat nem észlel, dühösen bemegy a házba. Rozina meghallja a kapunyitást és ijedten visszavonul. Üres az utca, kis csend.)

1. jelenet

GRÓF	(egyedül. Barna bő köpenyben s felhajtott karimájú kalapban, séta közben előveszi a zsebóráját) Kissé korábban jöttem, mint kellett volna. Csak későbben szokott mutatkozni ablakában. De inkább várok, mintsem egy pillanatot is elmulasszak. Ha valamelyik jóbarátom megtudná, hogy én Madridtól száz mérföldnyire minden reggel egy hölgy ablaka alatt ólálkodom, akivel soha még egy szót sem váltottam, azt mondaná, hogy valami Izabella korabeli spanyol vagyok. Dehát miért ne tenném? Mindenki szalad a boldogsága után. Az enyém Rozina szívében van. De mégis! Sevilláig követni egy nőt, midőn Madrid és az udvar mindenfelől oly sok könnyen elérhető élvezetet kínálgat! Hisz épp ez az, amivel torkig lettem. Belefáradtam a könnyű hódításba, főképpen pedig abba, hogy a pénzemért vagy a rangomért szeressenek. Milyen édes érzés lehet, ha magamért szeret valaki! S ha ebben az álruhában meggyőződhetnék róla... Jön valaki, hogy az ördög vitte volna el!

2. jelenet.
(Gróf elbújva, Figaro.)
FIGARO	(dudorászva jön; kezében ceruza és papír, gitárja széles szalagon lóg a hátán):
Minek a bánat,
Fogyaszt, gyötör,
Jó borban támad
A tűz, a gyönyör.
Éljed az életed,
Keresd az élveket,
Rövid a mámor
S már a sír befed.
Ez eddig nem is hangzik rosszul.
A bor s a lustaság
Harcolnak értem. -
Eh, dehogy is harcolnak. Az ivás meg a henyélés nagyon jól összeférnek.
A bor s a lustaság
Osztoznak rajtam.
Ám lehet-e azt mondani, hogy osztoznak. Eh, a dalszövegeket nem kell olyan komolyan venni. Miket énekelnek manapság egy operában. Ami olyan ostoba, hogy nem lehet elmondani prózában, azt eléneklik versben. (Énekel.)
A bor s a lustaság
Osztoznak rajtam.
A végén most valami nagyon szépet, nagyon csillogót, nagyon elméset kellene mondanom, ide egy gondolat kellene.
Osztoznak rajtam.
Henyélek és iszom
Örömben, bajban.
Jaj, ez nagyon lapos! Nem az igazi! Egy jó ellentét kellene ide, hatásos kontraszt.
Henyélek, ha jól megy
S iszom -
Ehe! Ez már teszi!
S iszom, ha baj van.
Bravó! Bravó! (Énekel.)
A bor s a lustaság
Osztoznak rajtam.
Henyélek, ha jól megy
S iszom, ha baj van.
Énekelve, gitár mellett - egészen kitűnő lesz s előre mondhatom, hogy a tisztelt kolléga urak ezúttal hiába fognak intrikálni. A tehetséget fel lehet tartóztatni, de nem lehet megölni. (Észreveszi a grófot.)

3. jelenet.
(Figaro, Gróf.)
FIGARO	Én ezt a papot már láttam valahol.
GRÓF	Én ezt az alakot ismerem.
FIGARO	Ejnye, hisz nem is pap! Ez a nemes profil! Ez a büszke tekintet. -
GRÓF	Ez a furcsa pofa, - ez a vigyorgó szem...
FIGARO	Nem tévedek: ez gróf Almaviva.
GRÓF	Jó helyen járok: Ez a gaz Figaro!
FIGARO	Tetőtől talpig, kegyelmes uram.
GRÓF	Betyár: Ha egyet mer szólni. -
FIGARO	Most már bizonyos, kivel van dolgom. Ráismerek barátságos nyájasságáról. Mindig ilyen bizalmas hangon beszélt velem.
GRÓF	De hallod-e, én nem ismerek rád. Megnőttél, meghíztál.
FIGARO	Hja, kegyelmes uram, a nyomor.
GRÓF	Szegény Figaro. Mit keresel te itt Sevillában, mikor beszereztelek egy jó hivatalba, Madridban.
FIGARO	Megkaptam az állást, hálás is vagyok érte, kegyelmes uram.
GRÓF	Nevezz röviden Lindornak. Nem látod az álruhámon, hogy ismeretlen akarok maradni?
FIGARO	Kérem, már itt sem vagyok.
GRÓF	Csak maradj. Én várok itt valamire. Két csevegő ember kevésbé gyanús, mint egy magában ólálkodó. Társalogjunk. Hát, hogy is vagyunk azzal a te hivataloddal?
FIGARO	A miniszter excellenciád ajánlatára azonnal kineveztetett patikárius segédnek.
GRÓF	A hadikórházba?
FIGARO	Nem. Az Andalúziai méneshez.
GRÓF	(nevetve) Kezdetnek elég szép!
FIGARO	Nem volt rossz, mert rámbízták a drága kötszereket és orvosságokat; én pedig azokból szépen eladogattam a beteg parasztoknak.
GRÓF	Micsoda! Pusztítottad a király alattvalóit?
FIGARO	Sokan meggyógyultak tőle. Az emberdoktorok sem gyógyítanak ki mindenkit.
GRÓF	Minek hagytad akkor ott ezt a szép hivatalt?
FIGARO	Nem én hagytam ott. Engem nem hagytak ott. Az intrika, az ármány, a rosszindulat. Befeketítettek a főnökeimnél.
Sárga irigység, bősz rosszakarat, -
Bevágták utamat egy perc alatt!
GRÓF	Irgalom, irgalom! Csak nem csaptál fel fűzfapoétának?
FIGARO	Épp ez minden bajom legfőbb oka. Amikor besúgták a miniszternek, hogy szerelmes madrigálokat faragok, rejtvényeket készítek és megjelentem nyomtatásban is, őkegyelmessége tragikusan fogta fel a dolgot s elcsapott az állásomból; mondván, hogy a lóápolás szelleme nem tűri meg a költészetet.
GRÓF	Hatalmas okoskodás! Dehát nem terjesztetted eléje...
FIGARO	Boldogságnak tartottam, hogy ha kitöröl emlékéből. Egy nagyúrtól már az is szép, ha nem bánik rosszabbul a szegény emberrel.
GRÓF	Te valamit elhallgatsz. Emlékszem hogy az én szolgálatomban is milyen lókötő voltál.
FIGARO	Méltóságos uram. Miért kívánják épp a szegény embertől hogy tökéletes legyen.
GRÓF	Lusta voltál, hanyag, rendetlen...
FIGARO	Ha ennyi erényt követelünk egy inastól, akadna-e gróf, aki megfelelne szolgának?
GRÓF	(nevetve) No ebben van valami. Hát aztán ide költöztél Sevillába?
FIGARO	Óh, nem mindjárt.
GRÓF	(hirtelen) Megállj csak... azt hittem, hogy ő... beszélj csak, én azért hallgatlak.
FIGARO	Először visszamentem Madridba, hogy mint író ismét szerencsét próbáljak. Úgy tűnt nekem, hogy a színpad a becsület mezeje...
GRÓF	Uram irgalmazz!
FIGARO	Ezen nincs mit nevetni.
GRÓF	A nemzet színháza és Te?
FIGARO	Igen én! Nem a darabon múlott, hogy nem volt sikerem. A földszintre a legkitűnőbb munkásokat hívtam meg, olyan tenyerük volt, mint a sulykoló. Nem engedtem, hogy kesztyűt hozzanak, mert az a tapsot eltompítja, botot, mert az csak akadályozza. És becsületemre, előadás előtt a kávéház a legnagyobb jóindulattal volt irántam. De hiába, az átkos intrika.
GRÓF	Ah, az intrika. Szóval a szerző úr megbukott.
FIGARO	Mint más akárhány! Sebaj! Bosszút állok rajtuk.
GRÓF	S mi hozott el Madridból?
FIGARO	Jószerencsém, gróf úr, higgye el... Láttam én Madridban, hogy az irodalmi élet a farkasok birodalma; annyira elszaporodtak az ordasok és úgy ki vannak éhezve, hogy ha tovább akarnak élni, egymást kell felfalniok. Minden féreg, szúnyog, rokon, bíráló, irigykedő, szerkesztő, könyvárus, cenzor, mind-mind a szegény író bőrébe csimpaszkodik és kiszívja azt a megmaradt kis nedvet belőle. Belefáradtam az írásba. Belemerültem az adósságokba, kifogytam a pénzemből, ráuntam az emberekre, megcsömörlöttem önmagamtól, végre is rájöttem, hogy van az írótollnál könnyebb és hasznosabb szerszám; a borotva. Egy szép napon eltűntem Madridból, bebarangoltam Castiliát, Manchát, Estremadurát, Sierra Morenát, Andaluziát. Egyik helyen karjukba zártak az emberek, másutt börtönbe. De azért mégis mindig én maradtam fölül. Az egyik dicsért, a másik szidott, én pedig élveztem a szép időt, tűrtem a rosszat, mulattam a bolondokon, verekedtem a gonoszokkal, nevettem saját nyomorúságomon... és nyestem az egész világ szakállát. Most aztán letelepedtem Sevillában és szolgálatra állok a gróf úrnak mindenben, amit csak parancsolni méltóztatik.
GRÓF	Ki tanított erre a vidám bölcselkedésre?
FIGARO	A nyomor, amely állandóan a sarkamban volt. Én rögtön mindenen nevetek, hogy ne legyek kénytelen sírni. De mit nézeget folyton arra az ablakra?
GRÓF	Gyere innen.
FIGARO	De miért?
GRÓF	Gyere már, te szerencsétlen, még elrontasz mindent. (Elrejtőznek.)

4. jelenet.
(Fentiek, Bartolo, Rozina.) 
(Az emeleti ablak kinyílik.)
ROZINA	Jaj, micsoda élvezet, hogy végre szabad levegőt szívhatok.
BARTOLO	Mi ez a papír a kezedben?
ROZINA	Ez a “Hiábavaló elővigyázat” egyik áriája, amelyet tegnap kaptam az énekmestertől.
BARTOLO	Mi ez a “Hiábavaló elővigyázat”?
ROZINA	Egy új vígjáték.
BARTOLO	Megint valami dráma. Valami újdivatú ostobaság.
ROZINA	Nem tudom.
BARTOLO	Gonosz világot élünk. Romlott korban születtünk.
ROZINA	Mért szidja úgy a mi korunkat? Én igazán jól érzem magam a mi korunkban és az én koromban.
BARTOLO	Hát mit csinált ez a kor, hogy még csak ne is szidjam. Csupa őrültség, amit feltalált a gondolatszabadságot, az elektromosságot, a delejt, a vallási türelmet, a himlőoltást, a kinint, az enciklopédiát, - meg aztán a drámákat.
ROZINA	(kiejti kezéből a papírt, amely az utcára esik) Jaj - az áriám! A maga bölcsességeit hallgatva, elejtettem a dalocskámat. Jaj, az istenért, szaladjon le érte; még valaki el találja vinni, vagy a szél elfújja.
BARTOLO	Nahát, hogy lehet elejteni, amit a kezében tart az ember. (Kimegy az erkélyről.)
ROZINA	(utánanéz, s jelt ad az utcára): Szt! Szt!
GRÓF	(megjelenik).
ROZINA	(leszól) Kapja fel és tűnjön el.
GRÓF	(egy ugrással ott terem és felkapja a papírt, megint eltűnik.)
BARTOLO	(kilép a házból és keresgél) Hova esett? Én nem látom sehol!
ROZINA	Az erkély alatt. A fal tövében.
BARTOLO	Talán az ördög vitte el? Csinos kis megbízásokat adsz te nekem... Járt valaki erre?
ROZINA	Senkit sem láttam.
BARTOLO	Minek is keresgélek! Kötnivaló bolond vagyok, de egyet legalább megtanultam: sohasem szabad kinyitni az utcára nyíló ablakot. (Bemegy.)
ROZINA	Mentségül balsorsom szolgáljon, bezárva tart ez a gyűlöletes ember. Hát bűn, ha szabadulni próbálok ebből a börtönből.
BARTOLO	(megjelenik az erkélyen) Menjen be senora, én vagyok az oka, hogy dalait elvesztette, de esküszöm, hogy nem fog többé megtörténni. (Bezárja az ajtót.)

