DANTE
(1265-1321)

Isteni színjáték

LA DIVINA COMMEDIA

Babits Mihály fordítása

Itt kezdődik a színjáték,
írta
DANTE ALIGHIERI,
születésére nézve firenzei,
erkölcseit tekintve nem az.

INCIPIT COMEDIA DANTIS ALIGHIERII
FLORENTINI NATIONE, NON MORIBUS

TARTALOM

POKOL
Első ének
A sötét erdőben
Második ének
Vergiliusz és Beatrice
Harmadik ének
A Pokol kapuja
Negyedik ének
A Pokol tornáca
Ötödik ének
A Szerelem halottjai
Hatodik ének
Tivornyák hősei
Hetedik ének
Pénz és szerencse
Nyolcadik ének
Dis városa előtt
Kilencedik ének
Mennyei segítség
Tizedik ének
Farinata
Tizenegyedik ének
A Pokol beosztása
Tizenkettedik ének
A vérfürdő
Tizenharmadik ének
Az eleven liget
Tizennegyedik ének
A tűzeső
Tizenötödik ének
Brunetto Latini
Tizenhatodik ének
Nagy emberek a Pokolban
Tizenhetedik ének
A szörnyeteg hátán
Tizennyolcadik ének
Rondabugyrod
Tizenkilencedik ének
Fejjel lefelé
Huszadik ének
A jósok
Huszonegyedik ének
A Rondakörmök
Huszonkettedik ének
Pokoli bohózat
Huszonharmadik ének
Az ólomcsuhások
Huszonnegyedik ének
Az emberi főniksz
Huszonötödik ének
A kígyóemberek
Huszonhatodik ének
Odysseus utolsó utazása
Huszonhetedik ének
Szent Ferenc és az ördög
Huszonnyolcadik ének
Mohamed és a fejetlen ember
Huszonkilencedik ének
A rühösök
Harmincadik ének
A nagyhasú Ádám mester
Harmincegyedik ének
Az óriás kezében
Harminckettedik ének
A Pokol fenekén
Harmincharmadik ének
Ugolino és az eleven kárhozottak
Harmincnegyedik ének
A Föld középpontja
PURGATÓRIUM
Első ének
Az óceán szigete
Második ének
A mennyei révész
Harmadik ének
A kiátkozottak
Negyedik ének
A várakozás szikláján
Ötödik ének
Halál az iszapban
Hatodik ének
Óda Itáliához
Hetedik ének
A virágos völgy
Nyolcadik ének
A kígyó
Kilencedik ének
A kapusangyal és a hét P.
Tizedik ének
Az eleven Kariatidák
Tizenegyedik ének
A művészek gőgje
Tizenkettedik ének
Képek a márványpadlón
Tizenharmadik ének
A vakok erkélyén
Tizennegyedik ének
Az elátkozott folyó
Tizenötödik ének
A szelídség víziója
Tizenhatodik ének
Romlott világ
Tizenhetedik ének
A harag víziója
Tizennyolcadik ének
A szeretet titkai. Rohanó lelkek
Tizenkilencedik ének
A sziréna és a fösvény pápa
Huszadik ének
A francia királyok bűnei
Huszonegyedik ének
Holt költők találkoznak
Huszonkettedik ének
Egy római megtérése
Huszonharmadik ének
Forese és a soványak
Huszonnegyedik ének
A bűvös fa alatt
Huszonötödik ének
A nemzés és a szellemtest
Huszonhatodik ének
Bujaság lángjai
Huszonhetedik ének
Csillagos éjszaka
Huszonnyolcadik ének
Matilda és a földi paradicsom
Huszonkilencedik ének
A csodálatos körmenet
Harmincadik ének
Beatrice
Harmincegyedik ének
Beatrice leveti fátyolát
Harminckettedik ének
Az óriás és a kéjhölgy
Harmincharmadik ének
Az emlékezés itala
PARADICSOM
Első ének
Dante elhagyja a Földet
Második ének
Foltok a Holdban
Harmadik ének
Az elhurcolt szüzek
Negyedik ének
Lélek, csillag és akarat
Ötödik ének
A fogadalom és a második ég
Hatodik ének
Róma sasáról
Hetedik ének
Teremtés és megváltás
Nyolcadik ének
Martell Károly
Kilencedik ének
Szerelmesek a Vénusz-csillagon
Tizedik ének
Dante a napba száll
Tizenegyedik ének
Assisi szentjéről
Tizenkettedik ének
Szent Domokos élete
Tizenharmadik ének
Salamon bölcsessége
Tizennegyedik ének
Fény és kereszt
Tizenötödik ének
Dante őse
Tizenhatodik ének
A régi nemesség
Tizenhetedik ének
A száműzött költő
Tizennyolcadik ének
Betűk a Jupiteren
Tizenkilencedik ének
A Sas szavai
Huszadik ének
Pogányok a mennyországban
Huszonegyedik ének
Az arany lépcső
Huszonkettedik ének
Visszatekintés a csillagokból
Huszonharmadik ének
Krisztus diadalmenete
Huszonnegyedik ének
Vallatás a hitről
Huszonötödik ének
Vallatás a reményről
Huszonhatodik ének
Vallatás a szeretetről - Ádám
Huszonhetedik ének
A Kristály-ég
Huszonnyolcadik ének
Az angyalok kilenc kara
Huszonkilencedik ének
Tanítás az angyalokról
Harmincadik ének
Fényfolyó és fényrózsa
Harmincegyedik ének
Beatrice égi helyére ül
Harminckettedik ének
A Rózsa szirmai
Harmincharmadik ének
Az istenlátás

POKOL
INFERNO

Első ének
A sötét erdőben
Az emberélet útjának felén
	egy nagy sötétlő erdőbe jutottam,
	mivel az igaz útat nem lelém.
Ó, szörnyü elbeszélni mi van ottan,
	s milyen e sűrü, kúsza, vad vadon:
	már rágondolva reszketek legottan.
A halál sem sokkal rosszabb, tudom.
	De hogy megértsd a Jót, mit ott találtam,
	hallanod kell, mit láttam az uton.
Akkortájt olyan álmodozva jártam:
	nem is tudom, hogyan kerültem arra,
	csak a jó útról valahogy leszálltam.
De mikor rábukkantam egy hegyaljra,
	hol véget ért a völgy, mély, mint a pince,
	melyben felébredt lelkem aggodalma,
a hegyre néztem s láttam, hogy gerince
	már a csillag fényébe öltözött,
	mely másnak drága vezetője, kincse.
Igy bátorságom kissé visszajött,
	mely távol volt szivemből teljes éjjel,
	melyet töltöttem annyi kín között.
És mint ki tengerről jött, sok veszéllyel,
	amint kiért lihegve, visszafordul,
	még egyszer a vad vízen nézni széllyel:
úgy lelkem, még remegve borzalomtul
	végignézett a kiállt úton újra,
	melyen még élve senkisem jutott túl.
Majd fáradt testemet kissé kifujva
	megint megindulnék a puszta lejtőn,
	mindég alsóbb lábam feszítve súlyra.
És im, amint meredni kezde lejtőm,
	egy fürge, könnyü párduc tünt elémbe
	szép foltos bőrrel, csábosan, megejtőn.
S nem tágított utamból tarka képe,
	inkább elzárta s úgy előmbe hágott,
	hogy futni fordultam már, visszalépve.
De hajnal aranyozta a világot
	s feljött a nap azon csillagsereggel,
	mely véle volt, midőn e szép csodákat
megmozdítá Isten az első reggel:
	úgy hogy nekem reményt az ellenségre
	vínom párduccal s tarka szörnyeteggel
adott az óra s évszak édessége:
	de jaj! a félelem megint leláncolt,
	feltünvén egy oroszlán szörnyü képe:
mely emelt fővel közeledni látszott
	s dühös éhséggel zsákmányát kereste,
	úgy hogy a lég tőle remegni látszott.
S egy nőstényfarkas, melynek vézna teste
	terhesnek tünt föl minden céda vággyal
	s ki miatt lőn már annyi népnek veszte.
Ez megbénított olyan bénasággal,
	hogy elvesztém a magasság reményét
	a láttából eredő gyávasággal.
És mint ki lesné kocka nyereményét
	ha jő a pillanat, mely vakra forgat,
	búsan átkozza játékos merényét:
olyanná tőn engem e nyugtalan vad,
	mely újra elűzött a magasságtól
	ama vidékre, ahol a nap hallgat.
És míg így én, távol a napvilágtól
	tépődtem: im valakit mintha látnék:
	rekedtnek tünt fel hosszú némaságtól.
Jött a nagy pusztában; s én rákiálték
	amint megláttam: “Könyörülj meg rajtam,
	akárki vagy, igaz ember vagy árnyék!”
Felelt: “Nem ember, ember régen voltam.
	Szüleim Mantovából mindaketten
	lombardok voltak: de már rég megholtam.
Bár későcskén, sub Julio születtem,
	jó Augusztus alatt Rómában éltem,
	hívén a régi, hazug istenekben.
Költő valék és versben elregéltem,
	mint menekült, míg nagy Ilion égett,
	Anchises jámbor magzata az éjben.
De mondd, mi hajt a völgybe vissza téged?
	Mért nem törekszel fel a szép halomra,
	melyen kivül nem lelhetsz üdvösséget?”
“Vergiliusz vagy hát s ajkadról omla
	ama hatalmas ének égi vize?”
	feleltem s szégyen szállt a homlokomra.
“Ó, minden költők dicsősége, dísze,
	ki könyved oly buzgón szereti régen,
	legyen mostan kegyedben némi része.
Mesterem, mintaképem vagy te nékem,
	te vagy csupán, kitől örökbe kaptam
	a zengzetes szót, mely ma büszkeségem.
Látod előttem milyen szörnyü vad van,
	védj tőle híres bölcs, mert szembeszállni...
	vérem remeg a puszta gondolatban!”
“Tenéked másik úton kell ma járni,”
	felelt midőn meglátta, hogy sirok,
	“ha nem akarsz e vad helyen megállni:
mert ez a szörny, kitől könnyed csorog,
	útjába állna, bárki közelednék,
	úgy hogy halála lenne e birok.
És oly gonosz, hogy sohse csöndesednék,
	rossz vágyának sohsem elég a kár
	s evés után csak annál éhesebb még.
Sok állat van, kihez nősténynek áll
	és még több fog ennekutána lenni,
	míg eljő, ki megölje, az Agár.
Ez nem kiván földet, sem ércet enni,
	hanem erényt, bölcsességet, szerelmet
	s Feltro s Feltro között fog megjelenni.
Itáliának üdvöt hoz s kegyelmet,
	kiért harcolt Turnus s a szűz Camilla
	s Euryalus és Nisus, társa mellett.
Minden városon által űzi, vijja
	e rossz vadat, míg a pokolba szálland,
	honnét az ős irigység fényre hívta.
Miért is úgy hiszem, javadra váland,
	ha most követsz és az én vezetésem
	utat neked az örök helyre tárand,
hol elszorúlsz majd annyi szenvedésen,
	láttán a sok keserves antik árnynak
	s az új halált kivánó bús nyögésen.
Onnan azokhoz mégy, kik bízva várnak
	a tűzben is, mert egykor, úgy remélik,
	- bármikor, - a boldog seregbe szállnak.
S ha te is vágysz felhágni majd az égig,
	lesz egy lélek, ki méltóbb nálam arra,
	vele hagylak, nem kísérhetlek végig.
Mert a Császár, kinek fenn áll hatalma,
	általam (mert törvénye ellen éltem)
	nem engedi, hogy nyílna birodalma.
Úr mindenütt s ott kormányoz az égben,
	ó, boldog, kit oda választ az üdvre,
	hol városában ül királyi székben!”
S én szóltam: “Költő, kérlek könyörögve
	azon Istenre, kit te nem ismertél,
	hogy ne jussak ennyi kínra se többre,
hogy ahova igérted, elvezetnél,
	hogy lássam a szent Péter kapuját
	s a szörnyü jajt a kárhozott seregnél.”
Elindult és én követtem nyomát.
Második ének
Vergiliusz és Beatrice
Eltávozott a nap, megjött az éjjel
	s a földi lelkek fáradalma, búja
	enyhén oszlott a barna légbe széjjel.
Csak én magam készültem háborúra
	a szánalommal épúgy, mint az úttal,
	melyet emlékem híven rajzol újra.
Ó, Múzsa, nagy szellem, tiéd ez új dal,
	ó lélek, aki írod, amit láttam,
	nemességed elválik majd ezúttal!
Kezdém: “Ó, költő, vezető barátom!
	vizsgáld erőmet, vajjon tehetős-e,
	mielőtt útra mernéd bízni bátran.
Te regélted, hogy Silviusnak őse
	még mint romlandó testnek viselője
	lett halhatatlan dolgok ismerőse:
azért, ha a gonoszság Gyűlölője
	kegyelte őt elgondolván, ki és mi,
	és hogy mily nagy hatás árad ki tőle,
azt nem méltatlan emberészbe vésni,
	mert az Istennek fenn az égi honban
	Róma atyjául őt tetszett kinézni.
Amely s aki - hogy a valót kimondjam -
	öröktől voltak rendelve e helyre,
	hol nagy Péter utóda ül a trónban.
S oly dolgokat látott utján, (amelyre
	éneket mondtál), melyekből kisarjadt
	a pápa dísze, s az ő győzedelme.
Aztán e tájra szállt még, hogy bizalmat
	adjon, a Választott Edény, a hitre,
	amely az üdvnek útján első harmat.
De én, hogy menjek? Engemet ki hítt le?
	nem vagyok Aeneas, se Pál, se lélek,
	kit én vagy bárki méltónak tekintne.
Azért, ha mégis ilyen útra térek,
	félek, hogy balga lennék, balga bátor.
	Bölcs vagy; megértesz jobban, mint beszélek.”
S mint kit tervében újabb terve gátol
	s amit előbb akart, most nem akarja,
	úgy, hogy egészen eláll szándékától:
úgy néztem én fel e setét hegyaljra;
	új fontolás emésztvén vágyamat meg,
	melynek oly gyors volt első diadalma.
“Ha jól értettem fontoló szavad meg”, -
	felelt a nagyszivű költőnek árnya -
	“lelkedben téged gyávaság ragadt meg,
melynek az embert meg-megcsapja szárnya,
	hogy tisztes szándokától visszaretten,
	mint félős bestiát ijeszti álma.
Hogy hát ez urrá ne legyen szivedben,
	elmondom, mit hallottam, ami rábirt,
	hogy megsajnáltalak és idejöttem.
A lebegők közt voltam mostanáig
	s egy üdvözült hölgy szólított, felém jött,
	oly szép, hogy kértem, parancsolna bármit.
Csillagnál jobban csillagszeme fénylett
	s beszélni kezdett halkan, csupa kellem,
	szavában angyalok zenéje rémlett:
»Ó, szolgálatkész mantuai szellem,
	kinek a híred áll még a világon
	s megáll, míg a világ lesz, bármi ellen:
sors üldözöttje, nékem jóbarátom
	áll, gátolva az útján, puszta partnál,
	hogy gyáván már-már megfordulni látom.
S félek, hogy tévelygésben oly zavart már
	az után, mit hallék az égben róla,
	hogy segítségre vágyam késve hajt már.
De menj! talán majd ád az ékes szóra,
	menj! amivel csak mentséget remélhet,
	segítsd s szívemnek légy vigasztalója.
Beatrice vagyok ki menni kérlek,
	jöttem, ahova vágyom visszatérni,
	szerelem hítt le s teszi, hogy beszéljek.
Gyakran foglak majd tégedet dicsérni,
	ha majd megint az Úr elébe térek.«
	Elnémult akkor s én kezdtem beszélni:
»Erénynek hölgye, kinek egy erényed
	teszi, hogy fajunk fölülmulja minden
	tartalmát az ég legszükebb körének,
parancsod olyan gyönyörnek tekintem,
	hogy itt későnek tetszenék a kész;
	szükség arról többet beszélni nincsen.
De mondd, hogyan lehet, hogy mitse félsz
	e mély középpontig onnan leszállni,
	ahova vágyad égve visszanéz?«
»Mert oly buzgón látszol tudásra várni,
	elmondom hát« - felelte - »nem titok,
	miért nem félek onnan idejárni.
Félni csak oly dolgoktól lehet ok,
	amelyeknek hatalmából baj érhet;
	másoktól nem, mert ártalmatlanok.
Engem az Isten, Övé a dicséret,
	úgy alkotott, hogy kínotok nem érzem,
	és lángotok hozzám közel se férhet.
Szent Hölgy ül fönnyen, ki a szenvedésen,
	amelyhez küldlek, oly szánalmat érez,
	hogy rést ütött a zordon Végezésen.
Ez kérve fordult Lúcia szivéhez,
	s szólt: ,Segítségért eped egy hived lent:
	rád bízom őt, ki annyi sebből vérez.’
Lúcia, ki gyűlöl minden kegyetlent,
	jött, ahol ős Rákhelnek állt a széke,
	ki mellé engem ültetett kötött rend.
S szólt: ,Beatrice, Isten büszkesége,
	mért nem segíted azt, ki úgy szeret,
	miattad rá se néz a léha népre?
Nem hallod, amint sírva kesereg?
	nem látod, amint küzd a zord halállal,
	hullámban, mely nagyobb mint tengerek!’
Nincs földön, aki úgy törtetne vállal,
	futni a kártól vagy hasznocska végett;
	mint én ezt hallva, versenyt a madárral,
jöttem, elhagyva boldog égi széket,
	bízván beszéded híres erejében,
	mely dicsőség annak ki hall s tenéked.«
Míg így beszélt hozzám fényes szemében
	könny csillant meg s fordulva eltakarta
	és ez tett gyorssá ide jönni éppen:
és jöttem hozzád, amint ő akarta
	és megmentettelek a bestiától,
	mely e szép lejtőn útad megzavarta.
Nos hát, mi lesz? Mért, mért állsz itt? mi gátol?
	mért hogy szívedben gyávaság a féreg?
	mért nem vagy mernibíró, tettre bátor,
miután három ily hölgy, tiszta lélek
	gondol ügyedre mennyek udvarában,
	s én is szavammal annyi jót igérek?”
Mint kis virág, mely fagyos éjszakában
	hajlott és zárt, s mihelyt naptól fehér lett,
	nyílva szárán emelkedik magában:
a fáradt virtus bennem úgy feléledt
	s a jóra bölcs merés szivembe szállván,
	mint bátor ember kezdtem ily beszédet:
“Ó, kegyes, aki könyörül az árván,
	s te is, ki hallgatsz rá, ki benned bízik,
	igaz szavára rögtön ideszállván!
Szívemben vágyak olyan tüze ízzik
	elmenni a vészes uton, szavadra,
	hogy első tervem új életre hízik.
Menj! legyünk ketten eggyek akaratra:
	te mesterem, parancsolóm, vezérem.”
	Igy szóltam. S akkor, ő elől haladva,
indultunk a mélységes erdőszélen.
Harmadik ének
A Pokol kapuja
“Én rajtam jutsz a kínnal telt hazába,
	én rajtam át oda, hol nincs vigasság,
	rajtam a kárhozott nép városába.
Nagy Alkotóm vezette az igazság;
	Isten Hatalma emelt égi kénnyel,
	az ős Szeretet és a fő Okosság.
Én nem vagyok egykoru semmi lénnyel,
	csupán örökkel; s én örökkön állok.
	Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel”
E néhány szó setét betűkkel állott
	magassan ott felírva egy kapúra
	s szóltam: “Mester, nem értem, hogy mi áll ott?”
S ő mint tudásnak és a szónak úra:
	“Itt el kell hagynod minden törpe gondot
	s mint holtra nézned minden földi búra.
Elértük, mit ajkam előre mondott,
	ahol meglátod a keserü népet,
	a sok gonoszt s eszeveszett bolondot.”
Aztán mutatva vidám, bátor képet
	belém is lelket öntött s kézre fogva
	velem a titkok bús honába lépett.
Itt sóhajok, sirás és csikorogva
	száz jaj hangzott a csillagtalan éjen,
	hogy könnyem rögtön eleredt csorogva.
Szörnyű szavak, száz nyelven, bőgve mélyen,
	rekedt jaj, átok, durva szólamokból
	kézcsattogás s vad káromlás, kevélyen,
oly forgót vert e tág örvénytorokból
	az örök időktől fekete légben,
	minőt a forgószél ver a homokból.
“Mester, mit hallok?” Kérdém, hogy beléptem
	s a borzalomtól hajam égre lázadt.
	“Milyen nép szenved itten a sötétben?”
És ő felelte: “E szomoru házat
	azok nyerik, kik közönyösen éltek
	s kiket nem ért dicséret, sem gyalázat;
s az angyalok, kik fellázadni féltek
	s hivek sem voltak; csak magukra voltak,
	lelkükben nincsen sem erény, se vétek.
Az ég elűzte s itten kóborolnak,
	mert őket a pokol is szégyenelte:
	nem kellettek sem égnek, sem pokolnak.”
“Mester s mely kín ez, mely őket leverte?
	hogy ilyen gyászos jajgatásra kelnek?”
	“Elmondom néked röviden”, felelte.
“Vak napjaik oly szürkén s tengve telnek
	s halniok lehetetlen délibáb,
	hogy bármilyen más sorsot irigyelnek.
Hirüket elfeledte a világ,
	megveti őket igazság és részvét.
	Ne többet róluk: nézd meg s menj tovább!...”
És szemem, amig eltünődve néz szét
	egy lobogót lát, mely forogva száll, száll,
	mintha félve kerülné pihenését.
Nyomában nagy menet tolongva jár, jár,
	annyi, hogy sohse hittem földön járván,
	hogy annyit eltiport a zord halál már.
Hogy ráismertem párra, köztük állván
	láttam árnyát és megismertem annak,
	aki a nagy Lemondást tette gyáván.
Mindjárt tudtam, hogy e csapatba’ vannak
	gyatrák, akik kedvében járni féltek
	Istennek úgy, mint a Boldogtalannak.
E nyomorultak, kik sohasem éltek,
	mezítlen voltak s vérük csípve szítták
	dongók és darazsak, pokoli férgek.
Vérbarázdával arcukat boríták
	s könnyel a vér lábukhoz folyt keverve,
	hol undok hernyók nagy mohón fölitták.
S láttam mögöttük, másra is figyelve
	egy nagy folyót; néptől nyüzsgött a partja.
	S “Mester, engedd meg” - szóltam szót emelve -
“hadd tudjam, kik s kinek törvénye hajtja,
	hogy úgy tolongnak túlsó partra futni,
	amint e rekedt fény itt látnom adja.”
És ő felelt: “Meg fogod rendre tudni,
	mihelyt az átkos Acheron folyóra
	fogunk ez út végéhez érve jutni.”
Szemem lesütve szégyennel e szóra
	némán, amíg elértük ott a partot,
	mentem, hogy ne legyek háborgatója.
S im a folyón felénk egy gálya tartott,
	rajta egy agg, régi szőrtől fehéren,
	s “Jaj nektek, hitvány lelkek!” - igy rivalgott.
“Eget látni már egyik se reméljen.
	Jöttem, hogy majd a vizen átkisérlek
	tűzbe, fagyva, örök sötétbe mélyen.
S te itt közöttük, élő testű lélek
	hordd el magad, távozz e holt seregtül!”
	De mikor látta, hogy odébb se térek,
szólt: “Más réven, más útakon keresztül
	könnyebb deszkán juthatsz csak átkeléshez,
	nem itt én nálam, földi tetemestül.”
De szólt vezérem: “Cháron, mily beszéd ez?
	Igy akarják ott, hol szigoru törvény,
	bármit akarnak - és többet ne kérdezz!”
Szőrös orcája hunyászkodva görbén,
	a sápadt víz hajósa megjuházott,
	csak szeme körül forgott lángos örvény.
Hanem a lankadt s hússal nem ruházott
	lelkek, szinük veszitve, felvacogtak,
	mikor a rémes szó fülükbe fázott.
Szidták Istent s szülőiket s zokogtak,
	szidták a magvat, helyt, időt, a fajtát,
	melyből születtek s létre feljutottak.
Aztán sirás közt elhagyván a sajkát,
	visszahuzódtak a partra, mely várja
	mindazt, ki Isten ellen nyitja ajkát.
Cháron ördög parázs szemekkel állja
	el útjokat és visszaintve nyáját,
	ki rest, az evezővel taszigálja.
Mint ősszel a levél elhagyja fáját,
	egymásután leválva, míg az ág
	a földön látja az egész ruháját:
Ádám rossz magva úgy veti magát
	egyenkint el a partról, mint madár, ha
	meghallja a madarász cselszavát...
És viszi őket a víz szennyes árja
	s még nincs idő, hogy túl kompját kikösse
	Cháron, emitt már új nép gyűlve várja.
“Fiam” - szólt nyájas mesterem eközbe -
	“kik nem békültek Istennel halálig,
	minden országból itten jönnek össze
s mindannyi készen átkelésre vár itt,
	mert az Igazság sarkantyúzza bölcsen,
	hogy minden rettegésük vágyra válik.
Jó lélek itten át nem kelhet egy sem,
	azért ha Cháron hozzád szólt mogorván,
	már tudhatod, hogy szava mit jelentsen.”
Hogy bevégzé, a sötét földek ormán
	rengés futott át, hogy a borzalomtul
	még most is izzadságban fürdik orcám.
Szellő eredt a könnyes partokon túl
	s a szellő vörös villámot cikázott,
	amely megfosztott minden tudatomtul
s elestem, mint kit ájulás igázott.
Negyedik ének
A Pokol tornáca
Mély álmom durván szakította széjjel
	egy súlyos dörgés, úgy hogy fölütődtem,
	mint akit erővel fölráznak éjjel:
s szemem pihenve, föltárul előttem
	a táj, s bámulni fektemből felültem,
	hogy lássam a helyet, hová vetődtem.
És im, valóban part mögé kerültem:
	partjára a fájdalmas völgyü mélynek,
	mely dörgéssé gyűjté a jajt körültem.
Mély volt, képmása felleges, nagy éjnek,
	belé szögeztem szememet - hiába;
	nem láttam semmit, sem végét a térnek.
“Most leszállunk innen a vak világba!” -
	kezdé a költő, sápadva, meredten. -
	“Elöl megyek: lépj lábaim nyomába.”
És én, ki arca színét észrevettem, -
	“Hogy jőjjek,” - szóltam “mikor az, ki másszor
	vigaszom volt, maga is visszaretten?”
És ő felelt: “Itt annyi lélek gyászol,
	kínjuk a szánalmat arcomra festi,
	melyet te félelemre magyarázol.
Menjünk, mert késés az utat növeszti.”
	S elindult és az első körbe vitt bé,
	mely a nagy mélységet gyürűzni kezdi.
Hiába volt itt hallgatózni többé:
	nem sirt hangos nyögés, csak gyenge sóhaj
	reszketteté a levegőt örökké.
Kín nélküli fájdalom, csendes óhaj
	s bár gyermek, asszony, férfi volt törmérdek,
	e nagy tömegben semmi zokogó zaj.
A jó mester szólt hozzám: “Meg se kérded,
	mily lelkeket látsz itten? Nos, kivánom,
	tudd meg, míg tovább mennél: semmi vétek
nem volt szivükben; ámde, mert a vámon
	nem mentek át, mely kapuja hitednek,
	érdemük mind megtörik e hiányon.
Mert a kereszténység előtt születtek,
	és Istent nem törvény szerint imádták:
	és én is tagja vagyok e seregnek!
Csak ily hiány, nem más bün vagy zsiványság
	okozta vesztünk, ily hiány okozta,
	hogy életünk reménytelen kivánság.”
Szava szivemet szorítva kinozta,
	látva kivált, hogy hány nagy kincsü szellem
	lebeg e Tornácban reményefosztva.
“Mondd meg, mesterem, mondd meg fejedelmem,” -
	kérdeztem, mert biztos akartam lenni
	ama hittel, mely győz kétségek ellen; -
“Ki tudhat-é innen valaki menni
	akár maga, akár más érdemével?”
	S ő, ki előtt szavam rejtélye semmi,
felelt: “Hogy idejöttem, nem sok évvel
	utóbb láttam leszállni egy Erőst,
	fején koronás győzelem jelével.
Kivitte Évát s Ádámot, az őst
	s Ábel fiuknak és Noénak árnyát
	s Mózest, a jámbor, törvényhozó hőst;
Dávid királyt s Ábrahám pátriárkát,
	s Izraelt s atyját, s gyermekeit egybe
	és Rákhelt, a megszolgált, drága mátkát,
és mást sokat, ki mind a mennybe megy be;
	s előttük még - ezt feltárom ma néked -
	teremtett lélek nem jutott a Kegybe.”
Nem álltunk meg, míg mondta e beszédet:
	jártuk az erdőt, árnyak éjjelén át
	s szellemektől sűrü sűrüséget.
Nem messze volt, hogy útunk némi célját
	érjük a csúcson, mikor lángot láttam,
	mely legyőzte a homály egy karéját.
Bár ettől még egy kissé messze jártam,
	mégis, noha nem láttam az egészet,
	láttam, hogy tisztes nép tanyáz e tájban.
“Te kit magasztal tudomány s müvészet,
	kiknek jutott itt kegyből ennyi bőség?
	kiket különböztet meg így a végzet?”
S felelt: “Hírnevük tette s a dicsőség,
	mely korukból korodba visszacsendül,
	hogy megtisztelte őket az erős Ég.”
S hallám, hogy egy hang, szellem hangja zendül:
	“Tiszteljétek a fenkölt dalnokot!
	Elszállott árnya hozzánk visszalendül.”
Amint e hang hallgatva elnyugodt,
	láttam felém közelgni négy nagy árnyat,
	bú s öröm nélkül mindenik nyugodt.
S kezdé jó mesterem: “Ha erre járnak,
	nézd meg az elsőt, a kezében szablya
	s vezérként követik a többi hármak:
Homérosz ez, költők legmagasabbja,
	gúnyos Horác jön ő utána névleg
	s Ovidiusz, s Lukánusz, távolabbra.
Ők is velem viselői a névnek,
	mellyel ama hang illetett becsülve,
	köszöntenek illőn, partján e révnek.”
Igy láttam iskoláját összegyülve
	a legmagasabb ének mesterének,
	ki többi felett sasként száll, repülve.
Most egymással pár szót beszélgetének
	- mesterem nyájasan mosolygott ekközt -
	s nyájasan fordultak felém a vének.
És megtisztelni engem minden eszközt
	megragadtak, maguk közé bevéve,
	hogy hatodik lettem ily szellemek közt.
Igy haladtunk a fényesség elébe,
	beszélve, ami elhallgatva szebb most,
	mint akkor szebb volt hallva és beszélve.
Ős kastély alá ért a kis sereg most,
	mely hétszer van kerítve, mint a börtön,
	s melyet körűl egy szép kis csörgeteg mos.
Ezen átmentünk, mint a kemény földön;
	s átnyitva e bölcsekkel hét kapúkon,
	megálltam túl egy réten, üde zöldön.
Itt megakadt szemem nagy férfiúkon
	s nőkön, kiknek gyér szavuk zengve szólott,
	s lassú szemük elcsüggött mély borúkon.
Innen csoportunk távolabb huzódott.
	Értünk magas, nyilt, fényes dombtetőket;
	mindent lehetett messze látni jól ott.
Egyenesen a messze zöld mezőket
	s mutattak onnan annyi híres árnyat,
	hogy most is büszkén mondom: láttam őket!
Láttam Elektrát s kik körötte járnak
	Aeneast, Hektort s mint valami héját,
	lesni szemét a fegyveres Caesárnak.
Láttam Camillát és Penthesiléiát
	és Latinusszal ülni messze tájban
	Laviniát, Aeneas királynéját.
Brutust, aki Tarquint elűzte, láttam
	s Lukréciát, Júliát, Marciát,
	s Cornéliát, és Saladint, magában.
S jobban kinyitva szemem kapuját,
	ott láttam ülni a Tudók vezérét,
	hol körben ült a Bölcselő Család.
Mind őt csodálák, mind csak őt dicsérék;
	láttam közöttük Plátont, Szókratészt,
	kik többieknél közelebb kisérék.
Demokritoszt, ki száműzé az észt,
	és Empedoklészt, Anaxagorászt,
	Thalészt, Heraklitoszt, Diogenészt,
Zenót, s ki leirt minden kvalitást,
	Dioszkorideszt: s Linuszt, Orpheusszal
	Tulliuszt s Senecát, az etikást;
mérő Euklidészt, Ptolomeusszal
	Hippokratészt, Galénuszt, Avicennát
	s Avveroëszt a Kommentáriussal.
De mindhiába koptatnám a pennát:
	sürgetni már érzem a hosszú témát,
	s nem lehet mind leírni, mit a szem lát.
A hatos társaság most kétfelé vált,
	más útra vezetett a jó vezér itt,
	remegő légért hagytuk el a némát,
s oly helyre értünk, hol semmi se fénylik.
Ötödik ének
A Szerelem halottjai
Igy másba szálltam át az első körből,
	kevesebb hely van kerítve e mással
	s annál több fájdalom, mely jajba föltör.
Itt Minos, szörnyü fogcsikorgatással
	áll, bűnt kutat, szélén a bemenetnek,
	itél, parancsol, farkcsavargatással.
Úgy értem, hogy akik bűnre születnek,
	elébe jutva, bűnüket kihírlik,
	s ő, ismerője minden csunya tettnek,
nézi, pokolnak mely helyére illik
	és annyiszor csavarja körbe farkát,
	ahányadik pokol, bünére, nyílik.
Mindég előtte népet látni tarkát
	s mind hozzá sorban itéletre tart,
	szól, hall, aztán útra készíti sarkát.
“Ó, te, kit befogadt e szörnyü part” -
	szólt Minos, amint közelébe jöttem,
	pihentetvén a szörnyü hivatalt, -
“lásd, hogy jutsz beljebb s kibe bízol itten?
	Ne csaljon az meg, hogy a kapu széles.”
	És szólt vezérem, ki sohase retten:
“Mit zúgsz? Nincs szavad útja végzetéhez:
	igy akarják ott, ahol szigoru törvény,
	bármit akarnak - és többet ne kérdezz!”
Most kezdődött a mélységből kitörvén
	hallani jajgatás; oly helyhez értem,
	hol ezer hang sírt, a fület gyötörvén.
Most minden fénytől néma helyhez értem,
	mely, mint a tenger a viharba’, zúgott,
	mint tenger, zúgott, ellenséges szélben.
Pokol szélvésze, mely sohase nyúgodt,
	itt örvényében vitt sok béna lelket
	s gyötörve őket és forgatva búgott.
Mihelyt csapatjuk az ürhöz közelgett,
	vad jajgatásba tört ki s káromolva
	Istennek örök erejét, kesergett.
Megtudtam, hogy olyanra háramolna
	e büntetés, ki vétkezik a húsban
	és kéjt keres, bár abból kára volna.
S mint madarak, ha hűvös és borus van,
	telt tág csapatban szállnak, seregélyek,
	úgy itt e szélben, zordban, háborusban,
fel és le, tél-túl leng a sok rossz lélek
	s mind tudja jól, hogy többé - nem nyugalmat,
	de még csak egy kis enyhülést sem ér meg.
S mint búsan szólva szállnak őszi darvak
	légben magukból hosszu sort kötözvén:
	úgy sírtak itt ez árnyak únt siralmat,
a mondott forgatagban szállva görbén.
	És én kérdeztem: “Mester, kik lehetnek,
	kiket úgy ostoroz e szennyes örvény?”
És ő felelt: “Vezére e seregnek,
	amelyről benned tudni kelt kivánság,
	császárnője volt soknyelvű tömegnek.
Míg élt, a bujaságnak járta táncát,
	s ezért rendelte: »illik, ami izlik«,
	hogy életének kisebbítse gáncsát.
Ez Semiramis, akit tudniillik
	férje Ninus hagyott a trónon hátra,
	merre ma szultán birodalma nyílik.
Ott jő, kit Aeneásért ölt a máglya,
	mert holt Sychaeus ellen élni lázadt,
	utána jő a kéjes Kleopátra.”
Ott volt Heléna, ki miatt csatázott
	ádáz kora, ott volt a nagy Achilles,
	kit végre is szerelme leigázott.
Láttam Párist, Tristánt s megannyi híres
	árnyat ujjal mutatva, mint kinek
	szerelme miatt lett halála véres.
És hallva sorban hogy nevezi meg
	költőm a régi daliákat, nőket,
	érzém, szememben részvétkönny remeg.
És kezdtem: “Mester, ama szeretőket
	hadd szólítsam meg, kik ott messze járnak
	s úgy látszik, a szél viszi könnyen őket.”
S felelte: “Lesd ki, mikor erre szállnak,
	és kérjed ama szerelem nevében,
	amely röpíti őket - erre várnak.”
Mihelyt a szél közelre hozta szépen,
	szóltam hozzájuk: “Ó, szomoru lelkek,
	jertek felénk, ha Más se tiltja épen.”
Miként a gerle, melyet vágya kerget,
	száll egyenest a légen át az édes
	fészek felé s szárnyat vigan emelget:
úgy e szerelmi pár felénk a vészes
	légben elválva Dido csapatától
	hálával jött a részvevő beszédhez.
“Ó, jóságos lény, nyájasszavu, bátor,
	ki eljössz égő legünkbe a földről,
	amely még nedves vérünk bíborától:
ha nem volna imánk az égi körtől
	elzárva, kérnők, legyen béke rajtad,
	ki szánod a kínt, mely ajkunkra föltör.
Hallani vágysz vagy szólni akar ajkad?
	beszélünk mi, vagy figyelünk igédre,
	amig a szél, mint most egy percre, hallgat.
Ott születtünk, ahol a partvidékre
	leszáll a Pó és a tengerbe tér meg,
	hogy társaival békét lelne végre.
Szerelem, gyenge szívnek könnyü méreg,
	társamat vágyra bujtá testemért, mely
	oly csúf halált halt - rágondolni félek.
Szerelem, szeretettnek szörnyű métely,
	szivemet is nyilával úgy találta,
	hogy látod, itt se hágy keserve még el.
Szerelem vitt kettőnket egy halálba,
	ki vérünk ontá, azt Kaina várja.”
	A gyászos pár ily szavakat kiálta.
S míg hallgaték e gyötröttek szavára,
	lenéztem s ajkamon kitört a sóhaj
	s a költő kérdé: “Szivedet mi vájja?”
S felelvén néki, mondtam ekkor: “Ó, jaj!
	Hány édes gondolat vihette őket
	a kínos útra, mennyi titkos óhaj!”
S újra megszólítám a szenvedőket
	s kezdém: “Francesca, bánatod reám oly
	érzéseket hoz, hogy a könny erőtet...
De mondd: a sóhajok korában Ámor
	hogyan lett megismerni bátorítód,
	minő az édes vágy, a kétes mámor?”
És ő felelt: “Nincs semmi szomorítóbb,
	mint emlékezni régi szép időre
	nyomorban: ezt jól tudja bölcs tanítód!
De ha oly nagyon vágysz ismerni dőre
	vágyunk csiráját, úgy teszek, habozva,
	mint aki szól és sír hozzá előre.
Egy nap, miketten, egy könyvet lapozva,
	olvastunk benne Lancelotto rejtett
	szerelméről, nem is gondolva rosszra.
Szemet ez gyakran szememen felejtett
	s arcunk az olvasásba belesápadt;
	de főleg egy pont lett, amely megejtett.
Szent mosolyáról olvasván a vágynak,
	mely csak egy csókra szomjazik bolondul,
	ez, aki tőlem többet el se válhat,
ajkon csókolt, remegve izgalomtul.
	Igy Galeottónk lett a könyv s irója.
	Aznap többet nem olvasánk azontúl.”
Amíg az egyik lélek ekként szóla,
	a másik zokogott, hogy úgy éreztem
	mint akinek elhal egész valója,
és mint valami holttest, földre estem.
Hatodik ének
Tivornyák hősei
Feléledvén eszméletem, amellyet
	a részvét ájulásig megigézett
	a két rokonnak szenvedése mellett,
új szenvedők és újabb szenvedések
	tolonganak körém, bármerre járok,
	bármerre fordulok, bármerre nézek.
Immár a hűs, harmadik körben állok,
	hol súlyos, átkos zápor zúg örökre,
	egyformán ejtvén örökös szabályok.
Vaskos jég, piszkos víz és hó pörög le
	a sötét légen át és sohse fárad
	s mindent rohaszt, ahol leér a rögre.
Cerberusz, egy kegyetlen, cifra állat
	ugat három fejével kutyamódra
	a népre, amely nyakig vízben áll ott.
Szeme vörös, sötét szakálla ronda,
	két körmös kéz nőtt rengeteg hasából,
	karmolja a lelkeket, falja, bontja.
S ebekként őket nyögeti a zápor,
	s testüknek ernyőt testükből csinálnak,
	forogva folyton - a nyomoru tábor!
Mikor Cerberusz, a nagy féregállat
	meglátott, száját tátva vicsorogva:
	nem volt tagom, melyen szilárdan álljak.
De tárt arasszal mesterem marokba
	fogta a földet és teli ökölbül
	beleveté a három éh torokba.
Mint az eb, mely éhen ugatva hördül,
	elnyugszik, ha a koncra ráereszték,
	mert minden harca a falásba törpül:
olyannak e csúf hármas orca tetszék,
	Cerberusz ördögé, ki úgy bezugja
	a lelkeket, hogy vágyuk a süketség.
Mentünk a nagy árny alatt, mely lerugja
	a súlyos záport, s lábunk gyakran hágott
	egy-egy embernek látszó ürre: lyukra.
Földön hevertek sorban, mint a zsákok,
	csak egy volt, aki hirtelen felugrott,
	amint előtte elhaladni látott:
“Ó, te, ki végigjárod ezt a poklot,
	előbb kezdtél, mint én végeztem, élni:
	megismered-e, lábad kibe botlott?”
“Talán változtál” - kezdtem én beszélni -
	“megváltoztat a szenvedés, ha hosszabb.
	Sohsem látottnak tudnálak itélni.
De mondd, ki vagy, s mily végzet ostoroz s szab
	e kínos helyre s ilyen lakolásra,
	hogy ha van súlyosabb, nincs egy se rosszabb.”
Felelt: “A napos létben honfitársa
	voltam városod népének, mely telten
	irigységgel, már kész a csordulásra.
Előttetek Ciacco nevet viseltem.
	Falánkság káros bűne a nyakamba,
	azért látsz itt záporban, záporverten.
És én, bús lélek, nem vagyok magamba,
	mert mindezek hasonló kínnal állnak
	hasonló bűnért.” - S elnémult a hangja.
És én feleltem: “Ciacco, ez a bánat
	úgy súlyosul rám, hogy könnyezni tép,
	de mondd, ha tudod, milyen sorsra várhat
a meghasonlott városban a nép?
	van-é benn igaz szív? és mondd okát majd,
	mért hogy közénk e bomlás átka lép?”
Felelte: “Vív a két párt hosszu párbajt
	s majd vérre megy s száműzve lesz az egyik,
	melyet a vadpárt más vidékre áthajt.
De erről is a dicsőség levedlik:
	három év - s a másik győz, erejével
	annak, ki átallt szintvallani eddig.
S sokáig jár majd magasan fejével
	s az ellenpárt súlyos iga alá jut
	s örök sírásban és szégyenben évell.
Igaz van kettő s nem hajt senki rájuk;
	irigység és fösvénység és kevélység:
	minden sziveknek ez három szikrájuk.”
Itt a panasznak szakította végét.
	S én szóltam: “Hadd, hogy hallgatód lehessek
	és add meg nékem néhány szó kegyét még.
Farinata, s Tegghiaio, oly nemessek
	s Rusticucci Jakab, Arrigo, Mosca,
	kik életükben mindig jót kerestek,
hol vannak? hogy lelem meg? és mi most a
	részük (ezt tudni lelkem vágya sürget):
	ég édessége vagy pokolnak mocska?”
S szólt: “Feketébb lelkek közé kerültek;
	különböző bűn nyomta mélybe őket:
	ha addig szállsz, meglátod merre tűrnek.
S ha viszontlátod majd az édes földet,
	az élőknek ott hozz eszébe jobban.
	Nem szólok többet, nem felelek többet.”
Szólván, merev szeme rézsútra lobban,
	néz egy kissé, aztán fejét leejti
	s a többi vakhoz véle visszarokkan.
S vezérem szólt: “Ezt többé föl se kelti,
	csak egykor majd az angyal trombitája,
	mely a Zord Úr jöttét harsogva jelzi.
Mindnyáját akkor sírja visszavárja
	felszedni újra húsát és alakját
	s hallgatni az Örök Zugó szavára.”
Igy jártuk lassan át vegyes salakját
	az árnyaknak, a zápornak s a jégnek,
	míg szellemünk jövendő útakat járt.
S én kérdém: “Mester, kínjai e népnek
	a nagy itélet után nőni fognak,
	vagy fogyni fognak, vagy csak ép igy égnek?”
Szólt: “Tudományod úra e titoknak,
	mert megtanít, hogy kínja mint a kéje
	több lesz a tökéletesebb dolognak.
Bár ez átkozott nép igaz tökélyre
	sohsem jut, attól mindig messze tartott,
	túl, mint innen, mégis mélyebb a mélye.”
Igy jártuk végig körben ezt a partot,
	beszélve többet, mint most szóba öltök
	s a ponthoz értünk, hol lépcsőzve hajlott.
És itten várt ránk Plútusz, a nagy ördög.
Hetedik ének
Pénz és szerencse
“Pape Satan, pape Satan, aleppe”.
	kezdte Plútusz rekedt szava s vezérem,
	ki előtt nincs titoknak semmi leple,
a nyájas bölcs szólt vígaszul: “Remélem,
	nem sujt le gyávaság; bármely hatalmas,
	nem tiltja leszállnunk e szirtszegélyen.”
Aztán felfútt ajkára nézve: “Hallgass!
	emészd meg bellül magadat dühöddel!” -
	kiáltott - “hallgass! istenverte farkas!
Nem oktalan, hogy ez a mélybe jött el:
	igy akarják ott, hol bosszúlni szállott
	szent Mihály harcba a kevély bünökkel.”
Mint a vitorla, mely dagadtan állott,
	hanyatt terül, ha árboca lecsuklott,
	ugy hullt a földre a dühös vadállat.
S elértük a negyedik számú poklot
	metszve a kínos partból egyre többet,
	mely a mindenség bűnéből köt bugyrot.
Aj, Isten igazsága! ki tömött meg
	kínnal, mint láttam, s jajjal ennyi partot?
	Vagy aj, mért kell így fájni a bünöknek?
Mint mikor víz a vízzel szembezajgott
	Carybdis fölött, hab törik a habban,
	a nép ott, kényszerülve, úgy kavargott
és voltak itt, mint máshol, számosabban,
	üvöltve hozta kétfelől a forgó
	mellükön súlyt görgetve nagy darabban.
Összeütődtek, azután gomolygó
	lökéssel úgy verődtek vissza hátra
	kiáltva: “Mért vagy tékoz?” “Mért kuporgó?”
S az éjnek e forgást befedte sátra
	s csapódtak jobbról balra, balról jobbra,
	egyre csak szégyendalukat kiáltva.
Aztán magát mindegyik visszadobja
	és félkörét megtéve, hátrapattan
	s én, kinek szívem elszorult dobogva,
szóltam: “Most mondd meg, mester, e csapatban
	milyen nép szenved? S vajjon erre balra,
	hol mind pilist viselnek, csupa pap van?”
És ő felelt nekem: “Mindannyi balga
	kancsaleszű volt első életében
	s költekezését nem az ész sugalta.
Hiszen a szavuk erről ugat épen
	körük két pontján, hol kettéverődnek,
	mint ahogy vétkeztek kétféleképen.
Ezek papok, még a szőrük se nőtt meg
	fejük bubján; pápák meg kardinálok,
	no biz a pénzzel ők sokat vesződnek.”
S én: “Mester, mért hogy köztük nem találok,
	kéne pedig találnom, ismerőset,
	kik ilyes bűnnel szennyesek valának?”
Felelt: “Hogy téves kételyed legyőzzed:
	életük, mely erényt ismerni ronda, -
	ismertelenné rondította őket.
Verődnek folyton e két régi pontra
	és (ki hajatlan, ki csukott marokkal)
	ébrednek sírból majd a régi gondra.
Mert rosszul adtak s rosszul dugtak, okkal
	hulltak a szép világból e zsivajba,
	mely, hogy milyen, nem festem több szavakkal.
Látod, fiam, most mily tünő sohajba
	tün a szerencse kincse s szertepattan,
	melyért annyian futnak annyi bajba.
Mert minden arany, mi a hold alatt van
	és volt, nem tudja tenni, hogy e lankadt
	árnyakból egy nyughasson mozdulatlan.”
“Mester - feleltem - “a Szerencse, mondtad?
	Ki e Szerencse - erre most felelj még, -
	hogy így karmában tartja földi jónkat?”
És ő felelte: “Ó, tudatlan elmék!
	milyen sötétség nehezül tirátok!
	Nos, szeretném, ha szavam jól figyelnéd.
Az, aki túlra mindenen kilátott,
	egeket alkotott s vezért azoknak,
	és hogy mind mindre vethessen világot,
felosztá fényét egyenlőn a soknak;
	de éppenúgy rendelt szolgát vezérül
	azoknak is, kik e földön ragyognak,
hogy jókor egy nép, egy család kezérül
	máséra hajtaná a földi jókat
	vakon, nem tudva emberek eszérül.