5. jelenet.
(Gróf, Figaro.)
GRÓF	(óvatosan kilépnek) Lássuk a dalocskát, mi van benne? Ah, hisz ez levélke.
FIGARO	Még azt kérdezi az agg öszvér, hogy mi az a hiábavaló elővigyázat.
GRÓF	(olvas): “Az ön lángolása felgyújtja a kíváncsiságomat. Mihelyt gyámom elmegy hazulról, feltűnés nélkül énekelje el az ablakom alatt ezt a dallamot, de olyan szöveggel, hogy megtudhassam végre, mi a neve, állása, szándéka annak az ismeretlen lovagnak, aki oly kitartóan érdeklődik a boldogtalan Rozina iránt.”
FIGARO	Ez a cselfogás hiányzott a gyűjteményemből, de nem fogom elfelejteni!
GRÓF	(a papírt csókolgatja): Drága Rozinám!
FIGARO	Gróf úr, most már tudom, mit jelent az álruha. Szerelem - madártávlatból.
GRÓF	Most már tudsz mindent... De ha eljár a szád -
FIGARO	Az én szám! Nem akarok nagy szavakat használni, ezért csak egyet mondok. Nekem érdekem, hogy jól szolgáljam a gróf urat és mindenben eljárok, de a szám, az nem fog járni.
GRÓF	Ezt el is várom. Tudd meg tehát, hogy most fél éve Madridban a Prádon megpillantottam egy gyönyörű fiatal nőt - hiszen láttad. Kerestettem is egész Madridban, de hiába. Csak pár nappal ezelőtt sikerült megtudnom, hogy Rozinának hívják és egy Bartolo nevű vén doktornak a felesége itt Sevillában.
FIGARO	Jól kiválasztotta, a teremtésit, hercegi falat. Csinos madárka, annyit mondhatok. Csakhogy bajos lesz a fészkéből kilopni. Kitől hallotta, hogy felesége a vén doktornak?
GRÓF	Mindenki azt mondja.
FIGARO	Ezt a mesét ő találta ki, amikor visszajött Madridból, mert így akarja félrevezetni és távoltartani az udvarlókat. Rozina e pillanatban még csak a gyámlánya, de már nemsokára -
GRÓF	(élénken) Soha. Ó, milyen fordulat. Rozina még szabad. Egy pillanatot sem veszíthetek. Belém kell szeretnie. Kiragadom a neki szánt méltatlan kötelékből! Ismered te ezt a gyámot?
FIGARO	Mint a szülőanyámat.
GRÓF	Kissé durvának látszik.
FIGARO	Kissé? Ön hízeleg neki. Végtelenül durva.
GRÓF	Miféle ember?
FIGARO	Szép kövér, kurtanyakú, deres, ravasz, lapuló, tompa-elméjű ifjú aggastyán. Simaképű, borostás természetű, öntelt pöffeszkedő majom, aki folyton szaglász és szimatol, mint egy vizsla; dörmög és nyöszörög, mint egy vénasszony.
GRÓF	Láttam.
FIGARO	Durva, zsugori, féltékeny, vén bakkecske, úgy hogy szegény gyámleánya halálosan gyűlöli.
GRÓF	Szóval, mint vetélytárs...
FIGARO	Patkóját vesztett - szegény műlovas...
GRÓF	Annál jobb. De legalább becsületes ember?
FIGARO	Igen, épp, hogy akasztófára ne jusson.
GRÓF	Annál jobb. Saját boldogságunk által büntetni egy gazembert...
FIGARO	Az annyi, mint egyszerre előmozdítani a személyes és a közjót; ez valóban az erkölcsiség remeke lesz, kegyelmes uram!
GRÓF	Azt mondod, hogy rettentően fél az udvarlóktól, s ezért zárja be a kaput?
FIGARO	Mindenki előtt. És ha a lyukakat is mind betömhetné...
GRÓF	Annál jobb! Annál jobb!
FIGARO	Ezzel a töménytelen sok “annál jobb”-bal kapcsolatban szabad érdeklődnöm, kegyelmes uram, milyen kedvező jellemvonásokat talál az én leírásomban?
GRÓF	Gyakran tapasztaltam, hogy éppen a túlzások okozzák az illető vesztét.
FIGARO	Azért, hogy eme mély bölcsesség ne forduljon ön ellen, mielőtt még cselekedne, - hadd kutassam át előbb a terepet és hadd próbáljak olvasni a hölgy szívében.
GRÓF	Bejáratos vagy hozzájuk?
FIGARO	Meghiszem azt. A ház, amelyben lakom, a doktoré. Ingyen szállást kapok tőle.
GRÓF	Ne mondd!
FIGARO	Száz tallér volna a házbér, de azt ledolgoztatja velem duplán.
GRÓF	Hogy-hogy?
FIGARO	Én vagyok a borbélya, felcsere, patikáriusa, dögönyözője és amit akar. Borotválás, érvágás, köpölyözés, dögönyözés nem eshetik meg a doktor házában az én kezem nélkül.
GRÓF	Figaro! Barátom, angyalkám, pártfogóm, védőszentem, életmentőm! (Megöleli.)
FIGARO	Ej ha! Milyen hamar megszűnik a rangkülönbség két ember között, ha az egyik akar valamit a másiktól. A szerelmes ember nagy demokrata!
GRÓF	Boldog Figaro! Te látni fogod az én Rozinámat! Föl tudod fogni, hogy milyen boldog vagy!?
FIGARO	Hát imádom én őt?
GRÓF	Ha beszélsz vele, Figaro, figyeld jól a szemét, az arcát, ajkának és az ujjainak mozgását, egész lényét; ne kerülhesse el a figyelmedet semmi sem.
FIGARO	Nem fogja elárulni magát.
GRÓF	Ha állva fogad téged, jól ügyelj a magatartására. A türelmetlenség és a szerelem még akkor is leleplezi önmagát, barátom, ha valaki hallgat. Az illető nyugtalan, remeg a teste...
FIGARO	Egyik lábáról a másikra áll!
GRÓF	Figyeld, mit mond, mit nem mond; ha lélegzete elfúl, ha röviden szól, vagy bizalmatlanul, ha félbehagy egy mondatot, vagy ugyanazt válaszolja egymás után kétszer!...
FIGARO	Ó, értem, értem már. Mindent értek! Ön kegyelmes úr, valóban megérdemli, hogy sikert arasson; jómagam is ezen fogok munkálkodni. Bár ön lehetne a helyemben...
GRÓF	Hej, ha ki lehetne játszani az őrszemeket!
FIGARO	Épp ezen töröm a fejem.
GRÓF	Csak fél napra...
FIGARO	Valakit, ha foglalkoztatni tudunk a saját dolgaival, akkor ezzel megakadályozzuk, hogy a mások dolgaiba ártsa magát.
GRÓF	Ez igaz, dehát -
FIGARO	(eltűnődve) Valami ártatlan kis patikaszer kellene ide.
GRÓF	Gaz kópé!
FIGARO	No-no, hát ártani akarok én nekik? Hiszen különben is én szoktam ellátni őket. Most csak arról lenne szó, hogy összekeverjem valamennyit.
GRÓF	Igen, de hátha gyanút fog a vén doktor?
FIGARO	Olyan gyorsan kell nyélbeütni, hogy a gyanú utol se érhessen. Van egy ötletem! A trónörökös ezrede most érkezett a városba.
GRÓF	Az ezredes jó barátom.
FIGARO	Helyes! Állítson be a doktorhoz, mint huszár, egy beszállásolási cédulával; ő kénytelen lesz szállást adni; a többit pedig bízza reám.
GRÓF	Remek!
FIGARO	Az sem lenne rossz, ha úgy tenne, mintha be volna csípve egy kissé.
GRÓF	Mire jó az?
FIGARO	Hogy a doktornak eszébe ne jusson gyanakodni. Higgye azt, hogy a gróf úr csak aludni akar, nem pedig őt lóvá tenni.
GRÓF	Kitűnő. Gyerünk rögtön!
FIGARO	Hogyisne. Méghogy együtt lásson bennünket. Még az is félő, hogy fölismeri a gróf urat. Nagyon elővigyázatos barom.
GRÓF	Igazad van.
FIGARO	Vagy, tán nem tudja eljátszani azt a nehéz szerepet, a becsípett huszártisztet?
GRÓF	Csúfolódol? (Ittas mozdulatokkal.) Hé, barátocskám, ez a Bartolo doktor háza?
FIGARO	Bizony Isten, nem rossz. Csak a lábai nem elég részegek még. (Részegebben.) Ez a Bartolo doktor háza?
GRÓF	Te egy részeg parasztot játszol!
FIGARO	Az az igazi; mert a paraszt élvezetből issza le magát.
GRÓF	Nyílik az ajtó.
FIGARO	A mi emberünk. Húzódjunk félre. (Elbújnak.)

6. jelenet.
(Előbbiek, Bartolo.)
BARTOLO	(kilép, visszaszól a házba) Rögtön visszajövök. Senkit be ne bocsássatok. Őrültség volt lejönnöm az imént. Rögtön gyanakodnom kellett volna... és Bazilio sem jön. Neki kellett volna mindent elintéznie, hogy az esküvőt holnap, a legnagyobb titokban megtarthassuk. Csak nem történt valami baja?... (Dörmögve és morfondírozva el.)

7. jelenet.
(Előbbiek, Bartolo nélkül.)
GRÓF	Mit hallok? Holnap titokban megesküszik Rozinával?
FIGARO	Gróf úr, mentől nehezebb célt érni, annál ügyesebben kell hozzáfogni.
GRÓF	(hangosan) Gyerünk, nehogy a hitvány félelem megfosszon erőmtől. A bátorság a harcban oly erény, mely minden akadályt legyőz.
FIGARO	Nagyszerű idézet.
GRÓF	(halkan) Biztosan fülel a zsalugáterek mögött. Dehát ki az a Bazilio, aki ezt a házasságot intézi?
FIGARO	Egy gaz kópé, zenére oktatja a kisasszonyt. Bele van habarodva a saját művészetébe. Egyébként haszonleső fráter, minden lében kanál, aki térdre hull egy tallér előtt, hanem azután hamar végére jár. (Az ablakra néz.) Ott van! Ott van!
GRÓF	Kicsoda?
FIGARO	Ott a redőny mögött. Ott van! Ne nézzen oda! Ne nézzen oda!
GRÓF	Miért?
FIGARO	Hát nem az állott a cédulán, hogy énekeljen közömbösen, azaz: énekeljen, mintha csak azért énekelne, hogy énekeljen. Óh, ott van! Ott van!
GRÓF	Minthogy ismeretlenül kezdtem őt érdekelni, nem hagyom el a felvett Lindor nevet; diadalom annál nagyszerűbb lesz. De hogyan énekeljek erre a zenére? Nem tudok én rímeket faragni!
FIGARO	Énekelje azt, ami eszébe jut. A szerelmes szív nem érzékeny a verstan iránt. Itt a gitárom.
GRÓF	Mit csináljak vele? Nagyon rosszul játszom.
FIGARO	Azt hittem, hogy a nagyurak mindent tudnak. Hát csak pengesse, ahogy jön. Sevillában nem lehet gitár nélkül énekelni. Rögtön felismernék. (Az erkély alá húzódik.)
GRÓF	(sétálva énekel): 
Parancsolod, mondjam meg hogy hívnak engem,
Névtelenül szeretni mertelek híven...
FIGARO	Bravó! Bravó! Csak bátran! Tovább!
GRÓF	
Megmondom hát, de mondd te is meg,
Hogy tőled én mit remélhetek,
Óh, szólj egy szót hozzám,
S én a sírig hű leszek.
FIGARO	Teringettét! Magam sem csinálnám jobban, pedig én tartok magamról valamit.
GRÓF	
Nevem Lindor, egyszerű, nem ragyog fénnyel,
Diák vagyok, ám csordultig szívem reménnyel.
Volnék én bár gazdag legény,
Hogy kincsem lábadhoz tehetném én,
De így csak szívem a tiéd
Mely örökké érted ég.
FIGARO	Meg vagyok hatva. Bizony isten, meg vagyok hatva! Ez szívszaggató! Egyenesen szívszaggató!
GRÓF	Figaro!
FIGARO	Gróf úr!
GRÓF	Hiszed, hogy meghallotta?
ROZINA	(bent énekelve):
Azt súgja minden, hogy Lindor hívem,
S bevallom érte dobban a szívem.
(Ajtó betevése hallatszik.)
FIGARO	Most már csak elhiszi, hogy Rozina meghallotta?
GRÓF	Abbahagyta, bizonyosan bejött hozzá valaki.
FIGARO	Szegény kicsike! Hogy remegett a hangja éneklés közben. Meg van fogva az édes.
GRÓF	Ő maga is használta ezt a fogást, amelyet nekem ajánlott.
“Azt súgja minden, hogy, Lindor hívem,
S bevallom, érte dobban a szívem.”
Milyen bájos! Milyen elmés!
FIGARO	Milyen fortélyos! Milyen szerelmes!
GRÓF	Hiszed, hogy enyém lesz, Figaro?
FIGARO	Még akkor is, ha az ablakon kell kijönnie.
GRÓF	Elhatároztam: Rozináé leszek egész életemre!
FIGARO	Elfelejti, gróf úr, hogy Rozina már nem hallgatja.
GRÓF	Figaro úr, én csak annyit mondok: Rozina a feleségem lesz, és ha jól szolgálod a tervemet, ha nem árulod el a nevemet... Hiszen tudod, ismersz...
FIGARO	Megadom magamat. Figaro fiam, most fog a teli erszény az öledbe hullani.
GRÓF	Most már gyerünk, még gyanút keltünk itt a hosszú ácsorgással.
FIGARO	Tehát bemegyek a házba, előveszem minden tudásomat, elaltatom az elővigyázatot, fölébresztem a szerelmet, félrevezetem a féltékenységet, megzavarom a cselszövést és felborítok minden akadályt. A gróf úr pedig nálam felöltözik huszárnak, megírja a lakáscédulát és megtömi a zsebeit arannyal.
GRÓF	Kinek kell az az arany?
FIGARO	Az arany, az arany. De kérem, pénz a lelke mindennek!
GRÓF	No ne félj, megtömöm a zsebeimet.
FIGARO	Én meg már itt sem vagyok. (Indul.)
GRÓF	Megállj!
FIGARO	Mi baj?
GRÓF	A gitárod.
FIGARO	(visszajön) Az ám! A gitárom!
GRÓF	Megállj!
FIGARO	Mi baj?
GRÓF	A lakásod?
FIGARO	Az ám! A lakásom! (Énekel.)
   El ne felejtse
Hogy hova tartson,
Műhelyem itt van
Jobbra a sarkon.
   Díszes az ajtó,
Kékre kifestve,
Függönye tarka
És leeresztve.
Ablaka karika,
Ólom a kerete,
Három a tányér és
   Sárgaréz a verete.
Kívül egy tábla lóg,
Rajta a címerem,
Felette felirat
Hirdeti hírnevem.
Mindenes, borbély és
Fogorvos, patikus,
Szamár- vagy lódoktor,
Vagy akár kirurgus,
Kézzel és tanáccsal:
Manu, consilio,
Ahogyan jólesik
Szolgája Figaro.
Figaro, Figaro,
Figaro, Figaro,
Ahogyan jólesik,
Szolgája Figaro!
(Beszalad a házba.)

(Függöny.)

Második felvonás.
(Szoba Bartolo doktor házában. A háttérben lezárt redőnyű ablak.)
1. jelenet.
ROZINA	(egyedül, az erkélyajtónál) Jaj, hiszen én egyedül vagyok a házban! Marcellina beteg, a többieknek dolguk van, senki sem látja, hogy levelet írok. (Az asztalhoz megy, írni kezd.) Igazán, már azt kell hinnem, hogy a falaknak szemük és fülük van, vagy pedig a gyámom egy gonosz manót rejteget a házban, aki mindent megles. Nem szólhatok egy szót, nem tehetek egy lépést, hogy az öreg rögtön rá ne jöjjön. Ah, Lindor! (Lepecsételi a levelet.) Már csak leragasztom a levelet, bár igazán nem tudom, mikor és mi módon juttathatom el a kezébe. (Kopogás és ajtónyitás hallatszik.) Jaj, lehet, hogy Figaro! A redőnyön keresztül láttam, hogy sokáig beszélgetett vele. Figaro jó fiú, sokszor úgy mutatta, hogy sajnál. Jaj, csak legalább egy pillanatig beszélhetnék vele.

2. jelenet.
(Rozina, Figaro.)
FIGARO	Jó napot kívánok!
ROZINA	Figaro úr, farkast emlegettem.
FIGARO	Drága kis bárányka!... Hogy van a kisasszony?
ROZINA	Rosszul.
FIGARO	Mi a baj?
ROZINA	Megöl az unalom.
FIGARO	Elhiszem. Az csak az ostobákat szokta hizlalni.
ROZINA	Kivel beszélt az imént odalent? Nem hallottam, de...
FIGARO	Egy fiatalemberrel.
ROZINA	Azt tudom. De miféle fiatalemberrel?
FIGARO	Távoli rokon.
ROZINA	Mi a foglalkozása?
FIGARO	Diák.
ROZINA	Még csak diák?
FIGARO	De nagyon tehetséges!
ROZINA	Meg vagyok róla győződve.
FIGARO	Szellemes.
ROZINA	Elhiszem.
FIGARO	Van jövője!
ROZINA	Hát hogyne.
FIGARO	És - csinos. (Rozina hallgat.) Nem találja csinosnak?
ROZINA	Sőt, ellenkezőleg. Mi a neve?
FIGARO	Lindor.
ROZINA	Szép neve van.
FIGARO	Szép állása is lehetne, ha lett volna maradása Madridban.
ROZINA	Sevillában is kaphat állást. Aki olyan tehetséges, szellemes -
FIGARO	És csinos -
ROZINA	Amilyennek maga mondja... az itt is fog találni állást.
FIGARO	Igen, ha nem volna egy nagy hibája.
ROZINA	Mi a hibája?
FIGARO	Szerelmes.
ROZINA	Szerelmes! Az csak nem hiba?!
FIGARO	Egy szegény fiúban inkább hiba, mint erény.
ROZINA	És kibe szerelmes?
FIGARO	Ezt már igazán nem árulhatom el, - főként a kisasszonynak.
ROZINA	Azt hiszi, hogy tovább mondanám? Én nagyon titoktartó vagyok.
FIGARO	Annyira érdekli a kisasszonyt?
ROZINA	Csak mert a maga rokona.
FIGARO	Hát persze...
ROZINA	No, mondja már, ki az?
FIGARO	Egy ifjú, takaros, szelíd, előzékeny, üde, kívánatos szüzecske; piciny lábával, párnás kacsóival, sudár termetével, rózsás szájacskájával, gömbölyű vállával, bársonyos bőrével, ah... és az arcocskája... a szeme... a foga... Bűbájos látvány!
ROZINA	Ebben a városban?
FIGARO	Sőt, ebben a kerületben.
ROZINA	Talán csak nem ebben az utcában?
FIGARO	De, igen.
ROZINA	És hogy hívják azt a lányt?
FIGARO	Nem mondtam meg a nevét?
ROZINA	Nem. Mindent megmondott, épp csak a nevét nem; mondja hamar, ha nem siet vele, még belép valaki, aztán sohasem tudom meg.
FIGARO	Mindenáron tudni akarja kisasszony? Jól van! Tehát ez a lány... a kegyed gyámapjának... a gyámleánya.
ROZINA	A gyámleánya?
FIGARO	Doktor Bartolo gyámleánya. Mit szól ehhez?
ROZINA	Óh, Figaro úr - én - nem hiszek önnek.
FIGARO	Értem. Az ő szájából akarja hallani. A fiú alig várja, hogy idejöhessen.
ROZINA	Ne rémítsen meg!
FIGARO	Ugyan mitől fél? Félni az a legrosszabb üzlet. Aki fél attól, hogy félni fog, az már egészen meg van ijedve. Különben itt nincs is ok a félelemre.
ROZINA	Hogy-hogy?
FIGARO	Holnap reggelig a kisasszony minden őrzőjét harcképtelenné teszem.
ROZINA	Ha Lindor engem igazán szeret, akkor arra kérem, hogy maradjon nyugodtan.
FIGARO	Kisasszony, a szerelem és a nyugalom nem férhet meg egy szívben. A mai fiatalság olyan rossz helyzetben van, hogy csak kettő között választhat: szerelmet nyugalom, vagy nyugalmat szerelem nélkül.
ROZINA	(lesüti a szemét): Nyugalom szerelem nélkül.
FIGARO	Csak tengődés. A szerelem nyugalom nélkül sokkal érdekesebb. Ha én nő volnék...
ROZINA	Végre is, egy fiatal lány nem akadályozhatja meg, ha őt egy fiatal ember tisztességes szándékkal becsüli.
FIGARO	Már pedig az én rokonom végtelenül becsüli kegyedet.
ROZINA	De, ha valami vigyázatlanságot követ el, a legnagyobb bajba dönthet bennünket.
FIGARO	Igaza van! De ezt könnyen megtilthatja neki. Írjon egy kis levélkét... Egy ilyen kis levélnek bűvös hatása van.
ROZINA	(odaadja neki az imént írt levelet): Igazán nincs időm másikat írni. A gyámom minden pillanatban jöhet. Mondja meg neki, mondja meg neki világosan. - (Figyel.)
FIGARO	Nem, senki.
ROZINA	Hogy amit teszek, azt csak tiszta barátságból...
FIGARO	Magától értetődik. Teringettét. Ezt nem hittem volna.
ROZINA	Csak tiszta barátságból... érti? Csak hogy figyelmeztessem a veszélyre. Nem szeretném, ha elcsüggedne és...
FIGARO	A kisasszony azt hiszi, hogy szalmaláng! Ne tessék félni! A szél, amely a gyertyát eloltja, lángralobbantja a parazsat. És mi parázs vagyunk. Ha csak beszélünk Önről, olyan tüzet áraszt, hogy szenvedélye engem is csaknem megperzsel, bár én csak egyszerű néző vagyok.
ROZINA	Jaj, a gyámom! Ha itt találja magát... Menjen ezen a szobán keresztül, de lábujjhegyen, hogy meg ne hallja.
FIGARO	Legyen nyugodt! (Magában, a levelet nézve.) Ezt nem hittem volna! (El egy mellékajtón.)

3. jelenet.
ROZINA	(egyedül) Megöl a nyugtalanság, amíg le nem ér. Mennyire szeretem ezt a Figarót! Becsületes ember, s milyen jó rokon! (Hímzést vesz a kezébe.) Megjött! Folytassuk a munkát!

4. jelenet.
(Bartolo, Rozina.)
BARTOLO	No megállj, te gazember, te szárazföldi haramia, te tengeri kalóz, te útonálló, te betörő, kerülj csak a markomba, majd megszorítom a torkodat! Az ember egy pillanatra sem teheti ki a lábát anélkül, hogy otthon...
ROZINA	Miért haragszik ennyire, uram?
BARTOLO	Az az átkozott borbély csak egyet fordult nálam és megnyomorította az egész házamat. Még a kaput is nyitva hagyták. Fürgének bódítószert adott, Fickónak tüsszentőport, Marcellinának eret vágott a lábán. Még az öszvéremet sem hagyta ki. Annak a szegény vak baromnak mustártapaszt rakott a szemére. Száz tallérommal tartozik és így akarja ledolgozni. No csak hozza el a számlát, majd én számolok vele. Senki sincs az előszobában. Úgy lehet itt ki-be járni, mint egy kocsmában.
ROZINA	No de ki tolakodhatnék ide önön kívül?
BARTOLO	Jobb félni, mint megijedni. Tele van ma a város vakmerő szélhámosokkal, akik semmitől sem riadnak vissza. Ma reggel is, nem felkapta a dalocskádat valaki, mielőtt még leérhettem volna? Óh én...
ROZINA	Maga valóságos gyönyörűséggel fúj fel minden apróságot. Azt a dalocskát elfújhatta a szél, felvehette az első járókelő, vagy mit tudom én...
BARTOLO	A szél? Az első járókelő? Nincs a világon szél, kisasszony. Nincs első járókelő! Mindig készakarva strázsál ott valaki, hogy felkapja a papirost, amelyet a hölgy látszólag véletlenül leejt az erkélyről.
ROZINA	Látszólag? Uram!
BARTOLO	Úgy van, kisasszony, látszólag.
ROZINA	(félre) Óh, te gonosz vénember!
BARTOLO	Csakhogy ez többé nem fog megtörténni. Befalaztatom az erkélyajtót.
ROZINA	Falaztassa be mindjárt az ablakokat is. Börtön és fegyház között már nem is olyan nagy a különbség.
BARTOLO	Hát bizony, az utcára néző ablakokat nem is ártana befalaztatni. De ni... az az istenverte borbély csak nem jött be ide hozzád?
ROZINA	Hát már a borbélytól is fél?
BARTOLO	Tőle csak úgy, mint mástól.
ROZINA	Ez legalább őszinte válasz.
BARTOLO	Bízzál az egész világban, s lesz nemsokára feleséged, aki megcsal, egy tucat barátod, aki biztatja s egy csomó szolgád, aki segíti.
ROZINA	Azt hiszi, hogy egy erényes nő Figaro csábításainak nem tud ellentállni?
BARTOLO	Furcsa teremtés a nő, nem lehet kiismerni. Láttam én erényes nőket, akik nem tudtak, de nem is akartak ellentállni. Nősténytigrisek, mindig karmolásra készen.
ROZINA	(felháborodva) Csak egy utálatos féltékeny ember képes ilyesmit kitalálni. Azt is azért, hogy igazolhassa saját őrültségeit. Bezárja az embert, sértegeti és azt állítja, hogy pusztán szerelemből. Tiszta szerencse, hogy ezt soha senki sem fogja elhinni neki.
BARTOLO	Ez az! Íme, az asszonyok kiindulási pontja “Senki sem fogja elhinni”. Ez bírja őket a tettre.
ROZINA	Ez már felháborító! Uram, ha elég az, hogy valaki férfi és máris tetszik a nőknek, - akkor, miért undorodom én annyira öntől?
BARTOLO	Miért? Miért? Feleljen először arra, amit a borbély felől kérdeztem.
ROZINA	(túlozva) Hát igen, a borbély itt volt nálam, láttam őt, beszéltem vele; nem titkolom, hogy minden szavát vonzónak és kellemesnek találtam. Azt se bánom, ha ön ezért megpukkad. (Elszalad.)

5. jelenet.
BARTOLO	(egyedül) Óh, óh, a pogányok, ezek a kutya inasok! Fickó! Fürge! Átkozott Fürge!

6. jelenet.
FÜRGE	(ásítva, csaknem alva, belép) Aaóh! Aaóh! Aaaóh!
BARTOLO	Hol voltál te ostoba dög, te haszontalan semmirekellő, amikor a borbély itt járt?
FÜRGE	Jaj, nagyságos úr, én... aaóh! Aaóh!
BARTOLO	Bizonyosan valami disznóságon törted a fejedet, mi? Te nem láttad Figarót?
FÜRGE	Hogyne láttam volna, hiszen ő mondta nekem, hogy olyan beteg vagyok, hogy no... és igazat is mondott, mert alig, hogy kimondta, nyilallást éreztem minden bordámban. Aaóh! Aaóh!
BARTOLO	(utánozva) Alig, hogy kimondta! És hol van az a semmirekellő Fickó? Orvossággal tömte tele azt a gyereket is az én engedélyem nélkül. Emögött valami gazság lappang.

7. jelenet.
(Előbbiek, Fickó.)
FICKÓ	(mankóra támaszkodva jön, mint egy aggastyán. Közben folyton tüsszent.)
FÜRGE	(ásítva) Itt jön Fickó!
BARTOLO	Tüsszents vasárnap.
FICKÓ	De, de, már, ö-ö... ötvenedszer tüsszentek egy perc óta.  (Tüsszent.) Össze vagyok zúzva!
BARTOLO	Gazfickók, azt kérdezem tőletek, volt e valaki Rozinánál és ti nem akarjátok megmondani nekem, hogy ez a kötnivaló borbély -
FÜRGE	(ásít) Az a Figaro úr is valaki? Aaóh!
BARTOLO	(pofonvágja Fürgét) Nesze neked Figaróddal együtt.
FÜRGE	(nagyot ugrik ijedtében) Óh édes istenem!
BARTOLO	Fogadok, hogy ez a gézengúz egy húron pendül vele.
FÜRGE	Én pendülök?
FICKÓ	(tüsszent) Nagyságos úr - hát van itt igazság? Van itt igazság?
BARTOLO	Igazság? Az jó nektek egymás között, de én azért vagyok a gazdátok, hogy mindig nekem legyen igazam!
FICKÓ	(tüsszentve) De ha valami igaz.
BARTOLO	Ha valami igaz? De ha én azt akarom, hogy ne legyen igaz, akkor megkövetelem, hogy ne is legyen igaz. Még csak az kellene, hogy az ilyen gazembereknek is igazuk lehessen! Mi lenne akkor a tekintélyből?
FICKÓ	(tüsszentve) Akkor én inkább felmondok. Nem szolgálok tovább ebben a purgatóriumban.
FÜRGE	(sírva) Úgy bánik a szegény emberrel, mint egy disznóval.
BARTOLO	Akkor vigyen el az ördög, te szegény ember! (Utánozza őket.) Az egyik a szemembe tüsszent, a másik a pofámba ásít.
ROZINA	(már előbb bejött) Eredjetek aludni, rátok fér már a pihenés!
BARTOLO	Mi az, kisasszony, maga védi ezeket velem szemben? Úgy gondolja, hogy még nem elég szemtelenek?
FICKÓ	Esküszöm, ha a kisasszony nem volna, hát nem lenne módja az embernek, hogy megmaradhasson ebben az átkozott házban. (Rozina, Fürge, Fickó elmennek.)
BARTOLO	Ez a Figaro egytől-egyig megnyomorította őket. Haramia, így akarja ledolgozni az adósságát.