Igy ha egy nép virul, szomszédja kókad
	az ő itéletét követve, mellyet
	éppúgy nem sejthetsz, mint füben kigyókat.
Tudásod nem számít végzése mellett,
	itél és végrehajt, mint a többi isten,
	kinek amire a hatalma terjed.
Az ő cseréinek nyugvása nincsen,
	mert örök törvény hajtja lenni gyorsnak,
	mihelyt jön egy új, akit fölsegítsen.
Ő az, kit szóval sokan ostoroznak,
	akiknek inkább illenék dicsérni,
	igazságtalanul korholva rossznak!
De boldog ő, a gáncs el nem is éri,
	a többi Ősi Lénnyel szokta járni
	s kerekét vígan kergeti, kiséri.
De most nagyobb kínhoz szállunk le már mi,
	lásd, kelt amikor jöttem s most hanyatlik
	minden csillag s tilos sokáig állni.”
Átvágtunk a körön a tulsó partig,
	át egy forráson, amely felszakadva
	magavájta árkában forrva zajlik.
Bibornál jóval sötétebb a habja,
	s kiséretében e zavart folyónak
	rögös uton szálltunk alacsonyabbra.
Tavat csinál - a neve Styx a tónak -
	e bús patak, mihelyt lába alatt van
	a partnak, a zordonnak és fakónak.
És én itt elmerülve, bámulatban
	láttam sáros népet a sáros lében,
	mind meztelen s látszólag nagy haragban.
Ütötték egymást - nemcsak kézzel épen,
	de fejjel, mellel, lábbal - s még mohóbban
	fogakkal tépték - mindenféleképen.
S szólt a jó mester: “Lásd fiam, e tóban
	szenved, akin erőt vett a harag:
	és bizonyosra veheted valóban,
hogy még több nép sóhajt a víz alatt;
	s szemünk megmondja, bárhová figyeljünk,
	hogy sóhajukból buborék marad.
S mondják a sárban: “Zordon volt a lelkünk
	az édes légben, vidám napsugárban,
	mert belül méla ködöket cipeltünk:
mélázhatunk most a fekete sárban.”
	Mondják - vagy inkább gurgulázza torkuk,
	mert a fele szó megakad a nyálban.
A súlyos sárt nagy ívben így tiportuk,
	közötte víznek s száraz partoromnak
	s szemünk’ a sárfalókon szertehordtuk.
S lábához értünk végre egy toronynak.
Nyolcadik ének
Dis városa előtt
Ott kezdem el, folytatva, hogy miketten
	a nagy torony lábához el sem értünk,
	mikor csúcsára néztünk önfeledten,
két lángocskára, amely ott elénk tünt
	s melyeknek harmadik felelt jelére
	távolabb mintsem szemmel érni véltünk.
s én ránézvén tudásom kútfejére:
	“Mit mond e láng? És mit felel a másik?”
	- kérdém - “S kik tűzték mindhármat helyére?”
Felelt: “Mi jönni készül, már idáig
	látnád a piszkos habokon keresztül,
	de látásod a láp gőzébe mállik.”
A húrról, mikor elpattanva rezdül,
	nincs vessző, mely oly gyorsan messze szálljon,
	mint én egy kis hajókát mindenestül
láttam elénk suhanni át az áron.
	Csak egyetlen hajóstól hajtva szállt az,
	ki sítt: “Rossz lélek, itt vagy hát a sáron?”
“Flégiász, Flégiász, minek kiáltasz?
	Hiába most!” - szólt mesterem haraggal -
	“Vigy át és aztán többet úgy sem ártasz.”
Mint egy kicsit fülel, majd vad szavakkal
	tör ki, kit egy csaló beszéde bosszant:
	úgy tett Flégiász meggyűlt indulattal.
De mesterem beszállott már a rozzant
	bárkába s engem is behívott abba
	(csak mikor én benn voltam, arra mozzant).
S mihelyt a csónakká vájt fadarabba
	beültünk: az velünk megindul, elszáll
	merülve jobban, mint szokott, a habba.
S míg így röpített holt tükrén a rossz ár,
	rám szólt a sárból egy alak kikelve:
	“Ki vagy te, hogy órád előtt lejössz már?”
“Ó, nem maradni jöttem én e helyre”
	- feleltem - “De hát te ki vagy, te piszkos?”
	“Látod, egy síró lélek” - szólt felelve.
És én: “Könnyeddel s kínoddal, te mocskos,
	maradj magadnak - engem mire nézel?
	Ismerlek jól, bár minden tagod lucskos.”
Ekkor a csónakot megkapta kézzel,
	de költőm visszalökve rárikoltott:
	“Lódulj a többi ebhez! Mégse mész el?”
Aztán arcon csókolva átkarolt ott
	s dicsérve szólt: “Haragos, büszke szellem.
	Boldog az asszony, ki méhében hordott!
Lám, ez míg élt, dölyfös volt, durva jellem,
	emlékét nem diszíti semmi jóság,
	azért dühöng most árnya minden ellen.
Hányat tart nagy királynak a lakósság,
	kik itt fürödnek sárban, mint a disznók
	és hagyatékuk átok és adósság!”
És én: “Szeretném, mester, ezt a disznót
	egészen e moslékba látni bukva,
	mielőtt azt ladikkal végigusznók.”
S ő: “Mielőtt e csónak odajutna,
	hol a part látszik, kedved tell, remélem,
	mert ez a vágy teljesedésre jut ma.”
S valóban, ezt azonnal meg is érem,
	mert a sáros had mind ez egyre fordul,
	amiért most is az Urat dicsérem.
“Hajrá, Argenti Filippóra!” - mordul
	mindannyi s a bizarr flórenci lélek
	fogát saját husába vájja mordul.
S ott hagytuk: többet róla nem mesélek.
	De fülem most egyszerre jajszavat hall,
	s szemem tágulva a homályba mélyed.
“Fiam” - szólt költőm nyájas indulattal -
	“már Dis városa a ködből kifoszlik
	szomoru néppel és szigoru haddal.”
S szóltam: “Már látom, mester, ott magaslik,
	ott lenn a völgyben sok tornyos mecsettel,
	s mintha tűzből jött volna, úgy piroslik.”
És ő: “Vörösre festi lángecsettel
	örök tűz, mely belül hevíti, mint e
	mélyebb pokolban láthatd tenszemeddel.”
S a mély árokba mely keríti minde
	vigasztalan vidéket, behajózunk
	(sánca, mint vasfal, tűnt a szemeimbe).
S előbb egy nagy kerülőt végigúszunk,
	aztán egyszer megálla hajónk. “Kiszállni!
	Itt a bejárás!” - mondja kalaúzunk.
S láttam több ezret fenn a kapun állni,
	égből esettet, istenigazában
	dühöngve, szólva: “Ki mer erre járni,
haláltalan, a halott nép honában?”
	És bölcs vezérem intett, hogy szeretne
	velük beszélni titkon és magában.
Haragjuk ekkor kissé csendesedve,
	szóltak: “Te jőjj magad: s ez visszatérjen,
	ki oly merészen jött e zord helyekre.
Bolond útján egyedül visszatérjen:
	próbálja meg, ha tud! Te itt maradj,
	ki átkisérted őt e széles éjen!”
Gondold el olvasó, hogy összefagy
	a vér az ilyen átkozott beszédtől:
	nem volt reményem visszatérni nagy.
“Ó, költő, ki már több mint hét veszélytől
	védtél meg, biztonságom visszaadva
	és megmentettél annyi zord esélytől,
ne hagyj,” - szóltam - “bajomban megtagadva!
	s ha tovább jutni nem lehetne: menjünk
	nyomunkon vissza együtt - és szaladva!”
“A gyávaságnak nincsen helye bennünk!” -
	szólt, ki vezérelt - “nem veheti senki
	utunkat el: oly Úr engedte mennünk!
De várj itt, s fáradt lelkedet pihend ki,
	étetve jóreménnyel s bízva bennem,
	hogy nem hagylak ez alvilágba veszni.”
Igy elmegy jó atyám és elhagy engem
	és én talánban maradok kinok közt,
	mert igen és nem küzdenek fejemben.
Nem hallhatám, mit szólt a démonok közt,
	de nem soká szólt vélük, mert előle
	egyenkint mind elbútt a bástyafok közt,
s becsapták a kaput, elzárva tőle,
	ő kintmaradt s látva, hiába vár ott,
	ritkás léptekkel hozzám visszatére.
Szeme a földön, szempillája fáradt,
	bizalma eltünt és sohajtva mondja:
	“Ki tiltja tőlem a szomoru várat?!”
De nékem így: “Lelkem haragja, gondja
	ne rémítsen, velem mindent legyőzöl:
	nincs őrség, sánc, mely tervemet lerontsa.
Makacskodásuk nem most van először;
	kevésbbé titkos kapun is csinálták,
	melynek azóta zárja sincs, kigőzöl.
E felett láttad a halál irását
	s innen indulva jön már, sorba járja
	felénk e lejtőn a körök nyilását,
valaki, ki majd ezt is itt kitárja.”
Kilencedik ének
Mennyei segítség
A félelemnek színe, mely elöntött -
	amint költőm megfordult - tette épen,
	hogy ő meg újra bátor arcot öltött.
S megállt, minthogyha fülelne az éjben;
	mert a szem gyenge volt ez éjszakában,
	e sűrű ködben, e fekete légben.
“Mégis győznünk kell ebben a csatában”,
	kezdé - “s ha nem... De olyan hölgy igérte...!
	Be soká várok valakit hiában!”
Jól láttam, amint szavait cserélte
	s egyik szót a másikkal eltakarta,
	hogy más lett az eleje, más a vége
s félelmet keltett, bár ő nem akarta
	s sejtetve a valónál iszonyúbbat,
	a csonka szó még lelkem megzavarta.
“E szomorú kagyló mélyébe útat
	amaz első körből lelhet-e lélek,
	hol nincs kín, csak a vágy unalma úntat?”
kérdém. És ő megértve mit beszélek:
	“Ritka bizony, hogy közülünk lemenjen
	bárki az útra, melyre én ma térek.
Igaz, nekem már kellett volna lemennem:
	Eriktó küldött bűbáj-nyerte jusson,
	ki lelket testbe bűvölt vissza könnyed.
Alig jutott még özvegységre húsom,
	mikor beküldött ide, hogy egy lélek
	Judás köréből általam kijusson.
(Nincsen hely ennél sötétebb, se mélyebb,
	sem a legkülső égtől távolabbi)
	tudom az útat: nincs ok semmi, félned.
E mocsár, melyből a nagy bűz árad ki,
	a kínvárost keríti gyűrüsen be,
	hová harc nélkül nem tudunk behatni.”
Mást is beszélt, de nem jut már eszembe,
	mert figyelmem egészen elvonódott
	az izzócsúcsu nagy toronyra, szembe,
látva három pokoli vén anyót ott,
	három fúria vérrel mázolt testén
	asszonyi arcot és asszonyi módot.
A derekukat zöld kigyók övezvén,
	haj helyett hordtak apró sziszegőket,
	halántékukra mélyen leeresztvén.
És ő, ki jól ismerte rég e nőket,
	a Könnykirálynő szolgáló leányit:
	“A zord Erinnysek” - szólt - “nézd meg őket!
Megéra első (balról kezdve számit),
	jobbról Alektó könnyet önt özönnel,
	középen” - végzé - “Tizifoné áll itt.”
Mellét hasítá mindenik, körömmel
	és tenyérrel csapkodta, kiabálván,
	hogy költőmhöz simultam, félelemmel.
“Medúza jer! Legyen belőle bálvány!” -
	zúgtak lenézve rám. - “Lám, Thézeusz se
	bűnhődött meg, birodalmunkba szállván!”
“Fordulj el s szemed eltakarva csukd le,
	mert hogyha jő a Gorgó és te látod,
	nem tudom, többet felvilágba jutsz-e?”
Igy szólt a mester s maga visszarántott
	s szemem előtt, nem bízva a kezemben,
	saját kezével fedte a világot.
Ó, ti, kik éltek józan értelemben,
	lessétek, mily tan látható keresztül,
	elfátyolozva különös rimemben!
Most a zavaros habokon keresztül
	iszonnyal teljes hang dörgése hallik,
	hogy mind a két part tőle összerezdül.
Mint mikor hirtelen szél felmorajlik
	az ellenséges forróságon át,
	üti az erdőt, fékevesztve zajlik
és tép, ver, visz lombot és koronát,
	maga előtt a nagy port hajtja büszkén,
	szalajtja a nyájat és pásztorát.
Ekkor szemem feloldta, szólva: “Tüstént
	irányozd szemed idegét a régi
	tajtékra, hol legsűrübb, sűrü füstként.”
Mint a béka, ha ellensége néki
	feltűnik, a nagy kigyó, mind lebúvik,
	míg csak a sárnak fenekét nem éri:
ugy láttam, hogy rettenve meglapúl itt
	sok ezer lélek Egy előtt, ki gázol
	száraz lábbal Styxen át, a kapúig.
Arca előtt balját mozgatva párszor,
	a sűrü ködöt úgy hajtotta félre
	és nem látszott törődni semmi mással.
Jól láttam, hogy az égből jött segélyre:
	és mesteremhez fordultam, ki intett,
	hogy nyugton álljak, meghajolva mélyre.
Ah, milyen volt, mily megvető tekintet!
	A kapuhoz jött, mely kinyilt előtte
	rögtön, amint egy vesszővel legyintett.
“Ó, megvetett nép, égnek számüzötte!” -
	kezdé, amint a zord küszöbre hágott -
	“honnan e gőg, mely lelketekbe nőtt be?
Az örök akarattal szembeszálltok,
	amelynek inghatatlan célja törvény
	s mely mindig több kínt tudott mérni rátok?
Mit ér a végzettel kocódni dőrén?
	Lám Cerberusz kutyátok megtanulta,
	nyomát viseli nyaka s álla szőrén.”
Aztán a sáros útra fordul ujra
	s elmegy, minket nem méltatván szavára,
	mint akinek más lenne gondja-búja,
mint annak, aki körülötte állna;
	s mi biztonságban most, a szent szavaktól
	megindulánk a vár útjára szállva.
És minden harc nélkül léptünk be akkor.
	És én, hogy tudni szomjuságom oltsam,
	mi van kerítve e gonosz falaktól,
szemem, amint beléptem, körbehordtam
	és láttam kínnal-bajjal teli rónát,
	amerre látásommal elhatoltam.
Mint Arlinál, hol resten foly a Rhône át,
	vagy Pólánál, nem messze Quarnerótól,
	mely Itáliát zárja s mossa hónát,
a föld egészen tarka a siroktól,
	ugy tarkul itt is e föld jobbra-balra,
	de itt keservesebb még a kinoktól,
mert a sirokat láng csapkodja, nyalja
	s a követ általtüzesíti nyelve:
	nincs tűz, mely a vasat izzóbbra marja.
Födele mindenikről leemelve
	és vad kesergés zengvén mindenikből,
	látszott, mily kínnal lehet öble telve.
“Mester” - szóltam most én kérdezve - “kikből
	áll e nép, melyet e sirok temetnek,
	s melynek fájó nyögése lelkemig tör?”
És ő felelt: “Megannyi főeretnek
	és nyájuk - minden szekta. Nem gondolnád
	e sirok milyen népesek lehetnek.
E sirokban megleli zsák a foltját,
	több-kevesebb láng izzó nyelve nyalván”
	- S miután útunk jobbfelé hajolt át,
mentünk a kínok közt, a nagy fal alján.
Tizedik ének
Farinata
Most egy mély útnak hajlását követte
	e föld bástyái és a kínos ágyak
	között a mesterem - és én mögötte.
“O, bölcs bátorság, ki engem e bágyadt
	s gonosz földön vezetsz” - kezdém - “ha tetszik
	szólj, elégítsd ki bennem most a vágyat.
A népet, mely e koporsókban fekszik,
	lehet-e látni? Immár felcsapódtak
	a födelek s nincs őr közel, se messzibb.”
És ő felelt: “Mind újra elcsukódnak,
	ha Jozafátból ide visszatérnek
	testükkel, melyek most még fennhagyódtak.
Epikurusznak és minden hivének
	lesz temetőjük földi bűnükért ez,
	kik azt mondják, hogy testtel vész a lélek.
Azért a vágyad, melyre nézve kérdesz,
	kielégül, ha e helyet bejártad
	s a másik vágyad is, melyet csak értesz.”
És én: “Jó mester, titkom nincs irántad,
	csak nem akartam nagyon csacska lenni,
	amint te is nem egyszer így ajáltad.” -
“Ó, toszkán, aki át tudsz élve menni
	e lánghazán, s ily ildommal beszélve,
	állj meg egy percre e helyen pihenni!
Nyilvánvaló, beszédedből itélve,
	ama nemes föld nevelt benned polgárt,
	melynek tán nagy terhére voltam élve.”
Egy nyílásból, mely egyik sírra szolgált,
	hirtelen ily hang jött ki s én ijedten
	mesteremhez simultam, aki dorgált.
Dorgált: “Fordulj meg: mit csinálsz? ne rettenj!
	Nézd Farinátát: félig már fölugrott
	s övétől látható, emelkedetten.”
S szemem szemében, néztem ezt a foglyot,
	aki felnyúlt mellével, homlokával,
	minthogyha mélyen megvetné a poklot.
Gyors, kész kézzel vont mesterem magával
	sirok közt hozzá s: “Gazdálkodj a szóval!”
	szólt, mikor szemben álltam sírlakával.
S amint szemben állok a sírlakóval,
	megnéz egy kissé s mintegy megvetően
	“Kik voltak őseid?” - kérdezve szólal.
S amint kívánságának engedően
	mitsem titkoltam, mindent elbeszéltem,
	szemöldökét kissé felvonta tőlem,
s szólt: “Őseimmel és velem, mig éltem,
	s pártommal gyakran mertek szembeszállni
	s én harcban őket kétszer sem kiméltem.”
“És bár száműzték, s érte őket bármi” -
	feleltem - “mindakétszer visszatértek:
	az önéi nem tudtak így csinálni!”
Ekkor a nyílt sírból egy más kisértet
	látszott felemelkedni, de csak állig:
	gondolom, fel nem állt, csak úgy kitérdelt.
Mögém tekintett, mint ki látni vágyik,
	nincs-e velem még társ, vagy más kiséret,
	majd mind kinek reménye füstbe mállik,
sírva mondá: “Ha e vak tömlöcéjet
	így végigjárni biztat büszke lelked,
	hol van fiam s mért nem jön szinte véled?”
S feleltem: “Nem a magam lelke kerget:
	ez biztatott itt, ki iránt Gidód
	tán megvetés volt, mit szivében rejtett.”
Szavai és e bűntetési mód
	előttem már elárulták kilétét,
	azért intéztem így, helyén, a szót.
És ő felnyúlva hirtelen: “Hogy értéd?” -
	kiáltott - “Volt? Nem él már? Sírba rokkant?
	Nem érzi már a fénynek édességét?”
Zavarba jöttem... hangom meg se mukkant...
	S ő észrevévén, hogy felelni késtem,
	hanyatt bukott és többet fel se bukkant.
Most a másik nagy árny sírjára néztem,
	ki alattam volt és kinyúlni nem szünt
	s nyakát sem billentette, csipejét sem.
“Ha” - szólt folytatva, mit beszélni kezdtünk -
	“nem tudtak az enyéim visszatérni
	az jobban fáj, mint hogy e sírba vesztünk.
De ötvenszer sem fog majd visszatérni
	ez éj úrnőjének arca az égre,
	s meglátod, mily nehéz az: visszatérni!
De úgy juss még föl az édes vidékre,
	hogy igazat szólsz: e nép mért haragszik
	az enyéimre, mintegy ellenségre?”
Feleltem: “Bosszud tette s szörnyü lakzid,
	melytől piros hab folyt az Arbiában,
	hogy templomunkban ilyen ima hangzik.”
Fejét megrázta, sóhajtván magában
	s szólt: “Ott nem magam voltam és valóban
	volt okom menni többiek nyomában.
De magam voltam, hol mindenki szótlan
	tűrte a nagy végzést Firenze ellen,
	ki nyiltan annak védelmére szóltam.”
“Maradékod nyugalmat sohse leljen,” -
	feleltem - “ha kétségem fel nem oldod,
	mellyel most bennem elborult a szellem.
Titkát, ha jól hallom, magadba hordod
	annak, mit a jövendők árja hoz:
	és a jelenre nézve más a dolgod?”
“Úgy látunk, mint kinek a szeme rossz,
	közelre nem, távolba jól” - felelte -
	“ennyi fényt hágy az Úr, ki ostoroz.
Semmit sem ér az értelmünk közelbe;
	s semmit sem tudnánk emberek honárul,
	ha más így néha hírt nem hozna helybe.
Most értheted, hogy tudásunk elárvul
	és meghal majd, ha jő a végitélet
	és a jövendő kapuja bezárul.”
Ekkor bennem hibám tudatra éledt
	és szóltam: “Mondd meg amaz elbukottnak,
	hogy a fiában fenn még él az élet.
S ha ajkaim neki nem válaszoltak,
	azért volt, mert már kétségek gyötörtek,
	amelyek most szavadtól eloszoltak.”
De mesterem már hívott intve, jőjjek,
	azért kértem a lelket, hogy siessen
	s mondja el, kik lakói még e körnek.
Felelte: “Itt én több ezrekkel fekszem.
	Többi közt második Frigyes van itten
	a bíborossal; többről nem dicsekszem.”
Bebútt sírjába; én pedig siettem
	régi költőm után, mert elmaradtam;
	de a baljós szavakat nem feledtem.
Költőm elindult s én nyomán haladtam.
	És ő egyszerre kérdi: “Mi zavart meg?”
	Mire a választ őszintén megadtam.
“Minden szavát lelkedbe vésve tartsd meg,
	mely néked rosszat jósol” - mondta bölcsem -
	“de most” - és ujját fölemelte - “halld meg:
ha édes fényed fölleled a Hölgyben,
	kinek mindent lát drága szeme, tőle
	megtudod, mi vár rád a földi völgyben.”
Most balra fordult és mentünk előre,
	középre, elhagyván a fal gyürűjét
	egy ösvényen, amely egy völgybe dől le,
amely idáig éreztette bűzét
Tizenegyedik ének
A Pokol beosztása
A pokoltölcsér beosztása.
(A körök lefelé egyre szűkebbek. A legalsó kör a föld centruma.)
	Közönyösek a kapunál.
	I. kör.	(Tornác.) Kereszteletlenek.
	II. kör. 	Szerelemben
	III. kör.	Étel-italban	
	IV. kör. 	Pénzben		mértéktelenek
	V. kör. 	Indulatban		(Legenyhébb bűn, Dis városán kívül.)

DIS VÁROSA
(Kárörvendők és baromiságban élők.)
	VI. kör.	Eretnekek, hitetlenek.
	VII. kör.	Erőszakosak		
	1. gyűrű	felebarátaik			személye ellen: zsarnokok, vérengzők
					birtoka ellen: rablók
	2. gyűrű	önmaguk			személye ellen: öngyilkosok.
					birtoka ellen: önnön javaik rongálói.
			 személye ellen: káromlók.
					a természet ellen:
	3. gyűrű	Isten				természetellenes kéjelgők (Sodoma).
 			 birtoka:	
					a művészet, mesterség ellen:
						uzsorások (Caorsa).
	VIII. kör.	Csalók.
	IX. kör.	Árulók. (Akik bennük bízókat csalnak meg. Legszűkebb kör, itt székel Dis.)

Egy magas part szegélyén lépegetve,
	mely állott nagy törött szirtek köréből,
	jutottunk még rémségesebb tömegbe.
S itt menekülni rothadt légköréből
	a bűznek, melyet ez a mély hely onta,
	ellenzőt rögtönöztünk födeléből
egy sírnak, melynek fölirása mondta,
	“Anasztáziusz pápát őrzi e szük
	üreg, mert Photinus tévútra vonta.”
“Utunkat itt csak lassan lépve tesszük,
	hogy hozzászokjon orrunk némiképpen
	e szörnyü szaghoz; míg majd föl se vesszük”
szólt a vezér; s feleltem, kérve szépen:
	“Találj valamit, addig is hiában
	időnk ne múljon.” “Azt akarom épen.”
“Fiam” - folytatta - “e sziklák honában,
	három köröcske van lépcsőzve, mint ez,
	amelyet épen elhagyott a lábam.
Kárhozott szellemekkel telve mindez;
	de hogy amit majd látsz, megértsd előre,
	halld, melyik mért és mely törvény szerint vesz.
Minden, égben-gyülölt bűn célja dőre
	bántás; s e bántás módját aki kérdi:
	feloszlik ketté, cselre és erőre.
De mert a cselt csupán az ember érti,
	a csalókat az Úr jobban gyülölte,
	mélyebbre tette, s rájuk több kint mért ki.
Az erőszaktevők az első körbe
	vannak osztva; háromfélék lehetnek,
	s az első kör három gyürűre görbe.
Istennek, önmagunknak s embereknek
	árthat erőnk, magukban s birtokukban,
	mint ezt mindjárt nyilt szómból értheted meg.
Az embereknek árthatunk magukban
	halállal és sebekkel; s bitorolva,
	rabolva s gyujtogatva birtokukban.
A gyilkosok lesznek hát megtorolva.
	a vérengzők, a rablók és zsiványok
	első gyürűben, mind külön sorolva.
Azután kárt az ember önmagának
	erővel és vagyonának tehet még,
	s a második helyen hiába bánnak,
kik életüket maguk elvetették:
	vidámság helyett voltak szomorúak,
	vagyonukat szórták s kockára tették.
Azután erőszakkal még az Úrat
	sérthetjük megtagadva s káromolva,
	s természetet megvetve, s mit az Úr ad.
Azért bélyegzi Sodoma s Caorsa
	népét a legszűkebb gyürűnek alja,
	s ki Istenét rossz szívvel szóba hozza.
Csalást, amely mindenki lelkét marja,
	tehetünk avval, ki ránk bízva néz még,
	vagy akinek már bennünk nincs bizalma.
Utóbbi mód csak olyan kapcsot tép szét,
	amellyel a természet keze kapcsolt;
	azért a másik körben leli fészkét
a szinlelés, s ki hizelegve tapsolt,
	a simonia, rablás, hamisítás,
	csalás, lopás és még több, mocskosabb folt.
De oly kapoccsal is lehet szakítás,
	mely a természeteshez hozzájárul,
	s teszi, hogy épen bennünk, megbizik más.
S a szűk körben, mely centrumáig tárul
	a mindenségnek, hol Dis tartja székét,
	örök keserv az árulóra hárul.”
S feleltem: “Mester, ajkaid beszédét
	jól értem, oly jól jelölöd külön meg,
	részenkint, ezt a tölcsért és a népét.
De mondd: lakói a mocsárözönnek,
	s kiket visz a szél, s kiket ver a zápor,
	s kik úgy szidják egymást, ha szembejönnek,
mért vannak Disnek vörös városából
	kizárva, ha rájuk az Úr haragszik?
	s ha nem, miért bűnhődik ez a tábor?”
És ő felelte ekkor: “Mért lopakszik
	elméd szokottról nem-szokott utakra?
	Vagy lelked mindig másfelé tolakszik?
Nem emlékeznél már ama szavakra,
	mikkel leirja Etikád a három
	állapotot, melyet sújt ég haragja?
Mértéktelenség, örvendés a káron,
	s bamba baromság. Az első kevésbé
	bántja Istent, s kevésbé kell, hogy fájjon.
S ha szellemed e mondást megemészté,
	vizsgáld, kik azok, kiket odafönn
	bünük a rossz városba nem igéz bé,
s megérted, hogy mért vannak ők külön
	más gonoszoktól, és mért hogy e néppel
	enyhébben bánik az örök Köröm.”
“Ó, nap, ki győzve kűzdesz a sötéttel,
	megelégítesz, úgy hogy míg megoldod,
	tudásnál nékem édesebb a kétely.
De világíts meg még egy csöppnyi foltot” -
	feleltem. - “Hogy hogy az uzsora sérti
	Isten jóságát? fejtsd fel ezt a dolgot.”
“A bölcsészet” - szólt ő - “ki jól megérti,
	jegyzi többhelytt, hogy a természet utja
	honnan vette folyását s merre tért ki.
Isten esze s munkája volt a kutja.
	S ki előtt nyitva áll a fizikája,
	s figyel: nem sok lapot fordítva tudja,
hogy mi a művészetnek főszabálya:
	természetet követni mint tanitvány,
	s igy a művészet Isten unokája.
S a Genezis-t, mindjárt elől kinyitván,
	ott megvan, hogy e kettőből vegyed,
	amiből élsz, családod gyámolítván.
S mert az uzsorás más utat követ:
	megveti a természetet, magában
	s tanitványában, s reményt másba vet.
De most kövess, mert én már menni vágyom,
	már a Halak a látkörön rezegnek,
	elnyúl a Göncöl napnyugati ágyon,
s lefelé ott túl, uj lépcsők vezetnek.”
Tizenkettedik ének
A vérfürdő
Ahol leértünk az ereszkedőre,
	sziklás hely volt és benne annyi romlás,
	hogy minden látás megborzadna tőle.
Miként Trienten innen a hegyomlás,
	amelytől szűk lesz az Adige medre
	(oka: földrengés vagy alapcsuszamlás)
s amely a hegynek csúcsáról mered le
	mintegy elvágva, hirtelen a sikra,
	hogy aki fönn van, nehezen mehet le:
olyan volt itt sok mélytörésü szikla
	és Kréta szégyene ezeknek épen
	tehénkedett rá hegyes csúcsaikra,
aki hajdan fogant az áltehénben;
	s amikor meglátott, magát harapta,
	mint akit a harag emészt szivében.
“Tán azt hiszed” - bölcsem feléje csapta
	e szót - “megint eljött Athén királya,
	ki odafönn rád a halált kiszabta.
Bestia, pusztúlj! Ennek nincs fonála
	hugodtól: ez nem téged ölni jött el:
	jött hogy kínotok lássa és bejárja.”
Mint a bika, amelyet most ütött el
	a végcsapás, ha kitépi magát,
	futni nem tud, csak erre-arra szökdel:
olyannak láttam a Minos-bikát.
	S szemes vezérem szólt: “Siess leszállni,
	amíg dühöng; dühében mitse lát.”
Igy indulánk a törmeléken át mi
	köveken, melyek lábaim szokatlan
	terhétől kezdtek ingani s leválni.
Tünődve mentem; s ő: “Te tán magadban
	e romra gondolsz, melyet őriz itten
	a vad harag, melyet most megnyugattam.
Nos, halld, midőn először idejöttem,
	először szálltam e mélyebb pokolba,
	akkor e szikla nem volt még törötten.
De (ha tudásom e felől se csorba)
	mikor lejött Az, ki a drága prédát
	a felső körből Distől elrabolta,
ő előtte rendült e csúf vidék át,
	hogy féltem titkos átomvonzalomtul
	(mint mondják, hogy már többször) újra szétállt
a Mindenség s chaosba visszafordul;
	s ez repesztette ezt a régi bástyát
	itt s másutt össze ily iszonyu zordul.
De nézz a völgyre: látod már folyását
	a vérpataknak, melyben forrva nyög,
	ki erőszakkal bántja földi társát!”
Ó, vak vágy s balga düh, ti rossz bünök,
	melyekkel úgy izgat e kurta élet
	s melyekkel úgy gyötör majd az örök!
Egy ívben-hajló árkot láttam, mélyet,
	mely, mint vezérem mondta, e pokolban
	keríti a síkot, mely messze széled.
És közte s a szirtláb közt hosszú sorban
	centaurhad fut nyilazó szerekkel,
	mint a vadászok szoktak hébe-korban.
Amint láttak, megálltak egy sereggel,
	melyből kiváltak hárman, nyillal, ijjal,
	előre kiválasztott fegyverekkel.
És egyikük: “Mért jöttök ide? Mily jaj
	vár” - messziről rivalt - “hogy erre szálltok?
	Onnan felelj; ha nem: lövök a nyillal!”
De mesterem szólt: “Innen nem kiáltok.
	Majd Chironnak közelről elbeszélem.
	Vigyázz! mohóságod már egyszer ártott.”
Aztán vállamhoz ért és szólt vezérem:
	“Ez Nessus, a szép Dejanira holtja,
	ki önmagáért bosszut állt keményen.
Közbül, aki fejét mellére hajtja,
	a nagy Chiron, Achilles nevelője;
	hátul Pholus, haragját misem oltja.
S a vérpataknak még sok ezer őre
	jár ott nyilazva, ha ki csak kibukkan
	jobban, mint a bűne engedné, belőle.”
S már odaérünk, hol gyors csapatuk van;
	Chiron vesz egy nyilat s tollával bajszát
	hátrasimítja, hogy ne legyen utban
s társaihoz, felfedezvén nagy ajkát,
	szól: “A hátulsó - jó lesz észrevenni -
	követ gurít, amerre löki talpát,
halottak lába ezt nem szokta tenni!”
	De mesterem már a szügyéhez állva,
	ahol a lóból ember kezde lenni,
felelt: “Biz él ez! Nékem kell leszállva
	kisérnem e homályos völgyön átal:
	szükségből jött, nem jókedvből, az árva.
Valaki megvált az allelujától,
	hogy engem ez új küldetésbe tégyen.
	Nem lator ez; s bün engemet se vádol.
De az Erőre, melyben bízva mégyen
	lábaink lépte e szokatlan utra,
	adj egyet a népedből, aki védjen
és a gázlóig igazítson utba
	s egy embert ott hátán átvinni bírjon,
	mert ez nem szellem, hogy röpülni tudna.”
Tehát jobbmell felé fordulva Chiron
	Nessusnak így szólt: “Menj, vezesd el őket
	s vigyázz, nehogy valaki szembevíjjon!”
És így követtük biztos vezetőnket
	a forró vörös folyót megkerülve,
	ahol a vérben fővők messze bőgtek.
S láttam sokat szemöldökig merülve.
	S a nagy centaur szólt: “Ez csupa zsarnok,
	ki nagy vagyont rabolt és vérbe fürde.
A gyötrő itten meggyötörve bajmog.
	Itt Sándor s Dionysios, ki népét
	Sziciliának kínzá, mint a barmot.
S e homlok, mely sötét szőr alól néz szét,
	ez Ezzelinó; s a másik, ki szőke
	Obizzo d’Este, akit - jól beszélték -
a kölyke ölt meg, saját drága kölyke.”
	Ekkor Költőmre néztem, aki intett:
	“Most rám másodszor, rá nézz először te!”
S a Centaur, nyomán vezetve minket,
	oly népnél állt meg, mely a forró lébe
	csupán nyakig merült és kitekintett;
s szólt egy magányos árny fölébe lépve.
	“Ez szúrta (oltár mellett) át a szívet,
	melyet maig tisztel a Themze népe.”
Figyelmünk most oly fürdőzőkre tévedt,
	kiknek kiért már feje és a melle
	s köztük szemem sok ismerősre révedt.
Mind-mind sekélyebb lett a vérhab erre
	s ahol már benne csak a boka ázott,
	leszálltunk, átgázolni a mederre!
“Most észreveheted, ha megvigyázod,
	hogy amint a vér erre mind sekélyebb” -
	bölcs Centaurunk ekként magyarázott -
“amott tovább megint mélyebbre mélyed
	feneke, míg eléri fő özönjét,
	ahol a zsarnokokra hull itélet.
Erre Atillát, a világ pörölyjét
	bünteti még, aki büntetni tud,
	s Pyrrhust és Sextust; s erre feji könnyét,
amelynek a forróság nyit kaput
	Rinieri Corneto s Rinieri Pazzo,
	akiktől nem volt biztos semmi ut.”
Szólt s visszafordult: várta már a gázló.
Tizenharmadik ének
Az eleven liget
És a gázlón még Nessus át sem ére,
	midőn lábunk egy nagy csalitba hágott,
	melyet nem jelzett ösvény semmiféle.
Nem voltak zöld, csak sötétszínű fák ott;
	nem síma vessző, csak csomós, kuszálva;
	nem volt gyümölcs sem ott, csak mérges ágok.
Nem lel ily zord sürűt bozótba zárva
	a vad, mely gyűlöl Cornetó s Cecina
	közt minden helyet, mely le van kaszálva.
Rút Hárpiák fészkelnek erre ríva,
	kik Strofadokról Aeneast elüzték,
	jós ajkukról zúgván jövője kínja.
Széles a szárnyuk, s emberarcra büszkék,
	karmos a lábuk, hasuk csupa toll,
	jajgatva lakják a sok furcsa tüskét.
S jó mesterem szólt: “Lejjebb ne hatolj,
	míg nem tudod, hogy ez a második kör
	és innen addig ki nem juthatol,
míg a gonosz homokpart nem tünik föl;
	nézz jól, s bizonnyal fogsz majd látni dolgot,
	mely minden szómat hinni bátorít föl.”
Ezer sóhajt hallottam és sikolyt ott,
	de kitől jönne, nem volt senkisem
	és megálltam, nem tudva, ki sikoltott.
Azt hiszem, azt hitte, hogy azt hiszem,
	oly néptől jő bokrok közt e kesergés,
	mely elbútt és így nem láthatja szem.
Azért így szólt a mester: “Ha e cserjés
	helyen galyat törsz, meglátod azonnal,
	hogy agyadban mily téves volt a sejtés.”
Akkor előrenyomultam a karommal,
	s egy nagy bokorról egy ágat letörtem,
	s a törzse: “Mért tépsz?” - szólt rám fájdalommal,
és vértől lett a helye barna körben
	és “Mért szakítasz?” - így jajgatni nem szűnt
	“nincs semmi részvét eleven kebelben?
Emberek voltunk, s fává kelle lennünk:
	de ily kegyetlen kezed nem lehetne,
	habár kigyóknak volna lelke bennünk.”
Mint zöld ág, melynek vége lobbot vetne,
	másik vége forrva kezdene nyögni
	s kitörő bugyboréktól sisteregne:
úgy szó és vér innét egyszerre jött ki,
	és én megálltam, a galyat leejtvén,
	mint kinek szívét döbbenete gyötri.
S a költő: “Ó, fájó lélek, ha sejtvén
	igazságát” - igy szólott - “hitte volna
	rimemnek, amely már neki se rejtvény,
ágadhoz a kezét nem vitte volna:
	de mert a dolgot el nem tudta hinni,
	mondtam, ami nekem is szívem nyomja.
De mondd, ki voltál s ő meg fogja vinni
	hálából friss hired föl majd a földre,
	hova őt sorsa vissza fogja híni.”
S a törzs: “Édes szód olyan vággyal tölt be,
	hogy nem hallgathatok; ne haragudj hát,
	ha késtetlek kissé, szót szóba öltve.
Én voltam, ki Frigyes szivének kulcsát
	tartottam mindakettőt, és kezembe’
	a kulcs, kizárva és bezárva úgy járt,
hogy nem jutott titkába senkisem be;
	hű voltam a nagy hivatalban; álmot,
	és vérverést áldoztam, jó hiszembe.
A kéjleány, aki Cezárról álnok
	s kéjenc szemét el sohse forditotta,
	(Udvar Bünének hívják, Közhalálnak)
mindenki lelkét ellenem szitotta;
	s a feltüzeltek Cézárt feltüzelték,
	hogy tisztességem gyászra vált miatta.
Igy lettem a létnek megvetve terhét
	igaz magam iránt igaztalanná,
	sírban remélve a gyalázat enyhét.
Új gyökeremre esküszöm, szavam rá:
	sohse volt semmi, ami lelkemet
	nemes uramtól hűtlenségre vonná.
S ha egyőtök még földre felmehet,
	támassza föl emlékem, mely irigység
	csapástól még most is holtbeteg.”
Megállt és “Most, míg hallgat egy kicsinykét”, -
	szólt hozzám költőm, - “ne veszítsd idődet:
	szólj, kérdezd, hogyha vágyad telve nincs még.”
De én feleltem: “Te kérdezzed őtet,
	arról amit vélsz, hogy tudni kivánok:
	én nem tudom, olyan sirás erőtet!”
Hát ujrakezdte: “Hogyha azt kivánod,
	hogy szivesen tegye, amire kéred,
	fábazárt szellem, néki te se szánjad
megmondani, hogyan szorúl a lélek
	e fák göcsébe: s mondd meg még, ha bírod,
	lesz-e kit egykor elbocsát e kéreg?”
S láttam, hogy a törzs sisteregve sír ott,
	s sóhajszellője ilyen szóban enyhült:
	“Röviden néktek megfelelni bírok.
A zordon lélek teste még ki sem hült,
	amelytől magát maga tépte el,
	kit Minos e hetedik körbe, lenn, küld:
ide hull s nincs neki jelölve hely,
	hanem hová a sors vetette magnak,
	ott sarjad, mint a tönköly magja fel.
S a vad vesszők felnőnek, ágra kapnak,
	s Hárpiák jőnek lombjukat legelni:
	hogy lenne kínjuk és a kínnak ablak.
Felmennek ők is, testük lecipelni,
	de nem beléöltözni: mert igazság
	volna-é mit eldobtak, visszanyerni?
Hanem hogy e vadont, hol nincs vigasság,
	megint csak felkeresve, testük’ ott
	saját morc árnyuk fáján fölakasszák.”
Hallgattuk még, amit a törzs sugott,
	vélvén, hogy még több szó is benne lappang,
	midőn fülünkbe hangos zaj jutott,
mint annak, aki lesben ül, s a vadkant
	és a hajtók hajszáját jönni hallja,
	s hogy ropog az ág és a kutya vakkant.
És im két tépett árny bukott ki balra
	mezitlen rontva végig a határon,
	hogy az erdőnek szerte tört a galyja.
S kiált az első: “Jöjj el, jöjj halálom!”
	S a másik, ki lankadtan egyre botlott,
	lihegi: “Lano, hej! toppoi tájon
bezzeg a harcban lábad így nem ugrott!”
	s lélegzetfogyva egy bokorba guzsgol,
	s csinál emberből és bokorból bokrot.
S megtelt a táj mögöttük, a borusból
	fekete éhes és futó ebekkel,
	mint agarat ha oldanál a guzsból.
S arra, kit imént fáradság lepett el,
	ki meglapult: ráestek tépni foggal;
	s hurcolták fájó tagjait, sebekkel.
Most vezetőm karon fogott marokkal
	s a bokorhoz vitt, amely sírt hiába,
	vért sírt, töréssel megtépdesve sokkal.
“Giacomo da Sant’Andrea, te kába” -
	így sírt - “mit ért paizst bennem találnod,
	okoztam én, hogy itt vagy, bűn lakába?”
Amint fölötte mesterem megállott,
	kérdé: “Ki voltál, kinek annyi sebből
	fájó beszéded vérrel igy szivárog?”
És ő felelt: “Ó, lelkek, kiknek ebből
	a csúf látványból sejthető a kín már,
	mely így kifosztott minden levelekből,
szedjétek össze mind bús lábaimnál!
	A város szült, mely a Keresztelőért
	régi patronusát elhagyta immár.
Azért a mesterséggel, melyhez ő ért,
	gyötri az folyton; s azt hiszem, csupán
	emlékéért, az Arno-hídi kőért,
(hogy még maradt emléke) tűri tán,
	hogy nem hiába építették ujból
	hamvat hagyó Atilla hős után.
Én csináltam akasztófát kapumból.”
Tizennegyedik ének
A tűzeső
Mert szülőföldem gondja meglepett,
	búsan a szétszórt lombot összeszedtem,
	s a fához raktam, mely már néma lett.
S mentünk. A második kis körnek itten
	érvén harmadikkal határos alját;
	a szem zord Igazság láttára retten.
Hogy ez új dolgoknak jól értsd a sorját,
	ott kezdem, hogy egy nagy pusztára szállok,
	amely meg nem tür ágyán egy fü sarját.
Mint a fájdalmas erdőt a bus árok,
	épúgy szegélyzi az erdő e pusztát
	s én széles szélén bölcsemmel megállok.
Száraz és sűrü puszta ez, lapos, tág:
	s a homok olyan (tán képzelni bírod),
	mint ahol Cato lábai taposták.
Isten bosszúja! aki amit írok
	olvassa, mint kell félni tőled annak
	elgondolván, mi szememnek kinyílott.
Mezítlen árnyát sok boldogtalannak
	nyájankint láttam könnyben elmerülve
	s láttam, többféle törvény alatt vannak.
Hanyatt hevert egyrészük elterülve
	a földön, másik guggolva kuporgott,
	másik örökké bolygott kényszerülve.
És legtöbb volt, aki így körbe bolygott:
	akik kínban hevertek, kevesebben,
	de a jajokra nyelvük jobban oldott.
És e homokra lassan egyre cseppen
	tüzes lángokból hízott pelyhü zápor,
	mint hó, ha szél nem fú, az Alpesekben.
S mint Sándor és a macedóni tábor
	láttak a forró indiai úton
	esőt még égve érni földre lángból
s ezért lábukkal nem maradva nyugton:
	topogni kezdtek, hogy a láng a földön,
	mielőtt újabb hullna, elaludjon:
úgy szállt a földre ez a tűz örökkön,
	s mint acél alatt tapló, gyult ki lángra
	a homok, hogy duplán lakója nyögjön.
S járt egyre a kezeknek szörnyü tánca;
	minden bús lélek önmagát ütötte,
	hogy magáról a friss tüzet lerántsa.
S kezdém: “Vezér, ki mindennek fölötte
	győztél, a zord démonokat kivéve,
	kiknek a kapun rémitett kijötte:
ki az a Nagy amott, ki föl se véve
	a lángot, fekszik megvetőn, dacolva,
	mintha záporból rá nem esne kéve?”
És ez a Nagy maga, egyszerre hallva,
	hogy róla kérdem költőm, így rikácsolt:
	“Ki élve voltam, az vagyok ma halva!
Fárassza holtra Zeusz a kovácsot,
	kitől éles villámát kapta hajdan,
	amellyel engem dühében levágott:
fárassza holtra, mind az Aetna-aljban
	egymás után mind, fekete kohában
	könyörgve: »Jó Vulkán, segíts te rajtam!«
mint ahogy tette flegrai csatában:
	nyilazzon engem, üssön, ahogy üthet.
	Mégsem fog kedve tellni bosszújában!”
Vezérem szólt most (soha keserübbet
	nem hallék tőle, korholóbb beszédet):
	“Ó, Capaneus, hogy még most se csügged
a büszkeséged: az a büntetésed!
	Dühödnél hozzád illendőbb jajakkal
	nem verhetnének semmi szenvedések!”
Majd hozzám fordult, szelidebb ajakkal:
	“Ez egy a Théba-vívók hét vezére
	közül, ki Istent megvető haraggal
gúnyolta, most se várjad, hogy dicsérje!
	de amint mondtam, káromlása válik
	lelkének épen legméltóbb diszére.
Most jöjj mögöttem és vigyázva járj itt:
	ne tedd a lábad az égő homokra;
	a bokrok közt jőjj, ne lépj a határig!”
Némán mentünk. S az erdő törpe bokra
	alól im egyhelytt kis folyó özönlik;
	még most is borzaszt vörös habja fodra.
Mint aminő a Forró-tóból ömlik
	(amelynek víze a bűnös nők víze)
	át a homokon e hab úgy gyüremlik.
Feneke, medre, fala izrül-izre
	kövezve; partja széles útnak irtva,
	hogy rögtön láttam, utunk erre visz le.
“Mindközt, ami szemünk előtt kinyilt ma,
	mióta a nagy Portán túl valánk,
	melynek küszöbje senkinek se tiltva,
csodásabb dolog nem várt egy se ránk,
	mint e patak, melynek ha gőze éri
	a lángot, rögtön elhal mind a láng.”
Igy hallottam vezéremet beszélni;
	miért is mindjárt kértem tőle szépen
	az étket, mellyel mindig vágyom élni.
“Egy puszta föld van tenger közepében” -
	szólt akkor ő - “melynek a neve Kréta;
	aranykor volt királya idejében.
Egy hegy van ott: hajdan gyönyörü séta!
	Lomb... csermely... Ma messze kerűlik alját,
	mint romlott portékát. A neve Ida.
Rhea e földbe helyezé bizalmát.
	ez lett a bölcső, hol fiát takarván,
	lármát rendelt, hogy sírását ne hallják.
S egy Óriás Vén áll a hegynek ormán
	és Damiáta felé van a háta,
	s az arca Rómát nézi, tükreformán.
Fejét művésze aranyból csinálta
	és színezüstből van a melle, karja,
	s rézből odáig, hol szétvál a lába:
onnantul mind pompás vasból az alja;
	agyagból csak a jobbik lába van
	s erre nehezül inkább, mint a balra.
Mindenik része (kivéve az arany)
	repedt, s e repedésből könny pörög le
	s meggyűlve barlangot váj, úgy rohan.
S rögről e völgyig szivárogva rögre
	lesz Acheron, Styx, Phlegeton belőle
	s szűk csatornán addig száll csörögve;
míg elfogy a lemenő út előle;
	ott Kocitusszá lesz, egy szörnyü tóvá:
	meglátod majd; nem mondom el előre.”
És én: “Ha a könny, mely e kis folyóvá
	gyűlik, a mi világunkból eredt:
	mért csak e parton válik láthatóvá?”
Felelt: “Tudod, hogy a pokol kerek;
	s bár adatott jó mélyre szállni,
	s mind balra tartva, látni sok helyet,
mégsem tudtad az egész kört bejárni:
	azért, ha új dolog tünik fel olykor
	szemed előtt, ezt nem lehet csodálni.”