8. jelenet.
(Bartolo, Don Bazilio, Figaro.)
(Figaro a mellékszobában rejtőzködik, időnként előjön hallgatózni.)
BARTOLO	Ah, Don Bazilio, zeneleckét jön adni Rozinának?
BAZILIO	Az igazán nem lenne sürgős.
BARTOLO	Beszóltam Önhöz, de nem találtam otthon.
BAZILIO	Az Ön dolgában jártam el. Nagyon kellemetlen híreket hallottam.
BARTOLO	Önre nézve?
BAZILIO	Nem, Önre nézve. Gróf Almaviva itt van Sevillában.
BARTOLO	Halkabban. Az, aki Rozinát egész Madridban kerestette?
BAZILIO	A Főtéren lakik és álruhában jár ki minden nap.
BARTOLO	Hát ez bizonyosan én ellenem öltözködik. Mit tegyek?
BAZILIO	Ha akárki volna, könnyű lenne megugrasztani.
BARTOLO	Az ember rajtaütne éjjel - jól fölfegyverkezve, páncélosan...
BAZILIO	Isten őrizz. Ilyesminek kitenni magunkat? Bele kell őt keverni valami piszkos ügybe. Keverni, keverni a rágalmat, amíg megnő, sistereg, ropog, pukkan...
BARTOLO	Maga így akar lerázni valakit a nyakáról?
BAZILIO	Doktor úr, hát tudja maga, mi a rágalom? Dehogy tudja, mert különben nem kicsinyelné le. A legderekabb embernek is úgy megnyomja a derekát, hogy csak úgy nyekken belé. Higgye el nekem, hogy nincs olyan együgyű gazság, oly szörnyű borzalom, olyan képtelen hazugság, amelyet kellő ügyességgel ne tudna az ember egy nagy város semmittevőinek a nyakába varrni. Nekünk pedig olyan embereink vannak e célra, hogy még! Az egész úgy kezdődik, mint halk moraj, mint amikor a fecske vihar előtt horzsolja szárnyával a talajt; pianisszimó, pianisszimó, lebben, morajlik s röptében elhullajtja a méreganyagot. Egy ajak felfogja és piano, piano, ügyesen becsúsztatja a fülbe. Már el van hintve, megfogom, elindul, hullámot ver és rimforzandó egyik száj adja tovább a másik szájnak, s forog, forog, mint az ördög motollája, aztán egyszerre nem tudni hogyan, a rágalom felegyenesedik, sziszegni kezd, megdagad és szemlátomást növekszik, mintha felfújná magát. Nekirúgtat, kitárja szárnyait, kavarog, s visz, sodor, ragad, kitör, mennydörög és hála az égnek, közfelkiáltás lesz belőle, egy egész város, egy egész tömeg crescendója, a gyűlöletnek és hajszának egyetemes kórusa. Ki az ördög állhat ennek ellent?
BARTOLO	Miféle hetet-havat hord itt össze nekem, Bazilio? Mi köze ennek a piano-crescendónak az én helyzetemhez?
BAZILIO	Mi köze van hozzá? Hát nem akarja ártalmatlanná tenni az ellenségét?
BARTOLO	Legyen nyugodt, én Rozinával megesküszöm, mielőtt még ő megtudná, hogy a gróf itt ólálkodik Sevillában.
BAZILIO	Akkor egy pillanatot sem szabad elvesztenie.
BARTOLO	Hogy állunk, Bazilio, az üggyel? Ön magára vállalta az egészet!
BAZILIO	Igen, de Ön megfeledkezett az előlegről. Már pedig a dolgok harmóniájában az egyenlőtlen házasság, a kedvezőtlen bírói ítélet, a kézzelfogható jogkijátszás olyan disszonanciák, amelyeket csak az arany tökéletes csengésével lehet elsimítani és feloldani.
BARTOLO	(pénzt ad neki) Itt van, amit kívánt, csak már üssük nyélbe a dolgot.
BAZILIO	Ez már okos beszéd. Holnapra minden rendbejön. Önnek csak az a feladata, hogy a mai nap folyamán senki se férhessen a gyámleányához.
BARTOLO	Bízza csak rám. Eljön ma este, Bazilio?
BAZILIO	Ne várjon. Egész nap csak az Ön házasságával foglalkozom. Ne várjon rám.
BARTOLO	(kikíséri) Alászolgája. Maradjon doktor úr, csak maradjon.
BARTOLO	Nem, nem, bezárom Ön után a kaput. (El.)

9. jelenet.
FIGARO	(kijön a mellékszobából) Milyen óvatos az öreg. Zárd be a kaput, zárd be, majd ha lemegyek, kinyitom én a gróf előtt. Nagy gazember ez a Bazilio. Szerencsére nagyobb tökfilkó, mint amekkora zsivány. Ahhoz, hogy a rágalomnak sikere legyen a világban, az kell, hogy a rágalmazó is legyen valaki. Állás, család, név, rang, vagyon kell ahhoz, te mafla. De egy Bazilio! Hiába rágalmaz, senki se hisz neki.

10. jelenet.
(Rozina, Figaro.)
ROZINA	Jaj, Figaro úr, maga még itt van?
FIGARO	A maga szerencséjére, kisasszony. Gyámapja és énekmestere abban a hiszemben, hogy egyedül vannak, kitárták egymásnak a szívüket.
ROZINA	És maga, Figaro úr, hallgatózott? Tudja-e, hogy ez nagyon csúnya dolog?
FIGARO	Hallgatózni? Az önképzésnek ez a legjobb módja. Mi mindent tanul meg az ember, amit sohasem tudott. Csak így tudhattam meg, hogy gyámja holnap feleségül fogja venni magát.
ROZINA	Jézus Mária!
FIGARO	Ne féljen! Annyi dolgot adok neki, hogy nem lesz ideje az esküvőre gondolni.
ROZINA	Már jön is vissza. Menjen le a hátsó lépcsőn. Jaj, meghalok a félelemtől.
FIGARO	(elszalad).

11. jelenet.
(Bartolo, Rozina.)
ROZINA	Vendége volt az imént?
BARTOLO	Don Baziliót kísértem le és nem ok nélkül. Jobban szeretnéd, ha Figaro lett volna, mi?
ROZINA	Higgye el, hogy nekem mindegy.
BARTOLO	Szeretném tudni, mi sürgős beszélnivalója volt a borbélynak veled?
ROZINA	Megmondjam? Beszámolt nékem Marcellináról, azt mondja, rosszul van.
BARTOLO	Beszámolt, úgy? Fogadni mernék, hogy valami kis levélkét adott át neked.
ROZINA	Ugyan kitől, ha szabad kérdeznem?
BARTOLO	Eh, kitől? Attól, akinek a nevét a nők sohasem árulják el. Mit tudom én? Talán feleletet hozott az erkélyről ledobott papirosra?
ROZINA	Tudja mit? Maga ezt igazán megérdemelné.
BARTOLO	(nézi Rozina kezét) Csak ő lehetett, hiszen írtál.
ROZINA	Maga mindenáron rá akar venni, hogy ezt mondjam. Igazán mulatságos.
BARTOLO	Egy csöppet sem. Hiszen az ujjad még most is tintás. Óh, ravasz senora!
ROZINA	Ugyan már!
BARTOLO	(folyvást a kezét tartja) A nő azt hiszi, biztonságban van, ha egyedül van.
ROZINA	No hallja, hát ez is bizonyíték! Hagyja már abba, mert még kicsavarja a karomat! Babráltam a gyertyával, megégettem az ujjamat, s mert mindig azt hallottam, legjobb akkor rögtön tintába mártani, hát tintába mártottam.
BARTOLO	Tintába mártottad?... Itt ma reggel hat levélpapír volt. Minden reggel meg szoktam számolni. (Számol.) Három, négy, öt - 
ROZINA	Hat -
BARTOLO	Nem hat, csak öt. A hatodik hiányzik.
ROZINA	(lesütött szemmel) A hatodikból zacskót csináltam, cukorkát küldtem benne Figaro kishúgának.
BARTOLO	Figaro kishúgának? És ez a toll, amely egészen új volt, hogy lett fekete? Talán a Figaro kishúgának a címét írtad meg vele?
ROZINA	(pillanatnyi szünet után) Egy megfakult virágot igazítottam ki vele azon a mellényen, amelyet Önnek hímzek.
BARTOLO	Hát ez gyönyörű! Én hinnék is neked, ha állandóan el nem pirulnál folytonos hazugságaid miatt. Még nagyon kezdő vagy, gyermekem.
ROZINA	Hogyne pirulnék, amikor a legártatlanabb dolgokat is olyan gonoszul kiforgatja.
BARTOLO	Biztos, hogy nincs igazam. Megégetted az ujjadat, aztán tintába mártod, bonbont küldesz Figaro kishúgának, virágot rajzolsz a mellényemre: van-e ennél ártatlanabb dolog a világon? Pedig ez csupa hazugság, hogy elleplezzen egy igaz dolgot. “Egyedül vagyok, nem lát senki, úgy hazudok, ahogy akarok.” De az ujjnak hegye, úgy-e fekete marad, a toll piszkos, a levélpapír hiányzik. Úgy-e, megfogtam!

12. jelenet.
(Gróf, Bartolo, Rozina.)
GRÓF	(lovasegyenruhában, látszólag becsípve. Dalolva jön).
BARTOLO	Hát ez a katona mit akar? Eredj a szobádba!
GRÓF	(énekelve Rozina felé megy) Hölgyeim, kettőjük közül melyiket hívják doktor Barnalónak? (Rozinához.) Kisasszony, én...
BARTOLO	Bartolo!
GRÓF	Bartolo - Barnaló! Fütyülök rája! Csak arról van szó, hogy kettejük közül melyik - (Rozinához.) Vegye át ezt a levelet.
BARTOLO	Melyik? Láthatja, hogy csak én lehetek. Melyik?! Eredj, Rozina, nem látod, hogy ez az ember be van állítva.
ROZINA	Még hogy Önt magára hagyjam ővele! Egy hölgy jelenlétében mégiscsak fékezi magát.
BARTOLO	Eredj, eredj, én nem félek.
ROZINA	(el).

13. jelenet.
(Gróf, Bartolo.)
GRÓF	Rögtön magára ismertem, a személyleírás után.
BARTOLO	(a Grófhoz, aki levelet szorongat a markában) Mi az, amit zsebredugott?
GRÓF	Azért dugtam zsebre, hogy ne tudhassa meg.
BARTOLO	A személyleírásom? Ezek a tisztek mindig azt hiszik, hogy a legénységgel beszélnek.
GRÓF	Azt hiszi, hogy Önnek nincs személyleírása? (Énekel):
Himbálva leng kopasz feje
És felemás a két szeme.
Jobb válla jóval magasabb,
Otromba furcsa, torz-alak.
Arcát a sok ragya kiverte,
A lába görbe, orra ferde.
Maga felé nyúlik a karja:
S mindig csak a rosszat akarja.
A hangja bősz, rikácsoló,
Doktorok gyöngye, Bartolo!
BARTOLO	Mi ez? Ön sérteget engem? Pusztuljon!
GRÓF	Pusztuljak?! Micsoda hang! Tud-e olvasni doktor Barnaló?
BARTOLO	Botor kérdés.
GRÓF	Ne vegye zokon, mert én, aki legalábbis annyira doktor vagyok, mint Ön -
BARTOLO	Hogy-hogy?
GRÓF	Én vagyok az ezred lódoktora! Azért szállásoltak Önhöz, kedves kolléga.
BARTOLO	Kedves kolléga?
GRÓF	Természetesen, tisztán figyelmességből, maga vén disznó.
BARTOLO	Lódoktorhoz mer engem hasonlítani?
GRÓF	(énekel):
Én felcser úr nem ámítom,
De azt hiszem, sőt állítom,
Ön nem lovaknak doktora,
Lovat nem gyógyított soha.
A sok beteg, ki idejár,
Sosem volt ló, csak nagy szamár,
A természet a legjobb doktor;
Nem ijed meg a doktoroktól.
S ha meggyógyult itt sok beteg,
Doktor úr arról nem tehet.
	Most csak elég udvariasan beszéltem?
BARTOLO	Hallja maga, tudatlan kézműves, hogy meri porbarántani a legelső, a legnagyobb és leghasznosabb művészetet?
GRÓF	Azoknak hasznos, akik gyakorolják.
BARTOLO	Azt a művészetet, melynek sikerét bearanyozza az égi nap.
GRÓF	S melynek balsikerét eltakarja az anyaföld.
BARTOLO	Látszik, hogy lovakkal szokott társalogni.
GRÓF	Tévedés. A lódoktor nem társalog a pácienseivel, de meggyógyítja őket, doktor Vízfej... Míg Önök társalognak a páciensekkel...
BARTOLO	De nem gyógyítjuk meg őket?
GRÓF	Ön mondta. Bár Önnek elegendő lenne beszélgetni a mi pácienseinkkel, egy-kettőre el lenne intézve a királyi lovasság.
BARTOLO	Végre is, mit akar itt? Mit kíván?
GRÓF	(mintha nagyon haragudna) Mit akarok? Hát nem látja?

14. jelenet.
(Rozina, Gróf, Bartolo.)
ROZINA	(beszalad) Az istenért, vitéz úr, ne mérgelődjék! (Bartolóhoz.) Szóljon hozzá szelídebben, hiszen félrebeszél.
GRÓF	Jól mondja: ez az ember félrebeszél. Mi azonban nem beszélünk félre. Maga kegyes, én legyes vagyok... Szóval: én ebben a házban csakis magával óhajtok tárgyalni.
ROZINA	Mivel szolgálhatok, vitéz uram?
GRÓF	Csekélység az egész, gyermekem. Csakis arról van szó, tisztesség ne essék, szólván, hogy itt hálhassak ma éjjel. (Mutatja az írást.)
BARTOLO	Egyéb baja nincs?
GRÓF	Igazán nincs. Olvassa el a kvártélymester szerelmes levélkéjét, amelyet Önnek írt.
BARTOLO	Lássuk csak. (A Gróf eldugja a levelet és másik papírost ad Bartolónak.) Doktor Bartolo házába elszállásolja, élelmezi, ellátja éjjelre is.
GRÓF	Éjjelre is.
BARTOLO	Lindor lovastisztet.
ROZINA	(majdnem elárulja magát.)
GRÓF	Mit szól ehhez, doktor úr?
BARTOLO	Csak annyit, hogy az Ön kvártélycsinálója közönséges lókötő, mert sevillai tartózkodásom óta fel vagyok mentve mindennemű katonai beszállásolás alól.
GRÓF	(félre) Lecsapott az istennyila.
BARTOLO	Úgy-e, barátocskám, egy kis hidegzuhanyt kapott. Hát csak vonuljon vissza.
GRÓF	Egy lovastiszt visszavonuljon? Soha. A beszállásolás alól föl lehet mentve, de az udvariasság szabályai alól nem. Különben is tessék előbb megmutatni a fölmentést.
BARTOLO	Ha csak az kell, itt van az íróasztalom fiókjában.
GRÓF	(mialatt Bartolo odamegy, anélkül hogy megmozdulna helyéről): Rozina!
ROZINA	Lindor!
GRÓF	Vegye el!
ROZINA	Rajtunk a szeme.
GRÓF	Vegye elő a zsebkendőjét, én majd leejtem a levelet. (Közeledik hozzá.)
BARTOLO	Lassabban vitéz úr. Nem szeretem, ha ilyen közelről bámulják a feleségemet.
GRÓF	A felesége?
BARTOLO	Mi lehetne más?
GRÓF	Legfeljebb az unokája.
BARTOLO	(dühösen olvassa) “Mi Károly, Isten kegyelméből Spanyolország királya. Khm... khm... Claude Blaisequignolot Bartolo úrnak, azokért a kitűnő és hűségről tanúskodó szolgálataiért, melyeket kiváló értelme és képességei folytán magas személyünknek tett”... (Fiatalok ezalatt jeleket váltanak.)... De hiszen nem is hallgat ide.
GRÓF	(egy csapással kiüti Bartolo kezéből a pergamentet, mely a földre hull) Fütyülök erre az irka-firkára.
BARTOLO	Rögtön előszólítom az embereimet.
GRÓF	Harc? Háború? Éppen az kell nekem. (Övén függő pisztolyaira mutat.) A kisasszony talán még nem is látott csatát.
ROZINA	Nem is akarok látni.
GRÓF	Pedig nincs mulatságosabb, mint egy csata. Képzelje - (Taszigálva a doktort.) a hegyszoros egyik oldalán áll az ellenség, a másikon a szövetséges. (Rozinához a levelet mutatva.) A zsebkendőjét! Itt a hegyszoros! (Dobbant.)
ROZINA	(kiveszi a zsebkendőjét, a Gróf kettőjük között elejti a levelet.)
BARTOLO	(lehajol) Ah! Ah!
GRÓF	(felkapja a levelet): Ej, ej, a kisasszony egy levélkét ejtett ki a zsebéből. Talán csak nem szerelmeslevél? Megérdemelné, hogy a férjének adjam át és így büntessem meg azért, mert az előbb visszautasított egy kézcsókot.
BARTOLO	Adja ide, adja ide!
GRÓF	Lassan doktorkám. Kinek-kinek a magáét.
ROZINA	(utánanyúl): Tudom már, hogy mi az, vitéz úr. (Kiveszi a levelet és köténye zsebébe rejti.)
GRÓF	(kezet csókol Rozinának).
BARTOLO	Mi a fene! Meg merte csókolni a kezét? Azonnal távozzék innen, vagy tüstént panaszra megyek a kapitányhoz.
GRÓF	Panaszra? És tüstént?... Ez lesz a legokosabb. Mihelyt a kapitány tudomást szerez az esetről, ezt a kézcsókot hozzáírja a zsoldomhoz.
BARTOLO	Eltakarodik-e már?
GRÓF	Takarodom, takarodom. Adieu, doktor úr. Szent a béke! Isten Önnel, drága hölgy. Kérje a halált, hogy még egy pár csatában feledkezzék meg rólam. Sohasem szerettem még így az életet.
BARTOLO	Menjen már. Bár csak tudnék parancsolni a halálnak...
GRÓF	A halálnak? Hát Ön nem doktor? Ön olyan jól szolgálja ki a halált, hogy ő sem tagadhat meg Öntől semmit. (El.)

15. jelenet.
(Bartolo, Rozina.)
BARTOLO	(utánamegy): Valahára elkotródott.
ROZINA	Ez a fiatal hadnagy igazán jókedvű ember. Még a mámorán keresztül is látszik, hogy jónevelésű és elmés.
BARTOLO	Csakhogy megszabadultunk tőle, édes angyalkám. Most aztán olvassuk el együtt azt a levélkét, amelyet a kezedbe játszott.
ROZINA	Micsoda levélkét?
BARTOLO	Amelyet a tiszt úr felvett, mintha te ejtetted volna el, pedig csak ő ejtette el, hogy te vedd föl.
ROZINA	Még mit nem! Az unokabátyám levele esett ki a zsebemből.
BARTOLO	Érdekes! Nekem meg az a gondolatom támadt, hogy ő vette elő a saját zsebéből.
ROZINA	Ismerem tán az unokabátyám levelét!
BARTOLO	Mibe kerül megtekinteni?
ROZINA	Nem is tudom már, mit csináltam vele?!
BARTOLO	(a zsebecskére mutat): Ide tetted, ni!
ROZINA	Ah! Ah! Olyan szórakozott vagyok!
BARTOLO	Igen! Igen! - Majd meglátod, milyen mulatságos kis levél! No, add ide hát szívecském!
ROZINA	Micsoda új gyanúsítás ez, uram?
BARTOLO	Mi okod lehet arra, hogy ne mutasd meg?
ROZINA	Ismétlem e levél nem más, mint unokabátyám levele, melyet tegnap Ön adott át nekem, miután pecsétjét feltörte, és ha már így szóba jött, meg kell mondanom, hogy az ilyen eljárás egyáltalán nincs az ínyemre.
BARTOLO	Nem értem.
ROZINA	Megvizsgálom én az Önhöz érkezett leveleket? Ha féltékenységből teszi: akkor sért, ha pedig tekintélyével él vissza - méginkább föllázít.
BARTOLO	Hogyan? Föllázít? Így még sohasem beszéltél velem!
ROZINA	Ha mostanig türtőztettem is magam, ez még nem jogosítja föl Önt arra, hogy engem büntetlenül bántalmazzon.
BARTOLO	Miféle bántalomról beszélsz?
ROZINA	Hallatlan visszaélés valakinek a leveleit fölbontani.
BARTOLO	Nem olvashatom el a feleségem leveleit.
ROZINA	Nem vagyok a felesége!
BARTOLO	Mégis el fogom olvasni!
ROZINA	Nem fogja elolvasni!
BARTOLO	Majd meglátod.
ROZINA	Ha közeledni mer hozzám, kiszaladok az utcára és lármát csapok!
BARTOLO	Csakhogy nem vagyunk ám Franciaországban, ahol mindig a nőnek adnak igazat.
ROZINA	Majd meglátjuk. (Indul.)
BARTOLO	Hohó! (Felkiált.) Nyitva a kapu! (Kirohan.)
ROZINA	(mialatt Bartolo távol van, kicseréli a két levelet.)
BARTOLO	(visszarohan): Ide azzal a levéllel!
ROZINA	Milyen jog alapján.
BARTOLO	A legalapvetőbb jog alapján: az erősebb jogánál fogva.
ROZINA	Öljön előbb meg, mert én oda nem adom.
BARTOLO	Kisasszony! (Megragadja a kezét.)
ROZINA	Ah! Végem van, ez a szörnyű bánásmód - ah - ah! (A karosszékbe ájul.)
BARTOLO	(az ütőerét tapintva): Hála Istennek elájult. Legalább nem fogja tudni, hogy elolvastam a levelet. (Ütőerét állandóan tartva, kiveszi a levelet, amelyet kissé elfordulva igyekszik elolvasni.)
ROZINA	(kicsit felemelkedik, ravaszul rátekint, egy fejbiccentés után szó nélkül előbbi helyzetébe esik vissza.)
BARTOLO	(a karosszék mögött olvas, egyik keze Rozina ütőerén): A levél csakugyan a bátyjától való! Már most hogyan csillapítsam le? Legalább ne tudja meg, hogy elolvastam. (Úgy tesz, mintha karjába fogná Rozinát, s a levelet visszateszi.)
ROZINA	(sóhajtva): Ah!
BARTOLO	Nincs semmi baj! Kis felhevülés volt csak. A pulzusod egészen rendes. (Egy kis üvegcséért megy az álló szekrényhez.)
ROZINA	(gyors mozdulattal meggyőződik arról, hogy Bartolo visszatette a levelet zsebébe.)
BARTOLO	Édes Rozinám. Végy be egy pár csöpp szeszt.
ROZINA	Semmit sem akarok magától. Hagyjon békében.
BARTOLO	Beismerem, hogy túlságosan izgatott engem az a levél.
ROZINA	Törődöm is én a levéllel. Az Ön viselkedése azonban igazán felháborító.
BARTOLO	(letérdel): Bocsáss meg nékem, kicsi báránykám!
ROZINA	Bocsássak meg, amikor nem akarja elhinni nekem, hogy a levél unokabátyámtól való.
BARTOLO	Akár tőle, akár mástól, én nem vagyok rá kíváncsi.
ROZINA	Látja, ez már beszéd. Tessék! (Átadja a levelet.)
BARTOLO	Nekem nem kell, én hiszek a te szavadnak.
ROZINA	Most már én kérem, hogy olvassa el.
BARTOLO	Nem akarlak megbántani s neked nincs szükséged bizonyítékra.
ROZINA	De én akarom, hogy elolvassa.
BARTOLO	Én pedig épp azzal akarom tanúságát adni a teljes bizalomnak, hogy nem olvasom el.
ROZINA	Köszönöm.
BARTOLO	Miután szent a béke közöttünk, add ide a kezedet. Ah, ha te szeretni tudnál engem, milyen boldog lennék.
ROZINA	Oh, hogy szeretném Önt, csak tudna nekem tetszeni.
BARTOLO	(kopogás a kapun): Tetszeni fogok, tetszeni fogok, hidd el, hogy fogok én még neked tetszeni! (Kopogás.) Jön valaki, eredj a szobádba.
ROZINA	Igenis.
BARTOLO	Itt sohasem lehet az ember biztonságban. (Siet kaput nyitni.)

16. jelenet.
ROZINA	(egyedül): Ó Lindor!... Olvassuk csak el azt a levelet. (Olvassa, felkiált.) Jaj, már késő! Azt írja, hogy folyton ellenkezzem a gyámommal... És én a jó alkalmat elmulasztottam. Még nagyon kezdő vagyok. - Igaza van ennek a... Fülig pirultam akkor is, mikor a levelet átvettem. Még nagyon kezdő vagyok. (Szobájába siet.)

17. jelenet.
(Bartolo, Gróf.)
BARTOLO	(hangja kívülről): Mit akar?
GRÓF	(kívülről): Alonzo vagyok, okleveles zenetanár.
BARTOLO	(kívülről): Itt nincs szükség zenetanárra.
GRÓF	(kívülről): Tanítványa Don Baziliónak, a nagy zárda orgonamesterének, akinek van szerencséje az Ön gyámleányát oktatni.
BARTOLO	(kívülről): Szerencséje! Valóban úgy van.
GRÓF	(zenetanítónak öltözve belép): Áldás és békesség lakozzék e hajlékban.
BARTOLO	(belép): Szóval, mit óhajt?
GRÓF	Bazilio úr rosszul lett, s kénytelen volt ágyban maradni.
BARTOLO	Értem küldött? Máris megyek.
GRÓF	Amikor azt mondtam, hogy ágyban maradni, úgy értettem, hogy szobában maradni.
BARTOLO	Az mindegy, csak menjen előre.
GRÓF	Uram, én engedelmet kérek...
BARTOLO	Mért kér engedelmet? Ha semmiképp sem akarja, hogy odamenjek, akkor mit akar itt?
GRÓF	(zavartan): Doktor úr, én azzal vagyok megbízva... senki sem hall itt bennünket?
BARTOLO	(gyanakodva): Nem, nem, titkolódzó uram! Tessék beszélni akadozás nélkül, ha ugyan tud.
GRÓF	Don Bazilio azt üzeni önnek.
BARTOLO	Beszéljen hangosabban; az egyik fülemre süket vagyok.
GRÓF	Kérem. (Kiáltva.) Hogy gróf Almaviva, aki a Főtéren lakott -
BARTOLO	Halkabban! Halkabban!
GRÓF	Ma reggel kiköltözött. Azt is tőlem tudta meg, hogy gróf Almaviva -
BARTOLO	Halkabban! Halkabban!
GRÓF	(hangosan): Itt időzött a városban. S minthogy én kinyomoztam, hogy Rozina kisasszony írt a gróf úrnak -
BARTOLO	Írt neki? Édes barátom, az égre kérem, beszéljen halkabban. Szóval maga kinyomozta, hogy Rozina -
GRÓF	(büszkén): Igenis kinyomoztam. Bazilio, akit nagyon nyugtalanít ez az eset, megkért, hogy mutassam be Önnek a kisasszony levelét, ... de az Ön modora velem szemben -
BARTOLO	Az én modorom most már nagyon kedves. Az istenért, nem tud halkabban beszélni?
GRÓF	Hiszen azt mondta, hogy süket.
BARTOLO	Ne haragudjék Senor Alonzo bizalmatlan és nyers fogadásomért, de csupa gazember, cselszövő ólálkodik körülöttem, Azután meg Ön olyan ifjú és olyan csinos. No de, hol a levél?
GRÓF	Ez már más. Nem hallgat ki bennünket senki?
BARTOLO	Ej, dehogy! Minden cselédem az ágyat nyomja. Rozinát szobájába küldtem. Az ördög bújt a házamba. Hanem azért megnézem... (Halkan kinyitja Rozina ajtaját.)
GRÓF	(magában): Szépen belekeveredtem! Most mit csináljak a levéllel... Legjobb lenne megugrani... viszont akkor kár is volt idejönni. Megmutassam a levelet? Rozinát értesíteni kellene...
BARTOLO	(csendesen visszatér): Az ablaknál ül, unokabátyja levelét olvassa, amelynek én persze feltörtem a pecsétjét. Hol van az ő levele?
GRÓF	(átadja): Tessék!
BARTOLO	(olvassa): Amióta tudom, hogy ki Ön és mi a helyzete - áruló, ez csakugyan az ő írása!
GRÓF	(rémülten): Halkabban!
BARTOLO	Ön igazán lekötelezett.
GRÓF	Kérem. Szóra sem érdemes. Remélem, hamarosan meggyőzhetem Önt arról, hogy senki sem óhajtja jobban a kisasszony mielőbbi házasságát, mint én.
BARTOLO	Hálás leszek érte.
GRÓF	Módjában lesz leróni a tartozását. Don Bazilio azt üzeni még, hogy holnapra minden készen lesz, s ha Rozina ellentállna -
BARTOLO	Ellent fog állni.
GRÓF	Akkor jön a rágalom.
BARTOLO	A rágalom! Ó, az a jó Bazilio!
GRÓF	Megmutatjuk Rozinának ezt a levelet, s azt hazudjuk neki, hogy egy nőtől kaptuk, akit a gróf imád, s akinek odaadta az ő szerelmeslevelét. Ez annyira fel fogja háborítani, kétségbe fogja ejteni, hogy nem fog többé ellenállni.
BARTOLO	(gyönyörrel): A rágalom! Egy nőtől kapta... Ön igazán Bazilio méltó tanítványa. Ráismerek a mesterére. Nem volna jó, ha bemutatnám Rozinának? Ezzel elkerülhetnénk az összebeszélés látszatát.
GRÓF	Éppen ezt üzeni Don Bazilio is... De vigyáznunk kell, hogy a kisasszony gyanút ne fogjon.
BARTOLO	Azt mondom majd neki, hogy Ön Don Bazilio helyett jött. Talán énekórát is adhatna neki.
GRÓF	Az Ön kedvéért még erre is vállalkozom. És ha mégis gyanakodni fog?
BARTOLO	Ki van zárva, ha én mutatom be. Különben is Ön jobban hasonlít egy álruhás imádóhoz, mint egy komoly zenetanárhoz.
GRÓF	Jó, a levelet azonban még ne említse neki.
BARTOLO	Csak holnap. (Be Rozina szobájába.)