És én még: “Mester, mondd, a Phlegetont hol
	lelem s a Léthét? erről szavad hallgat;
	amazt folyatja a könnyes szoborból.”
“Szeretem” - szólt - “hogy így kérdezget ajkad,
	de a vörös habok forrása néked
	egy kérdést már, ha rágondolsz, megoldhat.
Léthét pedig túl e nagy árkon éred,
	ahová mennek a lelkek mosódni,
	ha már megbánva lerázták a vétket.
De itt az idő távolabb huzódni
	a bús erdőtől: jőjj amerre viszlek,
	a köves parton nem fog rád csapódni
a láng, mert elhal gőzétől a viznek.”
Tizenötödik ének
Brunetto Latini
Igy ballagunk az egyik köves partfokon,
	ahol a folyó gőzt bocsát fel ollyant,
	amely minden tüzet kiolt e martokon.
Ahogy Wissand és Bruges között a holland,
	félvén a tengerártól, gátat állat,
	gátat, melytől a hullám visszatorland;
vagy, ahogy védi a várost s a várat,
	a Brenta mentén Padova lakója,
	ha Karinthia olvadt hava árad:
olyan a sánc, amely e partot ója,
	csakhogy kevésbbé szélesre s magasra
	alkotta, bárki volt az Alkotója.
S már az erdőtől jó távol taposta
	lábunk e párkányt; s tudni, merre járunk,
	kissé visszanéztem a csalitosba:
hát im, csak egy csapattal szemben állunk,
	amely a töltés mentén jőve leste
	tekintetünket, úgy mint erre nálunk
újholdkor szoktuk egymást nézni estve
	és úgy élezték szemeiknek élét.
	mint vén szabó a tű fokát keresve.
S addig néztek e nem tudom mifélék,
	míg egy megismert. “Higyjek-e szememnek?”
	szólt megragadva köntösöm szegélyét.
Látván, hogy karjai felém esengnek,
	összesült képét szemeimbe szivtam,
	s hogy így megégve is hadd ismerem meg,
emlékezetemet segélyre hívtam,
	s arccal archoz hajolva, hogy tehessem,
	kiálték: “Ser Brunetto, hát ön itt van?”
“Ó, fiam” - így felelt ő - “vedd szivesen,
	ha társait most Brunetto Latini
	elhagyja kissé, hogy téged kövessen.”
“Sőt szívből kérem” - kezdtem erre híni -
	“vagy itt leülünk, hogyha önnek tetszik,
	s ennek, aki még tovább fog ma vinni.”
“Ó, fiam - szólt, - “ki egy rövidke percig
	megáll e nyájból: aztán száz nagy évig
	magát a tűztől nem védhetve fekszik.
Azért csak menjünk, te a parton, én itt,
	míg seregemhez, mely bolyong siratva
	örök baját, a Törvény visszatérít.”
Nem mertem hozzá szállni; fenn maradva
	az úton mentem, meghajolva mélyre,
	mint ki minden tiszteletet megadna.
Kezdé: “Mily sors, mily végzet hajt e mélybe?
	Halálod előtt hogy jöhetsz pokolba?
	S ki ez, ki néked útat int az éjbe?”
“Még el sem értem teljes férfikorba” -
	feleltem - “ott fönn, még derüs világgal,
	eltévedtem egy völgyben szertebolygva.
Csak tegnap fordulék feléje háttal,
	amint ez reggel feltünt íme szemben,
	ki most haza visz e mély úton által.”
“Csak csillagod kövessed jó hiszemben” -
	- felelt - “előtted a Hír réve nyílva,
	ha jól ismertelek még életemben.
S ha ily korán nem estem volna sirba
	munkádra, látva hogy az ég akarja,
	tán én volnék, ki bátorítni bírna.
De gonosz a nép háládatlan alja,
	mely szirtes Fiesoléból szállt le hajdan,
	s kőbölcsejét meg nem tagadja sarja,
mert jó léssz, hozzád rossz fog lenni majdan
	s ez érthető is, mert érhet-e édes
	füge fanyar kökénnyel egy bokorban?
Vak népség, (róluk régi közbeszéd ez)
	irigy és gőgös, fösvény, kapzsi fajta,
	vigyázz magadra, hogy velük ne vétkezz.
Számodra nagy hírt tart a sorsnak marka,
	s még mindakét párt éhes lesz nevedre;
	hanem a fűtől messze marad ajka.
E fiesoléi barmok sárba vetve
	hányjanak almot magukból maguknak,
	és ne tiporják azt a szent füvet le,
mely trágyájukon még fakadni tudhat
	a római magvakból, melyek egykor
	- midőn épült - e bűnfészekbe hulltak.”
“Ha kedvem szerint menne” - mondtam ekkor
	“ön még fönn élne, fönn a földi sorban
	és várná mostan szép derűs öregkor.
Mert mindig a szivembe vésve hordtam
	atyai képét ama nyájas szemmel,
	amint tanított, fönn a régi korban,
Hogy örökíti meg magát az ember,
	s ezt illik, hogy nyelvem hirdesse sírva,
	amíg rám nem borul a síri szender.
Amit ön jósolt, emlékem felírja,
	hogy (többel együtt) fölvivén, jelentse
	a Hölgynek, ki majd magyarázni bírja.
De hogy ön mást ne higyjen idelent se,
	tudja meg, ha szivemben semmi vád,
	kész vagyok, bármit hozzon a szerencse.
Megkaptam már jövőmnek zálogát,
	azért forgassa kerekét a Végzet,
	mint a paraszt forgatja a kapát!”
Most mesterem jobb arccal hátra nézett,
	és szólt, keresve lelkemet szememben:
	“Jól hall, ki mindent emlékébe vésett.”
Én ser Brunettot kérdezgetve mentem,
	hogy kik a főbbek és kik a jelessek,
	társai közt, és ő elmondta rendben:
“Vannak, akikről tudni jó, hiressek;
	a többiről méltóbb, ha nem beszélek,
	mert nincs idő, hogy mindről szót tehessek.
Tudd meg egyszóval, e sok ronda lélek
	papféle volt, mind nagyhirű tudósok:
	és mindnek egy a bűne: ronda élet.
Itt búsul Prisciánus, s véle jó sok;
	itt Francesco d’Accorso; s itt keresd meg,
	ha e fekélyt még nézni nem irtózod,
azt, kit a Szolgák Szolgája menesztett
	Arno-partról a Bacchiglione-parthoz
	(ott hagyta, mellyel visszaélt, a testet).
Tovább szólnék, de tovább menni bajt hoz
	és nem lehet tovább beszélni; látom,
	a homokon már új tűz lángja nyaldos.
Új nép jön, mellyel tilos szóba állnom,
	vedd gondjaidba Kincsemet, a könyvet,
	amelyben élek még: csak ezt kivánom.”
Aztán megfordult és futásra görnyedt,
	mint zöld posztóért Veronában olcsó
	versenyt aki fut. Gyors volt, fürge, könnyed,
mint aki első lesz és nem utolsó.
Tizenhatodik ének
Nagy emberek a Pokolban
Oly helyen voltunk, hol már zaja hallik
	a tulsó körben hulló nagy vizárnak:
	olyan zaj, mint a méhkas hogyha zajlik,
mikor kiválni hármat láttam árnyat
	együtt, azoknak egyik csapatából,
	kik itt a kínok záporában járnak.
S felénk fut és kiált e kicsi tábor:
	“Állj meg te, kinek látjuk a ruhádon,
	hogy egy vagy romlott városunk hadából!”
Jaj, mennyi seb volt, arcon, mellen, háton,
	(új s régi seb) husukba égve mélyen:
	borzadok, ha csak emlékemben látom.
Kiáltásukra megállott vezérem
	s felém fordulva szólt: “Most várj! Ezekkel
	illő, hogy ember illően beszéljen.
És ha a tűz nem volna, melyet e hely
	nyilaz, azt mondanám, az illem úgy szól,
	hogy elibük sietni teneked kell.”
Amint megálltunk, nyögni kezdtek újból;
	haj, régi nóta! és elénk teremve,
	forgó karikát csináltak magukból.
Mint birkózó mezítlen és kikenve
	előnyt kinéz, fogásokat magának,
	mielőtt ölre és ökölre menne:
úgy minden táncosa e karikának
	fejét felénk forgatta s körbe járva
	a lába ellenmondott a nyakának.
“Ha e buckás homokot megutálva
	meg nem vetsz minket és amit mi kérünk
	s bús csúf arcunkat” - szólt egy, meg nem állva -
“talán szivedet meglágyítja hírünk
	megmondani ki vagy, hogy át e poklon
	eleven lábbal járva bizton érünk.
Ez, kinek nyomát táncommal bekotrom,
	bár meztelen jár s leégett szakálla,
	nagyobb valaki volt, mint véled, otthon.
Ő a jó Gualdradának unokája:
	ő Guidó Guerra: olyan ember élve,
	ki ésszel, karddal a helyét megállja.
S ez ki itt tiprat nyomaimba térve,
	Tegghiaio Aldobrandi: fönn a földön
	haj, nem győzött tanács s józan érve!
És én, ki kínom itt velük nyöszörgöm,
	Rusticucci Jakab valék; az asszony
	volt, mindennél inkább, ami megölt fönn.”
Lett volna ernyőm, hogy láng ne havazzon,
	ledobom magam közibük bizonnyal
	s nem vélem, hogy vezérem megakasszon.
De megsütött volna a tűz azonnal!
	És jó kivánságom: ölelni őket!
	nem tudott megbirkózni az iszonnyal:
“Hogy vetném meg” - szóltam - “a szenvedőket?
	de olyan bánat kelt zavart szivemben,
	amelyen lelkem csak lassan ha győzhet,
Kivált mióta mesterem is engem
	figyelmeztetett illendőn beszélni
	s hogy oly férfiak jönnek, mint ti, szemben.
A hazátokban kezdtem én is élni:
	hol műveteket tisztelt nevetekkel
	gyakran hallottam s szoktam is dicsérni.
Most az epétől a mézig megyek fel,
	mint igérte utam igaz vezére,
	de lejutnom előbb a centrumig kell.”
“Ha akarod, hogy még soká kisérje
	tested lelked” - így felelt a szellem -
	“s hogy még a hírnek fénye túl is élje,
mondd meg, van-é bátor szív s régi jellem
	még városunkban, s minden, aminek kell
	vagy végzés volt, hogy mindez messze kelljen?
Borsiere Vilmos, aki e sereggel
	nem régen nyög még (ott megy: nézd csak! az ott!)
	eleget búsít minket rossz hirekkel.”
“Új néped és hirtelen könnyü hasznod
	rád annyi túlzást s gőgöket idéztek,
	Firenze, hogy már magad is panaszlod.”
Kiálték s szemeim magasba néztek,
	s ők hárman, értve, hogy nekik feleltem,
	mint aki igazat hall, összenéztek.
S ez lett a válasz, melyet íme nyertem:
	“Ha többe máskor sem kerül beszéded,
	boldog vagy: szólhatsz szabadon s emelten.
Hanem ha elhagyod majd e setétet
	és visszaszállsz a kedves csillagokhoz
	és hogy »Lenn voltam« jól esik mesélned,
rólunk is majd a felvilágba hirt hozz!”
	Most a kör megtörik s mindannyi fut már,
	kavargva lábaik, mint szárny ha csapdos.
Előbb mint egy Áment mondani tudnál,
	eltűntek ők s vezérem jónak látta
	menni tovább, nem állni itt az útnál,
Követtem s nem sok útat hagyva hátra,
	az árhoz értünk, hol alig lehetne
	hallanod önnön hangod bár kiáltva.
Mint a folyam, Veso hegytől keletre
	az első folyam a bal-Appenínen,
	melynek végig saját marad a medre
s amelynek neve Acquacheta; míg nem
	pihent alacsony ágyba a lapályban,
	de e nevét elveszti Forlin innen,
lezúg a hegyről egyetlen nagy árban
	Alpesi szent Benedek klastrománál
	(jobb volna, szállna száz külön sugárban),
itt épúgy zúgva, hirtelen alászáll
	a sötét ár egy roppant szakadékon:
	hogy sokáig hallván, süketre válnál.
Egy kötelem volt, kötözve derékon:
	azzal akartam meghurkolni hajdan
	a párducot, mely tarka és csalékony.
Azt ekkor derekamról lecsavartam,
	mert mesteremnek utasíta jobbja
	s átadtam néki csomózva, csavartan.
És ő most kissé elfordulva jobbra
	s a parttól valamellyest hátralépve
	a nagy mélységbe kötelem ledobja!
“Kell, hogy nagy ujság tünjön most elénkbe” -
	mondtam magamban - “ilyen furcsa jelre:
	vezérem olyan szemekkel kisérte!”
Ah, kéne, hogy az ember jól ügyelne
	olyan mellett, ki nem csupán a tettet
	nézi, hanem lélekbe lát a lelke!
“Amitől lelked gondolatja retteg,
	várom, hogy fölfelé már” - szólt a mester -
	“jön s nemsokára föltünik szemednek!”
Ha hazugsághoz hasonlít, ne kezdd el
	az igaz szót se, hogyha nem kivánod,
	hogy ollyat, amit meg se tettél, restelj.
De itt szólnom kell. Hát Komédiámat
	hivom esküdve, olvasó, tanúmul,
	ha nem igaz, akár ma sutba hányjad,
hogy láttam, a nagy vak ködből alulrul
	uszkálva egy nagy szörny emelkedik föl
	csodául s minden bátorságra gúnyul,
mint a búvár, ki visszatér a vízből,
	hová leszállt, hogy horgonyát feloldja,
	amelyben épen megakadt, a szirtről,
nyujtózkodik s lábait összetolja.
Tizenhetedik ének
A szörnyeteg hátán
“Imitt a hegyes farku állat; itt ki
	hegyen áttör, falon és fegyveren;
	imitt ki a világot büdösíti.”
Igy kezdett hozzám szólni mesterem
	s odaintette őt partunk elébe,
	hol véget ért az átment kőperem.
És a csalásnak ez a ronda képe
	eljött, s kiszállt fejjel, derékkal is még,
	de farkával nem szállt a part fölébe.
Arcát igaz ember arcának hinnéd,
	oly jóságosan síma volt a bőre,
	de teste végig kígyó teste innét.
A hónán két szőrös kar nyult előre
	s hátán mellén máslizva, karikázva
	s két oldalán is festve volt a szőre.
Tarkábban még, egy szint rakván a másra,
	nem verte szőnyegét török, tatár,
	sem ily szines nem volt Arachne vászna.
Mint parton néha bárka sorban áll,
	faruk a földön, orruk vízbe furják,
	s mint arra, hol a német iddogál,
a hód, mikor készíti háborúját:
	a kő szélén, mely a fövenyt övezte,
	ez a gonoszság-bestiája úgy állt.
Egész farkával a nagy ürt evezte,
	csavarva a mérges villát magassan,
	mely végét skorpióként fegyverezte.
S vezérem szólt: “Most útunk óvatossan
	arrafelé kell vinnünk: vár reánk ott
	e gonosz állat terpeszkedve hosszan.”
Tehát le, jobbmell felé fordulánk ott
	s tíz lépést tettünk, szépen kikerülve
	párkány szélén a homokot s a lángot.
Amint hozzáig érnünk sikerülne,
	kissé tovább szemem egy csapatot lát,
	a homokon, az ürhöz közel ülve.
Én mesterem: “Látom, vágysz látni; hogy hát
	teljes tudást gyüjthess e körről össze” -
	szólt - “menj e néphez s nézd meg állapotját.
De kurtán szólj: én itt várom ki, jössz-e?
	és addig e bestiával beszélek,
	hogy izmos vállát nekünk kölcsönözze.
Igy egész magam; szélről, lépdegélek,
	hetedik körben, nem messzi a parttól,
	oda hol űl a sok szomoru lélek.
Kínjuk kibuggyan s könnyet könnyre sajtol
	s hol itt, hol ott kezükkel védekeznek,
	hol a gőztől, hol az égő talajtól.
Az ebek nyáron épigy cselekesznek,
	orral vagy lábbal, csípéstől ha telten
	bolhával, léggyel összeverekesznek.
Amint néhánnyal szembenézni mertem,
	akikre a fájó tűz rácsapódott,
	senkit sem ismertem, de megfigyeltem,
hogy mindenik nyakán egy táska lóg ott;
	melyeknek volt bizonyos színe, címe,
	s rossz szemük e táskára kapcsolódott.
Amint nézni közéjük mentem, íme
	egy sárga táskán látok egy oroszlán
	alakot és arcot - de kék a színe!
S szememmel rajtuk még tovább motozván,
	egy másik táskát láttam vérveresset:
	s vajnál fehérebb lúd ült a pirossán.
És egy kövér disznóval címeresset
	(fehér táskán) hallottam rám rivallva
	szólni: “Hát ez idelenn mit kereshet?
Eredj tovább! De mert még nem vagy halva,
	tudd meg, hogy szomszédom, ha ő is eljő,
	Vitaliano, itt fog ülni balra.
Én vagyok itten Padovából első
	flórenciek közt, kik csak ezt dudolják
	fülembe: Majd a főlovag is eljő
hozva a táskán három nagy sasorrát!” -
	Itt száját vonta és nyelvét a résen
	kidugva, mint barom ha nyalja orrát.
S én félve, hogy haragszik majd ha késem,
	az ki meghagyta, ne késsem sokáig,
	elhagytam e bús lelkeket egészen.
S láttam, hogy mesterem hátára mászik
	- már fel is mászott - a vad szörnyetegnek
	és szólt hozzám: “Légy bátor s jól vigyázz itt:
lefelé most már ily lépcsők vezetnek:
	mássz rá elül, hadd üljek én középen,
	hol farkai bennünk kárt nem tehetnek.”
Mint aki visszatérni érez épen
	negyednapos lázat, már körme kékül
	s árnyat ha lát, remeg minden ízében:
olyanná lettem én is e beszédtül;
	de szégyen jött rám, amely tenni szokta,
	hogy hős lesz a hős úr szolgája végül.
Feltelepedtem a két nagy lapocka
	közé s ha kihozhattam vón’ egy árva
	hangot, igy szóltam volna: “Fogj karodba.”
De ő ki máskor is javamra válva
	segített másban is, mihelyt felültem,
	átkulcsolt most is karjaiba zárva
s szólt: “Geryon! mozoghatsz már az ürben!
	De gondolj rá, hogy a terhed szokatlan
	és lassan ereszkedj le, tág gyürűkben.”
Mint sajka, míg partról a vízbe klappan,
	hátrálva száll: úgy szállt ez élő sajka
	s amint magát kint érzé a szabadban,
hol melle volt, oda fordult a farka:
	aztán mint ángolna tova hussant
	uszonnyal a szelet magára hajtva.
Ki ijedt úgy meg, amikor kicsusszant
	kontár Phaéton kezéből a zabla
	s megégett az ég, mint még látni, hosszant
vagy mikor a viasz vált tágasabbra
	s szegény Ikárusz érzé hullni tollát
	(“Rossz útra mentél!” - jajgatott az apja,)
mint én, hogy eltűnt előlem a korlát
	s nem láttam mást, csak a levegőt s e szörnyet,
	mint hajós csak vizet és vitorlát?
S ő úszva lassan-lassan szállni görnyed,
	kering és száll; s nem veszem másról észre,
	mint hogy alulról s szembe szél söpör meg.
És hallom már, hogy balról, mint esésre
	tóduló víz, alattam zúg az örvény,
	s fejemet szemmel kidugom lesésre.
Most borzadok csak! A mélyből kitörvén
	lángok villannak s sírás hangja hallszik:
	remegek összekuporodva görbén.
És látom már, amit nem láttam addig,
	hogy keringünk a jaj fölé leszállván,
	mely minden zúgból mifelénk tolakszik.
Mint a sólyom, mely soká lengve szárnyán,
	nem látott zsákmányt, sem cselt, sem valódit,
	mondatja a solymárral: “Jaj leszáll mán!”
gyorsan röpült föl, le lassan csapódik,
	magát, morcan szállva száz lomha körbe,
	leteszi és urától elhúzódik:
úgy tett le minket Geryon a földre
	a szakadt szirtnek lábánál, alulról
	s szabadulván terhünktől, mely gyötörte,
elsurrant, mint a nyílvessző a hurról.
Tizennyolcadik ének
Rondabugyrod
Van egy hely a pokolban, Rondabugyrod,
	vasszínű kőből, mint a hetedik kör,
	mely fönn keríti e sok ronda bugyrot.
És e kőrétnek közepén nyilik föl
	egy széles, mely kut óriási szája
	(annak idején szólok mindezekről).
Gyürű tehát a kőmező formája
	a kut s a nagypart lába közt, középen
	s tíz kerek völgyre van felosztva tája.
S mint várat néha bekerítve szépen
	árok árokra gyűrüsen övedzik,
	olyannak tetszett nékem e hely épen,
minőnek az ily vár környéke tetszik;
	s mint az ily árkokat a várküszöbtől
	a külső partig kis hidak ha metszik:
úgy itt is a nagy külső kőtömegtől
	szirthidak metszik e tiz görbe bugyrot
	a Kútig, hol a hidak sora megtör.
E helyen voltunk, s mesterem leugrott
	Geryon nagy hátáról s balra tartott
	s én véle, nézve ezt az újabb poklot.
S láttam, hogy jobbról újabb kín nyavalygott,
	új ostorozók, új ostorozottak,
	akiktől az első bugyor kavargott.
A fenekén mezítlen támolyogtak,
	innenső részén nékünk szembejővén,
	túlsón velünk, de lépteik nagyobbak.
Rómában a jubileumnak évén
	rendezték így járását a tömegnek,
	a hídon, a tolongás nagyra nővén,
hogy át az Angyalvár felé mehetnek
	egyik szélén, szent Péter templomához,
	a másikon meg vissza csak, a hegynek.
S fönn a csúf szirten szerteszét csatároz
	nagy ostorokkal sok nagy szarvas ördög
	és le-lecsap hátra a pőre nyájhoz.
Hejh, hogy kapkodta sarkát és nyöszörgött
	mind az első ütésre! Egy se várt ám,
	amíg a második nyakába csörgött.
S míg nézdegélve mentem fönn a vártán,
	a szemeim lenn egy bünösre estek.
	“Ezt én már láttam valahol!” - kiáltám.
És megállottam, jobban nézni, veszteg
	és jó vezérem is megállva, türte,
	hogy látni kissé vissza is mehessek.
S az ostorozott szememet úgy kerülte,
	hogy földre nézett: de hiába volt az,
	mert rászóltam: “Te, ki szemed a földre
sütöd le, ha nem hamis arcot hordasz;
	te vagy Venedico Caccianemico;
	de mi vitt rá, hogy kínban itt sikoltasz?”
S ő: “Nincs jókedvem, szép szókra tanító;
	nem is felelnék, ha nem volna hangod
	régi világról emlékem-újító.
Én voltam, ki a kitünő kalandot
	a grófnak, a szép Gizellát, szereztem,
	melyről bolond hírt annyi pletyka mondott.
S nem vagyok itt Bolognából egyetlen,
	sőt van itt földim annyi, mint a tenger:
	nem mond sipát az egész kerületben
Savena s Reno közt ma annyi ember;
	gondolj a bolognai kapzsiságra
	s aztán egyéb szavam elhinni nem kell.”
S míg így beszél, egy démon hátba vágja
	a nagy korbáccsal és kiált: “Előre!
	Itt nem csinálhatsz üzletet rimákra!”
S én visszamentem most és útam őre
	elvitt egynéhány lépéssel odáig,
	ahol az első szirthíd nyúlt előre.
Elég könnyen másztunk a híd csucsáig
	s megálltunk, jobbra visszanézve balrul,
	mint a külső köröktől aki válik.
Mikor középen voltunk, ahol allul
	nagy ívet tát a híd a bűnösöknek:
	“Nézz le” - szólt költőm - “most e szirtkarajrul:
azok közt, kik lenn ostorozva nyögnek,
	még nem láthattad arcát némelyeknek
	mivelhogy vélünk egy irányba jöttek.”
S így kezdem az ős hídról a menetnek
	azt a részét szemlélni, kik a másik
	oldalon, szintén ostorral üzetnek.
“Nézd azt, kiről a fenség úgy sugárzik” -
	szólt kérdés nélkül, jó vezérem ajka -
	“és nem sír, míg a többi kínban ázik.
Milyen királyi most is még az arca!
	Ő az a Jázon, aki drága gyapját
	Colchisnak bátor cselével kicsalta.
S Lemnos szigetnek is hajózta habját,
	hol olyan vakmerően küldte halni
	férjét a sok kegyetlen hölgy meg apját.
És ott ő csalta meg csábítva talmi
	igéretekkel ifju Isiphilét,
	aki társnőit mind meg tudta csalni.
Teherben hagyta és megrontva hírét:
	ilyen bünért bünhődik ily kinokkal,
	mert Médeával is tett ilyesfélét
s idejön mind, ki így tesz asszonyokkal! -
	De végzünk az első bugyorral itt már
	és a sok benne futkosó konokkal.”
A partnál jártunk már, a másodiknál,
	mely a hiddal keresztbe tartja vállát
	s második hidnak lesz belőle hídváll.
És ide már azoknak zaja száll át,
	akik a második bugyorban orron
	szuszognak s körmüket husukba vájják.
Kérges penész ült itt a parti ormon,
	mert a bugyornak gőze lecsapódott
	s szemem gyötörte és csavarta orrom.
S itt a fenék oly mélyre lehuzódott,
	hogy fel kellett a hid hátára kúszni:
	a partról nem lelhettünk látni módot.
Felkúsztunk. S láttunk ronda népet úszni
	oly rondaságban nyakig fulladozva,
	mely árnyékszékekből szokott lecsúszni.
S egy fejet láttam, szemmel ott motozva.
	Polgár-e vagy pap? nem volt tudni módom,
	úgy össze volt e lében maszatozva.
“Mért csak engem figyelsz, hogy hánykolódom?” -
	kiáltott - “Miért nem a többi rondát?”
	És én feleltem: “Mert ha nem csalódom,
száraz-hajassan is emlékezem rád.
	Alessio Interminei da Lucca -
	az vagy ugy-é? azért nézlek leginkább.”
És erre ő, kobakját ütve, zugja:
	“Ide meritett engem a hizelgés,
	mellyel szájamnak sohse telt be lyukja.”
S vezérem szólt most: “Ez örök kesergés
	fölé dugd arcod egy kicsinyt előrébb
	s szemeddel köztük még egy percre cserkéssz,
hogy lásd a ringyót, ama ronda pőrét,
	ki testét összehúzza, szétdobálja,
	és sz...s körmével vakarja bőrét.
Thaisz, a kurtizán az, kit mucája
	kérdezve rég: “Kedves fogok-e lenni
	szemedben?” - “Csodamód” - felelte rája.
De elég legyen látni ebből ennyi.”
Tizenkilencedik ének
Fejjel lefelé
Ó, Simon mágus s hitvány követői,
	kik Isten dolgait, e szent csodákat,
	erények aráit, ti pénz lesői,
ezüst-arannyal prostituáljátok!
	Ti jöttök most, rólatok trombitálok,
	mivel a harmadik bugyorban álltok
S én már a harmadik hidhátra szállok
	költőmmel, a párkánynak főcsucsára,
	hol ép középen mered le az árok.
Ó, bölcs Igazság! mint ragyog sugára
	az égen, földön s a gonosz vidéken
	művednek: hogy mindennek megvan ára!
Láttam ott, szerte, oldalt s a fenéken”
	ezer lyuk volt a fakó kőbe sebnek
	- egyforma mind - kerekre vágva szépen.
Nem látszott sem nagyobbnak, sem kisebbnek,
	mint az én szép szent János-templomomban
	kútjai a keresztelő vizeknek.
(Egy ilyet én hagytam pár éve romban,
	hogy kimentsek egy beesett fiucskát;
	csalódik, aki mást gondol honomban.)
És minden lyukból lábukat kinyujták
	a bűnösök s vastagáig a lábszárt;
	a többi részüket a lyukba furták.
És a talpáról mindeniknek láng szállt
	s úgy rezgett lábuk minden íze végig,
	mintha letörve látsz rezegni nádszált.
Mint olajjal kent tárgy, ha lángok érik,
	a tűz csupán a külső héján táncol:
	úgy égett mind sarkától ujjhegyéig.
“Ki az, jó Mester, aki úgy ficánkol,
	még jobban, mint e többi keserű nép?”
	kérdém - “s vörösebb lánggal aki lángol?”
Felelte: “Hogyha vélem megkerülnéd
	a partot, hol leszáll lankája messzibb,
	tőle hallhatnád, hogy ki ő, s a bűnét.”
És én: “Nekem jó ami néked tetszik:
	uram vagy, akaratban sohse válunk;
	te látod mi szívemben rejtve fekszik.”
És így a negyedik partig leszállunk
	s aztán balkéz felé fordulva, immár
	lenn a kilyuggatott fenéken állunk.
És mesterem megfogva karjaimnál,
	el nem bocsát, mígnem gödréhez ér
	annak, ki síró lábbal úgy kalimpál.
“Ó,” - szóltam, amint megállt a vezér -
	“te földbe vert karó, szomoru lélek,
	ki fejtetőn állsz, hogyha tudsz, beszélj!”
Úgy álltam, mint pap, kit gyóntatni kéret
	a gyilkos, már leásva, elhalóban, -
	hogy egy perccel tovább nyuljon az élet.
És ő kiáltott: “Itt vagy már valóban?
	Itt vagy, elhagytad, Bonifác, a földet?
	Egynéhány évvel, úgy látszik, csalódtam.
Megelégelted már a drága Hölgyet,
	akit csalással vettél el magadnak
	vagyonáért, és aztán meggyötörted?”
Úgy néztem, mint azok, kik fönnakadnak,
	mert a válasz, mit kaptak, érthetetlen,
	és szégyenülve szó nélkül maradnak.
S Vergiliusz szólt: “Mondd ezt néki menten:
	- Nem az vagyok, nem az vagyok, akit vársz -”
	És én, amint kívánta, úgy feleltem.
Erre lábával kinyujtózva hintáz
	a lélek és sóhajtva, sirva, zordan
	így felel nékem: “Akkor erre mit jársz?
De ha oly fontos néked, hogy ki voltam,
	hogy csak azért leszálltál e gödörbe,
	tudd meg, hogy én a nagy palástot hordtam.
S valóban ki valék? A medve kölyke.
	Bocsaim vágyva gazdagítni, raktam
	fönn pénzt, itt lenn meg magamat vödörbe.
S a többi pápák itt vannak alattam,
	kik megelőztek a simóniában,
	lapítva zárja mind e sziklakatlan.
Nekem is lejjebb csúszik majd a lábam,
	ha egykor eljön, kit már jönni vélve
	szóltam tehozzád az imént hiában.
De én régebben várok elitélve
	fővő talpakkal, s lefelé a fejjel,
	mint ő vár majd égő lábbal kiérve;
mert jő utána nagyobb bűnteherrel
	egy törvénytelen pásztor napnyugatról
	s engem is, őt is lejjebb nyom egy hellyel.
Uj Jázon lesz ő (olvashatsz e papról
	a Makkabéusoknál): néki szintén
	egy király lesz, ki pártfogolva tapsol.”
Nem tom, más is oly balga lenne, mint én,
	aki; amikor elnémult siráma,
	megszólítottam: “Mondd meg most őszintén,
Pétertől az Úr mennyi pénzt kívána,
	mikor letette kulcsait kezébe?
	semmit, ugy-e, csak hogy jőjjön utána?
S Péter, s a többiek, maguk közébe
	Mátyást a helyre, melyet elveszített
	Az Áruló, nem ingyen helyezék be?
Azért csak bűnhődjön meg, aki vétett!
	s a gonoszul kapott pénzt ne feledd el,
	mely Károly ellen oly hősvérüvé tett.
S ha nem nézném még itt is tisztelettel
	a szent kulcsokat, miket vígan élve
	kezeltél ott fönn szennyezett kezeddel,
Még keményebb lennék hozzád beszélve,
	mert kapzsiságtok rontja a világot
	jókat tiporva, rosszakat kimélve.
Már gondolt az Evangelista rátok,
	mikor egy Nőt vizek fölött csücsülve
	a királyokkal szajhálkodni látott.
Akinek e világra fölkerülve
	hét feje volt s tíz szarv védte, ha küzdött;
	de férje megrontá, bűnbe merülve.
Istenné tettetek aranyt, ezüstöt,
	nálatok bálványimádó se rosszabb:
	egyet imád az, százakat a püspök.
Aj, Konstantinus, látod, mennyi rosszat
	szült nem megtérésed, de adományod,
	mellyel először lett egy pápa gazdag!”
És amíg szavam ekként rájatámadt,
	bezzeg a lábát ugyan rázta, verte,
	nem tom, harag volt-é, vagy lelki bánat.
Remélem, hogy vezérem helyeselte
	az igazi szókimondást; míg beszéltem,
	megelégedett arccal állt s figyelte.
Aztán, amint a szó végéhez értem,
	karjával fogott, melléhez szorítva
	s visszaindult, amerre jött, az éjben.
És nem fáradt így vinni, bátorítva,
	míg el nem ért velem az ív csucsára,
	mely a negyedik völgyre van borítva.
Gyengéden tett a híd párkányzatára,
	vigyázva a meredek sziklaháton,
	hol elfáradna az őz is, ha járna.
És innen egy másik bugyorba láttam.
Huszadik ének
A jósok
Új büntetésről kell most énekelnem
	a tárgyat adnom huszadik dalomnak
	a poklot festő első énekemben.
Készen álltam csucsán a hídoromnak
	lenézni már egész a nyílt fenékig,
	mely könnyében fürdött a fájdalomnak.
S láttam a kerek völgyön jönni végig
	néma népet, mely sírva járdogála,
	mint litániák ütemét ha lépik.
S hogy arcuknál szemem lejebbre szálla
	hát im, csavarva mindannyi csodásan,
	hol melle kezdődik s végződik álla,
mellétől arca elfordult viszásan,
	és hátrafelé kellett menni útján
	(elvéve tőle, hogy előre lásson).
Talán a nyaknak bénulása útján
	volt már, aki így elferdült egészen,
	de én nem láttam és hinni se tudnám.
Ha Isten adja és javadra lészen,
	olvasó, leckém, gondold el magadban,
	hogy száraz szemmel lehetett-e néznem,
mikor így láttam elfordulva nyakban
	önnön képünket, és az alfelének
	hasadékán folyt le a könny patakban!
Haj, bizony sírtam, a korlát kövének
	dőlvén; amit utam vezére meghall
	s szól: “Újra úgy téssz, mint más, balga lények?
Itt akkor él a jóság, hogyha meghal;
	jajgatni az ellen, mit Isten intéz,
	lehet-e nagyobb bűn és bűnösebb jaj?
Emeld fejed, emeld és kedv szerint nézz;
	nézd azt, kit föld nyelt a thébai tábor
	láttára, mely hökkenve zugta: “Mit téssz,
Amfiaráusz? eltünsz a csatából?”
	El is tünt, meg sem állt, e mélybe bukva
	Minoszig, kitől nincs mentség ha vádol.
Nézd, hátából mellet csinált hazudva.
	Mert nagyon is akart nézni előre,
	most hátranéz s hátrafelé visz útja.
És nézd amott Tiréziászt, ki nőre
	cserélte egykor férfiú-mivoltát;
	és minden hímség elveszett belőle;
s aztán sokáig kellett lesni, hol lát
	párzó kígyót, hogy bottal messe által,
	hogy újra visszanyerje férfitollát.
Hasa mögött Aruns követi háttal,
	ki Luni hegyén, hol Carrara népe
	irt erdőt - házuk lenn a hegyre hátall -,
lakni a fehér márványok ürébe
	húzódott, honnan csillagot figyelvén,
	vagy tengert, semmi gát nem állt elébe.
S ama hölgy, ki haját elönti mellén,
	mely hátul van s nem látható tenéked,
	minden szőrös részt egyfelén viselvén,
Mantó, ki átkutatva száz vidéket
	ott állt meg végül, ahol én születtem,
	azért hallgasd meg e rövid beszédet.
Amikor atyja meghalt vénhedetten,
	Bacchus városa szolgaságba esvén,
	e nő sokáig bolygott számüzötten.
Fönn, szép Itália fölött, a mesgyén,
	Alpok alján, mik Némethont kerítik
	Tirol fölött, határt köréje metszvén,
nyúl Benacus tó. Száz érből merítik
	vizüket Appenin folyói Garda
	s Val Camonica közt, melyek telítik.
Van egy pont ott középen; arra tartva
	Trientből, Bresciából, Veronából
	mindhárom püspök, áldást vetne rajta.
Peschiera, szép erősség, sziklatábor
	ül, szemben Bresciának s Bergamónak,
	ahol leglankább a tó partja távol.
És itt kiárad medréből a tónak,
	nem fér meg a víz Benacus ölében,
	a zöld mezőkre száll s beáll folyónak.
S amint e víz folyását kezdi épen,
	Benacus helyett neve Mincio lesz
	Governolig, hol megszáll Pó vizében.
Nem messze fut még, mikor újra tó lesz,
	mert elterül egy lápmezőn mocsárrá
	s nyáron olykor lázával vészthozó lesz.
Amint a zord szűz e vidéket járná,
	lát a láp közt mezitlen szigetecskét,
	mely mintha árván művelőjét várná.
Itt, hol emberi szemek nem keresték,
	szolgáival megállt, űzni bübáját
	itt élt és meghalván itt hagyta testét.
S a nép, mely szórtan őrzé erre nyáját,
	ide gyűlt később, mert e hely erős volt
	a láptól, mely mindenhol fedte táját.
Igy lett egy város őse ez az ős holt;
	s Mantuának hívták róla, ki régen
	kiszemelvén, megkezdte a jövő sort.
És már gyarapodott a népe szépen,
	amikor az együgyü Casalodit
	megcsalta Pinamonte e vidéken.
Azért mondom, a hírek szava lódít,
	ha máskép mondja, hogy eredt e város:
	hamis hír el ne fedje a valódit!”
S feleltem: “Mester, szavad úgy sugároz,
	hogy bizonyában hitem sohse csorbul:
	más hír aludt szén lesz nekem és homályos.
De mondd, e hosszu létánia-sorbul
	látsz-e még említésre érdemesset?
	mert lelkem arra mindig visszafordul.”
S felelt: “Az, kinek hosszura eresztett
	szakálla barnaszín hátára fut,
	mikor Göröghon férfitól üres lett.
(alig maradtak bölcsőben fiuk),
	időt tüzött ki a kötélvágásra
	Aulisban, hogy most a hajó kijut.
Eurypilus volt és Calchas a társa.
	Te, ki nagy versem könyv nélkül tudod,
	tudod, hogy szedtem én is őt rovásra.
A másik, ki úgy lesoványkodott,
	a Skót Mihály, ki mágus-tudományra
	csaló játékkal nagy fokig jutott.
És nézd: Bonatti Guido jő utána.
	S Asdente, aki, hogy a kaptafánál
	meg nem maradt, most már hiába bánja.
S hány bús nő, ki tűjénél, guzsalyánál
	meg nem maradt, s a tündérséget üzte
	bábukkal és füvekkel, holdsugárnál.
De jőjj, érinti már az ég ezüstje,
	a látkört s Sevilla alatt a tengert
	a holdban ülő Káin és a tüske.
A holdvilág már tegnap éjre megtelt:
	emlékezhetsz, az erdőben bizonnyal
	nem ártott, hogy előtted fénye felkelt.”
Igy szólt és beljebb indulánk azonnal.
Huszonegyedik ének
A Rondakörmök
Igy hídról-hídra, egyebet beszélve,
	amivel Komédiám nem törődik,
	mentünk; és megálltunk a csúcshoz érve,
látni a jaj okát, mely fölverődik
	e Rondabugyrodbéli új bugyornak
	csodás homályából a híd-erődig.
Mint szívós kátrány és szurok ha forrnak
	télen a velencei arzenálban,
	amivel rossz hajókat orvosolnak,
ha nincs hajózni jó idő s a gyárban
	egyik új deszkát ácsol, régi bordát
	foldoz a másik, mely már járt az árban,
egyik a gálya farát, másik orrát
	kalapácsolja, evezőt faragja,
	kötelet fonja, varrja a vitorlát:
úgy itt nem tűz, hanem az ég haragja
	nagy sűrü szurkot forralt lenn örökre,
	melynek a partot bevoná salakja.
Láttam; s nem láttam rajt’ mást, csak körökbe
	fölvetett bugyborékát a fövésnek,
	mely felfuvódott, majd elült pöfögve.
És míg szemeim mereven lenéztek:
	“Tekints, tekints föl!” - mesterem kiált
	s kezei hozzá közelebb idéztek.
Hátrafordultam, s mint kinek megárt
	látni, amitől inkább kéne futni,
	minden ereje az inába szállt,
s nézéstől nehéz neki futni tudni,
	úgy láttam én is, mögöttünk szaladva
	egy éjszin ördögöt a hídra jutni.
Ah, milyen vad volt az egész alakja!
	a szárnya tárva, s könnyü, gyors a lába,
	ah, mint remegtem minden mozdulatra!
Egy bűnös volt ültetve a nyakába,
	hegyes, magas vállára és az ördög
	megfogni jól, bemarkolt lábinába.
S hidunkra érve: “Nesztek, Rondakörmök,
	egy tanácsúra Zita városának,
	visszamegyek még, dugjátok le” - dörmög -
“Az kitűnő hely! nagyszerűen állnak:
	csal ott mindenki - Bonturót kivéve!
	pénzért a nem-ből is igen-t csinálnak.”
S lecsapta - s hátrafordult, visszatérve
	a szirten; nem volt soha még szelindek
	olyan gyors, tolvajok nyomába érve.
Amaz lefult s görbülve fölkeringett,
	de az ördöghad a hídon futóban:
	“Itt nincsen Szentkép!” - csúfolódva intett -
“Itt más a fürdés, mint a Serchióban!
	Azért ha nem kivánod horgainkat,
	maradj csak mélyen a szurokfolyóban!”
S száznál több villát mind feléje ingat
	az ördöghad s kiált: “A fejed üsd be!
	Kinek itt nem muszáj, ki nem kacsingat!”
Szakácsok parancsára a nagy üstbe
	a kukták, hogy fenékről föl ne szálljon,
	villával ép így nyomkodták a húst be.
S a mester: “Nehogy egyik rád találjon,
	guggolj le valamelyik sziklalábnál
	és paizsoddá az a szikla váljon.
S bár engem tőlük sértve, szidva látnál,
	ne félj, mert ismerem már én e csürhét,
	mert értem én máskor is ily csatát már.”
És lábai a hídfőt megkerülték;
	s amint a partra ért a hatodikra,
	hej, ottan volt ám bátorságra szükség!
Mint dühhel törnek a kutyák uszítva
	a szegényre, ki meg-megállva koldul,
	úgy tört itt egy gonosz csoport a szikla
hídja ki mesteremre zordul,
	de ő kiált: “Ne nyuljon egy se hozzám!”
	(mert a sok villa mind feléje fordul)
“Várj még te, Kampós, nyugton táborozván
	hallgasson egy meg, jöjjön egy előre
	s nem bánom, tépjetek, ha tetszik, osztán.”
“Rondafark menjen!” - zúgtak nyakra-főre
	és mind megállott s egy előrelépett
	és ment duzzogva: “Mi hasznod belőle?”
“Hiszed te, Rondafark, hogy e vidéket
	elértem volna” - szólt most bölcs vezérem -
	“s minden fegyvertől lettem volna védett
úgy, hogy ég kegye s jó sors ne kisérjen?
	Hagyjatok! mert az égben úgy akarják,
	hogy átvezessek valakit az éjen.”
Igy szólván gőgjének letörte szarvát,
	úgy hogy a villa lába elé hulla.
	“Senki rá” - úgymond - “ne emelje karját!”
S vezérem: “Ó, te, lapulva, bujva
	a híd kövei közé kuporodtál” -
	szólt hozzám - “bujj ki, mert biztos vagy ujra.”
És én kijöttem, látva mily nyugodt már.
	De a démonok felénk kapkodának:
	féltem, nem állnak majd adott szavoknál.
Mint láttam rég várából Capronának
	az ellenség közt hitre kivonulva
	félni csapatját néhány katonának:
úgy féltem én, vezéremhez simulva
	és szememmel szemükről el se váltam,
	mert láttam, rajtuk semmi rossz se mulna.
Villát a lábhoz! - “Akarod, hogy hátban
	megcsapjam?” - így az egyik sugva dörmög;
	és mind felelnek: “Csak csapj neki bátran!”
De megfordulva rögtön az az ördög,
	aki beszélt költőmmel, közremordult
	és: “Nyughass, Tépász, nyughass!” - rájadörgött.
És aztán hozzánk ígyen szólva fordult:
	“Tovább itt nincs út, mert a szikla törve
	s e hatodik ív középen kicsorbult.
S ha beljebb vágytok, menjetek e görbe
	ároknak partján, s leltek majd egy másik
	hidat, mely átvisz az alábbi körbe.
E perchez épen öt óra hibázik
	és pont ezerkétszázhatvanhat éve
	s egy napja lesz, hogy e híd törten ásít.
Küldök pár fickót, kik szemügyre véve
	a szurkot, őrködnek, hogy fel ne bukjon
	senki - s nem lesztek bántásnak kitéve.”
“Hejh Szárnyas! Hejh Rugós! Előre - nyugton!
	s te Mérges!” - kezdett rendelkezni gonddal -
	“s Szemigszakáll lesz káplártok az úton!
S Harapós avval a fogféle csonttal
	s te Főző! és te Körmös! és te Sárkány!
	És Lóláb még, Vörössel, a bolonddal.
Vigyétek e rossz lép körül a párkány
	fölött őket a másik hídtetőre,
	mely minden völgynek végigfekszik árkán.”
“Jaj, inkább menjünk egyedül előre,
	mester, ha birunk! Kalauznak ördög?
	Magam részéről nem kérek belöle.
Oly szemes szoktál lenni: nézd, könyörgök,
	a foga mindenkinek ránk fehérül
	s fenyeget kínnak a gonosz szemöldök.”
Szóltam; és ő felelte: “Sohse rémülj;
	csak hadd mutassák fehérét foguknak:
	annak szól ez, ki a szurok ölén ül.” -
S a belső gáton elindulnak utnak;
	előbb kiöltik káplárukra félöl
	nyelvüket, hogy ők valamiről tudnak.
S az trombitát csinál az alfeléből.
Huszonkettedik ének
Pokoli bohózat
Láttam már lovastábor mozdulását,
	s amint a várakat rohamra víjják,
	hadak pompáját s visszavonulását;
láttam mint dúlják földedet guerillák,
	Arezzo, láttam portyázóikat
	amint tornáznak s egymást bajra híjják;
miközben csengő csengett, kürt riadt,
	dobok dobogtak és a várak ormán
	ahány nép, annyiféle jel gyulladt.
De sohsem indult még trombitaformán
	sem lovas, sem gyalog ily furcsa jellel,
	sem gálya, melynek csillagfény a kormány.
Mentünk a tíz vad ördögsihederrel
	gonosz egy társaság! de már ez így van,
	templomban szenttel, csárdában korhellyel.
Csak a szurkot néztem, mely forra hígan,
	hogy lássam a nagy teknőnek mivoltát
	s a népet, amely égett benne vígan.
Mint vízből görbe hátukat kitolják
	a delfinek, amit jelnek tekint
	a hajós, partra vinni a vitorlát;
úgy olykor itt enyhíteni a kint
	egyik-másik bűnös kidugta hátát
	és mint a villám, lebukott megint.
És mint pocséta szélén hogyha látád,
	hogy tartja künn orrát sok csúf varangya
	elrejtve puffadt hasát és a lábát,
úgy álltak itt sürűbben, mint a hangya,
	de mihelyt arra jött Szemigszakáll,
	már visszacsúsztak a tüzes folyamba.
Ekkor - most is elfog a borzadály -
	láttam, hogy egyik béka még kikelve
	marad a vízből, másik visszaszáll.
És Körmös - ő volt épen ott közelbe -
	szurkos hajnál megragadta durván
	és mint a vidrát, vízből kiemelte.
A nevüket már tudtam, megtanulván
	szavukból, amint hítta egyik ördög
	a másikat, ujjal feléje szurván.
“Úgy, úgy Vörös, vágd a hátába körmöd,
	vágd a hátába! nyúzd, ha nyúzhatod!”
	a kárhozott nép kárörvendve fölnyög.
És én: “Ó, mester, tudd meg, ha tudod,
	ki légyen e szerencsétlen, ki itten
	ellenséges kezek közé jutott?”
És hozzá lépett a vezér, helyettem
	kérdé, hová való? s az válaszolta:
	“Navarrai királyságban születtem.
Anyám tevé, hogy lettem úri szolga;
	apám nagy korhely volt és oly pazarló,
	hogy ráment földje s minden földi dolga.
Tibáld királyt szolgáltam én, de gyarló
	csalással csak magamnak raktam félre -
	s itt főlök mióta elvitt a sarló.”
Ekkor Harapós, kinek olyanféle
	agyar volt mint a vadkannak a száján,
	hogyan döf az, megkóstoltatta véle.
Rossz farkasok közé került a bárány,
	de Szemigszakáll gyorsan átkarolta,
	s szólt: “Félre, amíg én ölelem, várj rám!”
S vezéremhez fordult a szőrös orca,
	s szólt: “Kérdezd, amit még kitudni vágyol,
	míg pajtásom szavát belé nem fojtja.”