18. jelenet.
(Gróf gitározni kezd, Bartolo és Rozina veszekednek a mellékszobában.)
ROZINA	(színlelt haraggal): Nekem hiába beszél! Hallani sem akarok többé zenéről.
BARTOLO	Hidd el, hogy a zene lecsillapítana!
ROZINA	Még jobban feldühítene! Hol van az a mester, akit nem mer elküldeni, majd én két szóval kiadom az útját, sőt még Don Baziliónak is. (Bejön, meglátja Almavivát, elsikoltja magát.)
BARTOLO	Mi bajod?
ROZINA	(két kezét szívére nyomja, nagy zavarban): Jaj, istenem, jaj, istenem.
BARTOLO	Megint rosszul lett. Alonzo úr -
ROZINA	Nem vagyok rosszul, de ahogy megfordultam -
GRÓF	Megrándult a lába.
ROZINA	Igaz és most rettenetesen fáj.
GRÓF	Rögtön észrevettem.
ROZINA	(a Grófra nézve): A szívemig nyilallt.
BARTOLO	(Odatol egy karosszéket): Ülj le, angyalkám. (A Grófhoz.) Így igazán nem vehet énekleckét. Majd máskor. Isten vele, Alonzo úr.
ROZINA	Már nem fáj... Nem akarom megbántani a tanár urat, csak tartsuk meg a leckét.
BARTOLO	Nem, nem, nem szabad megerőltetned magadat. Adieu, tanár úr.
ROZINA	(a Grófhoz): Egy pillanatra! Én ki akarom engesztelni.
GRÓF	(halkan Bartolóhoz): Ne ellenkezzék vele.
BARTOLO	Jó, nem bánom. Én is itt maradok a lecke alatt.
ROZINA	Ilyen áldozatot igazán nem kívánhatok Öntől... Tudom, hogy nem szereti a zenét.
BARTOLO	Ma szeretni fogom.
ROZINA	Hát akkor kezdjük. (Bartolóhoz.) Ó, uram, legyen szíves hozza ki a kottámat. Benn van a szobámban az asztalon.
BARTOLO	(pillanatra eltűnik, de azonnal visszajön): Alonzo úr, Ön jártasabb az ilyen dolgokban, talán szíveskedjék Ön... (Gróf kimegy.)
ROZINA	Édes istenem!
GRÓF	(visszatér): Csak ezt az egyet találtam. Ezt kérte, kisasszony?
ROZINA	Pontosan, Don... Don...
GRÓF	Palezo, szolgálatára.
BARTOLO	Hogy, hogy Palezo? Nekem nem ezt a nevet mondta.
GRÓF	(zavartan): Ez igaz, de... Ön úgy fogadott, Ön olyan különösen fogadott, hogy teljesen megfeledkeztem mindenről.
BARTOLO	Még a nevéről is...
GRÓF	Ó, nem egészen... Amit elfelejtettem, az, az volt... hogy nekem két nevem van.
BARTOLO	Így tehát az ön neve Palezo de...
GRÓF	Úgy van: Palezo... és a másik név, amelyet Önnek mondtam.
ROZINA	De Alonzo úr...
BARTOLO	Ej Alonzo úr vagy Palezo úr, ahogy jobban tetszik, tudja-e Ön, hogy Ön nem is tudja, miket beszél össze-vissza?
GRÓF	(félrehúzza a doktort): Igaza van, uram, de ennek Ön az oka.
BARTOLO	Még hogy én?
GRÓF	Persze. A dolog tudniillik úgy áll, hogy engem nem hívnak sem Palezonak, sem Alonzonak.
BARTOLO	Mi az, minek néz maga engem? Látom, hogy miről van szó.
GRÓF	Amikor Bazilio megkért, hogy hozzam el Önnek a kérdéses levelet...
BARTOLO	Halkabban... halkabban.
GRÓF	Azt mondta: biztonság kedvéért használj álnevet...
BARTOLO	Óh, értem, értem.
GRÓF	Az én valódi nevem pedig Don Antonio Cascta de les Rios y Fuantos, y Mare, y Autras Aquas.
BARTOLO	Az én hibám, csakugyan.
GRÓF	De Casca de les Rios, amit csak egyszerűen Cascarionak rövidítenek.
BARTOLO	Cascario? Elég. - Igaztalan voltam. Én vagyok a hibás.
GRÓF	(félre): Ezt nem fogom elfelejteni, ez a komornyikom neve.
BARTOLO	Nos, uram?
GRÓF	(előveszi a kottát): Ezt fogja énekelni, kisasszony?
ROZINA	Nagyon kedves részlet a Hiábavaló elővigyázatból.
BARTOLO	Mindig ez a Hiábavaló elővigyázat.
ROZINA	(énekel):
Kint az ég
Tisza kék,
Szél se rebben,
Pásztorlány a réten jár
S kicsiny szívében már
Szerelem szárnya lebben.
A hamis
Lindor is
Arra téved.
ROZINA, GRÓF	(együtt):
Egy percet se késve,
Csókra, ölelésre
Szerelemre vár.
ROZINA
Gyorsan tűnnek el a percek
És a pásztorlányka retteg.
Ég ívén
Már a fény
Mind kilobban.
Lindor szól:
GRÓF
Az óra int:
Holnap itt leszek megint
Nagy titokban.
ROZINA
Kint az ég
Tisza kék,
Szél se rebben,
Pásztorlány a réten jár
S kicsiny szívében már
Szerelem szárnya lebben.
ROZINA, GRÓF
Egy percet se késve,
Csókra, ölelésre,
(Szerelemre vár.)
BARTOLO	(az ének alatt elalszik. A Gróf az ismétlés alatt felbátorodik, megfogja Rozina kezét és csókokkal halmozza el. A felindulás lassítja Rozina énekét, gyengíti, végül megakasztja, - elhallgat. Bartolo felébred, Rozina és a Gróf észbekapnak, folytatják. Bartolo megint elalszik, második felébredése ugyanígy történik).
BARTOLO	(ásít): Azt hiszem, egy kicsit elaludtam, pedig a dal igazán bájos. Hiába, az a sok beteg, az örökös lótás-futás.
ROZINA	Tetszett a dal?
BARTOLO	Igen, de az én ifjú koromban sokkal szebb dalocskák voltak divatban. (Grófhoz.) Egyre még most is emlékszem. (Énekel.)
Óhajtod kis Rozinettem,
Hogy férjecskéd legyek én?
Jól megférnénk ám mi ketten,
Bár nem vagyok szép legény,
De a példaszó is mondja:
És azt tudnod kellene...
Éjjel a sötétben
Minden kandúr fekete.
A dalocska Fanchonette-ről szól, de én Rozinettet tettem a helyébe, hogy illőbb legyen a körülményekhez.

19. jelenet.
(Fentiek, Figaro.)
BARTOLO	(észreveszi Figarót): Lépjen be, fodrász úr, lépjen be, maga nagyon kedves.
FIGARO	(köszön): A mamám is azt mondta rólam valamikor, de azóta megváltoztam egy kissé. (Félre a Grófhoz.) Brávó! (Az egész jelenet alatt a Gróf mindent elkövet, hogy Rozinával beszélgessen, de Bartolo nyugtalan, őrködő szeme mindig meggátolja. Ez ismétlődik Bartolo és Figaro egész párbeszéde alatt.)
BARTOLO	Azért jött el megint, hogy meghajtsa, megköpölyözze, piócával megrakja, s ágyba fektesse az egész háznépemet?
FIGARO	Nincs mindennap ünnepnap, de ebből is láthatja, hogy én külön parancs nélkül is mennyire a szolgálatára állok.
BARTOLO	Köszönöm szépen. Az egyik inasom folyton ásít, a másik folyton tüszköl, hogy majd szétreped a koponyája és kiugrik az agyveleje. Mit szól ehhez?
FIGARO	Mit szólok hozzá?
BARTOLO	Igen, igen...
FIGARO	Hát annak, aki tüszköl, azt mondom: kedves egészségére. Annak meg, aki ásít, hogy eredj aludni. Ne féljen, doktor úr, ezt nem számítom fel.
BARTOLO	Jobb lenne, ha a sok haszontalan fecsegés, meg okvetetlenkedés helyett kifizetné a száz talléromat - kamatostul.
FIGARO	Csak nem akarja azt mondani ezzel, hogy nem ismerem el az adósságomat. Inkább egész életemben adósa leszek a száz tallérral, de nem fogom letagadni.
BARTOLO	Szép. És hogy ízlettek a húgocskájának a ma reggeli bonbonok?
FIGARO	Miféle bonbonok?
ROZINA	Azt csak megmondta, Figaro úr, hogy azokat a bonbonokat én küldöm.
FIGARO	Hja, hát azok a bonbonok, a ma reggeli bonbonok. Majd elfelejtettem. Remek bonbonok voltak! Édesek!
BARTOLO	Nos hát, Figaro úr, én csak annyit mondok, hogy vigyázzon magára.
FIGARO	Mi baja van már megint velem?
BARTOLO	Nagyon magasan kezdi, uracskám! Tudja meg, hogy ha én egy esztelennel vitatkozom, sohasem hátrálok előle.
FIGARO	Ebben tehát különbözünk egymástól, mert én mindig engedek nekik.
BARTOLO	Micsoda? Hallja, tanár úr?
FIGARO	Ön azt hiszi, hogy valami falusi borbéllyal van dolga, aki csak a borotvát tudja forgatni. Tudja meg, uram, hogy én Madridban tollat forgattam... Ha már ennél a tárgynál vagyunk, felolvasom önöknek egy költeményemet. (Elővesz egy hatalmas papírt, amelynek a hátára nagyalakú betűkkel a következő van felírva: HOL AZ ERKÉLYAJTÓ KULCSA? Úgy fordítja a szöveget, hogy csak a közönség és Rozina láthatják a felírást.)
BARTOLO	Maradjon maga csak a mesterségénél.
FIGARO	Kérem! (Összetekeri a papirost. Közben Rozina értésére adja Figarónak, hogy a kulcsot Bartolo az övén tartja.)
BARTOLO	Ne higgye, hogy túljár az én eszemen. Talán megint hozott egy levelet a gyámleányomnak, amelyet sürgősen át kell adnia?
FIGARO	Hogy rátámad a szegény emberre! Én csak azért jöttem, hogy megborotváljam, mint rendesen.
BARTOLO	Jöjjön holnap.
FIGARO	Csakhogy holnap már a kaszárnyában kell lennem s végig borotválom a helyőrség összes tisztjét. Nem óhajt a szobájába jönni?
BARTOLO	Igenis, nem óhajtok. Majd itt fog megberetválni.
ROZINA	Kár, hogy nem az én szobámban borotváltatja magát.
BARTOLO	Ne haragudjál, gyermekem. Te nyugodtan folytathatod az énekleckédet.
FIGARO	(látva, hogy nem, lehet elvinni Bartolót): Fürge! Fickó! Tálat! Vizet! Kendőt!
BARTOLO	Mit kiabál itt? Hiszen úgy meghajszolta, kifárasztotta, kimerítette, megkínozta őket, hogy le kellett fektetnem valamennyit.
FIGARO	Hát akkor magam hozok el mindent. (Kacsint a Grófnak.)
BARTOLO	(leoldja a kulcscsomóját, de aztán hirtelen észbekap): Nem, nem, magam megyek. (Halkan a Grófhoz.) Vigyázzon rájuk. (Az ajtóig megy, amikor már ki akar lépni, visszafordul.) Mégis inkább maga. A szobámban van minden, de ne nyúljon semmihez. (A kulcscsomót átadja.)
FIGARO	(arcjátékkal el).

20. jelenet.
(Bartolo, Gróf, Rozina.)
BARTOLO	(halkan a Grófhoz): Ez a bitang vitte a levelet a Grófnak.
GRÓF	A pofája se jó.
BARTOLO	De többé nem fog rászedni.
GRÓF	Most már én keverem a kártyát.
ROZINA	Mi lesz az énekleckével? (Kívül nagy zaj, ropogás.)
BARTOLO	Átkozott Figaro! Mindenemet összetöri! (Kiszalad.)
GRÓF	Ma este okvetlen találkoznunk kell!
ROZINA	Ah, Lindor!
GRÓF	Felmászom az erkélyre. Aztán meg, ami a levelet illeti, amelyet ma reggel kaptam kegyedtől, kénytelen voltam épp az imént -
BARTOLO	(benyit): Nem tévedtem! Mindenemet összetörte! Mindent összezúzott! A füles porcelánlábosom, az ezüst borotvatálam... micsoda szép darabok!
FIGARO	Szép darabok! Mit szólna hozzá, ha vagyonától, vagy feleségétől szabadítaná meg valaki?...
BARTOLO	Mi? Feleségemtől...
FIGARO	Bizony, nagy szerencsétlenség! Érdemes is ekkora lármát csapni! Nem tehetek róla... odabent olyan nagy a sötétség... (Egy kulcsot mutat a Grófnak.) Amint megyek, beleakadok egy kulcsba.
BARTOLO	Beleakad egy kulcsba! Ilyet még sohasem hallottam.

21. jelenet.
(Fentiek, Bazilio.)
(Rozina, Gróf rémülten összenéznek, Figaro dühöng.)
BAZILIO	(bejön) Jó napot!
BARTOLO	(elébemegy): Óh, kedves Bazilióm! Örülök, hogy meggyógyult. Don Alonzo nagyon megijesztett az imént.
BAZILIO	(csodálkozva): Don Alonzo?
BARTOLO	Illetve Paléze, akarom mondani: Cascario.
FIGARO	(türelmetlenül): Hát mi lesz. Borotválunk, vagy nem borotválunk?
BAZILIO	(körülnéz): Nem volnának szívesek megmondani?
FIGARO	Majd beszélhet, ha én elmentem.
BAZILIO	De mégis csak be kellene -
GRÓF	Fogni a száját, Bazilio. A doktor úr már mindent tud. Tudja, hogy Ön helyett nekem kell ma zeneleckét adnom.
BAZILIO	(még jobban csodálkozva): Alonzo? Zeneleckét?
ROZINA	(halkan Bazilióhoz): Hallgasson!
BAZILIO	Ő is.
GRÓF	(halkan Bartolóhoz): Súgja meg neki, hogy mi egyetértünk.
ROZINA	(halkan Bazilióhoz): Ne hazudtoljon meg bennünket!
BAZILIO	Ah, ah!
BARTOLO	Az ön tanítványa igazán nagy tehetség.
BAZILIO	(elkábulva): Az én tanítványom? (Halkan Bartolóhoz.) A gróf elköltözött.
BARTOLO	Tudom.
BAZILIO	Kitől?
BARTOLO	Tőle! (Grófra mutat.)
GRÓF	(halkan Bazilióhoz): Fogja be már a száját.
FIGARO	(halkan Bazilióhoz): Süket vagy?
ROZINA	(halkan Bazilióhoz): Oly nehezére esik a hallgatás?
BAZILIO	(magában): Kit akarnak itt megcsalni? Ezek mind egy követ fújnak.
GRÓF	Don Bazilio, Ön még mindig rosszul van.
BAZILIO	Most már igazán nem hallgathatok tovább.
GRÓF	(erszényt csúsztat Bazilio zsebébe): Miért jött ide ilyen nagy betegen?
FIGARO	Olyan sápadt, mint a halál.
BAZILIO	Kezdem érteni...
BARTOLO	Persze, hogy rosszul van.
ROZINA	Jaj, talán még ragályos.
GRÓF	Menjen haza és feküdjék le.
BAZILIO	Feküdjek le? De...
MIND	Feküdjék le.
BAZILIO	(sorba nézi őket): Valóban, uraim, jó lesz, ha távozom.
BARTOLO	Jöjjön holnap.
GRÓF	Holnap meglátogatom.
FIGARO	Csak jól takarózzék be.
ROZINA	Jóéjt, Bazilio.
BAZILIO	Vigyen el az ördög, ha valamit is értek. Mindegy... Gondoljanak, amit akarnak; ez itt minden tekintetben megnyugtatja a lelkiismeretemet.
MIND	Jóéjt, Bazilio.
BAZILIO	Jóéjt. (El.)

22. jelenet.
(Fentiek, Bazilio nélkül.)
BARTOLO	Ez az ember csakugyan beteg.
ROZINA	Milyen zavarosan nézett!
GRÓF	Megártott neki a szabad levegő.
FIGARO	Folyton önmagával beszélt. Bizonyosan rólunk. (Messze löki a karosszéket a Gróftól és kínálja Bartolót a kendővel.) Na, most már fogjunk hozzá a borotváláshoz.
GRÓF	(közeledik Rozinához): Hogy kellőképpen bevezessem az éneklés művészetébe... (Halkan beszél vele.)
BARTOLO	Ne vegye el a kilátást!
GRÓF	(halkan Rozinához): Figaro megszerezte az erkélyajtó kulcsát és éjfélkor itt leszünk.
BARTOLO	Ne vegye el a kilátást.
FIGARO	Mit akar látni? Ez nem tánclecke. Éneklecke. Hallani fogja. Jajjajjaj!
BARTOLO	Mi az?
FIGARO	Valami a szemembe esett.
BARTOLO	(felkel és a székbe nyomja Figarót): Ne dörzsölje hát.
FIGARO	Itt van a bal szememben. Nem szíveskedne kissé erősen belefújni? (Bartolo megfogja Figaro fejét, közben észreveszi a szerelmeseket. Eltaszítja Figarót, mögéjük lopódzik és kihallgatja őket.)
GRÓF	(halkan Rozinához): Ami a levelét illeti, nagy zavarban voltam az imént.
FIGARO	Hm, hm!
GRÓF	Amikor láttam, hogy megint csak hiába vettem fel az álruhát -
BARTOLO	(közéjük lép): Ah, hát hiába vett fel álruhát? (Felkapja hosszú nádpálcáját.)
ROZINA	(ijedten): Jaj!
BARTOLO	Ilyet mernek az én jelenlétemben.
FIGARO	(odaugrik a doktorhoz és kellő pillanatban kicsavarja kezéből a botot).
GRÓF	Mi baja?
BARTOLO	Gaz Alonzo! Átkozott borbély! Gonoszlelkű leány! (Kergeti őket.)
GRÓF	Tisztelt Bartolo úr, ha magának gyakran vannak ilyen bomlott ötletei, akkor nem csodálkozom, hogy a kisasszony nem akar Önhöz nőül menni.
ROZINA	Nőül?! Hozzá! Én! Egész életemet egy féltékeny öreg mellett töltsem, aki a fiatalságomat - boldogság helyett - gyalázatos rabszolgasággal akarja megkeseríteni.
BARTOLO	Mi ez? Mit hallok?
ROZINA	Igen, nyíltan kimondom, szívem és kezem annak adom, aki kiszabadít ebből a szörnyű börtönből, ahol vagyonommal együtt jogtalanul fogvatart. (Szobájába szalad.)
BARTOLO	No, megálljanak, magukon fogom kitölteni a bosszúmat! Gazemberek! Egy húron pendülnek.
FIGARO	Megőrült!
GRÓF	Megörült! Térjünk ki az útjából. (Mindketten el.)
BARTOLO	(egyedül): Megőrültem! Nyomorult csábítók, ördög cimborái, hogy vinne el benneteket a gazdátok. Hogy én megőrültem! Hiszen a két szememmel láttam hogy értik egymást! És mégis tagadják a gyalázatosak. Ezt csak Bazilio fejtheti meg. Érte küldök. Hé, valaki!... Hiszen nincs senkim! Akárki! Szomszéd! Idegen! Ha nem jön senki, igazán elvesztem az eszemet! 

(Függöny.)

Harmadik felvonás
(Sötét színpad.)
1. jelenet.
(Bartolo, Bazilio éjjeli lámpással.)
BARTOLO	Nem értem, Don Bazilio. Nem ismeri. Hiszen ez lehetetlen!
BAZILIO	Ha százszor kérdez is, nem tudok egyebet felelni, Minthogy Rozina levelét adta át önnek, bizonyosan a gróf embere. De minthogy sok pénzt adott nekem, az is lehet, hogy maga a gróf.
BARTOLO	Ez valószínű. És miért fogadta el maga ezt a sok pénzt?
BAZILIO	Ön is úgy viselkedett, mintha helyeselte volna. Én semmit sem értettem az egészből s ilyen kétes esetekben egy erszény arany olyan súlyos érv, amellyel szemben nincs ellenérve az embernek. Különben is azt mondja a példaszó: amit a markodba nyomnak -
BARTOLO	Azt jól nézd meg.
BAZILIO	Nem. Azt ne add vissza.
BARTOLO	Ezt még sohasem hallottam.
BAZILIO	Óh, van nekem még több ilyen egyéni közmondásom. De térjünk a tárgyra. Mire határozta el magát?
BARTOLO	Ha törik, ha szakad, feleségül veszem Rozinát.
BAZILIO	Nem helyeslem. Akárhogy is vesszük, nem elég a nőt feleségül venni: mert ha olyan nőt veszünk feleségül, aki nem szeret bennünket, kitesszük magunkat -
BARTOLO	Bizonyos eshetőségeknek.
BAZILIO	Amelyek okvetlenül bekövetkeznek. Az idén sok ilyet láttam. (Homlokát tapogatja.) Én nem erőltetném.
BARTOLO	Inkább sírjon ő énmellettem, mint én sírjak nélküle.
BAZILIO	Hja, ha így fogja fel a dolgot, akkor csak vegye el, vegye el.
BARTOLO	El is veszem, még ma este.
BAZILIO	Akkor ajánlom magamat. Ha beszél a gyámleányával, feketítse be őket, ahogy csak tudja.
BARTOLO	Igaza van.
BAZILIO	A rágalom, doktor úr, a rágalom. Mindig ehhez kell folyamodni.
BARTOLO	Menjen már a jegyzőért. Jöjjön azonnal!
BAZILIO	Szakad az eső! Valóságos ítéletidő! De az ön kedvéért én vésszel, viharral szembeszállok. Maradjon, kérem.
BARTOLO	Ki kell kísérnem. Ez a Figaro minden cselédemet megnyomorította. Egyedül vagyok az egész házban.
BAZILIO	Van lámpám.
BARTOLO	Itt a kapukulcs. Várok és virrasztok. Akárki jön is Önön és a jegyzőn kívül, ide ugyan be nem teszi a lábát.
BAZILIO	Ilyen óvintézkedések mellett biztos a siker. (Elmennek.)

2. jelenet.
(Rozina, majd Bartolo.)
ROZINA	(hallgatózva): Mintha beszédet hallottam volna. Elmúlt éjfél és Lindor még nincsen itt... Ah, Lindor, ha megcsaltál volna. Micsoda zaj? Szent isten! A gyámom! (Visszasiet a szobájába.)

3. jelenet.
(Bartolo, majd Rozina.)
BARTOLO	(egyedül, hatalmas kulcsokat tart a kezében): Lássuk csak, minden be van-e jól zárva, itt belül. A kapu rendben van. Micsoda idő, micsoda vihar!... Rozina lefeküdt, a többiek mind betegek... s én itt állok egyedül!... Ki mászkál itt?... Semmi! Semmi!... Ej ha, kiver a hideg veríték!... A rossz lelkiismeret a legvilágosabb agyat is képes megzavarni. Hm, még fel kell kelteni. Meg fog ijedni tőlem. (Kopog az ajtón.) ... Rozina, Rozinácskám... nyisd ki... Én vagyok...
ROZINA	(bentről): Már fekszem le.
BARTOLO	Ebben a szörnyű időben úgysem tudnál aludni. Sürgős közölnivalóm van veled. (Rozina kijön.)
ROZINA	Éjfélkor? Nem elég, hogy egész nap gyötör.
BARTOLO	Hallgass meg, Rozina.
ROZINA	Majd holnap.
BARTOLO	Most rögtön. Ismered ezt a levelet?
ROZINA	(ráismer): Istenem!
BARTOLO	Nem akarok szemrehányást tenni. A te korodban könnyen téved az ember. Ez a levél, amelyet gróf Almavivának írtál -
ROZINA	(csodálkozva): Én? Gróf Almavivának?
BARTOLO	Láthatod, hogy milyen szörnyű ember. Alighogy megkapta ezt a levelet, már eldicsekedett vele. Én egy nőtől kaptam, akinek ő adta oda.
ROZINA	Gróf Almaviva?
BARTOLO	Almaviva, Figaro és az az Alonzo, aki Bazilio tanítványának adta ki magát, s aki álnevet használ, s aki a gróf fizetett embere. A legocsmányabb cselt forralták ellened, hogy olyan örvénybe csaljanak, amelyből nem lennél képes kiszabadulni.
ROZINA	Szörnyű! S ezt Lindor tette volna! Hát ilyen fiatalemberek is vannak! És egy másikért... - Almaviva grófért -
BARTOLO	Ezt mondták nekem, mikor a levelet kaptam.
ROZINA	Óh, milyen szégyen! De megkapja a méltó jutalmát. Ön engem feleségül akart venni?
BARTOLO	Hiszen tudod, szívem mennyire lángol érted.
ROZINA	Ha még mindig lángol - az Öné vagyok. De sürgesse meg a szertartást. Minél hamarabb lesz, annál jobb. -
BARTOLO	Nagyon helyes. A jegyző még ma éjjel idejön.
ROZINA	Ez még nem minden! Istenem, így meggyalázni engem! Tudja meg, hogy az az áruló ezen az erkélyen át ide fog jönni, mert Figaro az erkélykulcsát kilopta a csomóból.
BARTOLO	Óh, a gazember! Észre sem vettem. Gyermekem, én nem tágítok az oldalad mellől.
ROZINA	De hátha fegyveresen jönnek?
BARTOLO	Akkor menj föl Marcellinához, zárd magadra kétszer az ajtót. Én őrökért megyek és a ház előtt várom be őket. Ha letartóztatják őket, mint tolvajokat, kettős lesz a gyönyörűségünk. Bosszút állunk rajtuk és megszabadulunk tőlük. Az én szerelmem mindenért kárpótolni fog téged.
ROZINA	(kétségbeesve): Csak arra kérem, hogy felejtse el hibámat. (Magában.) Óh, hiszen eléggé büntetem magam.
BARTOLO	Megyek, angyalkám. Megyek az őrökért. (Magában.) Az enyém!