S a mester szólt: “Mond hát, a szurkos ágyból
	ismersz-e több itáliai embert?”
	S felelt: “Hol imént kijöttem a lágyból,
egy épen ott a szomszédságba hemperg -
	bár én is... jaj a villák és a körmök!
	Jobb volna úszni már a szuroktengert!
Most Főző: “Sokra megy már, sokra!” dörmög,
	s úgy fogja meg, izmot lyukasztva, karját
	a villával, hogy az sikoltva fölnyög.
Sárkány meg s többen a lábát akarják
	megcsípni allul, ámde kapitányuk
	mérges szemekkel int, hogy ne zavarják.
Amint egy percre csönd maradt utánuk,
	vezérem újabb feleletre hítta
	a bűnöst, ki még friss sebére bámult:
“Ki az, ki mellől, hol szurok boríta,
	amint mondod, vesztedre jöttél partra?
	És ő felelt: “Az volt fráter Gomita
Gallurából, ki már biztosra tartva
	urának ellenségeit kezében,
	egy követ fútt velük s urát megcsalta.
Pénzt vett tőlük és futni hagyta »szépen«,
	mint ő nevezte; s más dologban is
	gonosz volt szívben, májban és vesében.
Vele van Michel Zanche úr, hamis
	ura Logodorónak; nyelve vásik
	Sardiniáért a pokolban is.
Jaj, nézd, hogy fogat vicsorít a másik,
	többet mondanék még, de tőle félek,
	hogy körmével varos testemre mászik.”
Csakugyan Lóláb, egyik gonosz lélek
	csapásra célzott; de az ördögprépost
	szólt: “Félre, rossz madár, hol én beszélek!” -
“Ha vágytok látni vagy hallani még most
	toszkánit vagy lombardot” - kezdte halkan
	a rémült bűnös újra - “híhatnék most.
Csak körmötök ne csüggjön egyre rajtam,
	hogy ne lennék tőle folyvást ijedten;
	s én e helyen csücsülve mozdulatlan
ki egy vagyok, hetet hivok helyettem,
	csak egyet füttyentek, miként hivóra
	szoktunk egymásnak jelet adni ketten.”
Felüti orrát Mérges úr e szóra
	s szól, fejét rázva: “Halld, minő gonoszság,
	hogy akar visszaszökni lám a tóba!”
S a bünös, minden szava új ravaszság,
	felelt: “Gonosz volnék, ha füttyeim
	bajtársaimat körmötökbe hoznák.”
S felugrik. Erre megdühödve im
	felpattan Szárnyas: “Futhatsz, elszalajtunk,
	Szárnyas nem fog kergetni lábain,
de a szurok fölött repülve hajtunk,
	pajzsod a part lesz; elhagyjuk a dombot,
	meglássuk: egymagad győzhetsz-e rajtunk.”
Most új komédiát látsz, új bolondot,
	jó olvasóm: im Mérges már a jelzett
	irányba fordult, melyet társa mondott.
A navarrai használván a percet,
	megvetett lábbal kitépve magát a
	prépost kezéből, egérutat szerzett.
Ebben mindegyik hibásnak találta
	magát, de főleg Szárnyas: ő azért
	utána szökkent s “Megvagy!” így kiálta.
Hiába, mert az már a tóhoz ért
	(túltett a félsz a szárnyon); s üldözője
	felütve mellét, légbe visszatért.
Így a kacsa, ha ölyvöt lát, előle
	a vízbe bukkan; s bosszusan a fáradt
	ölyv visszaszáll megint a levegőbe.
Rugós nem bánta, hogy így odébb állott
	a rab; még örült, a játékot unva
	hogy veszekvésre új okot találhat.
És mihelyt a csaló a tóba kumva
	lebújt, karmával a társára mászik
	s birokra száll a parton, szemlehúnyva.
De éleskörmű sólyom ám a másik,
	megfogja, hogy leesnek mindaketten
	az izzó tóba, mely mögöttük ásít.
Ott szétbékülve a forró degetben
	kapaszkodnának partra, de hiába,
	mert szárnyuk szurkos lett, emelhetetlen.
Szemigszakáll s a többi most bajába
	átröpített a túlsó partra négyet
	horgot vetni a fetrengők hajába.
Mindannyi gyorsan a posztjára széledt
	s halászni kezdett a lépenragadtak
	összesült, felpattogzott teste végett.
S elhagytuk őket, míg ekép mulattak.
Huszonharmadik ének
Az ólomcsuhások
Némán, magunk, elhagyva társaságot
	előttem ő, és én mögötte mentem,
	mint ahogy járnak kolduló barátok.
Aesopusnak meséje járt eszemben:
	A béka és az egér; e furcsa párharc
	emlékeztetett erre nagyon engem.
Mert talán több különbséget találhatsz
	eb és kutya közt, mint, jól összemérve,
	e két történet közt találni várhatsz.
És gondolat gondolatot cserélve
	ebből egy olyan eszme született meg,
	hogy félelmemet megduplázta érve.
Mert így tűnődtem: “Lám ez ördögöknek
	mi okoztuk a csúfot és nagy bajt
	s hiszem, hogy érte ugyancsak dühödnek.
S ha rossz szívükhöz járul a harag majd,
	kegyetlenebbül fognak ránk zudulni,
	mint a vadász kutyája, ha nyulat hajt.”
S már érzem fürtöm ég felé tolulni
	féltemben, és fülelve hátrahajlom
	és szólok: “Mester, nem jó volna bújni
mind a kettőnknek? Rettegek, ha valjon
	a Rondakörmök hada nem-e kerget?
	Annyira képzelem, hogy szinte hallom!
“Hogyha tükörből volnék” - így felelt meg -
	“nem tükrözhetném jobban testi képed,
	mint most, lelkemmel, tükrözöm a lelked.
Mert gondolatod az imént belépett
	gondolataim házába rokonként
	s egy akarattal velük frigyre lépett.
Azért, ha e part lejtőzik fokonként
	a képzelt hajszát elkerülni véled
	ez új bugyorba itt, leszállok önként.”
Még e tanácsnak végéhez sem érhet,
	hát szárnyat tárva jönnek ám előre
	elfogni minket - jaj mindjárt elérnek!
Karjába vont most útam vezetője,
	mint az anya, ha zajra ébred éjjel
	és lángot lát felcsapni testőre,
fogja fiát, fut, dacol a veszéllyel,
	csak róla gondoskodik, nem magárul,
	egy ingbe’ van, mindene szerteszéjjel,
úgy szállott le a sziklapart nyakárul
	költőm, kézzel kapaszkodván a kőbe,
	hol már a mélység másik bugyra tárul.
Malomnak hajtván kerekét előre,
	nem hull gyorsabban hulló víz futása,
	amikor már-már a lapátig jő le,
mint mesterem szállt le a szirtnyilásba
	oly gonddal fogva engem kebelére,
	minthogyha a fia volnék, nem a társa.
S még a fenékig lábával sem ére,
	már a parton láttam az üldözőket
	fölöttünk; de ő nem gondolt veszélyre,
mert a Gondviselés, mely őrül őket
	az ötödik bugyorba állította,
	nem tűri, hogy elhagyják e tetőket. -
Lenn festett arcu népség vánszorogta
	körül a völgyet, kerülvén a gátat
	s kínját leverve, lankatag zokogta.
Csuhát viseltek, olyatén kabátot,
	s alacsony csuklyát, jól lehúzva szemre,
	mint Clunyban viselnek a barátok.
S kívül vakító volt e nép köpenyje
	aranyozástul; bellül súlyos ólom:
	Frigyes csuhája ehhez szalma lenne.
Ó, bús nép, kit ez örök takaró nyom! -
	Mi a bugyorban balra kanyarodtunk
	függvén szemünk e nyomorult sirókon
s hozzájuk képest, mondhatnám, futottunk.
	Súlyukkal úgy tipegtek, hogy mi minden
	lépésnél újabb pár mellé jutottunk.
És én, míg síró sorukat tekintem:
	“Nézz körül, Mester, hátha szemed lelhet
	hirest vagy ismerőset szemeimben.”
És egy, ki érté a toszkáni nyelvet
	mögöttünk: “Lassan lépjetek!” - kiált már -
	“Te, aki itt nem jársz, nem viselve terhet,
tán tőlem kapod meg, amit kivántál.”
	S szól költőm hátranézve: “Várd meg őket
	és lépést tartva, vélük egyiránt járj!”
S láttam, hogy két árny sietést erőtet
	mögöttünk, arcon s lélekben; de terhük
	s a szűk út késlelé a sietőket.
Amint elérnek, szemük rajtam elcsügg,
	összenéznek, mint valamely csodára
	s egymáshoz szólnak - szótalan figyeljük -:
“Ez élni látszik: lélegzik a szája!
	de ha nem él, mily privilégiumban
	jött miközénk, hogy nincs nehéz csuhája?”
S szóltak hozzám: “Ne vess meg régi búnkban,
	mondd meg, ki vagy, toszkán, te ritka vendég
	e bús hipokrita-kollégiumban!”
“Ott voltam gyermek és ifjú növendék
	a nagy városban, szép Arnó folyónál
	s a testtel jöttem, melyben jártam mindég.
De ti ki vagytok, kiknek könyfolyó száll
	az arcotokra; s mily kín rajta, kérlek,
	amely fölírva olyan láthatón áll?”
Felelt: “Ha már kivánod, hogy beszéljek,
	e sárga csuha rajtunk ólom-átok
	és már a súlytól csikorog a mérleg.
Bolognaiak voltunk, vig barátok,
	én Catalano, ez meg Loderingo,
	kiket birónak meghivott hazátok,
mint szoktak élni pártokhoz nem ingó
	messziről-hívott békítő biróval; -
	hogy mit tettünk, mutatja még Gardingo.”
“Barátok!” - kezdtem - “bűnötök...” S a szóval
	itt megakadtam, meglátván a földön
	letűzve valakit három karóval,
aki amint felnéz, testére görcs jön
	és ezer sóhaj lengeti szakállát
	és Catalano fráter mondja rögtön:
“Ez, kinek kínját szemeid csodálják,
	farizéusok közt javalltá hitlen
	a nép javáért egy ember halálát.
Keresztben fekszik az uton mezitlen,
	mint látod; s e csuhások megtapossák,
	mert minden súlyt kell érezni itt lenn.
És épilyen kin sújtja az apósát
	s vele mindenkit a zsinagógábul,
	mely konkolyt hintett buzádba, zsidóság!”
Láttam, hogy Vergiliusz, közbe, bámul
	azon ki e Nagy Számüzés helyében
	így van keresztre feszítve csunyául.
S aztán a fráterhez fordult eképpen:
	“Ha elbeszélni nektek tiltva nincsen,
	van-é kijárás e völgy jobbfelében,
kérlek szavatok ahhoz útba intsen,
	hogy hozzá ne kelljen fordulnom újra
	egy szurkos angyalhoz, hogy átsegítsen.”
Szólt: “Közelebb van, mintsem véled, útja
	egy hídnak, mely a külső körből indul
	és mind e völgyet végigmetszve futja,
csakhogy itt el van törve, közepin túl,
	de romja széthever a sziklabordán
	s tán lépcsőt nyújt, mely kivezet e kínbul.”
S felelt Vezérem a fejét lehajtván:
	“Csalt hát az ördög, kinek szörnyü horga
	lelkeket horgász túl a szikla partján.”
“Bolognában tanultam” - visszamorga -
	“egyetemen, hogy, többek közt, az ördög
	hazugság atyja és csalás a dolga.”
Most nagy léptekkel, s (a fölvont szemöldök
	mutatta) indult mesterem haragban
	el onnan, hol e terhelt nép nyöszörgött,
s én lábamat drága nyomába raktam.
Huszonnegyedik ének
Az emberi főniksz
Mikor ifjú az év, mikor lemossa
	haját a Nap a Vízöntő vizében:
	az éjnek már csak félnap lesz a hossza,
s a dér a földre rajzolgatja szépen
	fehér nénje képét a dombok alján,
	de hamar fölszárad a toll kezében;
a paraszt, kinél fogytán a takarmány,
	fölkel, kinéz és látja hófehérben
	a tájat: csügged, a fejét vakarván,
házába visszatér, dúl-fúl dühében,
	mint kárvallott: “most nem tom’ micsinájjak”;
	s megint kinéz és remény kel szivében
látva néhány óra alatt a tájat
	változott arccal; veszi visszamenve
	botját s kihajtja legelni a nyájat:
úgy néztem én csüggedve mesteremre
	látva, hogy elborúl a drága homlok,
	de flastromot tett rögtön a sebemre,
mivel a hídhoz érve, mely leomlott,
	biztatva nézett újra, mint midőn
	először láttam, elhagyván a dombot.
Szeme ottjárt a roncsolt hídtetőn.
	Karját kitárta egy kicsit tűnődve,
	a szirtet nézte és karjába vőn.
Mint aki tettét kinézi előre
	és hogy mit tegyen, ahhoz méri, mit lát,
	úgy felsegítvén az alábbi kőre
már följebb mérte mesterem a hídhát
	romjait, szólva: “Kapaszkodj meg ottan!
	De előbb próbáld ki, bír-e, a sziklát.”
Csuhásnak nem való ut, ami ott van:
	Ő könnyü volt és engem ő fogott föl,
	mégis csak bajjal másztunk e romokban.
S ha a szirtből a völgy köré huzott kör
	nem alacsonyabb e helyt, mint a másik:
	ő: nem tudom, de én: alig jutok föl.
De mivel a középső kútnyilásig
	befelé Rondabugyrod egyre mélyed
	s mindenik völgynek, mely itt körbe ásít,
külső magasabb, belső partja mélyebb:
	mégis elértük, honnan leszakadva
	levált a végső kő, a sziklaélet.
A lég tüdőmből úgy ki volt apadva,
	tovább nem bírtam, feljutván a csúcsra
	lerogytam azonmód a sziklapadra.
“Most össze kell magadat szedned újra!” -
	szólt mesterem - “mert ülve párnaszékben
	nem nyerhetsz hírt, se dunna közt lapulva.
És aki nem nyer hírt e földi létben,
	maga után nagyobb nyomát se nyomja,
	mint hab a vízen és a füst a légben.
Hát talpra! Fittyet a fáradalomra,
	mert győz a lélek minden akadályon,
	csak a test súlya földre le ne vonja!
Nagyobb út kell még, hogy készen találjon,
	legkisebb lépcsőnk volt e sziklagádor;
	vigyázz, ha értesz, hogy javadra váljon!”
Én szinlelém, hogy már semmise gátol,
	pedig a lélegzetből ki-kifogytam,
	“Jer” - szóltam - “erős vagyok újra, bátor!”
S vele az útnak újra nekifogtam
	a szirten, mely szükebb, rosszabb, rögössebb
	és meredekebb volt, mint eddig, ottan.
S beszéltem is, hogy ne lássak nyügösnek.
	S a völgyből hang jött, mely nem tagolódott
	szavakká; sokkal durvább volt, s szükössebb.
Az ív hátán álltam, mely ott huzódott
	ez új bugyor fölött, de mitsem érték,
	csak hogy haragudhatott, aki szólott.
Lenéztem; de az éjben el nem érték
	élő szemeim ezt a mély világot
	s szavaim mesteremet arra kérték:
“Jerünk ott túl le! Másszuk meg a gátot!
	mert itt csak hallok és semmitsem értek
	és le csak nézek és semmit se látok.”
És mesterem ajkai így beszéltek:
	“Nem szólok: legjobb válasz kérelemre,
	megtenni, amit illőn szólva kértek.”
S a híd fejénél odaát lemenve,
	hol a nyolcadik parttal kapcsolódik,
	nyiltan tárult az új bugyor szemembe.
S láttam tömegben rengeteg kigyót itt,
	ezret, hogy már gondolva is azokra
	arcomból a vér szinte kiszivódik.
Ne dicsekedjen Libia homokja,
	mert csörgő, gyűrűs, pöttyös, óriás
	kigyói száma nőjjön bármi sokra,
sem annyi szörnyeteg, sem oly csodás,
	sem ott, sem a Vörös tengeri tájban,
	sem Aethiópiában nem tanyáz.
S e kígyónyájban, e nagy, szörnyü nyájban
	meztelen nép futkároz szörnyüködve,
	nem bízva sem buvásban, sem bübájban.
Kigyókkal volt a kezük hátrakötve
	s testük körül a kigyók feje-farka
	elől ért össze s volt csomóra kötve.
S a népből, mely partunk körül kavarga,
	láttam rászökni egyre egy kigyót
	s megcsípni hátán, hol a nyak ült rajta.
Oly gyorsan le nem írhatsz I-t, vagy O-t,
	mint én ezt láttam gyúlni, égni, rogyni
	s hamuvá hullni szét a lerogyót.
A földre hullt s nem látszott rajta hogy mi,
	mígnem a por egyszerre újra élni,
	gyűlni kezdett s emberre visszafogyni.
Épígy beszélik bölcseink regéi,
	hogy a főniksznek bölcső lesz a sírja,
	ha ötvenedik évét már eléri.
A magot, füvet megenni se bírja,
	az étke gyömbér, s a tömjénfa könnye
	s halálos ágya a nárdus s a mirrha.
Mint ki lehullt, nem tudja, mért, a földre:
	tán ördög szállt belé, vagy a nehézség
	megnehezítve testét, meggyötörte,
amikor visszatér belé az érzék,
	körülréved, zavartan a kiállott
	szorongás után, fölzihálva néz szét:
e bűnös ott fölkelve ép ugy állott.
	Ó, mily igaz vagy, Isten nagy hatalma!
	boszuddal a bünöst hogy eltalálod!
Vezérem aztán kérdé, hogy ki volna.
	“Toszkánából zuhantam lecsapódva
	nemrég a bősz torokba” - válaszolta. -
“Éltem állati, nem emberi módra,
	mint öszvér, aki voltam: Vanni Fucci,
	oly vad, kinek Pistója méltó odva.”
S költőmhöz én: “Ne hagyd moccanni, futni.
	Izgágaságáról mindenki hallott,
	de rablók közé mi vihette, tudd ki!”
S a bűnös, aki meghallotta, vallott.
	Gonosz szégyenkezés festette arcát,
	mely lelkével együtt előmbe hajlott.
“Jobban fáj” -- szólt kitárva lelke harcát -
	“hogy itt látsz engem, ily silány pokolban,
	mint fájt a halálnak megadni sarcát.
Haj, semmi se lehet tagadni holtan!
	Azért vagyok itt, mert a szent edénynek
	a sekrestyéből elrablója voltam,
amit aztán betudtak más szegények.
	De hogy kínomat örömmel ne lásd,
	nyisd föl füledet jósoló igémnek.
Ha elhagyod majd e sötét lakást,
	Pistója fogy Feketékből először,
	majd Flórenc újít népet és szokást.
Felszíja Mars, mit Magra völgye gőzöl
	s zavaros felhők köpenyét borítván
	magára, zord viharja zúgva dőzsöl
vad szenvedéllyel át Piceno síkján
	s egyszerre majd a felhőt meghasítja
	s minden Fehéret megcsap ez a villám.
Azért mondtam, hogy szíved megbusítsa.”
Huszonötödik ének
A kígyóemberek
Amint a rabló végzé e beszédet,
	dupla kézzel fügét emelt az égre
	kiáltva: “Vedd el, Isten nesze néked!”
Azóta kedves kígyók földi népe
	előttem; mert egy a nyakát befonta,
	mintha mondaná: “Több egy szót se! Vége!”
Egy másik a két karját egybevonta
	s összecsukódva gyűrűvé magában,
	hogy moccanni se tudjon, összenyomta.
Aj, Pistója, Pistója a tanácsban
	mért nem határozod magadnak vesztét,
	mert magvadat fölmúlod rosszaságban?
Bejártam a pokolt, az örök estét:
	nincs lélek több ily káromlással terhes,
	nem, az sem, kinek Théba látta estét.
És nem szólt többet, elfutott a nyelves.
	És láttam egy centaurt nagy dühössen
	jönni kiáltva: “Hol, hol a keserves?”
Nem hiszem, hogy Maremmában lehessen
	annyi kígyó, mint ezt, szügyétől arcig,
	hol emberré vál, ellepé rühössen.
Hátán, a lapockák gödrében, alszik
	egy szörnyü sárkány, szárnyait kinyitván
	s ki szembe jő, arra lángot viharzik.
És mesterem szólt: “Cacus ez, a hitvány,
	ki gyakran Aventinus szirtje alját
	öntözte volt, vértóval elborítván.
Nem osztja társainak hivatalját,
	mert a nagy nyájat elcsalni merész lett,
	mely a szomszéd rétnek legelte sarját.
Miért is kancsal tetteivel végzett
	Herakles buzogánya, aki rá tán
	mért száz csapást is, s ő tizet sem érzett.”
Amíg beszélt, odébb állt ez a sátán
	s alánk jött három szellem; e csoportot
	költőm nem vette észre s én se látám,
mígnem az egyik: “Kik vagytok?” - rikoltott
	s ez beszédünket félbeszakította
	s figyelmünk azontul másra se volt ott.
Nem ismertem kik; de mint néha szokta,
	úgy hozta a sors néhány perc alatt,
	hogy egy a társát néven szólitotta,
szólván: “Hát Cianfa vajjon hol maradt?”
	Azért is én, hogy mesterem figyelne,
	orrom alá támasztám újjamat.
Ha nem találna nálad gyors hitelre,
	olvasó, amit mondok, nem csodálnám,
	a kétkedés még tőlem is kitellne,
pedig jól láttam, rájuk kandikálván.
	Egy nagy hatlábú kígyó rávetette
	magát egyikre, s elfeküdt a vállán.
Hasát középső lábaiba vette.
	az elülsőket karjára tapasztván
	és hol egyik, hol másik arcát ette.
Hátsó lábait combjain nyugasztván
	a két comb közt a farkát hátradobta
	s a hátulján teríté végig aztán.
Fagyöngy szakálla még sohase fogta
	meg úgy a fát, mint ez a rém - utálat! -
	testét a más testére boritotta.
És akkor ez a két test egybemállott
	forró viaszként: eggyé vált a szín már;
	s az nem volt ember többet, ez sem állat.
Mint amely égő papir szélein jár,
	a barnaság, láng előtt, olyan lett ő,
	mely nem fekete még s fehér se immár.
A másik kettő néz és sirja feddő
	hangon: “Jaj, Agnél, hogy olvad a tested!
	Jaj, látod, nem vagy már se egy, se kettő!”
A két fej is már eggyé válni kezdett
	két ábrázat jelenvén meg, vegyülve
	egy arcban, mely kettőt magába vesztett.
A négy kar összenőtt, egy párba gyülve,
	s a comb a lábbal és a has s a mell,
	még sohasem látott tagokká gyürve.
Minden volt formát így vet gyorsan el
	(hogy két személynek vagy egynek se vélnéd)
	a perverz kép és így megy lassan el.
Mint gyík az úton, cserélvén sövényt
	nyári verőn ha átfut, oly igen gyors,
	mintha villámnak látnád futni fényét,
akként felszökni egy kis eleven torz
	kígyót a más kettő gyomrára láttam;
	barnás-fekete volt akár egy szem bors.
S egyiknek ama részét, melyen által
	első táplálékát nyeri a magzat,
	átszúrta és elnyúlt előtte háttal.
Az akit átszúrt, némán nézte hosszat,
	csak tátogott, a lába földbe nőtt,
	mint aki lázban álmot látna rosszat.
Ő a kígyót s a kígyó nézte őt
	s az ő sebe s a kígyó szája, bajsza
	füstölt erősen s füstjük egybefőtt.
Némuljon most Lucanus régi rajza
	szegény Sabellusról s Nassidiusról:
	füleljen erre, amit ajkam ajza.
Némuljon, akikről Ovidius szól,
	hogy Cadmus kígyó, forrás Arethusa
	lett költeményben, engem az nem unszol.
Mert soha még így szembe-szembe kúsza
	cserében két formát nem gyűrt eleggyé,
	hogy egy a másikat magára húzza.
S a formák ily módon illettek eggyé:
	hogy a kígyó villába tárta farkát,
	s akit megszúrt, lábszárát csukta eggyé.
A combját, a lábszárát és a talpát
	összesimítá, hogy már nem jelezte
	semmi csipőjét, se térdét, se sarkát.
S amely formának lőn így nála veszte,
	fölvette a hasadt fark s megpuhult a
	bőre, míg amazt friss páncél övezte,
s láttam, hogy a karját hónába gyurta;
	s az állat lába, e két kurta oszlop
	hosszú lett és az ember karja kurta.
S a hátsó két kígyóláb egybefoszlott
	ama taggá, melyet takarni szoktak
	s amott ama tag két kis lábra oszlott.
S míg füstbe borul minden változott tag,
	a füsttől erről minden szőr levásik,
	azon új színnel új szőrt sarjadoztat.
Az egyik fölkelt, földrehullt a másik
	s gonosz szemét egymásról el se húzta
	egyik sem, bár alatta arcot másit.
Aki felállt, halántékára húzta
	a túlsok húst, mely elül volt pofáján
	s fül jött ki a helyen, mely vala puszta.
Ami hús nem ment hátra, orra táján
	gyül össze és az arcon orrot húz át
	s az ajkat vastagítja lenn a száján.
A fekvő meg előrevonta húsát
	és a fülét behúzta a fejébe,
	mint a csigák a szarvukat behúzzák.
S a nyelv, mely egy volt s képes a beszédre,
	szétvált; - s a kettős nyelv beszédre jóvá
	eggyé olvadt - s a füst elszállt a légbe.
A lélek mely átváltozott kigyóvá,
	sziszegve átkigyózott most a völgyön,
	míg a másik nyálát köpködve szóvá,
s szólt, vállal, mely számára most új öltöny,
	társának intve: “Fusson Buoso, fusson,
	mint én futottam az imént, a földön.”
Igy láttam e csereberét; s ha tussom
	e hetedik szemét rajzára rossz volt,
	az újdonság legyen mentségre jussom.
S bár szemem a zavartól fátyolos volt
	és lelkem is zavart a bámulásban,
	nem tünt el úgy e nép (bár tünni gyors volt),
hogy Puccio Sciancatot ott jól ne lássam;
	és az volt ő, ki a három között bár,
	maga nem ment át semmi változáson.
A másik volt, kiért Gaville nyög már.
Huszonhatodik ének
Odysseus utolsó utazása
Örülj Firenze, oly nagy vagy te hírrel,
	hogy tengereket s földet ver a szárnyad,
	és nagy neved a mély pokolig ér el.
Népedből ott rablók közt öten állnak
	olyak, hogy én szégyeltem magam értük,
	s neked se nagy dicsőségedre válnak.
Amit hajnalkor álmodunk, megéljük:
	mi is megérjük nem sok idő mulva,
	mit Prátó kíván, s mások, hogy megérjük.
És ha most jönne, korán az se volna,
	s ha jönni kell, most jöjjön és ne később,
	mert fájóbb lenne, aggkoromra hullva. -
Most magával vont mesterem, a lépcsőt
	megmászva, melyen az imént lehágtunk,
	s mely bajjal vitt fel újra engem és őt,
s fenn újra a magányos útra vágtunk,
	mely kő és szirt között előnkbe nyílott,
	s nem boldogult kezünk nélkül a lábunk.
Haj, sírtam akkor és most újra sírok,
	s rágondolván, mit láttam, szorosabbra
	vonom, okulva azon, amit írok,
lelkem fékét, ne menjen rossz utakra,
	nehogy kincsét önmaga elfecsélje,
	ha jó csillag, vagy még jobb Más megadta.
Mint a paraszt, ledőlve a hegyélre
	nyáron, mikor legkevesebb időn át
	borúl a nap világos arca éjbe,
s légy helyett szunyog zsong a levegőn át,
	tüzektől látja csillagozni lassan,
	hol szüret áll, vagy szántás, lenn, a rónát:
úgy láttam én, mihelyt elég magassan
	voltam, hogy szemeim fenékre láttak,
	a nyolcas számu bugyrot, csillagosan.
S mint az, kiért a medvék bosszut álltak:
	látta az Illés szekerét utazni,
	a lovak égnek ágaskodva szálltak:
de szemmel nem volt látható, hogy az mi,
	mert a szekér nem, csak a lángja látszott,
	mint egy felhőcske, már csupán arasznyi:
úgy e völgy torkában táncolva játszott
	minden kis láng, s egy sem mutatta titkát,
	 hogy egy-egy bűnös is járt benne táncot.
Hogy lássak jól, kihajoltam a hídgát
	fölött s löketlen is leestem volna,
	ha nem kapok meg egy kinyúló sziklát.
S Vezérem, így figyelni látva, szóla:
	“Egy bús lélek van minden tűzbe rejtve,
	és önnön lángja lesz számára pólya.”
“Gondoltam már” - feleltem - “erre, sejtve
	s most hogy szavadtól bizonyos dolog lesz,
	megkérdem: kit zár, jobbra-balra lejtve
ott az a láng, mely végén hasitott lesz,
	s két ágra oszlik, mint a máglya lángja,
	melyen öccsével égett Eteoklesz?”
Felelt: “Két hőst borít e törpe máglya:
	Ulyssest s Diomédest; kik kinokra
	együtt mentek, mint hajdan a csatákra,
s lelkük e lángban nyögi és zokogja
	a Ló cselét, amely a drága magnak
	kapút csinált, melyből nőtt Róma bokra.
S Deidámia bújáért is zokognak,
	ki Achillest gyászolja holtan is még;
	s a Palladiumért is számot adnak.”
És én: “Ha szólni bír e lángban is még
	a lélek: mester, kérlek, újra kérlek,
	s ezerszer is, vedd úgy, hogy kérlek ismét,
hogy engedd, hogy innen tovább ne térjek,
	míg a szarvas láng hozzánk nem fog érni;
	von a vágy, látod, hogy velük beszéljek.”
És ő felelte: “Kérésed dicsérni
	méltó és nincs ok, hogy meg ne tehessem:
	hanem tenéked nem szabad beszélni.
Tudom, mit kívánsz tudni és szivessen
	fogok velük magam beszélni. Hagyj hát,
	hogy nyelvedért a görög meg ne vessen.”
Aztán helyét kilesve s pillanatját,
	megvárva, míg a láng elébe lebben,
	így hallottam beszélni lelkem atyját:
“Ó, ti, egy tűzben egyesítve ketten!
	ha örömet tehettem nektek élve,
	ha bármilyen kis örömet tehettem
nagy verseimben titeket dicsérve,
	ne menjetek tovább: szóljon az egyik,
	milyen tájra vonult meghalni félre?”
S lobogva az antik láng fényesebbik
	s nagyobbik ága most suhogni kezdett,
	mintha a tüzet szél ujjai pedzik.
S mialatt csücske ide-oda rezgett,
	mintha nyelv volna, képes a szavakra,
	magából ilyen hangokat eresztett:
“Elhagyva Circét, aki visszatarta
	több mint egy évig, ős Caëta mellett,
	mely Aeneástól még nevét se kapta,
se kis fiam, se vénségtől elernyedt
	atyám, se nőm, akinek örömére
	őriznem kellett köteles szerelmet,
le nem győzhetett, lelkem szenvedélye:
	látni világot, emberek hibáját,
	s erényüket, s okúlni, mennyiféle.
S bejártam a tenger ezernyi táját,
	pár szál deszkával, és a pár legénnyel,
	ki el nem hagyta még a csöppnyi gályát.
A két hispán part közt eveztem én el;
	láttam Marokkót és Sardiniát,
	a tenger többi fürdő szigetével.
S vén, lassu volt már a kis társaság,
	s a szoroshoz értünk, mely arra fekszik,
	hol Herkules emelte oszlopát,
Hogy onnan már ne menjen senki messzibb,
	s jobbkézről lassan elmarad Sevilla,
	balkézről Septa tünedezni tetszik.
“Ó, társak, bár veszélyek ezre víjja
	sziveteket, mégis Nyugatra hágtok:
	ha látástokból, bármi sok a híja,
őriztek” - szóltam - “még egy csöppnyi lángot,
	ne sajnáljátok megkeresni tőle
	a Nap útján a néptelen világot!
Gondoljatok az emberi erőre:
	nem születtetek tengni, mint az állat,
	hanem tudni és haladni előre!”
Igy tettem bennük élessé a vágyat,
	e kis beszéddel, útra; úgy hogy őket
	alig tarthattam: nem volt egy se fáradt.
A far keletre és az evezőket
	bolond repűlés szárnyaivá tettük,
	s vitorláink mind balfelé verődtek.
Új ég, új csillag ragyogott felettünk,
	ha jött az éj; a mi egünk lebújva
	a tenger alá, már egészen eltűnt.
Ötször csempült meg, ötször telt meg újra,
	új világgal a holdvilágnak alja,
	mióta beléptünk a vészes útra,
mikor im egy hegy tünt előnkbe, barna
	a messzeségtől, s oly magasra nyúlott,
	milyet sem élve nem láttam, se halva.
Örültünk, de örömünk gyászba múlott,
	mert az új földről felhő jött, s viharja
	kicsiny deszkánk gyenge orrára hullott,
s háromszor azt a vízben megcsavarta,
	negyedszer a farát magasba vonta,
	orrát mélybe - Valaki így akarta -
s fejünk fölött a vizet összenyomta.”
Huszonhetedik ének
Szent Ferenc és az ördög
Már egyenes volt és megint a régi
	s néma a láng és már távozni kezdett,
	mert édes Költőm megengedte néki;
midőn egy másik, mely mögötte rezgett,
	zavaros hangot bocsátván ki felső
	végén, minden szemet magára vesztett.
Mint Sicilia ökre, melynek első
	bőgése méltán lett nyögése annak,
	kinek kezében mintázta a véső,
bőgött hangjával a boldogtalannak
	úgy, hogy elhitted volna, mint az Irást,
	hogy réz bár, rémes fajdalmai vannak:
úgy ennek hangja sem utat, se nyílást
	egy jó darabig nem lelvén a tűztül,
	a láng nyelvére fordítá a sírást.
Hanem miután a csucsán keresztül
	útját találja: épolyan ütemmel
	rezgeti csúcsát, mint a nyelve rezdül,
és szól: “Te, kit megszólítok tüzemmel
	s ki társamhoz imént lombardi szóval
	mondtad, hogy: Többet nem zavarlak; menj el,
bár lelkem hozzád kissé késve szólal:
	én nem sajnálok szólni lángon át,
	te se sajnálj szólni a lángolóval!
Ha csak most buktál a nagy árkon át
	e vak világba, elhagyván a drága
	latin földet, bűneim otthonát:
mondd: béke lakja, vagy a harcok átka
	Romagnát: ott születtem Urbinónál,
	hol bércből magát Tiberis kivágja.”
Figyeltem még, bár elnémult a szó már,
	de megérintett ujja a Vezérnek:
	 “Beszélj te, mert ez hazádból való már.”
S én elkészítve már, hogy mit beszéljek,
	szavam halasztás nélkül, hirtelen folyt:
	“Ó, te ott lenn, te tűz takarta lélek,
a te Romagnád nincs és sohasem volt
	harc nélkül a tirannusok szivében:
	de mikor elhagytam, nyílt harca nem folyt.
Ravenna áll ma is, mint álla régen.
	Polenta sassa úgy megfészkel ottan,
	hogy szárnya Cerviát megvédi szépen.
A város, mely megállt nehéz napokban,
	s hegyet rakott francia harcosokból,
	zöld karmok oltalmában ül nyugodtan.
Verucchiói ifjú s agg komondor
	a díszes pár, mely Montagnát megölte,
	fogát még most is vicsorítja sokszor.
Santerno tája és Lamone földje
	oroszlánkölyök tart fehér mezőben,
	de pártja színét egyre váltja kölyke.
S a város, amely Savio vizében
	tükröz, úgy lebeg szolgaság s szabadság
	között, mint sík és hegy között középen.
De most már kérlek, mondd el, hogy ki vagy hát,
	ne légy fukarabb másnál, ha kivánod,
	hogy neved ott fönn hír nélkül ne hagyják.”
És ekkor sírni hallottam a lángot
	a maga módján, s így beszélt a lélek,
	míg tüze csücske ide-s-tovarángott:
“Ha azt hinném, hogy olyannal beszélek,
	ki földre megy még: volna jó okom rá,
	hogy lángom többet moccantani féljek.
De mert tudom, hogy nincs mi visszavonná,
	ki egyszer itt van: szólok íme bátran,
	mert szóm nem válhatik gyalázatommá.
Én harcos voltam és csuhában jártam,
	így vélve jóvá tenni a hibákat.
	S nem is csalódom abban, amit vártam,
ha nincs a Nagy Pap (verje meg az átok!)
	ki régi bűnbe lelkem visszavonta
	hogyan és quare: azonnal belátod.
Míg öltözve valék a húsba-csontba,
	melyet anyám adott reám, nem éltem
	oroszlánmódra, hanem rókamódra.
Minden lyukakba rejtekútra tértem,
	mint aki minden ravaszsághoz ért,
	hogy világhírt hozott rám e nagy érdem.
De amikor már a vénség elért,
	mikor a vitorlát bevonni illik
	s összegöngyölni a hajókötélt,
mikor undort kelt, ami máskor izlik,
	jaj, gyónni, bánni kezdem, azt remélve,
	hogy még előttem üdv kapúja nyílik.
De az új Farizéusok vezére,
	ki Laterán körül indíta harcot,
	(s nem a zsidóra, nem a szaracénre,
hanem keresztények ellen viharzott,
	kik szultán földjén nem kufárkodának,
	és Acri várból egy sem hajta sarcot)
nem tekintette nagy hivatalának
	szentségét és a szent övet se rajtam,
	melytől ki hordja, gyakran lesz soványabb
hanem, mint Konstantinus kérte hajdan
	Szoraktéról Szilvesztert, hogy a leprát
	űzze el tőle: engem kért a bajban,
hogy gyógyítsam meg lázas gőgje poklát:
	tanácsot kért tőlem; de én nem adtam,
	mert szava mintegy részegségben ugrált.
Akkor így szólt: »Bűntől ne félj miattam;
	vedd úgy, ha nékem Praenestét lerontod,
	a feloldozást előre megadtam.
Hatalmam van - ne légyen semmi gondod -
	egeket nyitni s csukni; mert kezemben
	a két kulcs, melyről elődöm lemondott.«
És győztek súlyos érvei szememben
	s amikor láttam, hogy hallgatni rosszabb,
	így szóltam: »Atyám, mert feloldasz engem
a kíntól, amit szavam bűne hozhat:
	ha győzni akarsz a pápai székben,
	igérj nekik jót, tégy velük gonoszat!« -
S jött Szent Ferenc, mikor meghaltam, értem,
	de jött egyúttal, s szólott egy sötét
	angyal: »Ne vidd el, nincsen helye égben;
szolgáim közt készítem örökét
	s mióta adta a hamis tanácsot,
	azóta folyton fogom üstökét.
Mert, hol nincs bánat, nincs feloldozás ott
	és, aki bűnt bán és tesz egyidőben,
	önönmagának ellenmond a vásott.«
Ó, jaj nekem! hogy sírtam vergelődtem,
	mikor megfogott s szólt: »Tán azt se vélted,
	hogy tellik ez a kis logika tőlem?«
Minoszhoz vitt; és ez a Nagy Kisértet
	kemény háta körül nyolcszor csavarta
	farkát s ajkába harapván a mérget,
szólt: »Tűzköpenybe való ez a fajta!«
	Azóta járok itt s ezernyi jajjal
	vert meg, ki e tüzet nyakamba varrta.”
Igy végezé szavát és mély sohajjal
	eltávozott a láng, ingatva zordul
	hegyes taréját, és ment, küzdve, bajjal...
S én Költőmet, látván, hogy arra fordul,
	követtem hátára a sziklalapnak,
	mely híd a bugyron, hol - bünükre zsoldul -
akik szelet vetnek, vihart aratnak.
Huszonnyolcadik ének
Mohamed és a fejetlen ember
Ki tudná, bár prózában, elbeszélni
	a vért, sebet mind, amit láttam akkor,
	akárhányszor próbálná elmesélni?
Ah, minden nyelv kifogyna a szavakból!
	Gyenge nyelve a gyenge értelemnek,
	melynek ilyent már elgondolni nagy sor.
Ha összegyülne mélyén egy veremnek
	mind, aki átkozott Apuliának
	földjét öntözte hosszú küzdelemnek
vérével s Trója elszakadt hadának;
	hol mint Livius, ki nem téved, írja,
	csak gyűrűkből dús zsákmányt húzhatának,
és mind, ki halva már, hiába sírja,
	hogy ellened szállt, Roberto Guiscardo!
	és mind, kinek Ceperan lett a sírja
s szedik még csontját, hol megölte ártó
	apúli csel; és mind, ki ott esett el,
	hol fegyver nélkül győzött vén Alardo,
s száz csonka tag s tátongó szörnyü sebhely
	tünne fel: semmi lenne összemérve
	a kilencedik bugyorbéli sebbel.
Láttál-e dongát hordóból kivéve?
	úgy itt álltól az alsó szelelőig
	hasított egyet végig szörnyü sérve.
Lába közt lógtak belei a földig;
	mája kilátszott, s a zacskó, a ronda
	melyben az étel sárrá zöcskölődik.
S míg merőn néztem, elmerülve gondba:
	visszanéz, s két kézzel széthúzza keblét
	és: “Nézd, hogy tépem testem!” - sírva mondja -
“Nézd Mohamedet, mily csunyán repedt szét!
	És nézd Alit mellettem: hajtól állig
	hasított arca elrontotta kedvét.
S mind, aki csak így megszaggatva jár itt,
	szakadásnak volt földön okozója,
	mi itt örök kárhozatára válik.
Egy ördög áll ott hátul, és kirója
	a sebet azokra, kik arra futnak
	s karddal vigyáz, hogy e bugyor lakója
vágás nélkül ne indulhasson útnak;
	s a vágás újra beheged, bezárúl,
	míg körben újra eleibe jutnak.
De te ki vagy, aki a szirt csucsárúl
	merengsz le, tán a büntetést kerülni,
	mely rád van szabva, bűneidnek árul?”
S költőm szólt: “Nincs rá semmi szabva türni,
	mert él még, s nem bünhődni hozta bűne,
	hanem tapasztalással teljesülni.
És nekem kell őt gyürűtől-gyürűre,
	holtnak az élőt, poklon át kisérni;
	s ez így igaz, mind, betűről-betűre.”
És száznál többen, hallva őt beszélni,
	csodálni kezdtek kínjukat feledni,
	újjal mutatni, egymásnak mesélni.
“Nos, ha reményed van még fölmehetni,
	fra Dolcinónak tőled izenem fel,
	ha nem kíván ide hamar követni,
jól lássa el magát élelmiszerrel,
	nehogy a téllel győzze le Novára,
	mert máskép le nem győzi könnyű szerrel.”
Alig nyitotta ajkait szavára
	Mohamed, menni lábát már emelte
	s letette, még a szó végét se várva.
S egy másik, kinek vérzett nyaka szerte,
	s az orra helye szemöldig üreslett,
	s beszédünket csak egy füllel fülelte,
megállt, bámulni ránk, a többi feslett
	husú tömeggel, s szóra nyitva torkát,
	mely kívül-belül egyformán vereslett,
szólt: “Ó, te, ki a poklon élve bolygsz át
	s nem bűn miatt: ismerlek otthonomból,
	ha nem csal tán meg nagy hasonlatosság.
A medicinai Péterre gondolj!
	S ha majd az édes rónát újra látod,
	mely Vercellibe hajlik Marcabóból,
ints meg Fanóba két nemes barátot,
	messer Guidot, és véle Angiolellót,
	hogy ha, mint szellem, jól jövőbe látok,
Cattolicában majd egyik se lel jót,
	mert hajóról dobják a vízbe zsákban,
	egy álnok zsarnok ád ki erre jelszót.
Ciprus s Majorca közt, szigetvilágban,
	nem szörnyedt Neptun még ily szörnyüségen,
	se kalózok közt, se görög csatákban.
E félszemű zsarnok, ki oly vidéken
	úr, melyet, van köztünk, ki kincset adna,
	ha sohse látott volna életében,
tanácsra őket magához hivatja,
	aztán ima, fogadás, mindhiába!
	Focára zord szelét meg egy se hajtja!”
S szóltam: “Ha kívánod, hogy a világba
	kivigyem híred, fejtsd meg, erre kérlek,
	ki az, ki ama tájt vesztére látta?”
S ő rátevén kezét egy más kisértet
	állkapcájára, szétfeszíté száját,
	s így szólt hozzám: “Ez az, de nem beszélhet.
Ő volt, aki Rubikon akadályát
	kétlő Caesárral átlépette, vélvén,
	hogy a késznél késni megtermi kárát.”
Ó, mint bámultam elcsüggedt személyén,
	amint nyelv nélkül tátogott a torka,
	mely hajdan olyan hangos volt, beszélvén.
S egy másik ottan - mindkét keze csonka -
	karja csutáit a fekete légbe
	emelte, hogy a vér arcába csorga,
s “Ne feledkezz el Moscáról se” - kérte -
	“én mondtam, jaj! hogy: Fődolog a tett,
	s ez hozott átkot a toszkáni népre.”
“S rokonságodra zord ítéletet” -
	toldtam kínjára kínt, s távozni láttam
	lassan a balga, bús kisértetet.
S én ott maradtam a csonkák hadában
	s láttam oly dolgot, mit csak elbeszélni,
	bár túl vagyok rajt, borsózik a hátam.
De nem hagy lelkem öntudata félni,
	a jó társ, mely az embert bátorítja
	s a tisztaság pajzsával fedve védi.
Láttam (és szinte most is látom, írva)
	egy fejnélküli törzset menni itt e
	bús nyáj közt, mely bünét vérezve sírja.
S leszelt fejét hajánál fogva vitte
	s kezében lógva, mint a lámpa lángja:
	“Ó, jaj!” - szólott a fő és ránk tekinte.
Maga lett önmaga számára lámpa,
	s egy volt kettőben, s kettő egy személyben:
	Az tudja, hogy lehet, ki így kivánta!
Amint a híd lábához ért az éjben,
	karját a fejjel a magasba tolja,
	hogy mihozzánk közelebbről beszéljen,
s ily szavakat mond: “Nézz az én kinomra,
	te, ki a holtakat vizsgálod élve,
	mondd, van-e még ilyen a mély pokolba!
És hogy rólam hírt mondj a földre érve,
	tudd meg, Bertran de Born vagyok, ki ottan
	az ifju királyt rontottam dicsérve.
Fiút az apja ellen lázitottam.
	Nagyobb viszályt Achitofel se szított
	Absolon s Dávid közt, mint én szitottam.
S mert harcba szavam olyan párt uszított,
	kik természettől voltak összekötve,
	azért lett főm a törzstől elhasított.
És a nagy bosszú rajtam így tellett be!”
Huszonkilencedik ének
A rühösök
A sok sebnek, a sebhedt sokaságnak
	láttán szemeim úgy megrészegedtek,
	hogy csak pihenni és csak sírni vágytak.
De költőm szólt: “Mi baja a szemednek?
	hogy oly merően mélyed a bugyorba
	láttára e bús, nyomorék seregnek?
Nem tetted ezt ennyire más pokolba.
	Tudd meg: e völgy huszonkét hosszu mérföld -
	minden lakóját vágynád látni sorba?
S lábunk alatt mutatja már a félkört
	a hold, - és időnk szűken van kimérve:
	sok látnivalót rejt még ez a mély föld.”
“Ha tudnád” - szóltam, elnézést remélve -
	“az okát, hogy mért néztem úgy, megállva,
	tán megengednéd enyhébben ítélve.”
De ő már indult, s én nyomába járva,
	mikor vezérem készült már felelni,
	még hozzátettem: “Hol a szirten állva,
a sziklavölgybe úgy láttál figyelni,
	alkalmasint egy rokonom siratja
	a bűnt, mely itt gyümölcsét fájva termi.”
És mesterem szólt: “Ne búsulj miatta!
	Gondolatod ne csüggjön egyre jajján:
	maradjon ő, nézz már te más alakra,
mert láttam őt imént a hídnak alján
	reád mutatni, fenyegetve ujja,
	s Geri del Bellót megnevezni hallám.
De te arra figyeltél, aki úra
	volt Altaforte várnak hajdanában,
	és rá se néztél, és így ment el újra.”
“Ó, mester, nem akadt a nagy családban,
	ki erőszakos tettét megboszúlja,
	azok közt, kiknek, bús gyalázatában
osztozni illik: ez talán a búja,
	ezért hagyott el szótlan megvetéssel,
	s ez még nagyobb részvétre hangol újra.”
Odáig értünk ily beszélgetéssel,
	ahol az új völgy látszik már a hidrul,
	de fenékig nem látsz, csak ködbe nézel.
És Rondabugyrod összes bugyrain túl
	értünk utolsó klastromudvarához,
	ahol a kínos szerzet körbeindul,
hol ezerféle jaj nyila csatároz
	mérgezett részvét éles vashegyével,
	s az ujj magától nyúl a fül lyukához.
Amily nyögés volna, ha nyári hévvel
	Sardinia, Maremma s Chiana völgye
	minden kórháza minden betegével
bezsúfolódna egyetlen gödörbe:
	olyan volt itt, s mintha rohadt tagokból
	szállna, az orrot olyan bűz gyötörte.
Akkor a híddá nyúló sziklafokról
	leszálltunk az utolsó partra, balra,
	s gyenge szemem csak onnan láthatott jól
a hamisítók hadára, az aljra,
	kiket itt iktat a nagy Úr cseléde,
	a csalhatatlan Igazság hatalma.
Nem hiszem, hogy látott Aegina népe
	ennyi nyavalyát, mikor oly utálat,
	oly rémes sok dögpára szállt a légbe,
hogy a kis féregig le minden állat,
	a szörnyű pestis által érte vesztét;
	s aztán új néppé hangyák raja válott,
mint régi költők bizton feljegyezték:
	ahány raj lélek e vak völgyi kutat
	kerülte, lankatag vonszolva testét.
És egymás testén kúsztak át e rútak
	hason és háton; s némelyik közöttük
	négykézláb mászta a keserves útat.
Lépésben mentünk szótlan fölöttük,
	s a népet, mely lenn földre betegedve
	lábán sem állt már, szemünkkel követtük.
S mint tégely tégelyt, tűzön melegedve,
	ült kettő köztük egymást támogatva,
	tetőtől talpig kosszal pettyegetve.
S nem láttam még, hogy oly gyorsan vakarna
	lovat lovászfiú, kit vár az úra,
	vagy ki már álmos, aludni akarna:
mint ezek testén ahogyan vadúla
	körmük marása, fokozódva dühhel,
	a viszketésre mely nem csillapúla.
És úgy birkóztak körmeik a rühhel,
	mintha szakács késsel kaparna pontyot,
	vagy más halat, min legnagyobb a pikkely.
“Ó, te ki bőröd így vakarva bontod,
	s feszítő fogót csinálsz ujjaidból” -
	költőm egyikhez ily szavakat mondott -
“felelj, akad-e latin ember itt, hol
	ti nyögtök? Felelj, ha örök időkig
	sohsem kívánsz kikopni karmaidból.”
“Én s ez, ki itt rohadva fészkelődik,
	latinok vagyunk ketten” - mondta sírva. -
	“De te ki vagy, ki itt ezzel törődik?”
“Ez itt” - felelt - “ki még nem szállt a sírba,
	kisérem körről-körre, megmutatni
	neki e sok kínt, melynek nincsen írja.”
Akkor megszüntek egymást támogatni,
	s reszketve felém vánszorogtak ők is,
	és mind, aki a szót el tudta kapni.
De közelebb jött hozzám Vezetőm is
	s szólt: “Kérdezd, amit vágysz kitudni tőle!”
	és én elkezdtem, látva, hogyan őriz:
“Ha nem kívánod, hogy tetteid őre,
	emléked”, - szóltam - “a földről kivesszen,
	hanem hogy éljen ott még sok időre:
ki vagy, kifia? valld meg ezt szivessen!
	Büntetésednek undok, csunya volta
	a vallomástól vissza ne ijesszen.”
“Arezzóban születtem” - válaszolta -
	“Siénai Albert máglyára külde,
	de más vitt tűzbe, és más vitt pokolba.
Tréfáltam egyszer vele, hogy röpülve
	fel tudnék szállni levegőbe szárnnyal.
	Kiváncsi volt, s esze csöppet se fürge;
látni kivánt ezzel a tudománnyal,
	s mert Daedalus nem voltam, lassú tűzben
	égettetett meg a gyámapja által.
De jaj, csaló alchimiát is űztem,
	s Minos, a csalhatatlan, im mivé tett!
	utolsó bugyorban rohadni bűzben!”
S költőmhöz én: “Láttál oly balga népet,
	s nevetségesset, mint Siéna népe?
	A francia még nyomába se léphet.”
S a másik poklos szavamat megértve,
	ekkép felelt: “Kivéve persze Striccát,
	ki költekezni olyan szépen érte,
és Niccolót, ki messze keletig járt,
	csakhogy átültethesse honni kertbe,
	a szegfüszeg füszernek drága titkát,
s a finom bandát, melyben játszva verte
	el Caccia szőllejét, s nagy erdeit,
	és Abbagliatóo élcét szórta szerte.
De ha kérded, ki jár kezedre itt
	Siéna ellen, megfelel tenéked
	arcom, csak élesítsed szemeid,
s Capocchiót meglátod, hogy mivé lett.
	Alchimiával érceket koholtam
	emlékezhetsz, ha jól sejtem kiléted,
a természetnek mily hű majma voltam.”
Harmincadik ének
A nagyhasú Ádám mester
Hajdan, mikor nagy volt Junó haragja
	Semele miatt a thébai népre,
	amint nekik nem egyszer megmutatta,
oly őrültség szállt Athamas szivébe,
	hogy mikor neje tünt szemébe, hozván
	két kisfiát karján atyjuk elébe
kiáltott: “Itt van a nőstényoroszlán
	a kölykeivel! Ide azt a hurkot!”
	És ádáz tiz körmét kinyujtva osztán
velük egyikre, Learchusra sujtott,
	és megforgatta, s egy sziklára vágta.
	Másikkal anyja a tengerbe ugrott.
S mikor a sorsnak sárba hágta lába
	Trója dölyfét, mely hajdan oly kevély volt,
	s király és ország halt meg egy csatába,
Hekuba, már fogoly, szomoru, félholt,
	miután látta Polyxena vesztét,
	s a tenger partján egy iszonyu vérfolt
közepén Polydorus fia testét:
	ugatott, mint az eb ugat dühében,
	mert fájdalmai az eszét kikezdték.
De sem thébai, sem trójai népben,
	sohasem volt oly iszonyú bolond,
	veszett állat sem, nemhogy ember épen,
mint itt két sápadt árny, ki a porond
	rögein rohant meztelen harapva,
	mint disznó, hogyha ólából kiront.
S egyik Capocchiót harapta nyakba,
	s a földön végig úgy vonszolta fekve,
	hogy minden kis rög a hasát vakarta.
S az arezzói, tőle megremegve
	szólt hozzám: “E bolond itt Schicchi Gianni,
	és társait kinozni űzni kedve.”
“Ha nem kivánod, hogy rád épen annyi
	dühvel a másik rontson, tárd ki, kérlek,
	hogy az ki? míg tovább nem fog rohanni.”
Kértem; és ő felelt: “E régi lélek
	a bűnös Mirrha, aki úgy szerette
	atyját, ahogy atyát szeretni vétek.
És vágyát aztán úgy elégitette,
	hogy másnak vette formáját magára,
	mint társa, ki ott fut, magára vette,
hogy szert tegyen a ménes csillagára,
	a meghalt Buoso Donati alakját,
	hogy testamentumát ő megcsinálja.”
S míg távol őrült útjukat szaladták
	bolondjaim, figyelmem szerte foszlott
	a többin, kik e völgyet sírva lakják.
S láttam egyet, mint egy tágöblü kobzot
	nagy hassal; csakhogy nyaka a koboznak,
	az ember lába volt, s két ágra oszlott.
A vízikor, mely formából kihozhat
	minden tagot, rossz nedvet belehajtva,
	hogy a fej nem felel meg már a hasnak,
a száját állandóan nyitva tartja,
	mint hektikásét, kinek szomjuságtól
	felvonva egyik, állán másik ajka.
“Ó, ti, kiket kín se sújt, bűn se vádol,
	s mégis itt vagytok, nem tudom, miért,
	nézzetek rám is, ha semmise gátol,
Ádám mesterre, s lássátok, mi ért!
	Amit akartam, ittam élve kedvre,
	s jaj, mint sóvárog most egy csöpp vizért!
A sok jó víz, mely zöld dombról siet le
	Casentinóból Arnó folyamába,
	s mindég oly hűs, és lágy marad a medre,
folyton előttem áll, és nem hiába!
	mert képük sorvasztóbb, mint e betegség,
	amely arcom husát már mind lerágta.
Az igazsággal büntető Ridegség
	bünöm helyét festi lelkem elébe,
	hogy emlékezve még több könnyem essék.
Mindég előttem áll Roména képe,
	ahol Szent Jánost hamis pénzre vertem,
	s azért hagytam ott fönn a testem égve!
De ha Guidót látnám e szörnyü helyben,
	vagy Sándort, vagy az öccsüket, e kéjet
	Branda-kutért nem adná szomju lelkem.
S tán itt is egy már, ha valót beszélnek
	azok a lelkek, kik még járni tudnak; -
	mit ér nekem, ki itt lekötve élek?
Ó, csak annyival megkönnyülni tudjak,
	hogy száz év alatt egy hüvelyt haladnék,
	milyen örömmel indulnék az útnak.
E völgyön értük végesvég kutatnék,
	bár tizenegy mérföldnyi az egész kör,
	és egy felet keresztben is kiad még.
Miattuk estem ide büntetésből,
	ők csábítottak oly forintot verni,
	melynek teljes három karatja rézből.”
“Kik azok ketten” - kezdtem én figyelni -
	“kik mint nedves kéz télen, párolognak:
	ott látom őket melletted heverni?”
“Itt leltem már (s azóta nem mozogtak)” -
	felelt - “mikor lebuktam e vödörbe,
	s úgy vélem, itéletnapig se fognak.
Egyik Sinon, Trója hamis görögje,
	másik József ellen tett csalfa vádat:
	és lázuktól feküsznek gőzölögve.”
S öklével egyik, talán bosszuságot
	érezve, mert ily megvetőn nevezte,
	feszesre puffadt nagy hasára vágott,
s az mint a dob szól, olyat szólva, rezge. -
	Ádám mester se volt rest, arcba csapta
	karjával úgy, hogy ő is megérezte.
És aztán szólt: “Bár testem többi tagja
	oly nehéz, moccanni se bírna már-már:
	karom szabad még, ilyen mozdulatra!”
Felelt: “Bezzeg, mikor máglyára szálltál,
	nem volt ily fürge lábad; de az ujjad
	tán még fürgébb volt, mikor pénzt csináltál.”
S a potrohos: “Úgy látszik, megtanultad
	az igazmondást; egykor Trója várnál
	amit kérdeztek, bezzeg elhazudtad!”
“Ha én hazudtam, és te pénzt csináltál,
	nekem csak egy a bűnöm” - szólt - “de néked
	több van bármely más ily pokolmadárnál.”
“Hát a ló és az eskü mitse vétett?” -
	így kezdte tovább a nagyhasú szidni -
	“szégyen már, hogy ismer mindenki téged.”
“S téged a szomj mar, amely felrepíti
	nyelved” - szólt a görög - “meg a rohadt víz,
	mely hasadat szemedbe kerekíti.”
S felelt a pénzcsináló: “Ne sokat nyiss
	ajkat a megszokott komiszkodásra,
	mert ha szomjam nagy és vizem rohadt is,
benned meg fejfájás ég, s tompa láza;
	s Narcissus tükrét megnyalatni véled
	nem volna szükség hosszú biztatásra.”
És míg én hallgatám, hogy mit beszélnek,
	“Vigyázz!” - így szólott hozzám a vezér -
	“mert kicsibe mul, hogy meg nem itéllek.”
Amint érzem, hogy haragban beszél,
	olyan szégyennel kezdtem őt kisérni,
	hogy emlékétől is elönt a vér.
Mint aki rossz álmát igaznak véli,
	és álomnak kivánja, s ami úgy van,
	minthogyha úgy nem volna, csak reméli:
olyanná lettem, magamat az útban
	menteni vágyva, s már a hallgatással
	mentettem is: de ezt magam se tudtam.
“Nagyobb hibát kisebb pironkodással
	is mostak már le” - vigasztalt Vezérem -
	“azért hát hagyj föl minden bánkodással.
De gondold meg, kivel vagy? Ime vélem!
	S ha olyan helyre jutsz, hol durva szóval
	durva nép pöröl: lábad messze térjen,
mert ezt hallani vágyni: aljas óhaj!”
Harmincegyedik ének
Az óriás kezében
Igy a nyelv, amely rajtam sebet ejtett,
	befestve szégyen biborával arcom,
	újra balzsamot adni nem felejtett:
mint, mondják, Achilles dsidája harcon
	sebet osztott, de második ütéssel,
	enyhíteni tudott a fájó karcon.
Igy fordítottunk hátat megvetéssel
	a ronda völgynek, és mentünk a parton
	nem zavarva egymást beszélgetéssel.
Nem volt itt éj, se nap, csak örök alkony.
	Szemem keveset láthatott előre,
	de egy kürtszót hallottam szörnyü hangon,
hogy a mennydörgés rekedt lenne tőle:
	s szememet arra vonta ez a kürtjel,
	ahonnan gondolám, hogy hangja jőne.
Mikor a frank gyászos harcban terült el,
	s Nagy Károly elveszíté szent hadát,
	Róland sem búgott ilyen szörnyü kürttel.
S még nem soká néztem az éjszakát,
	hát mintha arra sok nagy tornyot látnék,
	s kérdém: “Milyen város van odaát?”
“Mivelhogy szemed e homályon át még
	nem ér oly messzeségig” - szólt a Mester -
	“amit látsz, csak káprázat, csalfa játék.
S meglátd, ha ott léssz majd, hogy földi testtel
	járók szeme messziről mint csalódik:
	azért kilépni egy kicsit ne restelj!”
Aztán keze kezembe kapcsolódik,
	s szó: “Hogy a hamis kép után ne lássad
	különösnek, feltárom a valódit.
Nem tornyok azok, hanem óriáshad:
	körben állnak a kútban, s köldökig nyúl
	testük ki, mélyéből a kútnyilásnak.”
Mintha a köd halkan oszolva ritkul,
	a szem csak lassan tudja megítélni
	páráin által, hogy mi rejtezik túl:
úgy én, átfúrva ezt a vastag éji
	leget, s a parthoz közeledve jobban,
	csalódni szünvén, kezdtem íme félni.
Mivel mint Montereggion csúcs ahogy van
	nagy tornyok koszorújával körözve:
	úgy tornyosodtak a nagy Kútból ottan,
féltesttel körben kinyúlva fölötte
	az iszonyú Gigászok, kiket égből
	Juppiter most is fenyeget dörögve.
S egynek már arcát láttam a sötétből,
	s vállát és mellét, s hasa nagy darabját,
	s a karját, mely lecsüggve kétfelé dől.
A természet jól teszi, hogy manapság
	ily ekzekútort Marsnak már nem alkot,
	s ily állatnak ki hagyta veszni magvát.
Mert aki megfontolja jól a dolgot,
	megérti, hogy bálnát ily szörnyü hadnál,
	s elefántot alkotni jobbnak tartott:
mert hol az erő s a rosszakarat már
	megvan, s hozzájő még az ész s okosság,
	az ellen aztán hasztalan víhatnál!
Olyannak láttam arca szélét s hosszát,
	(s ahhoz arányban van a többi tagja),
	mint Róma óriás fenyőtobozzát.
S igy a kútpart fölött, mely lenn takarta
	kötényként testét, annyi még kirémlik,
	hogy egy a másikát vállára tartva,
három friz legény sem érne fejéig,
	mert harminc araszt lehetett számlálni
	övtől a köpenykapcsolás helyéig.
“Ráfel mái ámech izábi álmi” -
	vad szájjal, melyhez lágyabb hangu ének
	nem illett, ekképp kezdett kiabálni.
S Vezérem így szólt hozzá: “Balga lélek,
	maradj csak a kürtödnél: abba fujjad,
	ha elfog haragod, vagy szenvedélyed.
Keresd nyakadnál, s megtalálja ujjad
	a nagy hangszert, mely abroncsozza melled
	ó, zavart szellem! s melyen lóg, a szíjat!”
“Magát árulja el, csak jól figyeljed” -
	szólt hozzám most - “Nimród! az ő hibája,
	hogy a föld nem maradt meg egy nyelv mellett!
Hagyjuk el őt, ne beszéljünk hiába!
	mert néki minden nyelv oly érthetetlen,
	mint másnak az övé: csak jár a szája!
Tovább indult, és én mögötte mentem
	balra fordulva: és egy nyíllövésre
	másik nagyobb s vadabb gigászra leltem.
Én nem tudom, ki képes ily kötésre,
	de meg volt kötve, bal karja előre,
	jobb karja meg a hát felőli részre,
egy lánccal, amely nyakától lejőve
	testén kigyózott és azon a részen,
	amely látszott, öt gyűrű tellt belőle.
“Ez volt a gőgös, aki oly merészen
	Juppiter ellen erejét próbálta:
	ez bűne”, - szólt Vezérem, intve, nézzem.
“A neve Ephialtes. Ő csinálta
	a lázadást, s isteneket ijesztett
	karjával, mely most is le van kötve hátra.”
És akkor én ilyen kérdésbe kezdek:
	“Hallottam szertelen Briareusról:
	kérlek, ha lehet, hadd láthassam ezt meg.”
Mire ő: “Majd meglátod Anteust” - szól -
	“ki közel van, beszél, és láncolatlan,
	s a kútfenékre tesz e parti csucsról.
Kit látni kívánsz sokkal távolabb van
	és meg van kötve, és ehhez hasonlit
	csakhogy vadabb még ennél arculatban.”
Földrengés, melytől minden összeomlik,
	nem ráz meg tornyot úgy, mint e szavaktól
	Ephialtes fejtől meginga combig.
Mindjárt meghalok, azt gondoltam akkor:
	és ha nem látom, hogy meg van kötözve,
	meghaltam volna már a gondolattól.
“De mi tovább mentünk, elérve közbe
	Anteust, aki úgy állt a gödörben,
	hogy fej nélkül öt singre nyúlt ki törzse.
“Ó, te, kinek keze a véres völgyben,
	hol Scipiónak neve tündökölt,
	s Hannibál hada futott összetörten,
ezer oroszlánt prédakép megölt;
	s ki ha ott lettél volna, hol fivérid
	küzdöttek, van ki hiszi, hogy a Föld
fiai a nagy győzelmet megérik:
	ne vess meg, tégy le minket Kocitushoz,
	hol szörnyü víze befagyott a mélyig.
Ne küldj Tiphoüshoz, se Titiushoz!
	hajolj le; mert társam meg tudja tenni,
	amit kérhet egy pokolbéli bús rossz.
Ne fintorogj: mert híred tudja vinni,
	mert él még, és még hosszu élet várja,
	ha Ég idő előtt nem fogja híni.”
Igy szól Vezérem; s az kezét kitárja,
	s megfogja őt e kézzel, melyet egykor
	oly dühhel kulcsolt Herkules nyakára.
S magát a nagy kézben érezve ekkor
	költőm átfont, kettőnkből kötve nem-tág
	gombolyagot: “Fogózz nyakamba meg jól!”
Mint amilyennek látni Garisendát,
	hajlása alatt állva, ha fölötte
	egy felhő, hajlásával szembe ment át:
olyannak látszott Anteus a ködbe
	hajolva mélyen, és annyira szörnyen,
	hogy jobb szerettem volna futni szökve.
De lágyan tett le a fenékre, könnyen,
	hol Lucifer és Judás bűne kárhoz,
	s aztán a fejét fölemelve fennen,
fölnyúlott újra, mint hajón az árbóc.
Harminckettedik ének
A Pokol fenekén
Ha volna rímem, olyan durva, vak,
	hogy megfeleljen e gonosz veremnek,
	melynek a többi szikla hídja csak,
bővebb levét préselném szellememnek,
	de mert szavam nem tud rekedve nyögni,
	csak félelemmel fogok énekemnek.
Mert a világ mélyét rímekbe kötni
	csacsogó nyelvnek nem való, sem annak,
	ki csak papát, mamát képes gügyögni.
De hogy a tény feleljen meg szavamnak,
	segítsenek a nők, kik Théba várat
	emelni segítettek Amphionnak.
Ó, Nép, mely mindennél lejjebbre szállott!
	olyan helyen vagy, melyről szólni is rossz,
	mért nem lettél inkább juh, kecske, állat!
Mikor a Kút mélyén voltunk, az izmos
	lábnál, mi csöppek: a magasba néztem,
	a Kút falára, melytől mélye titkos.
De költőm így szólt: “Vigyázz a menésben,
	és hogy szegény testvéreid fejére
	ne lépjen lábad, tartsad mindig észben.”
Csak ekkor néztem a lábam elé le,
	s egy tavat láttam, mely befagyva mélyen,
	nem mint víz, hanem mint üveg fehérle.
Sohasem fagy be ily vastagra télen
	Ausztriában sem a Duna kérge,
	sem zord honában a Don ily fehéren.
S bár Támberlic hegy esne rá e jégre
	szélén: akkor se mondaná hogy: krikk!
	bár Pietrapana is rádőlne végre.
Mint béka orrát ha kidugja víg
	koakxozással, mikor a parasztlány
	már a kalászszedésről álmodik:
ugy addig, hol a szégyen ült az arcán,
	száz fej kékült ki, s kelepelt fogával,
	a többi részét jég alatt fagyasztván.
Lefelé fordul mindegyik nyakával;
	és mindegyiknek ajka a hidegre,
	és síró szeme a kinokra rávall.
S megláttam, amint néztem e fejekre,
	kettőt, egymást érintve oly szorossan,
	hogy össze volt a fürtjük keveredve.
“Mondjátok, bús szorongók, hadd tudhassam,
	kik vagytok?” - szóltam, s ők felém emelték
	fejüket, nyakban felgörbítve lassan.
S egy percre könnyüket arcukra ejték
	eddig csak bellül nedves szemeik,
	míg a fagy ujjai bereteszelték,
(vaskapocs így fát fához nem szorít);
	s erre mint két kemény csőr, összekoppan
	a két fej, melyet a düh elborít.
S egy másik, kinek arca fel se bukkan,
	(füle lefagyott üres helye kék folt):
	“Mit nézel, mint a tükröt?” - szól unottan. -
“De ha kívánod tudni, ki e két holt:
	a föld, honnan Bisenzo völgynek árad,
	egykor Alberto apjuké, s övék volt.
Testvérek, s ha még egy ily szörnyü párat
	keres valaki, méltót, jégbe hűtni:
	egész Kainán át hiába fárad.
Nem, az se méltóbb, kinek általütni
	szivét s árnyát egyszerre tudta Ártur;
	Focaccia sem; sem az, ki szemlesütni
itt mellettem tanul, s elzár a tájtul:
	ő Sassol Mascheroni; és ha toszkán
	vagy, ismered: kiáll a jégből álltul.
De tudd meg, hogy ne faggass többet osztán,
	hogy én vagyok Camiscion Pazzi; várom
	Carlint, hogy mentse bűnöm, ráfokozván.”
S száz arcot láttam még e síma tájon,
	fagytól lilán; hogy sohasem mehettem,
	azóta sem, jég tükrén, úgy utálom.
S míg így csuszongtunk a középre ketten,
	ahol minden súly összegyűl az aljban,
	és én remegtem az örök hidegben:
végzet volt? véletlen? vagy úgy akartam?
	már nem tudom; de járva a fejek közt,
	lábammal megbotlottam egyik arcban.
Kiáltott: “Mért tiporsz e bús sereg közt?
	És mért tiporsz engem, ha Montaperti
	bosszúja nem nyert benned újra eszközt?”
És én: “Ó, mester, várj itt, míg kifejti
	e szellem azt, amért gyötör a kétség;
	aztán kedved szerint fogok sietni.”
És ő megállt; s én szóltam a sötétség
	fiához: “Ki vagy itt e jégverembe
	te, ki nagyot zúgsz, bár kicsiny a vétség?”
“Ki vagy te, aki mást így rúgva szembe,
	sétálsz keresztül” - felelt - “Antenórán:
	rugásod élőtől se volna gyenge.”
“Én élek” - szóltam - “és még jöhet órám,
	hogy híressé tehetlek, ha kivánod,
	neved sok híresség közé beróván.”
Felelt: “Én ép ellenkezőt kivánok:
	eredj el innen, többet ne zavarj már!
	Nem kell hizelgés Kocitusz tavának!”
Ekkor megfogtam, lehajolva, hajánál,
	s szóltam: “Mondd meg a nevedet, különben
	fejedben nem marad egy árva hajszál.”
“S ha egy hajszál sem marad is fejemben,
	nem mondom meg” - szólt - “ki vagyok, sem arcom
	föl nem vetem, hogy tudnál látni szemben.”
S haját már ujjam közt csavarva tartom;
	ugatott, s arcát jégre lapitotta,
	s már több csombókot kitépett a markom,
mikor egy másik: “Mi bajod te, Bocca?
	Ugatsz? Nem elég hogy fogat csikorgatsz?
	Mi ördög lelt már?” - így kiált dohogva.
“Most már csak hallgass” - mondtam - “bárha hallgatsz
	gaz áruló! hazádba (szégyenedre)
	viszek igaz hírt: attól nyugton alhatsz!”
“Hazudd azt ott fönn, ami jut eszedbe!
	De ha meglátod még édes hazádat,
	erről is szólj, kinek úgy pereg a nyelve.
Bezzeg siratja a francia sápot.
	Elmondhatod: Láttam Duéra lelkét,
	hol a hűsben az árnyak hada sápad.
És ha kérdeznék, kiket rejt e hely még:
	Beccheria van épen oldaladnál,
	kinek nyakát Firenzében leszelték.
Gianni del Soldanier is jég alatt áll,
	s Ganello, s Tribaldello, ki kitárta
	Faenzát, mikor az őrség aludt már.”
De mehetünk már, a végét be se várva.
	S két fejet láttunk, egy lyukban: az egyik
	fej a másikra kalapot csinálva.
És mint kenyerét a legéhesebbik
	koldus ha rágná: ez úgy rágta társát
	nyakban, hol az agy a gerincre fekszik.
Tideusz mérges fogai se vásták
	Menalippusz koponyáját vadabbul,
	mint ez annak tarkóját és mi-mását.
“Ó, te, ki megmutatod, már rutabbul
	nem is lehetne dühödet” - kiálték -
	“mondd meg, mért teszed, és mi hasznod abbul?
Mert ha okod van rá, s mert puszta játék
	haragod: mondd meg, és ha visszatérek,
	meghálálom neked, keserü árnyék,
ha nem szárad ki, amivel beszélek.”
Harmincharmadik ének
Ugolino és az eleven kárhozottak
Felemelé a szörnyű lakomátul
	száját a bűnös, megtörülve szépen
	a fej hajában, melyet rága hátul,
s kezdé: “Óh, hát megint véresre tépjem
	a kínt, amely szívemet elszorítja
	már rágondolva, nemhogy még beszédben.
De hogyha szavam lészen az a csíra,
	mely szégyent hoz ez áruló fejére,
	láss beszélve sírni s beszélni sírva.
Nem tom, ki vagy s e kárhozat helyére
	miként jöttél; de Flórenc szép vidékén
	szülöttnek sejtet szavaid zenéje.
Tudd meg hát: Ugolinó gróf valék én
	s ez itt Ruggieri érsek: mért vagyok
	ilyen szomszédja, elválik a végén.
Hogy tette azt, hogy benne bízva sok
	ármánya által bús fogságba estem
	s elvesztem: elbeszélni nincsen ok.
Azért csak mit nem tudhatsz még, lefestem,
	hogy lássad azt, van-é okom haragra,
	lefestem, mily csúf halált halt a testem.
Keskeny nyílás vet fényt a bús falakra,
	miknek éhségem ád nevet azóta,
	s hol még sok ember lesz börtönbe rakva.
S már e nyiláson át fogságom óta
	több holdat láttam, míg jövőmnek fátylát
	egy rossz álom előttem szétnyitotta.
Álmomban ez egy farkast és családját
	üzött fel úri vadászként a hegyre,
	amelytől Luccát Pizából nem látják.
Tanult, sovány ebekkel űzte egyre
	s Sismondi és Lanfranchi és Gualandi
	vele együtt kergették vetekedve.
Fáradtan már alig bírtak haladni
	a farkaskölykök s ezer harapásnak
	sebével láttam őket ott maradni.
Napkölte előtt fölébredve másnap
	hallám, hogy fiaim kenyeret kérnek
	nyögő hangján álomközti sirásnak.
Kő vagy, ha nem sír benned is a lélek
	elgondolván, ez mily érzésre keltett;
	ki itt sem könnyez, mit könnyezne még meg?
Felébredtek s az óra már közelgett,
	amikor enni szoktak nékik adni,
	de álmából mindegyik rosszat sejtett.
S hallám az alsó zárat elcsukatni
	a szörnyü tornyon; és szemükbe néztem
	fiaimnak - s hangot se tudtam adni.
Nem sírtam - kővé váltam már egészen -
	de sírtak ők, s szólt Anzelmocska végre:
	»Mi lelt, apám, mért nézel oly sötéten?«
Ekkor se sírtam, sem a kérdezésre
	Nem válaszoltam aznap, sem az éjjel,
	amíg a másik nap nem jött az égre.
Amint a kínos tömlöc némi fénnyel
	világosúlt és én borzadva láttam
	arcomat négy arcon tükrözni széllyel,
két öklömet kétségbeesve rágtam;
	s ők azt gondolván, étel éhe dúlja
	testem, így szóltak felugorva bátran:
»Atyánk, nem lesz szivünknek ennyi búja,
	ha minket eszel! Te ruháztad csontunk
	e vézna hússal: - vedd magadhoz újra!«
Aznap, se másnap, több egy szót se mondtunk,
	nem búsítottam őket több sohajjal -
	mért nem nyíltál meg, föld, elnyelni gondunk?
Mikor negyedszer így talált a hajnal,
	Gaddo magát előttem elvetette:
	»Apám, hát nem segítesz?« - nyögte jajjal.
Azzal meghalt. S mint most látsz engemet te,
	sorban elesni láttam mind a hármat
	ötöd- s hatodnap kínok közepette.
S már vakon keresni négy fiacskámat
	kezemmel; s két nap nevük egyre mondtam,
	míg többre ment az éhség, mint a bánat!”
Amint végezte, szemforgatva nyomban
	a nyomorult fejet kezdé harapni
	s foga kemény volt, mint eb foga, csontban.
Aj, Píza, örök botrány fogsz maradni
	a szép hazában, ahol a si járja.
	Mert a szomszédság rest példát mutatni,
támadjon fel Gorgóna és Caprára
	s az Arnót torlaszolják el keresztbe,
	hogy benned mindent megfullasszon árja.
Bár Ugolino vesztedet kereste
	s minden várad eladta volna tényleg,
	nem vonhatnád fiait ily keresztre.
Ártatlanok, hisz nem sok éve élnek,
	új Thébae! Uguccione és Brigata
	s a kettő, kiket fent nevez az ének.
Tovább mentünk, hol a jég síma háta
	más népet föd be zordan, kiknek arca
	van fölfelé a jégből, nem a háta.
S a könny maga a könnyet visszatartja,
	hogy a könnyek befelé visszaszállnak,
	hogy több legyen a kín nyomása, harca.
Mert a legrégibb könnyek összeállnak
	s a szemnek gödrét megtöltvén előre
	az arcon kristálysisakot csinálnak.
S bár, mint kinek megkeményült a bőre,
	érzéketlen volt arcom: a hideg
	minden érzését elrabolta tőle,
mégis úgy tetszett, szél legyinti meg.
	És kérdém: “Mester, ki mozgatja ezt már?
	Nem alszik itt lenn minden lengeteg?”
S felelte: “Útunk ama tájra kezd már
	vinni, hol saját szemed válaszol majd,
	meglátva az okot, amelytől ez száll.”
A fagy varából most elénkbe sóhajt
	egy hang: “Ó, lelkek, kik annyira szörnyen
	vétkeztetek, hogy vár a legalsó part,
ó, törjétek le, hogy egy percre könnyen
	kisírjam kínom, ezt a szörnyü fátylat
	szememről, míg majd ráfagy újra könnyem.”
Feleltem: “Mondd, ki vagy, ha az a vágyad,
	hogy legyen kedvem emlékezni rád: -
	s ha nem segítlek, e jég vessen ágyat.”
Felelt hát: “Én Alberigo barát,
	gonosz gyümölcs gonosz kertésze voltam,
	s kapok most a fügéért datolyát.”
“Ó,” - mondtam ekkor - “itt vagy hát már holtan?”
	S ő: “Nem tudom, fenn jár-e a világban
	testem, vagy elpihent a síri boltban,
mivel az megvan itt Ptolomeában,
	hogy ide gyakran előbb hull a lélek,
	mint Atropos kárt tenne fonalában.
És hogy e könnyből fagyott régi kéreg
	súlyát szememről szívesebben elvedd,
	elmondom, hogy mihelyt e szörnyü méreg,
árulás vétke, szennyezi a lelket,
	testét egy démon elfoglalja s benn ül,
	míg ideje lejár s a vére cserged.
S a lélek addig ilyen kútban enyhül,
	s tán jár a teste még ez árnynak ott fönn,
	aki már rég mellettem idelenn hül.
Te tudhatod, ki nemrég még a földön
	éltél; ser Branca d’Oriának nevezték,
	s több éve mult, hogy e hely néki börtön.”
“Félek, hogy megcsalsz” - mondtam - “hiszen ezt még,
	ezt a ser Branca d’Oriát ki se vitték,
	eszik, iszik, alszik s ruházza testét.”
“Fönn” - szólt - “hol a Rondakörmök hevíték
	neki a szívós szurkot főni, forrni,
	Zanche Mihály úr meg sem érkezett még,
mikor már ennek a testébe holmi
	ördög jött és egy rokonába, szállni,
	ki az árulást segíté koholni.
De nyújtsd kezed már valahára szánni:
	nyisd föl szemem!” - És én föl nem nyitottam
	és jótett volt, gonoszul véle bánni.
Aj, Genova! minden baj megvan ottan!
	s az erkölcsöt lakói messze küldik.
	Genova! miért nem pusztúlsz el legottan?
Mert ezt a vásott romagnai földit
	olyannal láttam Kocitusz tavában,
	kinek a lelke Kocituszba’ fördik
s a teste élve jár-kel Genovában.
Harmincnegyedik ének
A Föld középpontja
“Vexilla regis prodeunt inferni
	felénk: azért előre nézz, keresve” -
	szólt mesterem - “ha fel tudnád ismerni.”
Mint mikor vaskos pára lengedez le,
	vagy féltekénk már elborúl az éjben,
	malmot ha látsz szélben forogni messze:
egy oly alkotmányt akkor látni véltem,
	s gondoltam, szorosan mögéje térek
	vezéremnek: - más enyhhely nincs e szélben!
Oly helyen jártam - versbe venni félek -,
	hol átlátszón, mint szálka az üvegben,
	egészen jég alatt volt minden lélek;
s feküdt vagy állt, szobornál merevebben,
	fejest vagy talpast, - s volt kinek a lába
	arcához görbült, gyötrelmes ivekben.
Amint elértünk annyival alábbra,
	hogy mesteremnek megmutatni tetszett
	azt, aki a legszebb volt hajdanában,
elémbe állt és ilyen szóval edzett:
	“Itt Dis és itt a hely, hol kell valóban,
	hogy bátorsággal magadat övedzed.”
Hogy lettem ekkor megdermedve szótlan,
	megírnom, olvasó, hiába kéred,
	mert kevés lenne azt megírni szóban.
Még nem halál, s már nem volt bennem élet;
	értse, kiben van képzelet csirája,
	hogy lelkem élet s halál közt mivé lett.
A borzasztó birodalom királya,
	a jégben állt, kiütve fele mellet.
	S több volnék én egy óriáshoz állva,
mint egy óriás volna karja mellett.
	Számítsd ki hát, hogy ilyen taghoz illjen,
	testének lenni mekkorának kellett!
Ha szép olyan volt, mint most rút amilyen,
	s mégis Alkotóját bántotta bűne,
	méltó, hogy minden rossz belőle keljen.
Ó, mily csodás volt, hogy előmbe tűne,
	s megláttam három arcot, a fején;
	egyik elől volt, vérvörös a színe.
A másik kettő válla tetején
	nőtt ezzel össze, felezvén a vállat;
	s egymással hátul, a taraj helyén.
S a jobb arc fehér, s sárga között állott,
	s a bal, mint amily népek kóborolják
	a földet, hol a Nilus völgynek árad.
S mindenik alatt két nagy szárny motollált,
	amekkora illik ily nagy madárnak:
	tengeren sem láttam még ily vitorlát.
S nem tollból vannak ám ezek a szárnyak:
	bőregérszárnyak! - és csapkodja, rázza,
	hogy három szelek tőlük szerteszállnak.
Ezektől jött fagy Kocitusz tavára;
	s hat szemmel sír örökké, s három állon
	csöpög le folyton könnye, s véres nyála.
És úgy zúz egy-egy bűnöst mind a három
	száján fogával, mint tiló a kendert
	gyötörve mind, hogy mind egyszerre fájjon.
És azt, ki elülső szájába hemperg,
	fogánál jobban karma tépi, hátán
	csontig olykor nyúzván a bűnös embert.
“Fenn akit legjobban gyötör a Sátán” -
	Szólt költőm - “Júdás az Iskarióti.
	Feje benn van, lába kilóg a száján.
A másik kettő, kiknek feje lóg ki:
	az Brutus - a fekete szájból ez csügg,
	ládd, hogy nyújtózik, nem tud szót se szólni.
Meg Cassius - nézd azt a vastag testüt.
	De már az éj közelget; már mi mostan
	mindent láttunk, utunkat újra kezdjük.”
Amint kivánta, nyakába fogóztam,
	és ő alkalmas helyen és időben,
	mikor szétnyilt a Sátán szárnya hosszan,
megkapaszkodott a szőrös csipőben,
	és így szállt, szőrről csipeszkedve szőrre,
	a tömött szőr, s jég közt ereszkedőben.
Mikor ott voltunk, ahol a csipőre
	forgó comb illik, csípő vastagába:
	fáradtan és aggódva, útam őre
fejjel fordult oda, hol volt a lába,
	és úgy fogózott, mint föl aki mászik,
	azt hittem, visszamászunk kín honába.
“Ilyen lépcsőn megyünk már, jól vigyázz itt!”
	szólt költőm, mint lankadt utas lihegve,
	“ily út visz onnan, hol a Bűn tanyázik.”
Aztán kilépett át egy szirtüregre,
	és engemet leültetett a szélén,
	s gonddal ő is mellém ereszkedett le.
Szemem most felvetettem, szinte félvén
	látni, mint láttam Lucifert viszont, -
	s láttam - lábával éghez evickélvén!
Hogy bámulást éreztem, és iszonyt,
	gondolja, ki tudatlan most se tudja,
	mily pontot hágtam át, és mily viszonyt.
“Talpra!” - szólt mesterem - “mert rossz az útja,
	és hosszu még célunknak, és a nap már
	pályáját harmadfél órája futja.”
Szép padló, mint a palotás uraknál
	nem volt itt: sem természetvájt üregnél
	egyéb, rossz földnél, fénytelen falaknál.
“Mielőtt e mélységből kivezetnél” -
	szóltam amint felszöktem talpra - “mester,
	tévedés ellen néhány szót tehetnél:
A jég hová lett? S hogy fordult igy ez fel
	lábbal az égnek? s a nap merre hágott,
	hogy ily hamar hajnal cserélt az esttel?”
Azt hiszed, túl vagy még” - (szavamba vágott) -
	“a centrumon, hol szőrén kézre fogtam
	a férget, mely lyukasztja e világot?
Túl voltál, amíg lefelé mozogtam;
	de fordúlván a ponton áthatoltál,
	mely felé minden súly hull, mindenhonnan.
S már a másik félgömbön, szembe voltál
	azzal, melyre a Nagy Száraz födélt
	borít, amelynek csúcsa volt az oltár,
hol halt, ki bűntelen foganva élt,
	S a Judeccának ép e kis köröcske
	felel meg, melybe most a lábad ért.
Reggel van itt, amikor ott tul este. -
	Ez meg, akinek lépcsőnk lett a szőre,
	csak úgy áll, mint előbb állt, megszögezve.
Ez oldalon bukott az égből ő le;
	s a kontinens, mely előbb itt terült el,
	féltében tenger alá bújt előle,
és a mi féltekénkre menekült fel;
	s ami maradt, tán őt kerülni hagyta,
	üreggé e helyet, és hegynek ült fel.”
Egy barlang száll itt kifelé haladva,
	még oly mély, mint e sírja Belzebubnak.
	Nem látható, de hanggal tudtul adja
egy csermely, melynek habjai lezúgnak
	a szirtnek e mély magavájta résén;
	s kigyózván nagy lejtője nincs ez útnak.
E titkos úton át a mester és én
	visszaindultunk világos világba;
	s a pihenésre gondolni se késvén,
kusztunk föl, ő elől és én nyomába,
	míg a sok szépből, melyet az ég hordoz
	láttam egynémit, egy kis karikába:
és így jutottunk ki a csillagokhoz.
	
PURGATÓRIUM
PURGATORIO

Első ének
Az óceán szigete
Immáron jobb vizek fölé evezni
	emel vitorlát elmém kis hajója,
	s szörnyü Tengert maga mögé veszti;
második Ország kerül íme szóra,
	ahol kitisztul az emberi szellem
	s méltóvá lesz, hogy legyen ég lakója.
De itt a holt Poézis élni keljen,
	ó, szent Muzsák, mert tietek vagyok,
	és Kalliope valahára merjen
kisérni hangján, melytől sápadott
	egykor a kilenc Pierída bűne,
	hogy nem reméltek bűnbocsánatot.
A napkeleti zaffir enyhe színe,
	amely a tiszta lég arcán elömlött
	egész az ég első köréig: íme
e szín most szemeimnek új öröm lett,
	hogy a halálos ködtől elbucsúztak,
	amelytől szembe-szívbe bú gyülemlett.
A szép planéta, mely szeretni biztat,
	mosolyba vonta Keletet s homályba
	a Halakat, melyek mögötte úsztak.
Én jobbfelé, e másik sarki tájra
	figyeltem: itt négy csillag fénye játszott:
	nem látta más még, mint Ádám s párja.
Sugáruknak az ég örülni látszott.
	Ó, milyen özvegy Északunk vidéke,
	mert ehhez mérhetőt sohase látsz ott!
De látásuktól visszaválva végre
	szemem az észak-sarknak forditottam,
	honnan letünt a Szekér égi képe,
s im egy magányos agg állt közel ottan,
	akit ránézve már tisztelni kelle:
	apát fiúnak nem kellene jobban.
Hosszú szakálla félig őszbe telle,
	mint haja is már s hullt, két ágra bomló:
	lehullt kettős sorát nyugtatta melle.
És arcát ama négy szent lángból omló
	sugárok úgy feldísziték sugárral,
	hogy szembenézve naphoz lőn hasonló.
“Kik vagytok itt, kik szemben a vak árral
	futtok az örök tömlöcöt kerülvén?”
	szólt, rázva haját a komoly szakállal.
“Ki volt lámpátok és ki volt az Ösvény,
	s vezére a mély éjben lábatoknak,
	amelytől oly sötét az örök örvény?
Hát a Pokol Törvényi úgy inognak?
	vagy változott a Végzés fönn a Mennyben,
	hogy barlangomhoz juttok, kárhozottak?”
Vezérem akkor kézenfogva engem
	kézzel és szóval, s jellel inte, porba
	hajtani térdet, arccal egyetemben.
És: “Nem magamtól jöttem!” - válaszolta -
	“Egy égi hölgy szállt kérni, hogy ne hagyjam
	egyedül ezt utján, a mély pokolba.
S mert akaratod az, hogy bőven adjam
	elédbe, mint volt, esetünknek estét,
	nem lehet az enyém, hogy megtagadjam.
Hát halljad: ez nem látta még az Estét,
	de oly közel volt ahhoz balgaságban,
	hogy perce volt csak, elkerülni vesztét.
Azért hogy őt e vészektől kivágjam
	küldtek, amint már értésedre adtam;
	és nem volt más út, mint amelyre hágtam.
A bűnök népét néki megmutattam
	s most megmutatom még e másik népet,
	mely itt tisztúl és kormányod alatt van.
Hogy’ hoztam eddig, hosszu lenne néked
	végig beszélni: föntről jött erőm,
	hogy vezessem hallani s látni téged.
Nézd el hát, hogy idejött vakmerőn:
	Szabadságért jött, s édes a Szabadság:
	tudhatja, kinek holta Értte lőn:
tudhatod, kinek nem drága mulatság
	volt egykor Uticában Értte veszned,
	hol ruhád dicsőülni várja napját.
Az örök Törvényt nem sérthette ez meg,
	mert társam él még, s Minos nem köt engem,
	mert onnan jöttem, hol szüz árnya reszket,
ó, nagy szív, Marciádnak, s sírva leng lenn,
	s bús szeme most is kér, hogy tartsd tiédnek;
	az ő szerelméért hallgass meg engem
s hét országodon hagyj átmenni, kérlek:
	viszek tőled köszöntést néki, ha
	nem átallod, hogy rólad ott beszéljek.”
“Ó, drága volt szememnek Marcia,
	míg földön éltem, s amit ő” - felelte -
	“tőlem kivánt, meg kelle kapnia:
de most a rossz folyón túl leng a lelke
	és Törvény áll, mióta itten élek,
	hogy többé rám nem hathat a keserve.
De hogyha szent Hölgy küldött, égi lélek,
	mint mondod: ennyi szót nem kéne tenned,
	elég már, hogy amit kérsz, Értte kéred.
Menj hát, s övezd a derekát fel ennek
	sima kákával, arcát mosd le szépen,
	de úgy, hogy meg ne hagyj rajt semmi szennyet:
mert legparányibb ködfolttal szemében
	nem illenék, hogy bár a legkisebbnek
	Éden szolgái közt elébe lépjen.
Köröskörül, hol e kicsiny szigetnek
	az ár veri alját, a lágy iszapban,
	nád, káka, sás nőtt buja zöld keretnek.
Egyéb növény nem is terem meg abban,
	se fás, se lombos: mert a habtörésnek
	nem állja erejét, mely sohse csappan.
S vissza se jőjj már erre, hogy ne késs meg:
	most kel a nap, az megmutatja rögtön
	szelídebb útját az emelkedésnek.”
Szólt, azzal eltünt: és én talpra szöktem,
	szótlan huzódtam közelebb azonban
	vezéremhez, s szememmel rajta csüggtem.
És ő így kezdte: “Fiam, jőjj nyomomban:
	forduljunk vissza, mivel ott az aljjal
	egy szint felé hajlik a lanka nyomban.”
A szürkületen győzött már a hajnal:
	futott az; és én sejthetném a tenger
	vizét remegni messze, halk morajjal.
Mentünk a sík magányon, mint oly ember,
	kit tévesztett útjára visszacsal vak
	reménye - s csügged, míg csak rája nem lel.
S midőn elértünk oda, hol a harmat
	harcol a nappal, s oszlik bár, de lassan,
	oly részen, melyet árnyékok takarnak:
láttam, hogy bölcs Vezérem óvatossan
	két kézzel a friss fűbe mártogat;
	s én, hogy szándékát, sejtve, támogassam,
felé nyujtottam könnyes arcomat:
	és harmatos ujja föltárta mélyen
	rejlő szinét a pokolszín alatt.
S mentünk aztán a puszta partszegélyen,
	amely hajózni sohse lát iránta
	hajóst, ki megérné, hogy visszatérjen.
Ott megövedzett, mint amaz kivánta.
	Csodák csodája! - hogy a sást kitépte,
	ujra kihajtott a szerény palánta
és helybe, nyomba, felnőtt rögtön épre.
Második ének
A mennyei révész
Elérte már a nap a horizontot,
	melynek délkörén Jeruzsálem épül,
	jegyezve ívén a legfelső pontot:
s az Éj - mely szembe forg - kikelt vizébül
	Ganges folyónak, és vele a Mérleg,
	amely fölérve kiesik kezébül;
s a Hajnal arca, mely piros-fehérnek
	született, fonnyadván az égi tájon,
	látszott már, ahol álltam, sárga-vénnek:
ott voltunk még a partmenti lapályon,
	mint útas ember, ha, útján merengvén,
	a lelke száll már, bár a teste álljon:
és íme, mintha, szürkület derengvén,
	vörösen izzik Mars a sűrü ködbe,
	a tenger színén, napnyugatra lengvén:
olyan fényt láttam a vizen kilökve
	futni felénk (ó, csak majd újra lássam!):
	nincs madár, melynek oly gyors volna röpte.
Szemem csak pillanatra függe máson
	(költőmre néztem kérdve) s máris íme
	dupla fényesség gyúlt, és nőtt csodássan.
S két nem-tudom-mi tűnt - fehér a színe -
	föl kétfelől mellette, s harmadiknak
	felelt aztán alább fényükre fénye.
S láttam, hogy Költőm némán nézi, mig csak
	hogy a két első: szárny, ki nem világul;
	ekkor fölismervén a szent ladiknak
kormányosát az Isten angyalául,
	szólt: “Térdre! térdre! és két kezedet kösd
	imára! Ily szolga szolgál ki mátul!
Nézd, hogy száll! megvet minden földi eszközt!
	Evező nem kell néki, sem vitorla,
	szárnyán kivül, ily messzi tengerek közt!
Nézd, egyenessen az egekbe tolja
	örök tollát, a szeleket seperve;
	s az nem hull, mint a földi szárnyak tolla.”
Majd amint hozzánk mindinkább közelre
	ért az isteni madár: nőtt a fénye,
	s már több volt, mint hogy szemem elviselje:
azért leszegtem; s már a parthoz ére;
	csónakja gyors volt, s ollyan könnyű, lenge.
	hogy barázdát se vont a víz szinére.
Farán a Szent Révész alakja lenge;
	(a Szentség jele homlokán vakító);
	s több mint száz lélek ült zsufolva benne.
“In exitu Israel de Aegypto” -
	egy hangon így mindnyájuk ajka zengett,
	s tovább mint irja a zsoltáros író.
Akkor szent kereszt jelét vetve hintett
	áldást reájuk; mire partra szöktek;
	s ő gyorsan, mint jött, újra tovalengett.