4. jelenet.
(Rozina, majd a Gróf és Figaro.)
ROZINA	(egyedül): Az ő szerelme fog kárpótolni mindenért. (Zsebkendőjét veszi és könnyeit törli.) Mit tegyek? Mindjárt itt lesz. Színlelnem kell előtte! Óh Lindor, Lindor, milyen szerencsétlen vagyok. (Énekel.)
Bíztam Lindorban végtelen,
Az álom elrepült -
Megcsalt egyetlen kedvesem,
Elárult hűtlenül.
Az arca és tekintete
Oly büszke, oly kevély,
De ámítás volt szép szava
S az édes szenvedély,
A boldogság ígérete,
Jobb sors intett felém,
Isten hozzátok, búcsúzom,
Szabadság és remény.
(Zokog. Az erkély felől zaj hallatszik.) Jaj, Istenem! Mozog a redőny! (Kiszalad.) (Gróf és Figaro köpenybe burkolva megjelennek az erkélyen.)
FIGARO	(még kívül): Valaki most szaladt el!
GRÓF	(kívül): Férfi volt?
FIGARO	Nem.
GRÓF	Rozina volt, tőled ijedt meg.
FIGARO	(beugrik a szobába): Nem lehetetlen! Végre itt vagyunk; eső, villám, mennykő ellenére.
GRÓF	Add a kezed. (Beugrik.) Győztünk.
FIGARO	(Ledobja köpenyét): Bőrig áztunk. Hogy tetszik ez az éjszaka, gróf úr?
GRÓF	Szerelmes embernek nem is lehet szebb.
FIGARO	Elhiszem, de a közbenjárónak... s ha meglepnek itt bennünket?
GRÓF	Én nem attól félek. Az a kérdés, jön-e Rozina velem?
FIGARO	Szerelmes Önbe, retteg a gyámjától: ez csak elegendő.
GRÓF	(sötétben tapogatódzva): Hogyan közöljem vele, hogy a jegyző a te lakásodon vár, hogy összeadjon bennünket? És beleegyezik-e a tervünkbe?
FIGARO	Ha vonakodnék, akkor Ön fedezze fel a kilétét. Ha megtudja, hogy Ön kicsoda, nem fog többé kételkedni az Ön érzelmeiben. (Sorra meggyújtja az asztalon álló gyertyákat.)
ROZINA	(belép).
GRÓF	Rozina!
ROZINA	(tartózkodó hangon): Már attól féltem, hogy nem jönnek el.
GRÓF	Rozina, én nem akarok visszaélni a helyzettel. Mondja, igazán feleségül jönne egy vagyontalan, szegénysorsú fiatalemberhez?
ROZINA	Uram, ha szívem ajándékát nem követhetné a kezem, mit gondol, tűrném akkor, hogy Ön most itt legyen?
GRÓF	De nekem nincs vagyonom, rangom. Amikor eljöttem Madridból, még a reményeim is rombadőltek...
ROZINA	Vagyon és születés a véletlenen múlik, kedves Lindor. Ha az Ön szándéka tiszta...
GRÓF	Rozina, imádlak!
ROZINA	Imád? Szentségtörő! Most már tisztában vagyok Önnel, Lindor úr! Rámnézve többet nem veszedelmes... Szívemből megvetem! (Sírva.) Tudd meg, hogy szerettelek! Tudd meg, hogy boldogan osztoztam volna veled a szegénységben. Nyomorult Lindor! Mindent elhagytam volna érted... Jóságomat alávalósággal viszonoztad. Eladtál engem annak a szörnyű Almaviva grófnak. - Ismered ezt a levelet?
GRÓF	Gyámjától kapta?
ROZINA	(büszkén): Tőle, ő kötelezett le vele.
GRÓF	Ó, mily boldog vagyok! Hiszen a gyámja tőlem kapta. Csak ezzel tudtam kicsikarni a bizalmát, de eddig ezt nem tudtam Önnel közölni. Most már nem kérdem, szeret-e, hiszen bebizonyította.
ROZINA	Óh, Lindor, én az Öné vagyok!
GRÓF	Óh, Rozina!
FIGARO	Nos uram, itt a boldogság. Olyan nőt keresett, aki önmagáért szereti, kegyelmes uram!
ROZINA	Kegyelmes úr? Mit mond?
GRÓF	Egyetlen szívem, fogadd viszonzásképp a te tiszta és önzetlen szerelmedért boldog párodnak vallomását, akiért mindent feláldoztál; én nem vagyok Lindor, nevem gróf Almaviva. (Rozina elalél.)
GRÓF	(ijedten): Figaro!
FIGARO	Ne ijedjen meg, kegyelmes uram, az öröm nem öl. Máris éledezik.
ROZINA	Óh, Lindor! Óh, uram! Mit is mondott az előbb? Nem, semmiképp se higgye azt, hogy én most visszaélek pillanatnyi nagylelkűségével.
GRÓF	Olyan boldogsággal tartozom Önnek, amelyről azt hittem, sosem fogom elérni. Micsoda vagyon és rang képes megfizetni ilyen adományért? Legyen a feleségem, amint azt megígérte.
ROZINA	Drága férjecském, nekem nincs már saját akaratom: a te kívánságod számomra az egyetlen törvény. (A Gróf karjaiba borul.) Óh, Lindor, én nagyon bűnös vagyok. Én ma éjjel feleségül mentem volna a gyámomhoz.
GRÓF	Rozina!
ROZINA	Milyen pokol lett volna az életem!
FIGARO	(kinéz az ablakon): Kegyelmes úr, elvitték a létrát!
GRÓF	Elvitték a létrát?
ROZINA	Az én bűnöm. A doktor mindent tud. Őrséggel fog idejönni.
FIGARO	(állandóan kinéz): Kegyelmes úr, nyílik a kapu.
ROZINA	(ijedten a Gróf karjába menekül): Ah, Lindor.

5. jelenet.
(Fentiek, Bazilio, Jegyző.)
FIGARO	Kegyelmes úr, hiszen ez a mi jegyzőnk.
GRÓF	És a mi Bazilio barátunk.
BAZILIO	Mit látnak szemeim?
FIGARO	Minő furcsa véletlen!
BAZILIO	Minő különös eset!
JEGYZŐ	Ezek az összeadandó felek?
GRÓF	Igen, jegyző úr. Önnek ma éjjel Figaro borbély házában össze kellett volna adnia senora Rozinát velem. De bizonyos okoknál fogva, amelyeket meg fog tudni, ebben a házban tartjuk meg az esküvőt. Önnél van a házassági szerződés?
JEGYZŐ	Tehát gróf Almaviva úr ő excellenciájához van szerencsém?
GRÓF	Az vagyok.
BAZILIO	(magában): Na, ha azért adta nekem a doktor a kapukulcsot...
JEGYZŐ	Mert hát tulajdonképpen két házassági szerződés van nálam, kegyelmes úr. Ne zavarjuk össze. Ez az Öné, ez pedig Bartolo úré... bizonyos senora szintén Rozinával. A kisasszonyok alkalmasint testvérek és egy névre vannak keresztelve.
GRÓF	Csak írjuk alá. Don Bazilio szíves lesz, mint második tanú... (Sorba aláírják.)
BAZILIO	De, kegyelmes uram, ha a doktor...
GRÓF	(erszényt ad neki): Ne gyerekeskedjék. Írja alá gyorsan.
BAZILIO	(meglepetve): Ah!
FIGARO	Mi akadálya van, hogy aláírja?
BAZILIO	(az erszényt mérlegelve): Már semmi, mert ha én egyszer szavamat adom, nyomós ok nélkül nem szegem meg. (Aláírja.)

6. jelenet.
(Fentiek, Bartolo, poroszló, inasok fáklyákkal.)
BARTOLO	(Látja, amint a Gróf megcsókolja Rozina kezét és Figaro tréfásan megöleli Baziliót, elkiáltja magát és torkonragadja a jegyzőt): Rozina, e gazemberekkel? Fogjatok el mindenkit, egyet már nyakoncsíptem.
JEGYZŐ	Én az Ön jegyzője vagyok.
BAZILIO	Ez a jegyző, ne bolondozzon.
BARTOLO	Ah, Don Bazilio! Hogy lehet Ön itt?
BAZILIO	Én azon csodálkozom, hogy Ön nem tud róla.
POROSZLÓ	(Figaróra mutat): Egy pillanatra. Én ezt az embert ismerem. Mit keresel te itt?
FIGARO	Én Almaviva ő excellenciájának kíséretéhez tartozom.
BARTOLO	Almaviva!
POROSZLÓ	Ezek hát nem tolvajok?
BARTOLO	Hagyjuk ezt! Gróf úr, másutt mindenütt alázatos szolgája vagyok excellenciádnak, de beláthatja, hogy itt a rang nem jöhet számításba. Szíveskedjék hát visszavonulni.
GRÓF	Úgy van, itt a rang nem jöhet számba, csakhogy számba jön az, hogy a kisasszony engem választott, nem pedig önt.
BARTOLO	Mit mond?
ROZINA	Az igazat.
FIGARO	Az igazat.
JEGYZŐ	Az igazat.
BARTOLO	(őrjöngve): Az igazat?
ROZINA	Miért csodálkozik? Úgy egyeztünk meg, hogy még ma éjjel bosszút állok egy csalfa emberen. Nos hát, én bosszút álltam.
BAZILIO	Hát nem megmondtam, hogy maga a Gróf ártotta bele magát a dologba.
BARTOLO	Törődöm is én azzal. Gyönyörű házasság, mondhatom. Hol vannak a tanúk?
JEGYZŐ	A szerződés rendben van. Ez a két úr volt a tanú.
BARTOLO	Bazilio! Maga aláírta?
BAZILIO	Mit csináltam volna? Ennek az ördöngös embernek mindig tele van a zsebe döntő érvekkel.
BARTOLO	Fütyülök az érveire. Élni fogok a jogommal.
GRÓF	Visszaélt a jogával s így elvesztette.
BARTOLO	Vajjon hogyan, ha szabad érdeklődnöm?
GRÓF	Eltulajdonította azt, amit a törvény azért bízott Önre, hogy megőrizze.
BARTOLO	Talán kegyelmességed számára?
GRÓF	Nem, hanem a kisasszony számára, hogy egy napon szabadon rendelkezhessék vele.
BARTOLO	Jól mondja, egy napon! Ez azonban még nem érkezett el. A kisasszony még kiskorú!
FIGARO	Házassága nagykorúsította.
BARTOLO	A szerződés csak formális, majd meglátják.
FIGARO	Hát akkor csak nézze a szerződést, mi pedig visszük a kisasszonyt.
BARTOLO	Be fogom bizonyítani, hogy hibás ez a házasság.
FIGARO	A kisasszony hibátlanul ment férjhez.
BARTOLO	A házasság semmis.
FIGARO	A férj annál többet nyom a latban.
BARTOLO	Ki szólt hozzád, te haramiavezér?
GRÓF	Doktor, lássa be végre, hogy esztelenséget csinál. Rozina a feleségem. A poroszló meg fogja védelmezni az én törvényes jogomat!
FIGARO	No, te átkozott féltékeny vénség, most aztán szakszerűen megnyúzunk! Hányszor tetted te ugyanezt velünk. Azért olyan dühös, mert tudja, hogy most el kell számolnia a gyámleánya pénzével, és attól nagyon meg van ijedve.
GRÓF	Ne számoljon el semmivel, csak adja a beleegyezését. Rozina egy fillért sem követel Öntől.
FIGARO	Ne legyen olyan nagylelkű a gróf úr. Az én száz tallér adósságomat el kell engednie.
BARTOLO	Ön gúnyolódik uram? Az Ön vígjátékba illő fogásait csak annak tekinthetem! Behatol egy házba, elrabolja a gyámleányt s a gyámnak átengedi a lánynak vagyonát? Erről van szó, nem?
BAZILIO	Egyezzen bele, doktor. Számoljon egy kicsit. Ha már nem lehet Öné az asszony, legalább a pénze megmarad magának. Ez egyáltalán nem is olyan nagy veszteség.
FIGARO	Sőt a doktor korát tekintve, tiszta nyereség!
BARTOLO	Eh, hagyjanak békében... Nem mondom, hogy nem tartom meg a pénzt; de a beleegyezésemnek nem ez az indoka.
JEGYZŐ	De uraim, kezdek már semmit sem érteni. Az egy néven lévő kisasszonyok nem ketten vannak?
FIGARO	Egyen vannak.
MIND	Egyen vannak!
JEGYZŐ	Ki fogja akkor nekem megfizetni a második szerződés árát?
BARTOLO	És én még elvettem a létrát, hogy annál könnyebben köthessék meg a házassági szerződést. Nem voltam eléggé elővigyázatos!
FIGARO	Nem volt eléggé értelmes. Legyünk őszinték, kedves doktor, ha a fiatalság és a szerelem összefog ott egy ilyen gonosz vénember erőszakossága csak “HIÁBAVALÓ ELŐVIGYÁZAT”.

FINALETTO.
FIGARO (Bartolóhoz. Énekel):
Minek a bánat,
Fogyaszt, gyötör,
Doktor, Önt nézni
Nem nagy gyönyör.
A képe fancsali,
A szeme kancsali,
Hamis a mája,
Nincs semmi bája.
BARTOLO
Elvesztettem Rozinettem.
Ah, nem leszek férje én,
Már ezentúl pénzecskémmel
Éldegélünk kettecskén,
Bár a kincs az nem vigasztal,
Ezt tudnotok kellene,
Éjjel a sötétben...
FIGARO
Minden kandúr fekete.
BARTOLO
Éjjel a sötétben...
FIGARO
Minden kandúr fekete.
(Bartolo dühösen elrohan.)
JEGYZŐ	Uram! Ki fogja nekem megfizetni a második szerződés árát? (Bartolo után rohan.)
ROZINA
Kinn az ég,
Tiszta kék,
Szél se rebben,
Pásztorlány a réten jár,
És kicsiny szívében már
Szerelem szárnya lebben.
ROZINA, GRÓF
Egy percet se késve,
Csókra, ölelésre,
(Szerelemre vár.)
FIGARO
Cifra eset volt,
Itt van a vége,
Jól befejeztem,
Fusson el véle.
Itt a tanulság,
Bárki megérti:
Bármilyen kérdés,
Figaro érti.
Nincs oly nagy dolog
Széles e világon,
Melyre a gyors választ
Én meg nem találom.
(Előrejön - a közönség felé.)
Kérdezze bárkitől,
Megannyi ügyfelem,
Csak jót tud mondani,
Hirdeti hírnevem.
Betegség, mélakór,
Szerelmi gyötrelem,
Mindre van holtbiztos
Jól bevált módszerem.
Kézzel és tanáccsal
Manu, consilio,
Ahogyan jólesik,
Szolgája, Figaro,
GRÓF	Figaro!
ROZINA	Figaro!
BAZILIO	Figaro!
SZOLGÁK	Figaro!
MIND
Ahogyan jólesik,
Szolgája Figaro!
(Meghajolnak.)

Függöny