Parton maradva, idegen nyüzsögtek
	amazok, és mint aki csupa ujjat
	lát maga körül, szerte nézelődtek.
Mindenfelé már nap nyilai hulltak,
	melyek vadászva a Bakot lehajták
	közepéről a mennyei azurnak,
midőn e nép felénk emelte arcát
	és: “Mondjátok, ha tudtok róla” - kérlelt -
	“merre érhetjük a hegyi ut alját?
S Vergiliusz szólt: “Járatosnak véltek
	minket e tájon? Új táj ez minékünk:
	vándorként értünk ide, mint ti értek.
Csak alig előbb volt, hogy ideértünk,
	más úton, oly vad úton, mely után csak
	játék lesz itt már szirtről-szirtre lépnünk.”
Eközben mivel meglátták az árnyak
	lélekzésemről, hogy még testben élek,
	a bámulattól lettek haloványak;
s mint hirnök, aki olajággal tér meg,
	vonzza a népet, hír hallója lenni,
	(köré gyülnek, s tolongástól se félnek):
úgy csüggve arcomon ott valamennyi,
	gyültek a boldog szellemek körém is,
	szinte feledve tisztulásra menni.
S közelebb jutva, túl a többijén is,
	átölelt egy, oly forrón, s nem kimérten,
	hogy rábirt, hogy hasonlót tegyek én is.
Ó, hiu árnyak, csak látszatnyi létben!
	Karommal őt háromszor átkaroltam,
	s mindannyiszor csak ennen keblem értem.
A bámulattól én is sápadt voltam,
	mire az árny mosolygott s visszalépett,
	és én, követve, közelebb hatoltam.
Szelíden intve szólt, hogy állanék meg.
	Ekkor megismervén: ki? - könyörögtem,
	ne szánjon egy kis pihenőt s beszédet...
“Mint rég a romló testbe nyűgözötten” -
	felelt - “ma úgy szeretlek oldozottan:
	álljunk meg hát; - de merre jársz te itten?”
“Megyek, Casellám” - választ ígyen adtam -
	“ahol vagyok, még egyszer újra lenni:
	de téged máig mi gátolt utadban?”
Felelte: “Nincs rám sértő benne semmi,
	hogy ki áthoz kit-mikor akar,
	többször megtagadt csónakába venni,
mert néki mindent Igazság sugall;
	de most fölveszi három hosszu hónap
	óta, akit csak könyörögni hall.
Lelkemet is, mely, Tiberis folyónak
	hol vize sóssá lesz, bolyongva várt már,
	végre nyájassan fogadá a csónak
a toroknál, hova most visszaszállt már,
	hol minden holtak együvé verődnek,
	kivéve kiket acheróni gát vár.”
S én: “Ha új törvény el nem vette tőled
	szerelmes ének emlékét s hatalmát,
	mely annyiszor hatott rám enyhitőleg:
egy dallal most is enyhülésre csalnád
	lelkemet, mely mig így kell hogy cipeljem
	vele e testet, nem leli nyugalmát!”
“A Szerelem, mely szólogat szivemben...”
	kezdte, s úgy zengett drága dalolása,
	hogy még visszhangzik édessége bennem.
Mi ketten s az ő valamennyi társa
	hallgatva, boldog füleink betelltek,
	mintha nem volna gondunk semmi másra.
Mind zengő hangján csüggtek és figyeltek;
	mig az aggastyán szólt, a tisztes aggság
	tekintélyével: “Mi lelt, lanyha lelkek?
Mely ácsorgás ez itten? mely hanyagság?
	A hegyre már, a hályogot levetni,
	mellyel látnotok Istent, tiltja vakság!”
Mint a galamb, ha magot csipegetni
	sereglik szét a szérün, szinte kezdi
	szokott begyeskedését elfeledni:
de ha valami akkor elijeszti,
	fölrebben, s földön hagyja az ebédet,
	mivel éhségét nagyobb gondba veszti:
úgy láttam én ott ez ujjonjött népet,
	dalt abbahagyva, hegyi útra hágni,
	(mint aki megy, s nem tudja, hova érhet):
és nem lassabban követtük nyomát mi.
Harmadik ének
A kiátkozottak
Bár hirtelen szökésük szétszalajtá
	egyenként futni az emelkedőhöz,
	hová okosság sarkantyúja hajtá:
én ragaszkodtam a hű Vezetőhöz; -
	hogy küzdtem volna nélküle az úttal?
	ki más vitt volna föl a hegytetőhöz?
Olyan volt, mint kit önhibája furdal.
	Ó, tiszta, kényes lelkiismeret!
	kis vétség mily kínnal gyötörve szurdal!
Amint láttam, hogy lassabban siet,
	s méltóságát nem veszti, futva, lépte,
	eddig bilincsbe vert figyelmemet
tágulni érzém s nyilni, nézni végre
	s szemem a messze csúcs felé vetettem,
	mely legfölül szökött föl ott az égre!
A nap, mely ízzón vöröslött mögöttem,
	árnyékká tört előttem, oly alakban,
	amint testemmel ellenzője lettem.
Megijedtem, hogy egyedül maradtam,
	s vissza is néztem, mert riadva láttam,
	hogy nincs több árny a földön, csak alattam.
De akkor: “Mért nem bízol a barátban?
	Nem hiszed, hogy veled vagyok s vezetlek?” -
	kezdte, akiben vigaszom találtam.
“Este van most Nápolyban. Ott vetettek
	tagjaim egykor árnyat; ott nyugosznak,
	(mert Brindisiben halván, ott temettek):
azért ha áthat rajtam a magas nap
	sugára, ne csodáld, mint nem csodálod,
	hogy az egek árnyékot nem okoznak.
Hogy mégis érzünk, mint eleven állat,
	kínt, fagyot, és hőt, az Erő müvelte,
	mely mit hogyan tesz, azt ki nem találod.
Bolond reméli csak, hogy gyenge lelke
	át tud a végtelenségen röpülni,
	mely három személyt egy lényegbe rejte.
Ne várd hogy a quián túl tudj kerülni,
	halandó! mert ha mindent látni tudnál,
	Máriának nem kellett volna szülni,
sem annyi szomjnak epedni a kutnál:
	mert minden vágyók lettek volna látók,
	kiknek ma vágyuk örökös kinuk már:
Aristotelest értve, s értve Plátót,
	és értve sok mást...” - Itt fejét leszegte
	s elnémult, és ez zavart némaság volt.
Már ott valánk, hol út ered a hegyre;
	de lábunkat hiába gyorsitottuk,
	oly szörnyű volt a szikla meredekje.
A legvadabb, leginkább elhagyott út
	felől könnyebben jutna át az ember
	Lerici s Turbia közt, mintsem ott jut.
Itt, léptét megrekesztve; szólt a Mester:
	“Merre lehet a lejtős rész, ki tudja,
	amely felé szárny, fellebbjutni, nem kell?”
És míg szemét ő leszegé az útra,
	mintha eszével tartana tanácsot,
	én pedig fölnéztem a sziklacsúcsra,
balról lábát felénk mozgatni látszott
	egy árnycsapat, lassan, hogy azt hihetted,
	egyhelytt állnak, kiket föltűnni látsz ott.
“Emeld föl” - mondtam - “pilláját szemednek:
	útba fognak már igazítni minket,
	ha te magadtól, Mester, nem tehetted!”
Akkor szabad szemekkel föltekintett
	s szólt: “Lassan jönnek, menjünk hát elébük!”
	s: “Légy, édes fiam, jó reménnyel!” - intett.
Oly messze cammogott még lomha népünk,
	mint egy jó dobó dárdát dobni tudna
	- holott már ezer lépésünk kiléptük -,
mikor a part szikláihoz lapulva
	megálltak, mint ha vándorok megállnak
	s bús csapatjuk kétkedve néz az útra.
“Ó, boldogan holt, ó, választott árnyak!
	a Békére, melynek üdvei” - kezdte
	költőm - “hiszem, mindnyájatokra várnak:
mondjátok meg, hol visz a szirtövezte
	hegyre az út? mert annak, aki többet
	tud, jobban fáj minden percecske veszte.”
Mintha juhocskák aklukból kijöttek
	egy, kettő, három... míg a többi reszket
	gyámoltalan, s csak nézdeli a földet:
s mint az első tesz, mind utána tesznek;
	ha ez megáll, mind rádülöng, s megállnak,
	nem tudva, miért, bárgyumódra, veszteg:
úgy láttam én fejét a boldog nyájnak
	jönni felénk; és láttam, hogy szerényen
	néznek és méltóságot tartva járnak.
S észrevevén, hogy megtöré személyem
	ott a barlang előtt a nap sugárát,
	és jobbfelől árnyam maradt a fényen:
megálltak, kissé megvonulva, hátrább;
	s a többiek, kik jöttek nyomaikba,
	nem tudva, miért, ugyanazt csinálták.
“Kérdés nélkül megvallom, mi a titka:
	emberi test ez, melyet láttok itt,
	mely a napfényt a földön meghasítja.
Ne csudálkozzatok, mert jobb a hit:
	higyjétek, hogy nem Ég ereje nélkül
	mássza meg ez e szikla falait.” -
szólt Költőm; s hang kelt e Méltók körébül:
	“Forduljatok meg!” - s: “Menj előre!” - mondták,
	kezük hátával jelet adva végül. -
“Akárki vagy te, kinek így bolyong át
	lábad e földön: fordulj énfelém,
	és mondd, láttál-e már valaha? mondd hát!” -
szólt egy; és ekkor jól megnéztem én:
	szép szőke arc volt, megnyerő tekintet,
	de seb vágott át fél szemöldökén.
Udvarias szó mihamar kimentett,
	hogy: sohse láttam. - “Nézz hát” - válaszolta
	s föllül a mellén egy mély sebre intett.
“Én vagyok Manfréd” - mondta és mosolyga; -
	“Konstancia császárné unokája;
	és kérlek, majd ha visszatérsz honodba,
menj szép lányomhoz, ki Sziciliára
	s Aragónára dísznek szülte sarját,
	s mondj igazat, ha más hír szálldogálna.
Mikor két sebbel életem hatalmát
	megtörve érzém; lelkemet megadtam
	Annak, ki irgalomra nyújtja karját.
Sok s szörnyű bűn volt, amit én sirattam;
	de tág a Kar, hogy várja kegyelem
	mind, ki hozzá tér bűnbánó tudatban.
S Cosenza Papja, kivel Kelemen
	testem keresteté, ha ez igéket
	jól olvassa az égi levelen:
még Benvenutónál a híd fölé tett
	jelek alatt csontom ma is nyugodna,
	hol nagy köveknek súlyos halma védett.
Most zápor mossa, vihar hányja, dobja,
	hol, Verde mellé, kívül a határon
	kivitte, oltott gyertyákkal, titokba.
De nincs átkuk, mely üdvbül úgy kizárjon,
	hogy, míg csöpp zöldje van csak a reménynek,
	az Úr szerelme reánk ne találjon.
Való igaz, hogy kik titokban élnek,
	Egyház átkában, bár bűnbánva holtak,
	ezen a parton addig túl nem érnek,
míg harmincannyi évig itt nem bolygtak
	mint amig élve konokságban jártak,
	ha szent imák ily sorsot föl nem oldnak.
Megértheted most, mily javamra válhat,
	ha majd jó Konstancám elébe vitted
	a hírt, hogy láttál, s hogy még tart a zárlat:
mert aki ott van, itt sokat segíthet.”
Negyedik ének
A várakozás szikláján
Ha gyönyörűségtől vagy fájdalomtól,
	mely egyik érzékünket megragadja,
	lelkünk csak arra, csak az egyre gondol,
s egészen abba gyűlik öntudatja; -
	s megbizonyul, mily tévedés a tétel,
	mely elménk égő egységét tagadja.
S ha látás, hallás, vagy más észrevétel
	eszed magába veszti: múl a perc,
	s te mitse gondolsz az időnyi léttel:
mert más képesség, amivel figyelsz,
	és újra más az értelem egésze:
	ez rab, míg azzal szabad útra kelsz.
Van itt alkalmam ily elmélkedésre,
	mert míg füleim ott ez árnyra lestek,
	ötven fok volt a nap emelkedése
s észre se vettem; míg riadni kezdett
	az egész csapat egy-huron-szökellő
	ütemre szólva: “Itt, amit kerestek!”
A vincellér egy vasvillára tellő
	tüskével nagyobb nyílást töm be sokszor
	tolvaj ellen, ha tarkul már a szőllő,
mint az a rés, hol én s vezérem akkor
	a szikla közé hágni, elbúcsúztunk,
	magunk maradva, a szives csapattól.
Noliba szállnunk, San Leóba kúsznunk
	könnyen lehet, vagy Bismantova-csúcsra,
	gyalog - de itt szárny kelle, hogy kijussunk
- értem a vágy szárnyát - a hegyi útra;
	azért követtem a Vezért, ki lámpa
	volt lépteimnek és biztatni tudta.
Két fal közé szorultunk, hol haránt a
	szirt meghasadt, és fogózva a parton
	az út kéz és láb segélyét kivánta.
De mikor följutánk a sziklabalkon
	partján a magas párkány peremére:
	“Mester” - kérdém - “most útunk merre tartson?”
S ő: “Vigyázz, ne lépj egy lépést se félre,
	csak tarts mögöttem, egyenest a hegynek,
	míg nem találunk más okos vezérre!
Túl volt a csúcs már erején szemeknek,
	s hágója hágóbb, mint kör centrumából
	sugár-iránya egy fél körnegyednek.
S érezvén, hogy lábam lankadva lábol,
	“Jó atyám” - kezdtem - “fordulj vissza percre,
	mert elmaradok itt, magamba, távol.”
“Fiam, csak addig vond magad!” - felelte
	s egy kiugrást mutatott, mely e részen
	az egész hegyet körben átölelte.
Úgy hatott reám szava, hogy merészen
	fogóztam a nyomába, újra bízva,
	míg lábam nem volt a kiszögelésen.
Ott ülni-csuklott térdeinknek izma;
	s megtett utunkra néztünk, (napkeletre),
	melyre örömmel néz mindenki vissza.
Szemem előbb a lapos partra vetve,
	később a Napra emelém, csodálván,
	hogy sugara bal oldalunkat verte.
Látta költőm, hogy nézek, mint a bálvány
	a sugarakra s égi szekerükre,
	hogy fénylenek, észak közt s köztem állván:
s szólt: “Ha Castor s Pollux, az égnek ikre,
	volna a Nappal, amelynek sugárát
	föl és le folyton forogtatja tükre:
a Medvékhez még közelebb csudálnád
	az Állatövnek napsütötte részét,
	ha el nem hagyta még a régi pályát.
Hogy ezt megértsd, a Földgolyó egészét
	gondold magadban, s gondolj rá Sionra,
	s e hegyig onnan képzeletbe’ nézz szét:
lásd, mindkettőnek egy a horizontja,
	de más a féltekéje; s így a pálya,
	melyen kocsizni vész volt Phaetonra,
olyan, hogy kell, hogy ettől balra járja
	a Napszekér, s amattól járja jobbra,
	ha tiszta ésszel tekintesz reája.”
“Mester, bizony, soha világosabbra
	nem gyult fény bennem; most belátja elmém,
	mely mostanig vakságnak vala rabja,
hogy mely Aequator a tudósok nyelvén,
	és nap és tél közt örökös határ,
	a közép kör a nagy forgások tervén
innen, mitőlünk, északtájon áll,
	a mondtad okból; míg Palesztinától
	azon égtájra, hol tanyáz a Nyár.
De tudni vágynám (ha semmise gátol
	szólnod), meddig megyünk még? mert a csúcsra
	szemem nem ér, mert födi sűrű fátyol.”
És ő felelt: “Olyan e hegynek útja,
	hogy itt lenn a láb csak kínlódva mászni,
	de föllebb mind könnyebben hágni tudja.
Azért ha később meg fogod vigyázni,
	hogy könnyül útad, s olyan könnyű lesz már,
	mint lenn folyam sodrában csónakázni:
akkor, tudd meg, végéhez közelegsz már;
	ott várhatod, hogy vágyad megpihenhet.
	Ez mind igaz; s elég is legyen ez már!”
Amint szavát elmondta, közbe csengett
	egy hang, közel: “Majd kényszerülsz te itten
	előbb keresni pihenésben enyhet!
E hangra megfordultunk mindaketten,
	s ím, feljebb egy nagy szikla nyúlt ki balra,
	melyet még észre ő sem, én se vettem.
Odáig másztunk. S ott a sziklafalra
	támaszkodott sok árnyalak az árnyban,
	mint hanyagúl ha falnak dől a lajha.
S az egyik, fáradságtól haloványan
	ült, s térde között, térdét átkarolva
	nyugtatta fejét, mint valamely ágyban.
“Jó mester” - mondtam - “nézz ama Komolyra,
	ki leglomhábban támasztja a sziklát,
	mintha a Lustaság testvére volna!”
Szemét az árny fölveti erre, míg lát
	kissé; de arcát nem mozdítja combján;
	s szól: “Oly derék vagy? Fuss te a csucsig hát!”
Most ráismertem, hogy ki; s bárha tompán
	szorúló mellel sebesen lihegtem,
	nem tehetém hogy egyszer itt bolyongván,
hozzá ne lépjek. Most kényszeredetten
	fejét emelte: “Jól láttad valóban,” -
	csufolt - “hogy balfelől jár a Nap itten?”
Lomha volt mozdulatban, kurta szóban;
	hogy nékem kissé mosolyogni kellett.
	“Már nem siratlak, ó, Belacqua!” - szóltam. -
“De mondd, mért ülsz ép itt a szikla mellett?
	Tán vezetőt vársz? Vagy csupán a régi
	nagy lomhaságod tiltja menni fellebb?”
“Testvér, mit érne itt fellebbre lépni?
	Úgysem engedne vezeklésre mennem
	Isten madara, ki a kaput védi.
Annyi évig kell, hogy az ég kerengjen
	s én künn maradjak, mint amennyi évig
	a jó sóhajok késtek élve bennem,
ha szent imák utamat nem segélik:
	eleven kegyben élő szív imái:
	mert más mit ér? nem hallatik az égig.”
De már a Költő föllebb kezde hágni
	s szólt: “Jőjj utánam! Már a Nap korongja
	mindjárt a délkör tetején fog állni,
s az Éj, lábával, Maroccót tapodja!”
Ötödik ének
Halál az iszapban
Elhagyva már ez árnyakat, követtem
	vezérem nyomát, és tovább haladtam,
	midőn egy, ujjal, rám mutat mögöttem
s szól: “Nézzétek, aki alább megy ottan,
	baloldalán nincs fénye a sugárnak,
	s élőnek látszik minden mozdulatban!”
S láttam akkor, hogy engemet csudálnak,
	láttam, szavára visszanézve, mondom,
	csak engem, engem, hogy’ vet testem árnyat.
“Mért csügg szemed egyetlen árva ponton?
	miért lassítod lépted?” - szólt Vezérem. -
	“Csacsogjanak! Mi gondod és mi gondom?
Kövess, s ne bánd, akárki mit beszéljen!
	Állj, mint a torony, mely meg se remeg s lásd:
	ormával így vesz diadalt a szélen.
Mert akiben minden gondolat egymást
	kergeti, célját egy sem érheti,
	mert egy a másikat gyengíti folyvást.”
“Jövök már?” - mi mást mondhaték neki?
	s amely méltóvá tesz a Kegyelemre,
	érzém, hogy arcom az a szín lepi.
Eközben új csapat tün íme szembe
	kissé előttünk, a lejtőn levágva
	s a Misererét versről-versre zengve;
mely észrevevén azt, hogy nem bocsátja
	testem a fényt át, dalát abbahagyja,
	s hosszú “Ó”-k hangját kiáltja.
És követségben, tőlük elszakadva
	ketten: “Valljátok meg nekünk, mifélék
	vagytok?” - kérdezték, elibénk szaladva.
És Mesterem: “Menjetek és beszéljék
	el ajkaitok annak, aki küldött,
	hogy valódi hús ennek teste s él még.
S ha, mint hiszem; az ő láttára gyűltök
	torpant csoportba: olyan ő, kit, eljő
	a nap, hogy megfizet, ha megbecsültök!”
Derűs éjjel az eget fénylövellő
	megízzott gőz gyorsabban nem hasítja,
	sem alkonyatkor augusztusi felhő,
mint ezek tértek csapatukba vissza,
	aztán felénk rohantak a csapattal,
	mint lovashad fut, fékét meglazítva.
“Egész raj jő feléd, tolongva, nagy raj
	és kérni jönnek téged” - szólt a Mester -
	“te menve hallgasd, föl ne hagyj utaddal!”
“Ó, lélek, aki üdvöd ama testtel
	keresed itten, amelyben születtél!
	léptet csitítni egy kissé ne restellj!
Nézd meg” - kiálták - “kiről hírt vihetnél,
	nincs-e közöttünk régi ismerősöd?
	Ó, mért nem állsz meg? Ennyit megtehetnél!
Minket erőszakos vég megelőzött;
	utolsó óránkig bünökben éltünk;
	akkor lelkünkben az Úr fénye győzött
s megbánva, s másnak megbocsátva, tértünk
	sirunkba, megbékélt velünk az Isten,
	ki most, Őt látni, ösztökéli léptünk.”
S én: “Bárhogy nézlek, nincsen egy sem itten,
	akit ismernék; - de ha, nemes árnyak,
	kitellhetőt kértek, hogy teljesítsem,
mondsza, s ígérem a Békesugárnak
	nevében, amely világról világra
	vonz, hogy vezéremet követve járjak!”
“Mindnyájan bízunk!” - kezdte, közbevágva
	az egyik - “jóságodban, eskü nélkül:
	csak szándékodat a Sors át ne vágja.
Én hát, ki első szólok követségül,
	kérlek, ha eljutsz, hol Romagna s Károly
	földje közötti földek ege kékül:
ne feledkezz meg irgalmas imáról
	mondatni értem Fanóban; lemossa
	bününk az ima, s tisztává sikárol.
Fanói voltam; de sebek pirossa
	Antenor földjén festett; s ott folyott el
	a nedv, melynek e lélek volt lakossa,
hol leginkább vártam, hogy vár nyugodt hely;
	az Estéi tétette, kit irántam
	jogosnál túlzóbb gyűlölet fogott el.
Ó, ha Mirába szaladt volna lábam,
	mikor Oriacóban utolértek,
	ma is még élnék, lélekzet honában.
De láp közt futva iszap és temérdek
	zsombék keverte combom; míg eredni
	láttam eremből tavait a vérnek.”
S szólt most egy másik: “Ó, ha fölmehetni
	unszoló vágyad teljesedni fog:
	enyémet is segítsed teljesedni!
Feltrói voltam, Buonconte vagyok,
	s itt járok csüggedt fővel, mert felednek
	a földiek, s Johannám elhagyott...
És én: “Milyen sors folytán eshetett meg,
	Campaldinótól mi dobhatta távol
	tested, hogy nyoma sincs ma sírhelyednek?”
“Ó”, - szólt ő - “Casentino oldalán foly
	az Archiano, kis patak, eredvén
	Ermo fölött Appenin hegyfalából.
Hol Arnóba foly, a nevét levetvén,
	gyalog futottam addig - vérem átszúrt
	torkom sebéből az utat belepvén.
Ott szemem elhalt, szavam beleájult
	Mária szent nevébe - ott elestem -
	és húsom maga maradt és elárvult.
Valót mondok: s te mondd tovább a testben
	élőknek: angyal jött értem; s az ördög
	szólt: “Mért viszed el, amire én lestem?
Jó! halhatatlan részét te öröklöd,
	egyetlen könnye elragadta tőlem:
	de testével én bánok el!” - süvöltött. -
Tudod, hogy gyűlnek össze a felhőben
	a nedves gőzök, s újra lecsapódnak,
	megalva fönn a hideg levegőben.
Nos hát: a Rosszakarat kapcsolódhat
	ésszel - s természet-adta erejével
	szelet és párát vad játékra nógat.
A völgyre vak köd ült és sűrű éjjel
	Pratomagnótól föl a hosszu bércig
	s az eget összeállott gőz tömé el,
hogy a megtelt lég vízcseppekké vérzik:
	zuhog a zápor; s mit a föld be nem vesz,
	kis patakokba gyűl, dagad, kövérszik,
és nem nyugszik, míg nagy folyót ki nem tesz,
	és úgy ömlik az igazi folyóba,
	hogy semmi gátja, semmi partja nem lesz.
Igy kapta testem, vérbe fagylalódva,
	bősz Archiano; - és feloldva nyomban
	mellem keresztjét, vitt a gyors Arnóba
(mert végkinomban karom összefontam);
	és megforgatott parton és fenéken,
	s elszőtt a zsákmányolt homokhalomban.”
“Ha újra túl jársz, otthoni vidéken,
	a hosszu útból megpihenni térve”, -
	harmadik árny most így kezd szólni nékem -
“gondolj reám, én Pia voltam élve;
	Siéna szült engem, Maremma ölt meg;
	tudja az, aki, feleségül kérve,
gyöngyös gyürűvel övének jelölt meg.”
Hatodik ének
Óda Itáliához
Amikor véget ért a kockajáték,
	a vesztes árván, béna hangulatban
	ül, s próbálgatva, dacosan dobál még;
de a nyertes már indul víg csapatban;
	(egy előtte megy, más nyomon kiséri,
	harmadik oldalt bök, hogy ő is ott van):
oda se fordul, míg ez s az dicséri;
	hogy szabaduljon, markukba dug olykor,
	a tolongástól magát úgy kiméli:
akként forogtam, e sürű csoporttól
	övezve én is; és igérgetéssel
	menekedtem a tolongó sodortól.
Ott volt az arezzói, durva kézzel
	kit Ghin di Tacco ölt meg; ott a másik,
	ki futva nem sejté, hogy vízbe vész el;
emelt kezekkel láttam, ott imázik
	Novello és a pizai, ki tette,
	hogy a jó Marzucco ma hősnek látszik;
Ott Orso gróf; s ki folyton azt rebegte:
	nem bűne volt, de bosszu és irigység,
	mi testét s lelkét elkülönitette:
Pier della Broccia; kiért nedvesítsék
	jó könnyek, míg él, Brabant asszonyát,
	mert rosszabb nyájba jut, hol nincs segítség!
Kibontakozva a sok árnyon át,
	ki mind könyörgött, hogy könyörgjek érte,
	hogy előbb érje a szentek honát,
“Ó, fényességem” - ajkam esdve kérdte -
	“könyved egyhelytt tagadja, hogy a sorson
	ima hajlíthat, ha az Ég kimérte:
s ez a nép mégis azt könyörgi folyton;
	az ő reményük volna hiuságos?
	vagy én szavadat nem jól értve mondom?”
És ő felelte: “Irásom világos;
	és mégis az ő reményük se csalfa:
	csak józanul nézz, s ne vakon csodálkozz!
Mert nem csorbul az Itélet hatalma,
	ha tűz-szeretet perc alatt megadja,
	miért itt hosszan kell éveim halva:
de ottan, ahol versem ezt tagadja,
	nem menthet ima többé, mert az Isten
	onnan az imát többé nem fogadja.
De ily magas kételynek helye nincsen,
	mig nem szól hozzád Az, ki az Igazság
	s elméd közt lámpa lesz, hogy fényt derítsen:
értesz-e? Beatrice. - E magasság
	csucsára érve őt leled nevetni,
	ülvén szent arcán örökös vigasság.”
S én: “Uram, jobban szeretnék sietni!
	ne vagyok már oly fáradt, mint idáig!
	S látom, a hegy már árnyát kezdi vetni!”
“Megyünk mindaddig, míg a nap világít;
	megyünk mindaddig, míg lehet” - felelte -
	“de máskép lesz majd, mint te jóslanád itt.
Mert a Nap, mellyet most homályba rejte
	a hegy, s nem tör meg tested rajzolatja:
	megtér előbb, mint a csucson leszel te.
De nézd, egy árny ott szemével kutatja
	lépéseinket, egyes-egymagán,
	ki tán kurtább utunkat megmutatja.”
S feléje mentünk. Ó, lombárdi árny!
	Lassú szemében gőgje dagadozván
	hogy állt ott, megvetés a homlokán!
Egy szót se szólt, se költőmhöz, se hozzám;
	menni hagyott, csak szemeit vetette
	ránk, nyugton, mint a pihenő oroszlán.
Vergiliusz kérve közelítette,
	hogy a jobb grádicsot jelezze nékünk;
	de ő, nem is méltatva feleletre,
hazánk kérdezte rögtön, s földi létünk;
	“Mantova...” - kezdte költőm; és az árny, ki
	oly zord-csukott volt, amidőn elénk tünt,
fölugrott s ajkán szárnyas ige szállt ki:
	 “Földid vagyok: Sordello” - mondta szája
	- “ó mantovai!” - s kart repesve tárt ki.
Rab Itália, hajh, nyomor tanyája,
	kormánytalan hajó vad förgetegben,
	világnak nem úrnője, csak rimája:
lám, alig földed szent neve kirebben
	s honfitársát holtan e drága szellem
	fogadja testvérénél melegebben,
míg élve benned testvér testvér ellen,
	kit egy fal övez és egyazon árok,
	nincs hogy egymással hadat ne viseljen.
Nyomorult! bár szemeddel körbejárod
	tengered partját, s mély öledbe nézel,
	békével boldog pontod nem találod.
Mit ér, hogy féket tett rád gondos ésszel
	Justinianus, ha üres a nyerged?
	neved annál nagyobb szégyenbe vész el.
Aj, bitang nép, ma is hű lenne lelked,
	és hagynád Caesart ülni az ülésben,
	ha az Isten szavait nem felejted.
Nézd, milyen bokros a paripa! nézd, nem
	tűri fékét, mert nincs sarkantyuzója,
	mert te tartod kantárát gyenge kézben!
Ó Német Albert, mért szálltál le róla?
	Tenéked nem szabadott volna félned
	nyerget vetni a bús vadságu lóra.
Hulljon ezért véredre bölcs itélet
	a csillagokból, új s előre-biztos,
	melytől utódod borzadozva félhet.
Mert vén apáddal csak otthoni piszkos
	ügyleteidre gondolván, feledted,
	hogy a császár-kert útja sárral iszkos.
Jőjj, nézd, a Montaguok s a Capulettek
	s Mondaldi s Filippeschi, búval ottan
	- te gondtalan! - s gyanúval tellve retteg!
Jőjj, nézd, kegyetlen, hogy nyög elnyomottan
	a hű nemesség: légy bajukra balzsam!
	lásd, Santafiorban milyen állapot van.
Jőjj, nézz Rómádra, hogy sir, csupa jajban,
	özvegyen, árván; s ezt zokogja folyvást:
	 “Cézárom, miért nem vezetsz a bajban?”
Jőjj, nézd e népet, hogy szereti egymást!
	s ha már részvétre nem költ szörnyü kórunk,
	jőjj legalább, hogy tennen szégyened lásd!
Ó, nagy Istenség, ha nem bűn, hogy szólunk,
	aki szenvedtél a kereszten értünk,
	elfordítottad szemedet mirólunk?
Avagy, mély terved, melyet mi nem értünk,
	teszi hogy a sok rosszból magasabb jó
	készül nekünk, milyet nem is reméltünk?
Itália minden várossa apró
	zsarnokkal tellve, s új Marcellussá lesz,
	ha pártot gyüjthet, minden apró rabló.
Örülj, Firenzém, terád nem áll ez,
	hála népednek, mely épígy beszélvén
	nyugodtan hallhat; csak diszedre vál ez!
Soknak van az igazság szíve mélyén,
	de mindig későn pattan el az íjrul:
	csak a te néped hordja szája szélén.
Tehertől félve sok lemond a díjrul:
	de a te néped: “Vállalom!” - kiáltja,
	és hívás nélkül vállal, erejin tul.
Örülj, mert van okod, mert Béke áldja
	és Bőség áldja földed és Okosság;
	valót mondok, s az eredmény beváltja.
Kik az antik föld törvényeit hozták,
	Athén s Lacedaemon: csak keskeny útat
	törtek kultúra felé, boldog ország;
hozzád képest, ki folyton annyi újat
	szősz, hogy amiket októberbe szőttél,
	november közepéig elavulnak.
Csak már amennyi emlékem előtt él,
	kormányt, szint, törvényt, pénzt hányszor cseréltél
	s polgáraidban is kicserélődtél!
Gyujtsd meg emléked, s lásd magad’ e mécsnél:
	beteg asszony vagy, aki nem lel enyhet,
	kit tollas ágyán ébren ér az éjfél,
s csak vánkosát forgatja - s nem pihenhet!
Hetedik ének
A virágos völgy
Amint egymást három-négy ízben újra
	köszöntenők: “Kik vagytok?” - kérdezett
	Sordello, kissé távolabb vonulva.
“Augustus nékem előbb rendezett
	végtisztességet, mint e hegyre szellem,
	Istenhez jutni méltó, érkezett.
Vergiliusz vagyok; s hogy el ne nyerjem
	a mennyet, csak hitem hiánya volt ok” -
	szögezte Költőm szavát szava ellen.
Mint ki váratlant lát, bámulva boldog,
	s: “Ő az... nem ő az...” - váltogatva hajtja,
	egyszerre hívén s nem hivén a dolgot:
olyan lesz most amaz! fejét lehajtva
	szerényen ott öleli, hol a gyermek
	atyját ölelni szokta, s csüggni rajta.
És: “Ó, latinság kincse!” - így felel meg -
	te, kiben nyelvünk erejét kitárta:
	hol éltem, örök dísze léssz a helynek!
Kegy ez, vagy érdem, hogy a Sors megálda,
	hogy látlak? És ha hangod hallhatom: mely
	pokol bocsátott föl, mely szörnyü Zárda?”
S felelt: “Be kelle bolyganom a Zord Hely
	minden körét, míg ide följöhettem:
	ég erejével jöttem, az hozott fel.
Nem amit tettem; amit sohse tettem,
	zárja el tőlem várt Napod sugárát,
	amelyről tudomást is késve vettem.
Van egy hely ottlenn, melynek csak homályát
	s nem kínjait kesergik, egy kerek hely,
	hol nem nyögés, csak sóhaj szele száll át:
ott lakom az ártatlan kisdedekkel,
	akiket foga harapott halálnak,
	mikor még ős bünük sem vétetett el.
Lakom azokkal, kik az első Hármat
	erényekből nem öltözék magukra,
	bár bűntelen hordták a többi jármot.
De hogyha tudsz és bírsz, most adj az útra
	jelet, hogy lábunk tévelygéstelen
	Purgatórium kapujába jutna!”
Felelte: “Nékem nincs szabott helyem;
	mi itt szabadon föl és körbe járunk;
	míg mehetek hát, jertek énvelem!
De hajlik már a nap, míg itten állunk
	és nem lehet éjjel hatolni feljebb;
	keressünk szállást, ahol éjre szálljunk.
Lelkek itt laknak, kissé jobbra, lejjebb:
	közéjük viszlek; nem lesz kedved ellen,
	hiszem, hogy őket lássad és figyeljed.”
“Hogy?” - szólt a Költő - “Ha egy hegyre szellem
	éjszaka vágynék, önnön gyenge volta,
	vagy más is, gátlaná, hogy vágya telljen?”
S a jó Sordello vonást vont a porba;
	s szólt: “Látod? Ezt a kis vonást se hágod
	keresztül, ha megvolt a Naplehullta.
Nem mintha más valami vetne gátat,
	mint az éjnek sötétje, hogy ne hágj föl:
	de az bénulással zavarja vágyad.
Csak lefelé kerülhetsz, vagy a tág kör
	partján ha jársz és azt körülbolyongod.
	míg zárva tartja a napot a látkör.”
Úgy nézve rá, mint csodát ki mondott:
	 “Vezess hát” - szólt vezérem - “oda minket,
	ahol öröm leszen megszállni, mondod.”
Nem sokkal vittük messzebb lépteinket;
	s elláttam a hegy horpadt hajlatáig,
	(mint nálunk völgy ha vájja a gerincet).
“Elmegyünk” - szólott amaz Árny - “odáig,
	ahol a part magábul öblöt alkot,
	s ott várunk az új nap pitymallatáig.”
A bérc és sík közt egy ösvény kanyargott
	útnak a vájás homorúlatán át,
	hol több mint félig ette már a partot.
Aranyt, ezüstöt, égő pomagránát
	vérét, smaragdon frisstörésű színt,
	kék indigót, s az ind csillámfa hámát
fű és virág épúgy legyőzte mind
	színnel a partöbölt tarkázva ottbent,
	miként a nagy legyőzi a kicsinyt.
De a Természet nemcsak színeket kent
	e rétre, hanem ezer illatából
	kevert egy mondhatatlant, ismeretlent.
“Salve Regina” - így dalolva távol
	láttam ott lelkeket a fűben ülni
	elfedve eddig a völgy hajlatával.
“Míg nem fog e gyér nap fészkébe dülni” -
	így kezdte szóval mantován vezérünk -
	“ne vágyjatok le, közibük kerülni.
Ha célunk: látni, jobban célhoz érünk
	e dombról lesve arcra, mozdulatra,
	mint lenn a völgyben; ha velük beszélünk.
Aki legfelül ül - meglátni rajta,
	hogy elmulasztá, amit tenni kellett -
	s nem mozdul a többi dalára ajka:
Rudolf császár volt, ki a holtra dermedt
	Itáliát meggyógyíthatta volna;
	míg más orvossa már csak késve kelhet!
Az akit néz (tán látásával oltva
	búját), a víz honának úra, mellyet
	tengerbe Elba hajt, Elbába Moldva.
A neve Ottokár volt, gyönge gyermek,
	s különb már, mint a fia nagy szakállal,
	Vencel, ki kéjre és henyélni termett.
S a Pisze ott (ama szelíd királlyal
	páros, komoly beszédben) futva halt
	a liliomot hervasztó halállal.
Nézd, mellét tépi, verve, dúlva rajt!
	és nézd, a másik! tenyerébe csapja
	mint könnyes ágyba, arcát s fölsohajt!
Frankhon átkának ők az ipja s apja.
	Tudva előttük élte ronda volta,
	és innen szívük búja és haragja.
Aki mögöttük testes áll dalolva
	(a horgasorrú énekét kisérve)
	övét minden erényből kötve hordta.
S ha (mint király-utódja) ma is élne
	az ifju, aki háttal ül mögötte,
	csupán edényt cserélt volna erénye:
ami nem áll a többi örökösre:
	országa szállt Frigyesre és Jakabra,
	de legszebb kincsét egy sem örökölte.
Ritkán jut ágrul-ágra, ifiabbra
	ember erénye; így akarta Isten,
	hogy Tőle kérje mind, és Tőle kapja.
A Horgasorruról is szó van itten,
	(akinek Péter énekét kíséri)
	érte Provánsz és Apulia sir fenn.
A plánta magvát még el sem is éri;
	pedig Konstanza Margitnál a férjét
	s Beatrixnál ma is jobban dicséri.
Angol Henriket látod ülni félrébb,
	egyszerü királyt, jámbor-egymagában:
	- ennek a földön jobb hajtása él még.
Hever legallul ezek csapatában
	Vilmos, az őrgróf, a magasba érve;
	kiért s hadáért Alexandriában
ma is sír Monferrato s Canavese.”
Nyolcadik ének
A kígyó
Eljött az óra, mely a bús hajósnak
	vágyát cseréli, s könnyeit folyatja,
	ki érzi még izét a búcsucsóknak;
s mely tűnt szerelme tőrével szuratja
	az új utast, ha hallja a harangot,
	mely tán a haldokló napot siratja:
s én kezdtem már a dalt, kezdtem a hangot
	nem hallani, csak egy lelket figyelve,
	ki felkelt, s újjal inte csitt-parancsot.
S kezét kulcsolta ég felé emelve
	s Keletre nézett, mintha szólana:
	“Isten: szivemnek nincs más célja, terve!”
“Te lucis ante” - tört ki dallama
	ajkárul ollyan édes győzelemmel,
	mintha magambul kiszakítana.
S a többi lelkek ájtatós ütemmel
	kísérték végig himnuszát egészen
	a forgó egekre tapadva szemmel.
Itt élesítsed, olvasó, merészen
	szemed az Igazságra: gyenge fátyol
	borítván, áthatolnod könnyü lészen!
Láttam, hogy akkor ez a szende tábor
	egy pontra néz fel, elsáppadva, csendbe,
	alázattal, valamit lesve távol:
s láttam, hogy jő magasbul és kerengve
	leszáll két angyal, izzó kard kezökben,
	de csonka kardjuk és az éle csempe.
Friss lombok színe zöldellett mezökben,
	amelyet láttam, hogy zöldtollu szárnyak
	verdesnek és a szélben hátraszökken.
S láttam, hogy akkor röptükben megállnak,
	egyik fölöttünk, másik szembelebben,
	úgyhogy középen maradtak az árnyak.
Fejüknek szőkeségét jól kivettem,
	de arcuk látásomban megzavart,
	mert soktól minden erő visszaretten.
“Jönnek, e völgyet védelmezni majd”
	- mondta Sordello - “Mária ölébül,
	a Kígyó ellen, mely most erre tart.”
Jaj, körülnéztem: mely égtáj körébül?
	s érzém, miközben fázva borzadoztam,
	hogy fejem a meghitt vállakra szédül.
“A nagy Árnyak közé szálljunk le mostan!”
	- szólt Sordello még - “egy kevés beszédre;
	örülnek látni majd, akit lehoztam.”
S alig csupán három lépést ha lépve
	lenn voltam, s láttam, hogy felém szögezte
	szemét egy árny, mintha ismeri vélne.
Sötétedett a lég, eljött az este,
	mégis szememtől szeméig a vak közt
	látásunk lassan áthatolni kezdte.
Felém jött, s én feléje, a tömeg közt:
	ó, Nino, nemes bíró, mily öröm volt,
	itt lelni téged, s nem a rossz sereg közt!
Semmi szép köszönésnek híjja nem volt.
	S kérdé: “Mikor érted el e hegyaljat
	az úton, mely a messze tengeren hord?”
“Ma reggel hagytam el a Nagy Siralmat:
	azon át jöttem régi életemben,
	bízván, hogy az új, utamból kisarjad” -
feleltem, s ő is erre, s nemkülönben
	Sordello kissé elvonulni látszik,
	mintha zavarban volna, s félelemben.
S egyik Vergiliuszra néz, a másik
	egy lenn ülőhöz ezt kiáltja: “Konrád,
	kelj fel, mert felsőbb kegy, amit ma látsz itt!”
És hozzám: “Amit az Úr keze nyom rád,
	terhül, kinek első miértje rejtve,
	a szent Hálára kérlek és bizom rád,
ha túl léssz a tág habon, nem felejtve
	szómat, kérd értem Giovannám, hogy esdjen
	ott, hol szent ima sohse lesz elejtve.
Az anyja már nem hiszem, hogy szeressen,
	mert elvetette a gyász fehér fátylát
	(hejh, szegény újra fölvenné szivessen)!
Kik példáját nézik, könnyen belátják
	hogy milyen múló az asszony szerelme,
	ha szem s tapintás föl nem szítja vágyát.
Pedig nem lesz oly díszesen temetve
	a Milanót vezérlő viperával,
	mint Gallura kakassával lehetne.”
Szólt, s észrevettem, hogy a szeme rávall
	a jogos hévre, amit szíve érez,
	belső tüzének égve sugarával.
S én mohó szemem fölvetém az Éghez,
	hol csillagai lassabban keringnek.
	(mint küllő, hol közel a tengelyéhez.)
S vezérem szólt: “Szemed hová tekinget?”
	“Ama három fényt nézem” - mondtam erre -
	“hogy fényli át itteni sark-egünket.”
S ő: “A négy fényes csillag már, amelyre
	reggel figyeltél, leszállt odatúlra:
	s ez újak jöttek ím a régi helyre.”
Most félrevonva és hozzásimulva
	szóla Sordello: “Nézd az ellenséget!”
	s hogy merre nézzen, megmutatta ujja.
Amerre nem volt a völgy öle védett,
	egy Kígyó látszott: ílyen adta hajdan
	Évának a keserves eleséget.
Fű és virág között, baljós vonalban
	csúszott, a nyelve visszanyalva folyton,
	mosódni tán, hogy szebb legyen kinyaltan.
Nem láttam, s le sem írhatom, mi módon
	mozdult, de láttam, hogy helyébül erre
	kimozdult íme mindkét égi Sólyom,
zöld szárnyaikkal a leget seperve;
	mit meghallván, a Kígyó tovasurrant,
	s ők visszaszálltak az előbb helyre.
Az árny, ki előbb a Bíróhoz illant,
	mikor az hítta, ezalatt csak engem
	vizsgált, s a szeme másra rá se villant.
“Ha arra vágysz, hogy ne pislogva tengjen,
	de leljen lámpád lelkedben olajra,
	hogy lángja égig út-mutatva lengjen” -
kezdé - “ha tudsz a Magra völgyes alja
	felől igaz hírt, oltsd a lelkem szomját:
	lásd, egykor én nagy ember voltam arra,
és a nevem volt Malaspina Konrád,
	fia a vénnek; családom imádtam,
	s ez az imádás hányja itt le kormát.”
“Ó,” - mondtam - “én hazádat sohse láttam,
	de van-e aki, - bármely föld lakója, -
	nem tudna róla nagy Európában?
A hír, amely nevetek hordozója,
	urával együtt zengi ama völgyet;
	ki sohse volt ott, az is hallott róla.
S amint remélem látni még a Földet,
	éppúgy hiszem, hogy kard- és erszény-adta
	jó hírét törzsed el nem játssza többet.
Természet és Erkölcs úgy fölavatta,
	hogy, hol mindenkit félrevitt a Rossz Fej,
	maga nem nézett a gonosz utakra.”
S ő: “Hétszer a Nap nem pihen a Kosjel
	alatt ágyába, hol ez égi Lény
	a Kos, négy lábbal nyujtózkodik most el:
s megéred, hogy ez a jó vélemény
	nagyobb szögekkel lesz fejedbe verve,
	mint mások szava, vagy akár enyém -
ha el nem akad a Végzetnek terve!”
Kilencedik ének
A kapusangyal és a hét P.
Immár az ős Tithónus szeretője
	fehérben Kelet balkonára lépett
	karjaiból, és elbucsúzva tőle;
homlokán gyöngyök diadémja égett,
	a Hideg Állat formájába rakva,
	mely farkával veri a földi népet;
s az Éj, útjában fölfelé haladva,
	két lépést tett meg már, amerre voltam:
	harmadik lépte szárnyait lóggatta:
és én, ki Ádám örökségét hordtam,
	öten hol ültünk a rét pázsitának
	ölén, álomba győzve, elhajoltam.
És amely óra tájban sírva támad
	a fecskének keserves dala reggel,
	tán emlékére régi bánatának;
mikor a testből nagy utakra leng el,
	s önnön álmának jósa lesz a lélek,
	nem bilincselve földi képzetekkel:
egy aranytollu sast láttam, kevélyet,
	álmomban az égen lebegni széttárt
	szárnyakkal; és épen leszállni mélyedt,
s úgy láttam, ama hegyre szállva sétált,
	hol övéitől hajdan elragadva
	Ganymédes a magas ég felé szállt.
“Megszokta talán” - gondolám magamban -
	“hogy prédát lesni mindig erre lengjen,
	és restell már másutt vadászni karma.”
Alig tellt pár perc, hogy párat kerengjen,
	és újra ím, lecsapott mint a villám,
	s a tüzes égig ragadott föl engem.
Ott én is, ő is, fényes lángra gyúlván,
	az álmodott tűz testem úgy sütötte,
	hogy álmaimból fölrezzent a pillám.
Mint Achilles hogy szemét fölütötte,
	és csodálkozva hordta szerte körben,
	nem tudva, hol van, és mi van körötte,
amikor anyja megszöktette bölcsen,
	ahonnan a görögök visszavitték,
	Chirontól Scyrus szigetére ölben:
rezzenve én oly szemeket feszíték
	sápadtan amint elhagyott az álom,
	mint kit dermesztve kiver a veríték.
Csak maga volt ott Vígaszom hogy álljon
	mellettem; a nap két órája fenn már;
	s szemem csüggött a tengerparti tájon.
És Mesterem szólt: “Félelemtelen várj!
	Szedd össze inkább, ne veszítsd erődet
	és ne aggódj, mert lábunk jó helyen jár!
Itt már a Purgatórium előtted!
	Látod a párkányt, amely körbezárja,
	s a bejárást, hol nyílást hagy a kőzet.
A szürkületben, mely a Nap futárja,
	előbb, míg lelked, mit egy sűrü pólya,
	nyomta el lenn a virágágyon álma:
egy Nő jött, s: “Én vagyok Lucia” - szóla -
	“Hadd vigyem ezt el, aki szunnyad itten,
	s legyek útjának könnyebb mozgatója!” -
Sordello lenn maradt s a többi ketten;
	és jött a Nap; - s ő, téged fölemelve,
	idehozott - és én nyomon követtem.
És itt letett; - még ráintett a helyre
	szép szemével, hol a kapunyilás van:
	“s ő és az álmod együtt tűnt el erre.”
Mint aki kétkedésben s kábulásban
	az igaz útat fölfödözi végül,
	s félelme elful a vigasztalásban:
úgy én; s amint aggódás gondja nélkül
	látott vezérem: megindult a párkány
	lejtőjén, ahol a Kegy hegye kékül.
Látod, olvasó, hogy száll, mint a sárkány,
	dalom: azért ha köntösét ezentúl
	több mesterséggel varrom, ne csodáld ám!
S mind közelebb, s az első lépteken túl,
	hol imént csak repedést gyanitottam,
	(mint fal, ha nyilva, szakadásnak indul),
egy kaput s három lépcsőt láttam ottan,
	más-más szinűt, a kapuig vezetve,
	s egy kapust, ki még némán ült s nyugodtan.
Mind nyiltabb tekintettel nézegetve
	a felső lépcsőn láttam ülni, s arca
	sugarát, tűrhetetlen, rámvetette;
és meztelen volt kezében a kardja
	tükrözve fényét, hogy szemem a lángot
	nem nézheté, bár egyre azt akarta.
“Szóljatok onnantúl, hogy mit kivántok!
	A vezetőtök hol van?” - kezdte. - “Könnyen
	lehet, hogy íly utat majd sírva bántok!”
“Egy égi Hölgy mondta hogy erre menjen
	utunk, ki jártas ebben” - szólt vezérem
	“Menjetek” - mondta - “kapu nyílik innen!”
“Vezessen hát, hogy kívánt célhoz érjen
	léptetek: jertek lépcsőnkig előre!” -
	szólt a Kapus most biztatva, ne féljen.
S így följutottunk az első lépcsőre:
	fehér márvány volt, és hogy benne lássam
	arcomat, megcsiszolva tükrözőre.
A második sötétebb, mint a bársony,
	kiégett, durva szikla; és keresztben
	s hosszában rajta végig hasadás-nyom.
S a legfelső oly lángoló veressen
	látszott porfirból súlyosodni rája,
	mint vér, amely az erekből kifeccsen.
Ezen pihent a Kapus-angyal lába;
	s a küszöbön ült, melynek deszkafáját
	szemem gyémántból sugarazni látta.
Költőm a lépcső három grádicsán át
	kedvemre vonva, mondá: “Kérjed itten
	alázatossan, hogy nyissa ki zárát!”
Testem a szent lábak elé vetettem;
	nyissa ki, kértem édes irgalomra,
	s előbb háromszor mellemet ütöttem,
S ő akkor hét P-t írt a homlokomra
	kardja hegyével, s: “E sebeket újra
	le kell, vigyázz, majd ottbenn mosni!” - mondta.
Száraz homok, vagy holt tüzek hamúja
	amilyen színű, köntöse olyan volt;
	és most két kulcsot vett elő alúla.
Egyik ezüst volt, a másik arany volt,
	s előbb a fehér, azután a sárga
	forgott meg akként, hogy örömre hangolt.
“Ha valamelyik nem megy jól a zárba,
	vagy nehéz benne s elakad a forgás:
	akkor a kapu zárva marad, zárva!
Az egyik drágább,” - szólt az Égi Portás -
	“de több mesterséget kiván a másik,
	mivelhogy ebben rejlik a nagy Oldás.
Pétertől kaptam; - s, jobb, ha ugy hibázik
	kezem, azt mondta, hogy nyit, mintha zárna
	olyan előtt, ki térdein imázik.”
És aztán, míg a szent kaput kitárta,
	szólt: “Lépjetek be! de ki hátrafordul,
	az visszamegy és nem jut be a várba!”
És ím, az égi ajtó szárnya kordul,
	és megforogva súlyos sarkvasában,
	amely ércből van, zengve megcsikordul.
Tarpeii vára nem zengett csudábban,
	mikor, a jó Metellust elragadva,
	őrtelen fosztották ki hajdanában.
Én megfordultam a legelső hangra,
	s Te Deum szólalt hirtelen, amelynek
	édes zenébe vegyült tiszta hangja.
És épolyan volt ez a hang a fülnek,
	hangja ennek a Te Deum-zenének,
	mint mikor orgonához énekelnek
és majd hallatszik, majd meg nem, az ének.
Tizedik ének
Az eleven Kariatidák
Mikor elhagytuk az ajtó küszöbjét,
	mely árva, mert a lelkek rossz szerelme
	egyenes útnak mutatja a görbét:
zajjal csukódott, nagy visszhangot verve;
	de ha visszanéztem volna a zajra,
	méltó mentségem hol lett volna erre?
Egy hasadás vitt föl a sziklafalra
	és mint a hab tolong előre-hátra,
	úgy kanyarogtunk benne jobbra-balra.
S szólt vezetőm: “Itt legény kell a gátra
	úgy kanyarodni erre-arra folyton,
	ahogyan útja nyíl a sziklahátra!”
Ez megritkítá lépteink a zordon
	köveken, és előbb feküdt a csempe
	hold az ágyába, hogy ott megnyugodjon,
mintahogy mi, e tűfokán kimenve,
	hol összezárul a hegy egy tömegben,
	felhághattunk a nyilt, szabad peremre.
De akkor, én fáradtan, s mindaketten
	bizonytalan néztünk a fensikon szét,
	oly árván, mint utak a rengetegben.
Partjától, ahol a semmivel szomszéd,
	a lábáig magasságát ha mérném,
	három embernyit legalább kihoznék.
S ameddig, szemem szárnyával, elérém,
	ha jobbra néztem, e párkányt, ha balra,
	mindenfelől egyformának ítélém.
S alig nyomtuk meg lépteinket arra,
	mikor megláttam, hogy beljebb a szikla,
	amely utat zár fenn a hegytarajra,
fehér márványból van, és elborítva
	domborművekkel, hogy nemcsak Poliklét,
	de a Természet szégyenben maradna.
Az angyal, ki a hírt, hogy az öröklét
	kapui tárva, hozta embereknek,
	s hogy a rég sírva várt békét öröklék:
mint élő, kinek tagjai remegnek,
	volt ott kivésve, annyi édes bájjal,
	hogy nem is néznéd néma kőremeknek.
“Ave!” - látszott mondani néma szájjal,
	mert melléje volt az a Nő faragva,
	ki Menny szerelmét nyitja égi zárral,
s mozdulata rávallott e szavakra:
	“Ecce ancilla Dei” - s oly találón,
	mint viasznyomás valamely alakra.
“Ne csak egy helyre figyelmezz kizárón” -
	szólt, kinek jöttem azon oldalánál,
	merről a szív van, édes Elüljáróm.
Megfordulék, s megláttam Máriánál
	egy kissé hátrább, abban az irányban,
	hol, jobbra tőlem, drága Poétám áll,
egy más képet, mely a hegy jobb falán van
	kivésve, s túlra Bölcsem oldalától
	kerülve közel látszék, s jobb arányban.
Ott márványökrök vonják ponyvasátor
	alatt; szekéren, ládáját az Úrnak,
	mely int, hogy ne légy hivatlan prókátor.
S a kísérők hét kórusra oszolnak;
	s ott két érzékem küzködött; az egyik
	szólt: “Nem!” - a másik: “De igen, dalolnak!”
S a tömjénfüstöt is, mely föltüremlik
	köröskörül, sok jól utánzott ránccal,
	az orr tagadja, s a szemek igenlik.
S lám, a Zsoltáros föltürkőzve táncol
	a szent Szekrény előtt alázatosan;
	s több volt királynál, s kevesebb, e tánccal.
S egy palotának erkélyén magassan
	Mikhál látszott, a menetet csodálván,
	szomoruan, és kissé haragossan.
De én közel már új képet találván
	néztem, helyemről másik helyre hágva,
	hol Mikhál mögött ragyogott a márvány.
Itt a császár alakja volt kivágva
	dicsőn a sziklából, kinek erénye
	indítá Gergelyt a győztes imákra.
Traján császárról szólok; büszke ménje
	előtt egy özvegy állt; az özvegy arcán
	mély fájdalom, s szemében könnyek fénye.
Körötte tiprat sok, csaták piarcán
	edzett vitéze s leng arany mezőben
	a Sas, amely kisérni szokta harcán.
S a nő, maga a búbánat merőben,
	szólni látszék: “Uram, fiam halott,
	s tebenned bízom, mint védelmezőben!”
És ő: “Legalább azt megvárhatod,
	míg megjövök.” S a nő most csüggedettebb
	hangon, mint kit a bánat áthatott;
“S ha meg nem jönnél?” “Őrködik feletted,
	ki helyemen lesz.” S ő: “A más erénye
	mit ér neked, ha magadét feledted?”
S a császár szólt: “Légy megnyugodva, néne:
	nem mehetek, mig lelkemen adósság
	súlya van; itt tart a Könyör törvénye.” -
És míg igy én itt az alázatosság
	képeit néztem, mellyek Mesterükre
	vallván a lelket szent gyönyörbe hozzák,
s melyeket a valóság égi tükre
	és látható beszéd gyanánt teremtett,
	kinek nincs új - nekünk mind új, örökre -,
“Im,” - szólt a Költő, és kezével intett -
	“egy nagy sereg jön ott, gyéren topogva:
	tán föllebb tudnak igazítni minket.”
Szemem szomjassan nem sejtett dologra,
	szemlélni folyton új csodát mohón,
	nem volt, keze iránt fordulni, lomha.
Nem akarom, hogy elcsüggedj bohón
	jó szándokodban, hallva ezt a szörnyű
	fizetségét a bűnnek, olvasóm.
Azért ne a kin módját nézd, ha könnyű
	szivvel akarod nézni: nézd a végét:
	csak itéletnapig hull itt a könnyü!
“Mester” - kezdém - “a kínnak ezt a népét
	alig tudom kivenni jól, hogy ember:
	most érzem földi szemem gyöngeségét.”
S felelt: “Gyötrelmük, annyi mint a tenger,
	nagy súllyal úgy lenyomja mind a földre:
	hogy jól lássam, nekem is kűzdenem kell.
De nézd meg jól csak: mint megannyi törpe
	jön mind a kő alatt görbülve kétrét;
	már látni: mellüket verik gyötörve.”
Ó, gőgös keresztények, balga népség,
	kinek elbízott, nyavalyás elmétek
	a visszás útban veti reménységét!
Nem látjátok, hogy az ember mi? Féreg,
	mely majd formáland angyali pillangót,
	s az Itéletre pajzsa nélkül tér meg.
Mért úszkál fönnen lelketek, ti bangók?
	Hisz férgek vagytok, férgeknek se készek,
	még pillangóvá eztán változandók.
Mint gyámkő gyanánt gyakran a müvészek
	szobrot tesznek, hogy a párkányt emeljék;
	de rosszul esik, hogyha arra nézek,
mert oly görnyedt, hogy térde éri mellét
	s félős, hogy megszakadhat: nem külömben
	cipelte itt e sereg szörnyü terhét.
De nem egyformán voltak gyötrelemben:
	más-más követ vitt minden kárhozott váll;
	s ki még leginkább vala türelemben,
sírva látszék mondani: “Nem birom már!”
Tizenegyedik ének
A művészek gőgje
“Ó, Miatyánk, ki lakozol a mennyben,
	nem határokba szorítva, csak első
	magasságodhoz vonzó szerelemben:
szenteltessék meg neved. Áldja felső
	erődet minden teremtmény beszéde,
	s fuvalmad, mely a szívbe édesen jő.
Jöjjön el a Te országod, a Béke:
	mert ha nem jön, mi minden képességet
	összeszedve sem érünk közelébe.
Mint angyalaid áldozzák Tenéked
	akaratukat, dalolván: »Hosanna!«:
	úgy áldozzák az emberek övéket.
Hulljon elénk a mindennapi manna,
	mely nélkül e vad pusztán hátracsügged,
	aki leginkább előrerohanna.
Mikép mi annak, aki ellenünk tett,
	bocsáss meg nékünk; légy irgalmas ostor
	bününk számára; ne nézd érdemünket.
Erőnket, mely oly könnyen rosszbakóstol,
	ne hadd, hogy az ős Ellenség kisértse:
	de szabadíts meg minket a Gonosztól.
A végső kérést nem magunknak kérte
	ajkunk, Uram, mert nem kell; hanem annak,
	kinek még földi húsban cammog élte.”
Igyen könyörgött a sok árny utamnak
	könnyebbségéért; s nyomva súlyaiktúl,
	milyenek olykor álmainkba’ nyomnak,
más-más mértékben gyötrődnek a kíntul
	járván körét az első partszegélynek,
	míg a világ köde róluk letisztul.
S ha ők ott folyton javunkra beszélnek,
	mit nem kell itt az ő javukra tenni,
	kiben jó szándék jó gyökéren éled?
Segítsük őket foltjaik levenni,
	mik itt szennyezték, hogy tisztulva, könnyen
	tudjanak csillagos körökbe menni.
“Igazság és Kegy úgy emelje fönnyen
	lelketek égbe, szárnyatok megoldva,
	hogy vágyatok szerint suhanva menjen
veletek föl, föl: amint itt a kurta
	utat megmutatjátok; és ha több van,
	azt mely lejtésben legkevésbbé durva:
mert itt e társam még azok között van,
	kiket Ádám husa ruház, s röpülni
	vágya szerint, de ereje fölött van.”
Ami szót kaptunk most feleletül mi
	azokra, miket szólt a Bölcs Kisérő,
	hogy kitől jöttek, nem akart kitünni;
csak hogy azt mondták: “Aki jobbfelé jő
	velünk a parton, rálel a kapúra,
	melyen fölhághat az is, aki élő.
S ha nem gátolna ez a szikla-súlya,
	amely itt gőgös nyakamon kemény fék
	s amelytől arcom földre lekonyúla,
ezt, aki nem mondja nevét, de él még,
	jobban megnézném, hogy nem ismerős-e?
	s részvétet tőle kínjaimra kérnék.
Én latin voltam, és fajomnak őse
	- nem tudom, hogy hozzátok ért-e híre -
	Aldobrandesco volt, Toscana hőse.
Elődeim nagy lelke, régi vére
	szívemet úgy megduzzasztotta gőgben,
	hogy nem gondolva közanyánk bünére,
magam’ becsültem, mással nem törődtem;
	s ez lett halálom, mint Siéna tudja,
	s minden gyermek campagnai mezőkben.
Omberto vagyok; s gőgöm a bal útra
	nemcsak engem vitt; megszenvedte minden
	barátom, vélem bús romlásba jutva.
S ezért kell ezt a súlyt most, íme, vinnem;
	s mert az életből, vezeklést se tartva
	távoztam, most nem távozhatok innen.”
Szólt, s én hallgattam, fejemet lehajtva;
	s egy árny, ki eddig velünk szót se váltott,
	a nagy súly alól arcát fölcsavarta
s megnézett és megismert s fölkiáltott,
	s rám, ki hozzájuk legörbülve jártam,
	fáradságos tekintetet bocsájtott.
“Ó,” - szólék - “te vagy Oderisi, látom:
	Agobbio s a művészet dísze, melynek
	neve fényfestés Páris városában.”
“Testvér” - szólt - “vígabb színeket viselnek
	bolognai Franco rajzai; nékem
	részem van dicsőségből: ő betellhet.
Nem voltam íly szerény ám én se régen,
	míg éltem; lángként lobogott e szívben
	és csak kitűnni vágyott, büszkeségem!
És ennek árát fizetem ma itten;
	s még itt se volnék, ha, még bűnre képes
	testtel, Hozzád nem tértem volna, Isten!
Ó, embergőgök hiúsága! véges
	hír, mely mindjárt meghal, ha elhanyatlott
	barbár kor nem tér vissza kútfejéhez!
Lám, festészetben Cimabue tartott
	minden teret, és ma Giottót kiáltják;
	s amannak híre éjszakába hajlott.
Igy Gídó Gídót, egymást sorba váltják
	a költők; - s él már tán, ki úgy kinyomja
	mindkettőt, mint fészekbül a madárkát.
Szélre hasonlít, lenge fuvalomra
	e földi hírnév - mely nevét cseréli
	a tájjal, amint erre fúj vagy arra.
Több híred lesz tán, ha vénségben éri
	húsod a halál, mint ha amídőn még
	ajkad a pacit és papit beszéli,
ezer év múlva? mely oly kis idő még
	az örökhöz, mint a leglassubb égkör
	forgásához, míg pillád emelődnék.
Ennek, ki lassan leng el e vidékről
	előttem, zengett nagy Toscana régen,
	ma Siéna sem zeng nagyon nevétől.
Siéna, ahol úr volt, mikor épen
	állt még Firenze gőgje, ki ma ríma,
	de büszke hölgy volt annakidejében.
Mint a fü színe, mit a nap kihína
	a földbül, a ti dicsőségtek olyan:
	aki kihíja, ugyanaz kiszíja.”
És én: “Igaz szód int, hogy fölcsatoljam
	alázat övét, s gőgömből leszállni;
	de most, kiről szóltál? hadd tudakoljam.”
“Ez itt” - felelt ő - “Provenzan Salvani
	s azért van itt, mivel minden hatalmat
	Siénában magának mert kivánni.
Azért jár így most; és nem lel nyugalmat,
	mióta meghalt; íly pénzzel fizet meg,
	kiben merész vágy szertelen kisarjad.”
S én: “Ha oly lelkek, akik életüknek
	bűnbánat nélkül éltek alkonyáig;
	ott lenn maradnak, ide nem jöhetnek,
ha ima nem száll, nem üdvükre válik,
	annyi ideig, mint ameddig éltek:
	hogy engedhette őt az ég idáig?”
“Mikor még híre-kincse volt tömérdek,
	koldulni, minden szégyent félretéve
	kiült Siéna piacára, féltett
barátja váltságát hogy összekérje
	- (mert akkor Károly börtönében élt ez) -,
	bár reszketett erében büszke vére.
Nem mondok többet, és talán nem értesz;
	de városod majd veled nemsokára
	úgy bán, hogy sorsod szavaimra fény lesz.
E tette által lőn föloldva zára.”
Tizenkettedik ének
Képek a márványpadlón
Párossan, mint az ökrök az igában,
	míg tűrte lelkem drága vezetője,
	mentünk (az árny a súllyal a nyakában):
de mikor így szólt: “Hagyd őt, törj előre!
	itt kiki vitorlával és lapáttal
	hajtsa hajóját, ahogy tellik tőle!” -
megindulék, kiegyenesedve háttal
	- mint járni szoktunk -; csak belül maradtam
	lenyomva és terhelve, tele váddal.
Mesterem nyomán örömmel haladtam;
	s most megmutattuk, hogy köztünk s az árnyak
	közt nem mi voltunk nyomva súlyosabban.
S szólt költőm: “Nézz le, hol lábaid járnak;
	talán könnyebbségére lesz utadnak
	talpaid ágyát itten megcsodálnod.”
Mint földbeásott sír a burkolatnak
	kövén, hogy emlék maradjon, kivésve
	földi mivoltát hordja a halottnak,
s sokak szemébe könnyeket igézve
	emlék-fulánkkal szurdogál - azonban
	csak hű szivet sarkantyuz szenvedésre:
úgy, s több hűséggel minden csöpp izomban
	több művészettel - láttam ott faragva
	a hegyből ugró útat egy huzamban.
Láttam egyrészt, legékesebb alakja
	a Teremtésnek hogy zuhan az égbül,
	mint a villámok lecsapó szalagja.
Láttam másrészen, mennyek fegyverétül
	nagy Briareust hanyatt sujtva földre,
	s hogy teste súlyán a halálos jég ül.
Láttam Apollót, s Pallast, még vas-öltve,
	atyjuk körül, csodálni szórt gigászok
	tagjait Marssal, kiket karjuk ölt le.
Láttam Nimródot, zavarba-alázott
	szemekkel tornya alján nézni népét,
	amely Sennaarban vele gőgbe vásott.
Niobe! sírva láttam sírni képét
	s hogy a nyilt utcán szégyenkedve gyászol,
	körötte holtan fia-lánya, hét-hét.
Ó, Saull saját fegyvered vasától
	láttalak hullni Gilboa-mezőre,
	melyet nem ért több se harmat, se zápor.
Bolond Arachne! láttalak, te dőre,
	már félig pókká válva, oldhatatlan
	saját, vesztedre font, hálódba szőve.
Ó, Roboám! nem-rettentő alakban
	láttam ott vésve képed: bús szekéren
	üzetlen szöktél, félve, szívszakadtan.
Mutatta még a padló rajza, véren
	a baljós ékszert Alkmeon miképen
	fizetteté anyjával, drága béren.
Mutatta, hogy a templom rejtekében
	Sennacheribet fiai halálra
	hogy sebezték, és hagyták ott sebében.
Mutatta, Tamyrisnek lakomája
	mily szörnyü volt, mikor Cyrushoz így szólt:
	“Vérre szomjaztál, vérrel tellsz be márma!”
Mutatta, asszírok csapatja mily szórt
	futásban, mikor meghalt Holofernes,
	s mily vér-ereklyét hátrahagyva, iszkolt.
Láttam, vadaknak milyen üszkös-vermes
	tanyája Trója; láttam büszke várad,
	ó, Ilión! mily pusztulással terhes!
Hol van a véső, hogy vonalat-árnyat,
	vagy ecset, ílyet, hűn utánna húzzon,
	milyet bármely nagy művész megcsudálhat?
Élő az élő, holt a holt a rajzon;
	többet valóság látója se lát,
	mint én, ki rajt járok, s fejem lehajtom.
Csak hadd emelje gőgje homlokát
	más Éva-fi, s a földre le se nézzen,
	ahol meglátná útja nyomorát! -
Az én figyelmem ráveszett egészen;
	a Nap nagy útat bírt azóta tenni,
	s mi megkerültük a kört java-részen,
midőn az, aki mindent észrevenni
	előttem járt, szólt: “Föl a fejjel; nézz szét!
	most nincs idő tovább mélázva menni!
Nézd, ott egy angyal közelíti léptét!
	s nézd, észrevétlen múlik már a Nappal:
	ép elbocsátja hatodik cselédjét.
Ékesítsd illő arccal s mozdulattal
	magadat, hogy szivesen fölvezessen:
	gondold, hogy a tünt perc örökre meghal!”
Hogy az időt hiába ne veszessem,
	annyiszor mondta, hogy nem szólhatott már
	olyan homályosan, hogy ne kövessem.
De a Szép Teremtmény elénk jutott már
	fehér ruhában, és az arca, mint a
	hajnali csillag, messze ragyogott rám.
A karja nyitva és a szárnya nyitva;
	és mondta: “Jertek, itt közel a lépcső,
	és könnyü, könnyü lesz feljutni itt ma!
Kevés, ki a hivást meghallja és jő:
	Ó, Emberfaj! pedig röpülni lettél:
	mért lesz kis széltől röptöd rögtön késő?”
Odáig vitt, hol megtörött a szirt-él;
	ott homlokom szárnyával megsurolta,
	s hallám, hogy ajka biztos útat ígér.
Mint ahol jobbról megy az út a Dombra,
	hol a Templom ül, mely a jól-vezérlett
	város fölött lenéz a Rubacontra;
lépcsővel szelidűl a meredélynek
	lejtője (még azt akkoriba vágták,
	mikor tiszta volt a Főkönyv s a Mérleg)
úgy szelidűl a part, mely ottan áthág
	a másik körbe; míg el jobbra-balra
	minden utat két magas sziklagát vág.
Alig fordítók lépteinket arra,
	hangok: “Spiritu pauperes beati” -
	kezdtek mondhatlan édességü dalra.
Ah, mily különbözők az alvilági
	szurdékok ettől! Vad jajok fogadtak
	ott lenn - itt édes örömök danái:
Lábaink már a szent lépcsőn haladtak
	s oly símán mentek rajta, könnyü testtel,
	hogy sík uton sem tudtak úgy, alantabb.
Azért megkérdém: “Mondd meg, drága Mester,
	milyen súly hullt le rólam, hogy ma lábam
	fájást sem érez, fáradást se restell?”
Felelt: “Még hat P, bárha haloványan
	homlokodon ég; egy le van törölve!
	Ha le lesznek törölve mindahányan,
akkor majd nem hogy fáradság gyötörne,
	de oly rabja lesz vágyadnak a lábad,
	hogy ép a járás ringat majd gyönyörbe.”
Mint ki valamit, amit bárki láthat,
	csak maga nem sejt, cipel a fején;
	mikor odamutat valaki, rákap
kezével, úgy keresget a helyén,
	hogy megtudhassa, mi az? s megtalálja,
	mit szeme el nem ér: - úgy tettem én
s jobb kezem újja homlokom husára
	tapintva: lám, már csak hat betü volt ott,
	miket a Kulcsos Angyal jegyze rája.
Amit Vezérem meglátván: mosolygott.
Tizenharmadik ének
A vakok erkélyén
Elértünk a lépcső felső fokáig,
	ahol másodszor van a Hegy bevájva,
	mit megmászni sokak üdvére válik,
maga körűl époly erkélyt csinálva,
	mint az első; - (bár görbébb görbülése,
	mert kisebb kör van általa bezárva):
sem árny nem látszik, sem a kőbe vésve
	képjel itt; némán hull a síma útra
	a halvány márvány fakó fényverése.
“Ha valakit, ki itt vezetni tudna,
	bevárunk, jó soká lesz” - szólt Vezérem, -
	“félek, mig kétségünk döntésre jutna.”
És szemét a napba szögezte mélyen;
	és jobb felét szilárd centrumba fogva,
	hogy bal felével egy félkört lemérjen:
“Ó, édes fény, te kiben bízakodva
	lépek ez új ösvényre, te vezérelj,
	úgy mint itt kell vezetve lenni!” - mondta.
“Te ragyogsz s égetsz nagy szemed tüzével;
	s ha nem vezet más, arra kell hogy menjünk,
	merre Te mutatsz sugarad kezével.”
S már annyi útat sikerűle tennünk,
	amennyit nálunk mérföldnek neveznek,
	- hamar, mert égett a vágy lángja bennünk: -
s éreztük, hogy köröttünk szárnya reszket
	látlan lelkeknek, akik nyájas szóval
	hivnak asztalához a szeretetnek.
Az első hang, röptében szállaló dal,
	“Vinum non habent” - mondja messze zengve,
	és elszállván, mögöttünk újra szólal;
s hogy távolodván, belehalt a csendbe:
	“Orestes vagyok, Pylades barátja!” -
	kezdi egy másik, s elszáll, tovalengve.
“Mily hangok ezek?” - kérdi lelkem vágya;
	s még ki se mondom, már egy harmadik:
	“Szeressed azt is, ki bánt!” - kiáltja.
“Irigység bűnét korbácsolja itt
	a nagy Korbács; s azért van” - szólt Vezérem -
	“hogy szeretet suhintja szijjait.
A gyeplő másként kell majd hogy beszéljen:
	meghallod azt is; nem hiszem, hogy addig
	lábad bocsánat ajtajához érjen.
De szögezd szemed, ha elláthat addig,
	azokra, akik szemben ülnek ottan,
	egy sorban, hol a szirt barlanggá hajlik.”
S hogy szemem erre jobban kinyitottam,
	árnyak ültek ott, kiknek köpönyegje
	előnkbe sápadt, a kőnél fakóbban.
És hangot is hallottunk közelegve,
	“Könyörögj értünk Máriá”-t - s Mihályt,
	Pétert, és minden szentet, sorba szedve.
Én nem képzelem, hogy valaha járt
	a földön oly gonosz, kit meg ne hatna
	a látvány, mely ott látásunkra várt.
Mert, amint mindenkinek mozdulatja
	tisztán kitetszett, éreztem azonnal,
	hogy a mély részvét könnyemet folyatja.
Szőringgel voltak fedve, durva ronggyal,
	s egyik a másikat támasztva vállal,
	támasztotta mindannyit az oromfal;
mint vakok, búcsuban, motyogó szájjal
	koldulva állnak, és egyik a másik
	vállára ejtve fejét, bamba nyájjal:
remélve, hogy igy majd részvét csirázik
	nemcsak imájuk, de a bús alaknak
	látta nyomán már, mely némán imázik.
És mint a napfény nem használ a vaknak,
	úgy itt az árnyak, kikhez most jutottam,
	az ég fényéből egy szikrát se kapnak:
mert mindeniknek levarrva csukottan
	pillája (s vasfonállal!) - mint levarrják
	vad sólymét, máskép nem marad nyugodtan.
Én úgy éreztem, hogy sértik és csalják
	szemeim, akiket nem-látva látnak, -
	s Tanácsadómnak vártam bölcs sugalmát
s megértve ő hangját a némaságnak,
	szavai (“Szólj, de tiszta, kurta szóval!”)
	mondatlan kérdésemmel összevágtak.
Vergiliusz mellettem azon oldal
	felől jött akkor, hol lebukni könnyű,
	nem lévén ott korlátot alkotó fal:
másik oldalon ültek volt a szörnyű
	varrással varrt ájtatos árnyak; sirtak,
	s a varráson át nyomódott a könnyű.
“Ó, boldog nép, mert biztosan kinyilnak
	szemeid” - szóltam ekkor - “ama fényre,
	amely egyetlen gondja vágyaidnak:
lelked salakját a Kegyelem ténye
	úgy oldja föl, és úgy folyassa tisztán
	elméd patakját megtisztult edénye,
amint megmondod, nincs-e latin is tán
	köztetek, akit megismerni nékem
	kedves lesz, s néki is javára lesz tán?”
“Mind egy hazában polgár ez: az Égben;
	de úgy hiszem, testvér, hogy ollyat értesz,
	aki volt latin, vándor eletében.”
Igyen tetszett, hogy egy hang visszakérdez;
	akinek én hangosabban feleltem,
	mivel helyemtől távolabb beszélt ez.
(Ugyanis egyik árnyon megfigyeltem,
	hogy vár szavamra, mert vakok gyanánt
	fölnyujtá állát, egy kissé emelten.)
“Ó, szellem, ki itt gyötrődsz, csúcs iránt
	szállani, ha te szólítottál” - mondtam -
	“mondj jelül egy nevet vagy tartományt!”
“Siénát mondom” - válaszolta nyomban -
	“mert onnan jöttem Ahhoz tisztulásra,
	ki magát osztja a Paradicsomban.
Sapia voltam, nem bölcs semmi másra,
	csak névre; oly bolond, ki önjavának
	nem örül úgy, mint kárt ha lát a társa.
S hogy ne tartsd szavam nagyítás szavának,
	de lásd, mily balga voltam igazán
	már lejtős ívén éveim javának:
Colléban álltak harcolva hazám
	polgárai az ellenséggel; Isten
	azt adta, miért én imádkozám:
keservesen szétverve, szégyenüzten
	futottak; s reám úgy hatott e hajsza
	hogy sohsem izlelt vad örömbe estem,
és ajkamat az Isten ellen ajzva
	égre kiáltám: »Már Tőled se félek!« -
	(mint a rigó, ha kisüt a nap arca).
Mikor láttam, hogy már végéhez érek
	éltemnek, békét akartam az Éggel:
	mégsem lennék még itt-vezeklő lélek,
ha meg nem sajnál Pettignano Péter,
	s meg nem emlékszik rólam szent imája
	szent szeretetből, részvevő igékkel.
De ki lehet, ki méltónak találja
	kérdeni sorsunk, s szemét nyitva tartja,
	s mikor beszél, még lélekzik a szája?”
“Az én szemem is lesz még itt bevarrva,
	de nem soká: mert nem forgatta” - mondtam -
	“sokszor el a rút irigység hatalma.
Más bűnért égek én aggodalomban,
	az alábbi kör kínjaitól félve,
	miért szivemben már előre gond van.”
S ő: “Ki vezetett ide fölkisérve,
	hogy még lejutni lehetőnek véled?”
	S én: “Ez, ki itt jön egy szót sem beszélve.
És élek még; azért hát bízva kérjed,
	választott lélek, ha kivánod, ott túl
	hogy földi lábaim fárasszam érted!”
“Ó, ez” - felelte - “soha nem hallott új
	dolog, és nagy jel, hogy az Úr szeret:
	hát néha Hozzá érttem esdve fordulj!
S mire legjobban vágyik a szived,
	arra kérlek: ha eljutsz Toscanába,
	rokonaimnál mentsd meg híremet!
Meg fogod lelni őket ama kába
	nép közt, mely Talamónért úgy bolondul,
	mint fúrva hajdan Diánát hiába:
s több admirálja vész el ott bolondul.”
Tizennegyedik ének
Az elátkozott folyó
“Ki az, kinek hegyünk körül visz útja,
	mielőtt szárnyra kapna a halálban,
	és szemeit kedvére nyitja, csukja?”
“Ki, nem tudom; de tudom, nincs magában.
	Te közelebb vagy, te kérdezzed őtet:
	de nyájasan szólítsd, hogy szóba álljon.”
Szellemek ketten ily beszédet szőttek
	rólam ott jobbról, egymáshoz hajolva,
	és arcaik már szóra emelődtek.
S szólt egyik: “Ó, te, ki föl sem bomolva
	test köteléből, törsz az ég csucsára,
	vigasztalj meg bennünket válaszolva:
honnan jössz és ki vagy? mert oly csudára
	indít a Kegy, mely neked itt kijut,
	mint oly Kegy, melynek nem volt soha párja.”
És én: “Toscanán egy folyócska fut
	keresztül, melynek anyja Falteróna:
	s el nem fárasztja száz mérföldnyi út.
Amellett szült engem a parti róna;
	nevem mért mondjam? mit tudsz meg te róla?
	hisz még nem nagyon messze hallható ma.”
“Hogyha értelmem jól értette” - szóla
	most az előbbi - “sejtem már, miféle
	folyóra gondolsz: az Arno folyóra.”
“De mért nem mondta nevét?” - szólt a véle
	jött társ - “mért nem akart rá nyílni szája,
	akár valami borzalom nevére?”
S a kérdezett árny ezt felelte rája:
	“Azt nem tudom; de hogy nevét befedné
	feledés átka, méltó volna tája.
Mert kezdetétől, ahol oly tömeggé
	duzzad az Alp-lánc, melynek elszakított
	vége Pelórus, mint seholse többé,
odáig, ahol az égtől kiszívott
	vizet az Óceánnak visszaadja,
	melynek esőjétől folyóvá hízott -
az erényt ellenség gyanánt riadja
	s kígyóként űzi - mintha átka lenne
	- vagy csak a rossz szokás az átok atyja.
És ezért van úgy elváltozva benne,
	gonosz völgyében, valahány lakója,
	mintha a Circe tányérjárul enne.
Előbb rút disznók közt eredve rója
	szegény pályáját, kiknek emberétel
	helyett makk méltóbb tápláléka volna.
Később találkozik a kutya-néppel,
	melynek ugatni torka sohse fárad,
	és megvetőn fordítja bús vizét el.
Völgynek szalad; s mind több farkast talál ott
	kutyák helyett, amint tágítja ágyát
	az átkozott és szerencsétlen Árok.
Még lejjebb száll, még mélyebb ágyba vág át
	s rókákra lel, oly ravaszakra, kiknek
	ész nem múlhatja föllül csalfaságát.
Nem hallgatok: hadd hallja más is itt meg,
	amit sug az Igazság lelke nékem:
	nem vál kárára megszivlelni, hidd meg!
Kel unokád már, hogy vadásza légyen
	majdan e vad víz menti farkasoknak,
	és mindannyit fölverni rejtekében!
Fölszedi árát eleven husoknak
	s megöli őket; vén vad módra tombol;
	s vész jó hírneve néki, élte soknak.
Véressen lép ki a borús vadonból
	s úgy hagyja azt, hogy a lefoszlott galyra
	ezer évig nem nő ki dísze lombból!”
Mint nagy veszélyek jósát aki hallja,
	zavart borúból hull arcára mély árny,
	bármely égtájnak fenyeget viharja:
úgy láttam én ott, megzavarva, mélán
	a másik lelket, elbusúlva rajta,
	amint a szókat fontolgatta némán.
Egynek beszéde, a másiknak arca
	vágyra költött, hogy nevük tudakoznám,
	s ajakam kérdést és kérést sóhajta.
S a szellem, aki előbb szóla hozzám:
	“Olyat kérsz, mit te az imént” - felelte -
	“nem tettél meg nekem, hogy viszonoznám.
De mert átlátszik, hogy az ég kegyelte
	utadat, fösvény nem leszek irántad;
	halld: én vagyok Guido del Duca lelke.
Irigység vetett a vérembe lángot:
	hogy aki látta társaim vigalmát,
	látta, hogy arcom ólomszínbe rángott.
Vetésemből itt aratok ma szalmát:
	Ó, Ember! mért az szíved fő reménye,
	min írva látod osztozás tilalmát?
Ez itt Rinieri; hajdan dísze-fénye
	Calboli-háznak; honnan ide szállva
	nem hagyott senki örököst erénye.
De nemcsak az ő vére marad árva
	tenger és Reno, s a Hegy és a Pó közt
	igaz kedv s szív kincsétől messzeválva:
mert mérges hajtás az egész folyó-közt
	belepte úgy hogy soká kéne írtó
	kézzel mívelni, míg kiírtanók ezt.
Hol a jó Lizio, s Carpigna Gídó?
	Manardi Henrik, s Traversaro Péter?
	Korcs lett Romagna vére, s faja kígyó.
Ki foglalhatja Fabro örökét el
	Bolognában? S Faenzában mikor kel
	új Fosco, törpe törzsön szép kivétel?
Ne csodáld, toszkán, hogyha könnyben old fel
	szemem ily bút! Hol van Guido da Prata?
	S d’Azzo, ki vélünk egy időbe holt el?
S Federigo Tignoso s társasága?
	a Traversara- s Anastagi-házak?
	mindakét törzsnek fája rég kivágva.
Lovagok, hölgyek, gondok, vígadások!
	Hajdan nyájasság inte s víg szerelmek,
	hol ma a szívek ilyen nyavalyások!
Ó, Brettinoro, hova kéne lenned!
	Hisz fut már szerte néped és családod,
	hogy a nagy romlást elkerülje benned!
Bagnacaval jól tesz, nem hajt uj ágot;
	de rosszul Conio, rosszul Castrocaro,
	grófokkal szaporítván e világot.
Pagan-ház jobbúl, ha a közte járó
	ördög elmegy belőle; ámde tiszta
	hírnévre nézve sohse lesz kiváló.
Ó, Ugolin Fantoli, biztosítva
	van jó neved, mert nincs fiad, se lányod,
	ki elfajzással elhomályosítsa.
De menj már, toszkán! mert inkább kivánok
	sírni mint szólni; a beszéd zavarja
	szegény elmémet; jobb a néma bánat.”
Mentünk. Tudtuk, hogy a két lélek hallja
	léptünk neszét, és ajkuk hallgatása
	választott útunk szótalan javallja.
Egyedül törtünk tovább, új csapásra
	s egyszerre hang zendült fülünkbe, szemben,
	mint leget tépő villám villanása:
“Aki elül talál, öljön meg engem!”
	s aztán elzengett, mint az égi zengés,
	ha hirtelen a felhő szerterebben.
Amint fülünkben elpihent a csengés,
	másik hang robbant, oly fülrengetően,
	mintha kirobban egetrázó rengés:
“Aglaurus vagyok, szikla lett belőlem!” -
	S én, Mesteremhez közelebb simúlva
	egy lépést hátra tettem, nem előre.
S a lég csendes lett minden részen újra.
	S ő mondta akkor: “Ez volt a kemény fék,
	mely bár határon ne engedne túlra!
De bekapjátok a horog csalétkét,
	mellyel az ős ellenség von magához;
	és megvetitek a hívó szó fékét.
Hív a forgó ég, és körülsugároz,
	szent szépségeit szemetekbe szórja:
	de az vakon tapad a föld porához.
Azért vert meg a Mindenek Tudója!”
Tizenötödik ének
A szelídség víziója
Mint harmadiktól hajnalig hiányzik
	órányi köz az ég azon körén, mely
	folyton forog mint a gyermek ha játszik:
útjából a Nap épenannyi térrel
	maradt adósa törvényének estig;
	(ott délután volt: az élőknél éjjel);
s éreztük hogy már sugarai festik
	orrunk hegyét; mert annyi kört bejártunk,
	hogy most Nyugatnak mentünk egyenest itt:
mikor egyszerre még több fényü láng hullt
	szemembe, mint előbb, hogy megzavart ott
	az új jelenség, mely egyszerre ránk gyúlt.
S szemöldökömre kezem ernyőt tartott;
	mert a nagy fényhez nehezen törődvén
	szemem, verését mérsékelni hajtott.
Mint a tükörbül, ha visszaverődvén,
	vagy víz szinérül, époly foku szögben,
	mint rájahullott, a beléeső fény
a függélyes vonaltul jobbra szökken
	- ha balrul jött - egyenlő messzeségbe,
	(mint kísérlet mutatja s ábra könyvben):
úgy messze fény felénkvert kéveképe
	látszott élessen az arcomba tépni;
	s szemem el kellett róla kapni végre.
“Atyám, mi ez, hogy nem tudom kivédni
	úgy, hogy a védelem valamit érjen” -
	szóltam - “s egyre közelebb látom égni?”
“Ne csodáld, hogyha még ma” - szólt Vezérem -
	“a mennyei cselédség fénye kábít:
	Követ ez, föllebb int a meredélyen.
Ily jelenséget látni nem sokáig
	lesz kín számodra; sőt amint megedzik
	természeted, még gyönyörödre válik.” -
S az áldott Angyal ím elénkbe tetszik
	és szól vidáman: “Erre lépjetek föl,
	mert lábatoknak könnyü lépcső lessz itt!”
S így léptünk följebb ama kerületből;
	és “Beati misericordes” - ének
	szólalt, és: “Örvendj, győztes!” - hátmegettről.
Magunk mentünk a hegy meredekének,
	s én, hogy halljam Vezérem drága hangját,
	és jó hasznát vegyem a bölcs igének,
így kértem ajkáról a drága mannát:
	“Mit érthetett a romagnai szellem,
	mikor említé osztozás tilalmát?”
“Bűnének súlya” - kezdte, hogy feleljen -
	“kinozza egyre; nem csodálható hát,
	hogy mást meg akar óni ily kin ellen.
Ha vágyad, ember, mind olyanra szórád,
	ami megosztva kissebb lessz, irigység
	mozgatja folyton sóhajod fuvóját.
De csak magasabb szférák lelkesítsék
	szerelmeikkel vágyadat az égnek,
	megládd, hogy ily kin ellen van segítség.
Ott mennél több mond valamit miénknek,
	annál több jó jut egy szivnek belőle,
	s a szent szerelmek annál jobban égnek.”
“Ne szóltam volna az imént felőle,” -
	mondtam - “akkor sem éreznék ily éhet:
	elmémben még több kétség tört előre.
Hogy lehet, hogy nagyobb fokára érhet
	a gazdagságnak, aki többnek adta
	kincsét, mint ha az csak keveseké lett?”
Felelt: “Mert folyton földi kis javakra
	csüggesztve elméd, azokért sovárog,
	a fényből is csak homályt szősz magadra.
De ottfönn minden vágy felé ugy árad
	a mondhatatlan és határtalan Jó,
	miként a fényes testhez a sugárok.
Ahol több hőt lel, mindig arra hajló:
	s így oda, hol több vágy eped feléje,
	több kincset áraszt a határtalan Jó.
S mennél több szív lesz így a vágy edénye,
	annál több kéj lesz, annál több szerelmes,
	s tükörként egymást veri vissza fénye.
S ha magyarázatom nem volna teljes,
	meglátod Beatricét, aki tőled
	ezt, - s minden éhet és kétséget elvesz.
Csak menj tovább, és gondolj arra főleg,
	hogy öt seb van még vésve homlokodra,
	melyek igaz fájdalomtól benőnek.”
Ép szóltam volna: “Meg vagyok nyugodva” -
	mikor, a másik körbe érve, ajkam
	szemeim szomja visszanémitotta.
Mert látomás vett erőt íme rajtam:
	egy templom volt, ami előmbe tünt,
	ahol nagy nép tolongott, sűrü rajban.
És ím, egy nő jön, s mint bús anya csüng
	egy kis fiún, s így szólítja vidulva:
	“Fiacskám, miért tetted ezt velünk?
Lásd, apád és én keresünk busúlva!” -
	s amint az édes hang elhagyta ajkát,
	a kép, amint jött, gyorsan tűnt el újra.
S más nő jött. Ama víz öntözte arcát,
	mit a bú szűr, mélyéből a kebelnek,
	ha rajta, más ellen, harag viharz át,
S szólt: “Ha te vagy a város úra, melynek
	neve fölött a két isten vitázott,
	s melyből a Tudomány szikrái kelnek,
állj bosszút a karon, mely meggyalázott,
	mely, Pisistratos, lányodat ölelte!” -
	S a férj (arcán szelíd jósága látszott)
nyugodt önmérsékléssel ezt felelte:
	“Mit téssz, akinek gyűlölete üldöz,
	ha így bánsz avval, akinek szerelme?”
S láttam, hogy nagy nép, melyet vak düh töltöz
	belül, s: “Kövezd meg! Kövezd meg!” - kiáltja,
	egy ifju embert bősz kövekkel öldös;
s az ifju, testét föld felé bocsátja
	halálosan; de szemeit emelvén
	egeknek kapuivá nyitja vágya,
s gyilkosaiért fakad ima nyelvén
	oly arccal, melytől kisarjad a részvét,
	az Úrtól nékik kegyet esdekelvén.
S hogy szemem újra külvilágba néz szét,
	a kívül igaz dolgokra tekintve,
	megismeré nem-csalfa tévedését.
S mesterem, látván, hogy, kábulva szinte,
	vagyok, mint aki álmából riadna,
	“Mi lelt, hogy alig tudsz megállni?” - inte. -
“Mi lelt, hogy fél mérföldnél távolabbra
	mintegy béklyózva jöttél, s szemcsukottan,
	mint ki álomnak s bornak volna rabja?”
“Ó, jó Atyám, hadd mondom el legottan,
	figyelj kicsit, mi lőn szemembe tárva,
	mikor lábam-veszítve meginogtam...”
S felelt: “Habár arcodon volna lárva
	százával: mégsem lenne legcsekélyebb
	gondolatod tőlem titokba zárva.
Amit láttál, azért volt, hogy kedélyed
	ne vonjad el a Béke záporátul,
	mely az örök Forrásbul szerteszéled.
Nem úgy kérdém én: Mi lelt?, mit ki bámul,
	bámul, nem értve és nem látva mitsem,
	az alélt testre, mely tunyán aláhull:
hanem kérdém, hogy lábad lelkesítsem,
	ahogy szokás lelket adni a restnek,
	ki bár fölébredt, járni kedve nincsen.”
Mentünk azonban, szembe mind az estnek,
	nézvén, ameddig szemeink elértek,
	míg ránk az est fénylő sugári estek.
S im füst egyszerre, fekete, temérdek,
	utunk előtt nagy kavarogva tünt föl;
	nem volt hely és mód elüle kitérned
s a tiszta eget elvevé szemünkből.
Tizenhatodik ének
Romlott világ
Pokolnak s minden csillagoktól árva
	éjnek vermében, sűrü fellegsátor
	és koldus ég vak börtönébe zárva
nem fedte szemem ollyan sűrü fátyol,
	mint a füst, mellyel itten elborítva
	pokrócként érzém hogy karcolva gátol,
hogy a szemek nem állhaták kinyitva:
	azért bölcs és hív Ügyelőm előrébb
	jött és vállát ajánlá, gyámolítva.
Miként a vak követi vezetőjét,
	hogy el ne tévedjen vagy oly dologba
	mi fájna vagy tán ölne, ne ütődjék:
mentem a csípős füstbe vánszorogva,
	hallgatva rá, ki, hogy nyomába hágjak,
	szólt: “El ne maradj! Ügyelj doktorodra!”
S hallám, hogy hangok békéért imádnak
	Isten Bárányához, s szelid kegyéért,
	ki elveszi büneit e világnak.
“Agnus Dei”-vel kezdték együvé mért
	dalukat mind oly édes-egy ütembe!
	mintegy az egyetértés öröméért.
“Mester! ez szellemek kórussa, nemde?” -
	kérdém; s felelte: “Eltaláltad: úgy van;
	harag bogából oldódnak ki rendre.”
“Ki vagy te, ki itt füstöt szelsz utunkban
	s úgy beszélsz rólunk, mintha még időddel
	mérhető volnál kalendáriumban?”
Ily kérdés hangzott lépteink előtt el.
	S szólt mesterem: “Felelj rá: ne húzódozz,
	s kérdjed, hogy merre érünk legelőbb fel?”
S én: “Ó, teremtmény, ki hogy Alkotódhoz
	szépségben térhess vissza, itt mosakszol,
	készítsd figyelmed csodálnivalókhoz!”
“Kísérlek, míg szabad, ha nem haragszol” -
	felelt - “és hogyha nem látunk a füsttül,
	legyen a hallás, ami összekapcsol.”
S kezdém: “Én így megyek föl, még a testbül,
	pólyámbul, föl nem oldva a haláltól:
	Pokol járóján jöttem én keresztül!
S azért ha Isten oly kegyelme pártol,
	hogy udvarába így enged bejutnom
	eltérő módon a bevett szabálytól:
te se sajnáld, ki voltál élve, tudnom,
	s mondd meg, hogy följebb merre nyílik ajtó:
	szavaid lesznek vezetőnk az úton.”
“Lombardi voltam, és a nevem Marco;
	világot láttam; s oly erényre vágytam,
	melyre nem von íjat mai hivalgó.
Feljutni: menj csak egyenes irányban.” -
	felelt - “De eggyet” - hozzátette - “kérek:
	ha feljutottál, ne feledj imádban.”
“Hittel kötöm, hogy nem hiába kéred,” -
	feleltem néki - “de egy régi kétely
	rág - amíg meg nem oldom - mint a méreg.
Szimpla volt eddig, most e bölcs beszéddel
	duplává tetted; mert eszembe ötlött,
	mi szülte, s hogy függ össze földdel-éggel.
Bizony csupasz ma a világ, s leöltött
	minden erényt, mint említetted épen,
	és minden bűnnel csordulásig töltött;
de kérlek, mondd okát és fejtsd ki nékem,
	hogy tudjam, én tanítva ne csalódjam
	(egy lenn keresi, más meg fenn az égen).”
Mély sóhaj, mely jajjá tört elhalóban,
	hangzott előbb; és aztán kezdte: “Testvér,
	vak a világ, s te onnan jössz, valóban!
Jaj, eleven nép, egeken keresnél
	minden okot; s hogy nem mozogna minden
	kényszerből, arra eszetek eszmél.
Ha így volna, azt kéne hinni, nincsen
	szabadság, és nem igazság örülni
	erényeinkben, sírni bűneinkben.
Az Ég, ki az első hatást leküldi,
	de nem mind; és ha mind is: adva nektek
	fény, jót keresni, rosszakat kerülni,
s szabad akarat, mely bár megremeghet
	első harcában ellenséges éggel,
	győz, ha jól táplálkozik és nem enged.
Jobb Természettel, nagyobb segítséggel
	küzdjetek hát, szabadon: az teremti
	elméteket, mely nem forog az éggel.
Okát azért, hogy rosszra tért a lenti
	világ, eszed csak bennetek keresse,
	mint szavam mindjárt híven megjelenti.
Annak kezéből jő, aki szerette,
	míg meg se volt még, - mint piciny leánya,
	ki sírva gyemekeskedik, s nevetve:
a gyönge lélek; összes tudománya,
	hogy (mint alkotta vídám Alkotója)
	ami gyönyörre gyújtja, azt kivánja.
Kacsint előbb némely kisebbke jóra
	s megcsalják, és utánuk futna végül,
	ha bölcs vezér vagy bölcs fék meg nem ója.
Ezért kell mindig törvényt tenni fékül;
	király kell, az Igaz Vár ködborított
	tornyát kilátni legalább az égbül.
Van törvény, de kezelni kire bízod?
	mert elégtelen pásztor jár elől itt:
	kérőzni tud, de körme nem hasított.
Azért a nép, mely látja vezetőit,
	hogy azt hajszolják, mit ő maga kíván,
	azon legel csak, mással nem törődik.
Igy csak a rossz vezérlet, látni nyilván,
	ami a népet bűnbe vitte szerte,
	s nem a természet, romlottá fajulván.
Rómának, ki a világot nevelte,
	két Napja volt, mely vezetni az Isten
	s a Világ útján fényét szétlövellte.
De fényük egymást kioltotta: mignem
	a pásztorbottal egy kézben a szent kard
	kellett, hogy bénuljanak erejikben:
mert így az egyik a másiktól nem tart!
	Ha nem hiszed, tekints csak a gyümölcsre:
	gyümölcs mutatja meg, ha a fa nem csalt.
A földön mely a Pó s Adige földje,
	míg nem kezdődött a Frigyes vitája,
	vitézség és nyájasság járt karöltve.
De ma olyan is biztonságba’ járja,
	kinek arcát, ha becsületes ember
	szól vagy közelget, szégyen pírja szállja.
Még három vén van, kiben régi renddel
	küzd ez az új kor; s alig tudja várni,
	hogy Isten nékik jobb hajlékot rendel:
Palazzo Konrád és a jó Gherardi
	s Guido da Castel, kit francia módra
	jobban neveznek: a derék lombárdi.
Elmondhatod hát: sárba hullt a Róma
	Egyháza, összevétve két hatalmat:
	s szent terhe szintén sárba hullt le róla.”
“Marco” - mondám - “jó mester a te ajkad
	és most megértem már, hogy örökségbül
	miért nem illet rész levita-sarjat.
De mely Gherardo az, ki mintaképül
	képvisel, mondod, eltünt nemzedéket,
	mint élő gáncs, kin ez a vad kor épül?”
“Vagy megcsal, vagy próbára tesz beszéded,
	mert, bár toszkánul, úgy szól, mintha” - szóla
	“jó Gherardót nem ismernék felétek.
Más jelző nem tudom hogy volna róla,
	hacsak Gaia lányával nem dicsérem...
	De válunk már! Ég áldjon búcsuzóra!
Lásd, szürkület derengi át fehéren
	a füstöt, s messzebb már az angyal ott vár:
	illő, míg meg nem látna, visszatérnem.”
S megfordult, s többet ránk se hallgatott már.
Tizenhetedik ének
A harag víziója
Emlékezz vissza, olvasó, ha Alpok
	közt köd lepett meg, melynek fátyolán át
	csak úgy láttál mint bőrön a vakandok;
mikor aztán a vastag, sűrü párák
	ritkulni kezdtek, a Nap bús korongja
	gyöngén ütötte rajtuk át sugárát:
s képed lesz akkor róla, mily borongva
	tünt a nap nékem legelőbb föl ottan,
	mely már az égtől búcsuzott busongva.
Mesterem hű léptéhez igazodtam
	léptemmel, füstből így érvén a fényre,
	mely már elhalt a mélyebb hajlatokban.
Ó, Képzelet, ki úgy vonsz néha félre,
	s kilopsz körünkből, hogy fülünk se billen,
	bár száz trombita harsog is feléje:
ki mozgat téged, ha érzékeink nem?
	Sugár mozgat, mely maga gyúl ki, mennyben,
	vagy gyújtja, aki onnan néz le - Isten.
Annak haragja tünt képzeletemben
	lelkem elé, ki hajdan oly madárrá
	változott, melynél egy sem zeng külömben.
S elmémet ott úgy önmagába zárá
	e képzelet, hogy látszott, semmifajta
	hatás a külvilágból nem talál rá.
De új kép jött, az első tovahajtva:
	egy feszületet láttam, s vad-dühödten
	függni egy embert, és meghalni, rajta.
Nagy Ahasvért alatta jól kivettem
	s Esztert, nejét, s Mardócheust, ki époly
	igaz volt szóban, mint cselekedetben.
Akkor egyszerre elpattant a kép, oly
	hirtelen, mint a buborék, ha könnyű
	vízburka léggé vékonyúlva szétfoly,
s egy lánykát láttam; hullt a sűrü könnyű
	szeméből, s így szólt: “Mért kellett kívánnod
	meghalni inkább, semmi lenni, szörnyű
anya te! mintsem elveszítsd a lányod?
	Így veszitettél épen el! S a másik
	gyászomnál inkább búsulék utánad!”
Mintha alvó szemekre rásugárzik
	hirtelen új fény, s megtörve, az álom
	egy percre még a pillán tétovázik:
úgy haloványult el a látományom,
	mert fényt éreztem, rendesnél nagyobb,
	vakító fényt, verődni szempillámon.
Megfordultam, hogy lássam, hol vagyok?
	és egy hang szólt: “A följárás amott van!” -
	amely figyelni másra nem hagyott.
És látni akkor, hogy ki szólhat ottan,
	oly vágyam kelt, hogy a teljesülésig
	nem hihetém, hogy lehetek nyugodtan.
De mint a nap oly szemvesztőn fehérszik,
	hogy fátyolt von rá a saját sugára,
	úgy éreztem, hogy szemem fénye vész itt.
“Ez: égi szellem, ki a szirt fokára
	utunkat kérés nélkül megmutatja,
	és önnön fényét takará magára.
Mint mi magunknak, kéretlen ugy adja
	ő másnak; - mert ki gondban látja társát
	és még kérést vár: kész, hogy megtagadja.
Hát meg ne vesse lábunk, nóggatását:
	hágjunk föl, mert ha eltün a sötétben
	a nap, megint várnunk kell virradását!”
Szólt; s lépte nyomán lépve gyönge léptem
	ím akkor egy lépcsőhöz közelít;
	és amint az első fokára léptem,
szárnycsattogást hallottam, közelit,
	legyezni arcom, és hangot: “Beati
	pacifici - kit rossz düh nem hevít.”
S kezdett a csúcson mind magasbra hágni
	a végső napsugár; és jött az éjjel;
	már egy-egy csillagot lehete látni. -
“Ó, erőm! mért folysz oly egyszerre széjjel?” -
	mondtam magamban, érezvén, hogy ott már
	lábam hatalma egy lett a csekéllyel.
Fenn voltunk, hol a lépcső elfogyott már
	s akképen álltunk, mintegy megszögezve,
	mint gálya, mely a révbe ért be s ott vár.
S én, figyelmemmel mind csak arra veszve,
	hang ez új körben zeng-e át a tájon,
	költőmre néztem, ily szavakba kezdve:
“Milyen bűn kell itt hogy tisztúlva fájjon?
	Szólj, atyám, oltsd el e kiváncsiságot:
	ha lábunk áll is, szavad meg ne álljon.”
S felelt: “A jó szerelme hogyha bágyad,
	a testi létben: itten ébred újra;
	itt feszítik a lankadó lapátot!
De hogy még tisztább szavakból okulna
	elméd: figyelj rám, s akkor, itt nyugodván,
	hasznos gyümölcsöt szerezhetsz az útra.”
“Sem a Teremtő nem volt soha fogytán,
	sem a teremtmény” - kezdte - “szeretetnek,
	mely ösztönös, vagy lelki; ezt tudod tán.
Az ösztönből tévedés nem eredhet;
	de lelki érzés tévedhet a tárgyban,
	vagy: mert nagyon, vagy: mert gyengén szeretget.
Míg a Fő Jó felé foly rendes ágyban,
	s mérsékeli magát a többiekben,
	nem lehet bűnös semmi céda vágyban.
De ha rosszra fordul, vagy melegebben
	vagy lanyhábban fut jóra mintsem kéne,
	teremtmény fordul Teremtője ellen.
Megértheted már, hogy minden erénye
	és minden bűne az ember fiának,
	a Szeretet magvának a növénye.
S mert a Szeretet vágya: önmagának
	üdve csak; attól el sohase térhet -
	így öngyűlölet benne sohse támad.
S mert elszakítva semmi lény sem élhet
	a legfőbb Októl: - aki szeret, annak
	gyűlölete e fő Okhoz se férhet.
Így gyűlölet egyetlenféle van csak:
	társaidnak baját szeretni - melynek
	sárföldeden három formái vannak.
Van, aki társra buktán győzedelmet
	remél, és ezért vágyik őt lelökni
	polcáról minden büszkébb fényű helynek.
Van, kit, ha más fölülkerülne, gyötri,
	hogy elveszt hírt, nevet, kegyet, hatalmat;
	s így az ellenkező örömre költi.
És van, kiben sértéstől oly düh sarjad
	naggyá, hogy bosszut éhez minden áron,
	s az ilyen másnak csupa kárt akarhat.
A rosszra fordult Szeretet e három
	faja lentebb sír; de most halld, a másik
	- a jó iránti - hogy véthet, kitárom.
Mindenkinek szívében fölcsirázik
	egy Jó fogalma, melyben nyugtot lelhet;
	és azt elérni minden sziv csatázik.
S ha megismerni lanyha volt szerelmed,
	vagy megszerezni, ezt a Jót: e körbe’
	kell, igaz bánat után, vezekelned.
Van aztán jó, mely gyönge, hogy betöltse
	a lelket, mert nem boldogság, se lényeg,
	nem a minden-jók gyökere s gyümölcse.
Ki erre költi túlságát szivének,
	az, három körben, föntebb szenved attól;
	de, mért oszolnak így háromfelé meg,
elhallgatom, hogy rájöhess magadtól.”
Tizennyolcadik ének
A szeretet titkai. Rohanó lelkek
Végét vetette a bölcselkedésnek
	mély Doktorom; s engem figyelt, kutatván
	jelét arcomon megelégedésnek;
de én, folyton új szomj által maratván,
	kívül: hallgattam, belül: így haboztam:
	“Megunta már sok faggatásomat tán...”
De igaz atyám látta, mint kinoztam
	magam a félénk vágyban egyre némán,
	és szólva szólni bátoríta mostan.
“Mester, világos szavad úgy hat énrám” -
	mondtam ekkor - “hogy látásom megéled:
	bármiről szólsz, fény árad szét a témán.
Azért, lelkemnek édes atyja, kérlek:
	melyből szerinted Jó és Rossz erednek,
	a Szeretetnek titkait beszéljed!”
“Fordítsd felém hát - felelé - “eszednek
	fénylő fáklyáit, s táruljon szemedbe
	a Vakok balgasága, kik vezetnek.
A lélek szeretetre lőn születve
	és hajlik ahhoz, ami néki tetsző,
	mihelyt a tetszés fölnógatja tettre.
Elmétek a világról képeket sző,
	s látástok előtt lepergeti, sokszor
	minden figyelmet egy ily képre vesztő.
S ha lelketek így rajtavesztve tapsol,
	az már szeretet: Természet hatalma
	amely a tetszés által összekapcsol.
Majd mint a tűz, mely ég felé hadarj
	lángját, lénye szerint magasba vágyva,
	hogy felsőbb körben lengve el ne halna:
úgy leng a lélek, úgy lobog a vágyba,
	mely lelki mozgás; s addig nem pihenhet,
	amíg övé nem lesz szerelme tárgya.
Most láthatod már, mílyen messze elvet
	minden igazságot, ki jó dolognak
	tart önmagában bármilyen szerelmet.
Mert mondjuk a szerelmet jó anyagnak:
	akkor se lesznek jók minden pecsétek,
	miket a jó viaszból nyomni fognak.”
S feleltem: “Hű figyelmem, s bölcs beszéded
	így a szerelmet megértetve vélem
	kétellyel még csak jobban telivé tett.
Mert ha a vágy kivülről jő elébem,
	és a lélek nem jár a maga lábán,
	rosszban vagy jóban mi a bűn vagy érdem?”
“Hallj hát, amennyit értelmed belát tán:
	a többit kérdjed” - szólt - “Beatricétől,
	mert a Hit dolga, túl az Ész világán.
Minden lélek, mely a test tömegétől
	külömbözik bár összekötve véle,
	saját hajlamot s ösztönt nyert az égtől:
de csak működve tűn ki, hogy miféle,
	és a hatásban nyilvánúl a hajlam,
	mint csak a lombban az, hogy a fa él-e?
Azért nem sejtem, hogy első fogalmam
	honnan származik; sem hogy honnan ébredt,
	ami szivemben legmélyebb óhaj van.
Miként ösztöne vezeti a méhet
	mézet csinálni; - ezt az ősi ösztönt
	nem éri ilymód sem gáncs, sem dicséret.
S hogy összhang álljon ösztöneink közt fönt
	e legősibbel: adatott nekünk
	erő, mely lelkünk ösztönei közt dönt.
Érdemet csak ezáltal nyerhetünk,
	ez a kútfeje bűnnek és erénynek,
	amint jobb vagy bal úton szeretünk.
Minden bölcs, aki látta, hol a lényeg
	s igaz etikát hagyott a világra,
	e szabad erőt elfogadta ténynek.
Hát hígyjed bár, hogy minden vágyad lángja
	külső hatásra szükségkép kigyúlad:
	bölcs féket vetni van erőd a vágyra.
És csak e szabadságon alapulhat
	minden erény; ezt, hogy Beatricédre
	figyelve majdan értsd őt, megtanuljad!” -
A hold, éjfélig késve, följött végre
	s a sok szép csillagot megritkitotta;
	égő vödörként lassan szállt az égre,
s útját, ég ellen, azontájt futotta,
	ahol a Nap jár, ha Róma lakója
	szárd és korz föld közt látja lenyugodva:
midőn az, ki által ma Pietóla
	falucska dicsőbb a nagy Mantovánál,
	lőn súlyos kételyemnek oldózója:
s én, nyílt és tiszta szava hallatánál
	kérdéseimre, akként álltam ottan,
	mint ki elgondolkozva és sután áll;
de elmélázásomból fölriadtam,
	mivel egyszerre sűrü nép tolongott
	hátunk mögött, elérve, nagy csapatban:
amilyen antik éjeken zajongott
	Isménus és Asópus partja mentén;
	ha Théba népe Bacchusért rajongott.
Úgy jöttek, sarlós útjukon kerengvén,
	ezek, mert bölcs szeretet s szent kívánat
	sarkantyuzá lépésük, nem pihenvén.
Tüstént elértek, oly igen futának,
	nyomunkba hágva csapatuk tömegje,
	ketten elül - szavukba’ sírt a bánat:
“Mária késés nélkül ment a hegyre!
	és Caesar Ilerdáért odahagyta
	Marseillet, s Hispániára tört sietve.”
“Hamar, hamar, hogy üdvünk pillanatja
	közönytől el ne vesszen! A kegyelmet
	hő vágy esőzze!” - másik ezt riadja.
“Ó, lelkek, kikben ily nagy lángra gerjed
	a buzgalom, tán váltságúl, hogy hajdan
	éltetek ott túl lanyhaságban ernyedt,
ez itt, ki él még (nem hazudik ajkam)
	fölmenni vágyik első napsütésre:
	mondjátok hát, hol van nyilás a falban.”
Igy szólt Vezérem ajka; s mitse késve
	az egyik szellem ráfelelte: “Jertek
	utánunk, s rátaláltok majd a résre.
Nem állhatunk meg, oly vágy nyíla kerget:
	hisszük azért, szivetek megbocsátja,
	ha bennünk nem sok szívességre leltek.
És Veronában San Zen apátja
	valék, jó Barbarossa fénykorába’,
	kinek nevét Miláno sírva áldja.
S van aki (féli sírban már a lába)
	e klastromot, hogy úrkodott felette,
	hamar siratni fogja majd, hiába:
mert fiát, kinek nyomorék a teste
	s lelke méginkább, s születése szégyen,
	törvényes pásztora helyébe tette.”
Nem tudom, szólt-e még, vagy egy igét sem:
	mert messze volt már, úgy előmbe vágott;
	de amint hallottam, azt hűn idézem.
És szólt utamnak Segítője: “Látod,
	ott jön még kettő: nézd s figyelj a dalra:
	szavaikkal marják a lustaságot!”
“Sírban hevert már” - szólt a dal - “kihalva
	a nemzedék, melynek megnyilt a tenger,
	mire a Jordánt megláthatta sarja; -
s ki azt mondaná a fáradságra: nem kell,
	s Anchises fiát nem követte végig,
	dicstelen élt tovább a gyáva ember!” -
Midőn már nem is látszó messzeségig
	tüntek e végső árnyak is előlem,
	agyamban új gond űzte el a régit,
amelyből újat, s újra újat szőttem;
	s így jött-ment a gondolat, könnyü szárnyon,
	míg, szemem-csukva, sötét lett előttem:
és ekként lett a gondolatból - álom.
Tizenkilencedik ének
A sziréna és a fösvény pápa
Midőn az elmúlt nap hevét a holdnak
	hidegje már legyőzi, mert a földről
	s a Saturnusról hűs párák omolnak,
s Keleten a földjós a csillagkörből
	nagysorsa képét látja ki, ragyogva,
	amerre már a hajnal fénye föltör:
egy nő jött elém, álmomban, dadogva,
	a szeme kancsal, arca színe halvány,
	lába meggörbült, és a karja csonka.
Ránéztem; s mint a napsugár hatalmán
	az éj fagyától dermedt tag fölenged:
	úgy tekintetem, nyelvét dalra csalván
megoldta; egész lénye földerengett
	kis idő alatt, és fakószin arca,
	mint a szerelem szereti, olyan lett.
És akkor, mondom, dalra oldva ajka
	rákezdte úgy, hogy semmi figyelembe
	sem vettem mást, csak rajta csüggve, rajta!
“Én vagyok a büvös Sziréna” - zengte -
	“s a hajóst tengerén zavarra költöm,
	oly vad gyönyörrel olvad énekembe!
Ritkán szabadul, ha hálómba öltöm;
	Ulysses útját is kitérítettem;
	aki hall, el nem hagyhat; úgy betöltöm.”
Alig csukta be száját; ím felettem
	egy szent és buzgó nőt csodálva vesz ki
	szemem; kitől amaz zavartan retten.
Vergiliusz, mondd, Vergiliusz, ez ki?” -
	szólt megvetőleg; s láttam, hogy vezére
	utamnak jő és szemét rájaveszti.
S ő a másik nő köntöséhez ére,
	letépte azt, és hasát föltakarta;
	mily ronda volt! - fölébredtem büzére.
S amint fölnéztem, szólt a Mester ajka:
	“Háromszor hívtalak már. Talpra; jer te!
	Keresd meg a Kapút, és lépj be rajta!”
Fölszöktem. A szent Hegy körei szerte
	már a magas nap fényében ragyogtak.
	Mentünk; s az új sugár hátunkat verte.
Követtem őt; de mint ki nagy dolognak
	gondjával járna, homlokom lehajlott,
	ahogy egy eltört fél hid-ív lehorgad:
amikor: “Jertek! Itt a kapu!” - zajlott
	fülünkbe egy hang, nyájasszavu, tiszta,
	milyet a földön még senkise hallott.
És hattyufehér szárnyait kinyitva,
	aki beszélt felénk, fölülről intett,
	ahol két fal közt rést adott a szikla.
Megmozditotta tollát, s meglegyintett
	s dalolt, qui lugent, mondva boldogoknak,
	mert az Úr fogja vígasztalni mindet.
“Mi lelt hogy mind a földet bámulod csak?” -
	így kezdte költőm kérdését, mihelyt
	lépteink az Angyalon túljutottak.
És én: “Olyan rossz sejtelembe ejt
	az új látás, mely álmommá fonódott,
	hogy lelkem rab lesz, s minden mást felejt.”
“Az ős boszorkányt láttad benne” - szólott -
	“kiért a felsőbb körök kínja jajgat:
	s hogy ki ad, tőle szabadulni, módot.
Elég! taposson e csuf sárra sarkad!
	Tekints a szent szférákra, miket Isten
	madárhivók gyanánt szemedbe forgat!”
Mint sólyom előbb lábát nézi s libben,
	ha a sólymár szólítja; majd a zsákmány
	után mohón száll légbe, s eltünik fenn:
úgy tettem én; a törött szirtre hágván
	mászni kezdtem; míg útat tárt odáig.
	ahol új körré kanyarúl a párkány.
S ötödik körnek érve nyílatáig
	láttam, hogy kire bűne idefent ró
	bút; arcán fekve, földön sirdogál itt.
És: “Adhaesit anima pavimento!” -
	hangzik sóhajba fulva és nyögésbe
	törve, kis híjján értelemtelen szó.
“Ó, választottak, kiknek szenvedése
	itt igazságban és reményben enyhül,
	hol nyíl rés föllebb? - hogy utunk ne késne.”
“Ha bűnötök, mint minket, földre nem gyűr,
	s gyors útra vágytok: legyen útatokban
	jobb feletek mindig a partperemtül!”
Igy kért a Költő; s így felelt legottan
	egy hang, kissé előttünk; s én a rejtett
	szólót a hang irányán gyanitottam.
Szemem egy pillantást költőmre ejtett,
	ki akkor vídám jellel helyeselte
	a vágyat, melyet arcomból kisejtett.
S e vágy, mihelyt kedvét tölteni merte,
	odavont ahhoz, ki hogy merre fekszik,
	hangja imént előttem megjelelte.
“Ó, szellem, kiben könnytül ér s növekszik
	az, ami nélkül nincsen üdv: felejtsd el
	nagy gondod érttem egy rövidke percig!
Háttal fölfelé mért heversz, ne rejtsd el;
	s ki vagy? s akarsz-e megbizást vitetni
	oda, ahonnan jöttem földi testtel?”
Szóltam; s ő: “Mért kell a hátunkat vetni
	az ég felé, majd megtudod, de mostan
	scias quod ego fui successor Petri.
Siestri s Chiaveri közt szalad le gyorsan
	egy szép folyócska; neve ős családom
	címét diszíti a főrangu sorban.
Egy hónapig próbáltam, és beláttam,
	a Nagy Palást annak, ki sártul ója,
	olyan, hogy nincs nagyobb suly e világon.
Megtérésemre későn vert az óra:
	csak amikor én lettem Róma papja,
	láttam, hogy az élet szivünk csalója.
Láttam, hogy a szív meg nem nyughat abba
	s hogy föllebb annak nincsen útja; s akkor
	im e másikra vágytam: magasabbra!
Mindaddig égtől elvált, bűntudattól
	gyötört szív voltam, fösvény, gyökerében: -
	most, amint látod, így bünhődöm attól.
Mi a fösvénység: itt tűnik föl épen,
	hol, könnyel, megtört lelkeink lemossák:
	nincs nagyobb kín a Hegy bármely körében!
Mert szemeinket sohsem a Magasság,
	csak földi kincsek vonzották örökké:
	azért ver földre minket az Igazság.
S mint a fösvény nem gondol másra többé
	kincsén kivül, s a jót felejti tenni:
	úgy kellett nékünk itten nyűgözötté
- kezünk és lábunk megkötözve - lenni;
	s míg tetszik majd az igazságos Úrnak,
	mozdulatlan heverünk e helyen mi.”
Mozdulatot tettem, hogy térdre hulljak
	s úgy szóljak hozzá; de ő észrevette
	a hangról szándékom, hogy leboruljak
és: “Mi von földre?” - ezt a kérdést tette.
	S feleltem akkor: “Lelkem nógat engem
	méltóságoddal, ilyen tiszteletre.”
S ő: “Kelj föl, testvér! Ugorj talpra menten!
	Ne tévedj! Szolga vagyok én, akár te
	s mindenki, egy nagy Hatalommal szemben.
Az Evangélium nagy szava járt-e
	eszedbe már - neque nubent -? Megérted?
	Akkor, hogy így beszélek, ne csodáld te!
De menj már! Aki itt megáll s beszélget,
	késlelteti, hogy bennem az megérjék,
	mi könnytül ér s növekszik - mint te vélted.
Földön egy unokám, Alagia él még,
	aki jó szív; csak (mert a példa rombol)
	családom gonosz példái ne érjék:
ez egy maradt meg odaát fajomból.”
Huszadik ének
A francia királyok bűnei
Jobb vágya győzve harcolt az enyémmel,
	hogy kedvem ellen is kedvébe járván
	szivacsom félig szárazon vivém el.
Indultam, s indult vezetőm, a párkány
	szabad részén, a sziklához szorulva,
	mint a falcsipkéhez az őr a vártán,
mert e nép, kinek itt csöppekbe hull a
	szemén a bűn, mely földön oly hatalmas,
	a külső részt telefeküdte túlra.
Aj, átkozott légy, ősi szukafarkas,
	ki éhesebben vágysz, mint minden állat,
	hogy mindeniknél több prédát csikarhass!
Ó, Egek, mikből gondoljuk, hogy árad
	emberi sorsok minden érverése:
	mikor jön, ki e vadat űzni szálland?
Gyér volt, és lassu, lábunk lépdelése;
	s az árnyba néztem, mivel szörnyü volt ott
	a szenvedők sirása, mellverése.
S nem messze egy hang: “Mária, te boldog!” -
	véletlen épen előttünk nyöszörge,
	és mint vajúdó asszony, úgy sikoltott.
S ezt sírta: “Szent Szűz! inségtől gyötörve
	éltél, mutatja nyomorod tanyája,
	hol megszületett méhednek gyümölcse.”
S: “Jó Fabricius!” - tolda még reája -
	“inkább szegénység erényét kerested.
	mint kincset, melynek vétek volna ára!”
E szavak engem érdekelni kezdtek
	s közelebb mentem; hogy lássam a lelket,
	kinek ajkárul elibénk repestek.
Még Miklós tékozlásáról is ejtett
	pár szót a hang, hogy a becstelen élet
	karjából három hajadont kifejtett.
“Szólj szent szavaknak kiáltója, lélek,
	ki vagy? és mérthogy ez áldva-nevezni
	méltó szenteket egymagad dicséred?
Szólj, fáradságod nem fog kárba veszni:
	megjutalmazlak egykor, visszatérve
	a kurta földi útat befejezni.”
“Elmondom” - szólt - “nem jutalmat remélve,
	hanem mivel e szent utat taposva
	ily kivételes kegyben látlak - élve!
Az én magvamból nőtt ki ama rossz fa,
	mely oly sötét árnyat vet a keresztény
	földre, hogy jó termést csak gyéren hoz ma.
De ha - Douai, Lille, Gent s Bruges harcba kezdvén, -
	van mód bosszúra: nem fog késni - s Attul,
	ki mindent ítél, esdve kérem ezt én.
Capet Hugónak hívtak engem ott túl:
	s Lajosok és Fülöpök atyja lettem,
	kik trónon ültek, frank uralkodókul.
Egy párisi mészárostól születtem,
	mikor kihaltak a régi királyok
	kivéve egyet, (kit zárdába tettem)
s láttam, hogy a kormányon magam állok,
	s új szerzeményre annyi volt a módom,
	s annyi hivem, ki értem síkra szállott,
hogy ím az özvegy koronát utódom
	fejére tettem, akitől eredt szent
	csontok sora, hogy mindmáig huzódjon.
Míg nagy provánszi hozománya nem kent
	szégyent fajomra, s bűnbe nem sodorta,
	jót sem, de rosszat sem tett tűrhetetlent:
de ottan már hazudva és tiporva
	szerzett vagyont; és aztán, vezeklésül
	Normanhont, Pontit s Gaszkonyt elrabolta.
Károly Itáliában - vezeklésül
	szegény Konrádint föláldozta; s aztán
	Tamást az égbe küldte - vezeklésül.
Látom az időt, s messze sincsen az tán,
	hogy egy uj Károly jő francia honból,
	magát s népét valóban megmutatván.
Egyedül jő, és fegyver nélkül rombol,
	csak a Judás lándzsáját hozva, mellyel
	Firenze gyomrát fölhasítva tombol.
Nem föld, de szégyen lesz, amit igy elnyer,
	annál nagyobb szégyen a jók szemében,
	mennél kevésbbé gondol ő ilyennel.
Egy másik Károlyt hajó-rabja-képen
	látok, saját lányára alkudozva,
	mint rableányra a kalózok épen.
Ó, rút fukarság, míly nagyobb gonoszra
	vihetsz még, aki fajom úgy befontad,
	hogy önnön húsát oltárodra hozza?!
S hogy mindez ne is tűnjék borzalomnak,
	látom Alagniát - sőt, helyettesében,
	Krisztust is, foglyául a liliomnak.
Látom, ujra gunyolják, szörnyüképen,
	az ecetet s epét ajkára tolják,
	s élő latrok közt őt ölik meg épen.
Látom az új Pilátust - semmi korlát
	vérszomjának; s a templomba viendi,
	törvény ellen, a kapzsiság-vitorlát.
Ó, Uram Isten, melyik hír jelenti
	már a boszút, amely haragod csitítván
	lelkem békéjét újra megteremti?
Mit a Szentlélek jegyesére hitvány
	dalt énekeltem, mely felém terelte
	szemed, kiváncsiságod lángra szítván:
csak addig árad ajkainkrul szerte,
	amíg a nap tart; de ha besötétül,
	más hangon szól az ének, más szövegre.
Akkor Pygmalionnak esetérül
	zendül a dal, hogy aranyért epedve
	rablásba hull, és gyilkolásba szédül;
a kapzsi Mídás kínját sem feledve,
	hogy vágyai balul teljesedének,
	amit ma is mesélnek még nevetve;
bolond Ákámról is beszél az ének
	és zsákmányáról, melyért szinte máig
	üldözi még haragja Józsuének;
még Zaffirát és férjét éri vád itt;
	s a patát, mely Heliodort gyötörte,
	zengi a hegy; s visszhangozza csucsáig
Polymnestort, ki Polydort megölte;
	majd végre: »Crassus, mondjad az aranynak
	izét, amellyel szájad lyukja töltve!«
És halkul ennek, emelkedik annak
	olykor a hangja, amint, szíve hajtván,
	vágyai halkulnak vagy fölsuhannak.
Igy az imént sem csak egymagam ajkán
	szólt a nappali dal sem; csakhogy itt
	közel nem zengte más oly hangosan tán.”
S már a szólótól lábunk messze vitt;
	s amint erőm engedte, törekedtem
	legyőzni az ut nehézségeit:
midőn hallám, hogy megremeg felettem
	a Hegy, minthogyha leesőbe lenne;
	s mintegy halál fagyától, megmeredtem.
Szörnyűbben Délos szigete se renge,
	mikor Latóna rajta rakta fészkét,
	hogy az Ég Két Szemét megszülje benne.
S egy riadás a hegynek minden részét
	bezengte úgy, hogy Költőm így vigasztalt.
	“Hol én vezetlek, mért fog el a kétség?”
“Gloria in excelsis” - így magasztalt
	Istent a hang, amint jobban kivettem
	a riadásban lobogó magas dalt.
Mi mozdulatlan vártuk s meglepetten
	- mint akik első hallgatói voltak,
	a pásztorok - mig a dal tovarebben.
Majd lábaink tovább zarándokoltak
	szent útjukon, nézvén a heverőket,
	kiknek már újra könnyeik omoltak.
A kíváncsiság annyira elővett,
	az átélt rejtélynek nem lelve nyitját,
	mint soha eddig (ha se csal, se téved
szegény emlékem) - de kérdeni titkát
	nem merték ajkaim, s bár nézelődve
	lesték, kilesni szemeim se birták;
s tovább mentem, habozva és tünődve.
Huszonegyedik ének
Holt költők találkoznak
A született szomj, mely nem kaphat enyhet
	csak ama víztől, melynek italáért
	a Samaria-béli nő esengett,
mostan költőm nyomán nógatva, rám ért
	e népes úton; és sírtam a kínra,
	mit a Bölcs Bosszu a bünökre rámért
És mint Lukács evangelista írja,
	hogy két utasnak megjelenve föltünt
	Krisztus, mikor kibocsátotta sírja:
úgy megjelent egy árny és jött mögöttünk
	nézve lábánál a heverők népét;
	s hogy meg se láttuk, megszólalt közöttünk,
mondván: “Testvérek, adjon Isten békét!”
	Mi megfordultunk, s illő köszönéssel
	tette szavára költőm elégségét:
S azután kezdte: “A boldog gyüléssel
	tegyen békébe az igaz Biróság,
	mely sujta engem örök számüzéssel!”
“Hogyan? Ha árnyak vagytok, s a Hatóság
	nem méltat feljebb” - mond (s megyünk sietve) -
	“hogy tűrt idáig lépcsején a Jóság?
És Doktorom most: “Nézz a szent jelekre,
	miket angyal rótt homlokára ennek:
	ládd, ő beül még a dicső Seregbe.
De mert ki éjjel-nappal fon, a lennek
	nem ért végére, mit előre megmér
	és kiszab Klóthó minden elevennek:
lelke szegénynek, a mienkkel testvér,
	fölfelé még egyedül nem hatolhat,
	mivel Létünkhöz még látása nem fér.
Azért kellett kijönnöm a Pokolnak
	széles torkából, elvezetni addig,
	mig iskolám ér, s lépteim hatolnak.
De mondd, ha tudod: mért reng és morajlik
	olykor a hegy, s ujjong föl rajt olyankor
	minden lélek, a tengermosta aljig?”
Úgy eltalálta, mely kérdés csatangol
	lelkemben, s vágyam tűfokát, hogy érzém,
	már a remény is szomjam-oltva hangol.
Amaz felelt: “E hegynek semmi részén
	nem eshet, ami rést a szent Szokásnak
	ütne rendjén s a Törvény végezésén.
Itt semmi sincs kitéve változásnak;
	csak mit az Ég vesz magába magából,
	annak lehet hatása, semmi másnak.
Mert hó se hull, se jég, se semmi zápor,
	se dér, se harmat föntebb e vidéken,
	mint ama három fokkal kurta gádor.
Felhő, de még köd sem száll át e légen,
	villám se jár, sem Taumás leánya
	nem ül ki, mint tul, itt meg ott, az égen.
Száraz gőz sincsen, mely messzebbre szállna,
	mint ama gádor harmadik fokáig,
	ahol e helynek szent Pétere áll ma.
Reng a hegy, néha, aljától odáig,
	többé-kevésbbé, bennegyűlt szelektől,
	de, nem tudom, miért, nem reng soha már itt:
csak akkor rengi itt, ha a kötelekből
	lélek oldódik; érzi: tiszta, kész és
	amaz ujjongó zaj között lebeg föl.
A tisztaság próbája csak az érzés,
	mely, szabadon már klastromot cserélni,
	meglepi vággyal - s engedi a Végzés.
Előbb is vágynék; ámde szenvedélyi
	el nem bocsátják: minthogy vágya ellen
	bünét az Isten, kínjává cseréli.
Nekem ötszáz évig kellett hevernem
	e gyászban; és csak most érzem szabadnak
	vágyamat, hogy jobb küszöbig emeljen.
Ezért a rengés s e kegyes csapatnak
	szent ujjongása amaz Úr nevéhez,
	ki által ők is fölfelé haladnak.”
Aki forrást lel, annál jobban élvez,
	mennél szomjasabb; így, szavára meg nem
	mondhatta volna lelkem hogy mit érez.
És bölcs Vezérem szólt: »Most látom egyben
	hálótok hogy kötődik és mi oldja,
	s miért ujjongtok, s miért reng a hegy fenn?
De engedd immár tudni”- tudakolta -
	“ki voltál, s adjad értenünk szavaddal,
	miért heversz itt annyi század olta?”
“Amikorjában égi akarattal
	a jó Titus a Judástól elárult
	sebek folyását megboszulta haddal,
nevemre tartós hírnek dísze hárult
	ott túl, s előbb még” - felelé a szellem -
	“mintsem lelkem előtt a hit kitárult.
Szavam fuvallatában annyi kellem
	volt, hogy Toulouseból Róma ont magába,
	hol könnyü vala mirtuszt érdemelnem.
Statius még a nevem a világba;
	Thébát, majd hős Achillest énekeltem,
	s elbuktam e másod terhemmel áldva.
Ezrek lobbantak lángra már, amelyben
	tüzemnek magva költ, a tűz parázsán,
	melyböl egy szikra fölgyujtotta lelkem:
a halhatatlan Aeneis varázsán;
	dajkája volt ez, s anyja énekemnek:
	nélküle drachmát sem mutatna mázsám.
Ó, bár kortársa lettem volna ennek,
	s Vergiliusznak: egy évvel kihuznám
	érte tovább, hogy innen ki ne menjek!”
Tiltólag fordult költőm erre hozzám
	oly képpel, mely hallgatva mondta: “Hallgass!”;
	de akarat nem mindig úr az orcán,
s könny és mosoly fölött olyan hatalmas
	az érzés, hogy a legőszintébb lélek
	akaratán leginkább diadalmas.
Elmosolyodtam, s szemem visszafénylett;
	s az árny beléje nézett percre némán,
	holott leginkább tükrözik a lélek.
“Ha nem indultál nagy utadra léhán” -
	mondotta aztán - “mégis léha szemmel
	mért villantottál az imént is énrám?”
Most kétfelé szorultam jóhiszemmel:
	egyik hallgatni, a másik beszélni
	unszolt; s én sóhajtottam, mesteremmel
érttetni vágyván. - “Nem kell tőle félni” -
	szólt ő - “beszélj hát! mondd el néki nyomban,
	aminek titkát oly kutatva kérdi.”
S én akkor: “Talán csodálkozva” - mondtam -
	“néztél, ó régi lélek, mosolyomra;
	de mostan kell még csodálkozni jobban:
mert ez, ki vágyamat magasba vonja,
	ama Vergiliusz, kitől szivednek
	kelt istent-embert énekelni, szomja.
S nem volt igazad, hogyha azt hihetted,
	hogy más volt imént oka mosolyomnak,
	mint szavad, mellyel őtet említetted.”
S ölelni már lehajlott Doktoromnak
	térdét; de az: “Ne tegyed” - mondta - “testvér:
	mert árny vagy, s árnynak bókolsz, fuvalomnak!”
És ő felkelve: “Ha jelet keresnél
	szeretetemről, jobbat sem találnál,
	mint hogy feledve, hogy bennünk a test s vér
csak látszat: testet kerestem az árnynál!”
Huszonkettedik ének
Egy római megtérése
Már aki a hatodik számu körbe
	átvitt, elmaradt mögöttünk az angyal,
	ki homlokomnak egy jegyét törölte
s kik igazságra vágynak szomju ajkkal,
	beatinak nevezte, de csupán
	a sitiuntig terjedő szavakkal.
Itt lábam sokkal könnyebben tudám
	emelni, mint más lépcsőkön, s haladni
	vidáman a gyors szellemek után.
“A szeretet, mely erénytől gyuladt ki” -
	szólt Költőm - “újat gyújt, mely viszonozza,
	mihelyt külső hírt tud magárul adni:
így, mihelyt leszállt, hozzánk sorakozva,
	a Pokol tornácába Juvenális,
	szeretetednek hírét odahozva,
szeretetem, bár sohse látva, máris
	fölkelt irántad, úgy hogy most rövidnek
	tünik föl nékem veled ez a grádics.
De mondd - remélem, nem kedvetlenítlek,
	ha meglazítja fékét nagy bizalmam;
	barátként vágylak megkérdezni, hidd meg:
hogyan férhetett fösvény, kapzsi hajlam
	lelkedbe; mondd, hogyan teremhetett meg
	ily alacsony bün íly nemes talajban?”
Mosoly jelent most ajkai felett meg
	egy percre Statiusnak; s szóla: “Minden
	szavad szent jele drága szeretetnek.
Bizony, sok dolog furcsább néha, mintsem
	kételkedésre ál-okot ne adna,
	míg a valóság földerítve nincsen.
Te azt hiszed, mint kérdésed mutatja,
	hogy fösvény voltam élve, s így kerültem
	oda, hol szenved fösvények csapatja.
Nos, tudd meg, hogy nagyon is elkerültem
	a fösvénységet; s így lett ok a túlság,
	hogy itt ezer holdon át sírva tűrtem.
S ha lelkem meg nem leli helyes útját,
	s jól meg nem jegyzem verseid magamnak,
	melyek az Ember hitványságát zúgják,
“Mire nem viheted még, óh aranynak
	átkozott éhe, a halandók vágyát?!” -
	most súlyt görgetve kéne hogy rohanjak.
De megértém, hogy túltárhatja szárnyát
	a kezek tékozlása, és beálltam
	azok közé, akik bűnük sírva bánják.
Hány ébred kopaszon a másvilágban,
	csak mert nem tudta, hogy bűn; s meg se bánta
	e bűnt, sem élve, sem halálos ágyban.
S tudd meg, hogy, oly bűnt, amelynek fulánkja
	egy másik bűnnel ellentétes épen,
	itt avval egy kínnak aszal ki lángja.
Azért, ha ott találtál, ama népben,
	mely a fösvénység bűnét sírva mossa,
	tudd meg, hogy nékem fordított a vétkem.”
“De mikor azt daloltad, mint tapossa
	duplán a durva harc Jokaste keblét,” -
	mondá a Pásztorénekek dalossa -
“Clio verte veled a lant idegjét:
	s nem volt meg, ami nélkül cselekedni
	a jót kevés: nem volt igaz hited még.
Ha így van ez: mily lámpa tudta vetni
	fényét lelkedbe, mily nap, hogy vitorlád
	megfeszitetted, a Halászt követni?”
“Te mutattad meg a Parnasszus ormát
	s itattál forrásából” - szólt - “te benned
	találta lelkem világító tornyát.
Úgy tettél, mint kik sötét éjbe mennek
	s fáklyát visznek, de nem látják a fényét,
	csak az utánuk jövő örül ennek.
»Uj század száll« - daloltad - »uj remény ég;
	uj nemzedék jön, égbül ereszkedvén;
	igazság és aranykor visszatér még!«
Általad lettem költő és keresztény;
	de hogy szavamat könnyebben megértsed,
	talán rajzomat kissé kiszinezném...
Már a föld megtelt a szent hit temérdek
	magvaival, miket az örök ország
	követei hintettek szerte szélnek;
s én látva, hogy szavaik visszhangozzák
	szavadat, melyet az imént idéztem,
	hozzájuk tértem; mint előbb tehozzád.
S ím: szentek voltak! kik hogy üldözésben
	részesültek Domitianus által,
	szenvedésüket könnyel tellve nézem,
s amíg csak a világban élve jártam,
	erényüket pártoltam és szerettem,
	minden más hitet rosszabbnak találtam.
S előbb mint görögöket elvezettem
	volna Thébe folyóihoz dalomban,
	a kereszténység titkos híve lettem,
világ előtt pogány valék azonban,
	s e lanyhaságért négyszáz éven át a
	negyedik körnek útjain bolyongtam.
S te, aki tetted, hogy szememnek fátyla
	lehullt, mely mögött az Üdv fénye rejle,
	most, míg utunknak egy kis része hátra,
mondd meg, Terentiusnak régi lelke,
	és Caecilius, Plautus, Varro, hol van?
	kárhozva-é? s melyik pokolba ejtve?”
“Ők, s Persius, s én, s mások, hosszú sorban” -
	szólt - “a Göröggel, ki Muzsák tejét
	legtovább szívta egykor, régi korban,
a vak Börtönnek első gyűrüjét
	lakjuk, ma is még emlegetve gyakran
	a szent hegyet, dajkáink lakhelyét.
Euripidés is ott van e csapatban,
	s Simonidés, s Anakreon, s Agáthon,
	kiknek homlokán mind babérfonat van.
Akikről énekeltél, szinte láttam
	Antigonét, Argiát, Deifílét
	köztük, s Isménét, örök bánatában,
s Deidamiát, s hugait, s Isifílét
	Thetis s Teiresias leánya mellett,
	ki meghozá Langia vize hírét...”
Már mindkét költőm hallgatásba süllyedt,
	mert lépcső és falak közül kilépve
	újra figyelni s körülnézni kellett;
s már elmaradt a napnak négy cseléde,
	és az ötödik igazgatta rúdját
	égnek szögezve, a zenit elébe;
és költőm szólt: “Legjobb lesz, itt is úgy járd,
	ahogyan szoktuk, mindig jobb felünk’
	fordítva kifelé, a Hegynek útját!”
Igy a szokás lett ott a mesterünk
	és mentünk, annál bátrabb bizalomban,
	mert a nyájas Árny együtt jött velünk.
Ők elül mentek, én pedig magamban
	utánuk, édes szavukat figyelve,
	mely verseimet megihlette hajdan.
De elhallgattak, egy szép fára lelve
	váratlan, az út közepén, amelynek
	illatos, jó gyümölccsel ága tellve;
de törzsét soha meg nem mássza gyermek,
	mert mint fenyőnek fölfelé, úgy ennek
	ágai mind lefelé keskenyellnek.
S fenn, elzárt oldalán a szirtperemnek,
	friss, tiszta vízü permeteg sugároz,
	csak a fa csúcsát hintve szüntelen meg.
S a két poéta odament a fához;
	s a lombra néztem; s hang zendült közőle
	s szólt: “E gyümölcsre hasztalan sovárogsz!”
S: “Mikor Mária ment a mennyegzőre,
	másokra gondolt, nem a maga száját
	tömni, amely ma ügyetek védője!”;
és: “Az ős Róma női nem kivánák
	a bort, csak tiszta vízet, s Dániel
	éhe csupán a Tudomány mannáját.”
S: “Ó, arany század, mért múltál te el?
	Nektár lett szomjtól a hegyek patakja,
	s a makk éhségtől ízes eledel.”
S: “A Keresztelő, a pusztába’ lakva
	meg bírt a sáskán és a mézen élni:
	és ép ezért nőtt oly dicsőre, nagyra,
amint az Evangélium beszéli.”
Huszonharmadik ének
Forese és a soványak
Míg szemeimet így a lomb setét
	zöldjébe fúrtam, mint az szokta tenni,
	ki madárkákra veszti életét:
“Fiacskám, most már ép ideje menni” -
	szólt, ki atyámnál több volt - “hogy ne vesszen
	engedett időnkből hiába semmi!”
Szivessen fordultam s mentem szivessen
	a két Bölcs után, kiknek bölcs beszéde
	örömmé tette, hogy nyomuk kövessem.
S ím, sírás szállt, és ének, itt a légbe: -
	“Labia mea, Domine” - s ki hallá,
	kínra hangolta, és gyönyörüségre.
“Mely hang szürődik itt fülünkbe, dallá?” -
	kérdém; s a Mester: “Bizonyára árnyak,
	így oldva bűnük bilincsét” - sugallá.
Mint vándorok, kik gondolkodva járnak,
	ha találkoznak idegen csapattal,
	utánuk fordulnak, de meg nem állnak:
úgy jött utánunk, gyorsabb mozdulattal,
	utólért, s elkerült, de szembebámult
	egy csapat árny - s ment, néma áhitattal.
Szemük fekete gödre mélyre tágult;
	az arcuk sápadt, s bőrük, mint silány zsák
	csontjukon, a csont formái után nyúlt.
Nem szárította hajdan íly soványság
	Erysichtonnak sem csontig a bőrét,
	bár hiun hajtá enni bősz kivánság.
S én gondolám magamban: “Im a dőrék,
	kik várát veszték szent Jeruzsalemnek,
	hol Mária fiába verte csőrét.”
Gyöngyvesztett gyűrük gödrei a szemnek;
	ki minden arcban azt olvassa: OMO,
	itt jól láthatta alakját az M-nek.
Ki gondolná, ha nem tudná, hogy omló
	víz csábjától, vagy alma illatától
	lehessen lélek gyötörve hasonló?
S én is, mivel nem láthatám okát, oly
	csupa csont-bőrré hogy őket mi tette,
	nem térhettem magamhoz a csodától;
mikor egyszerre szemét rám vetette
	feje mélyéből egy árny, s fölujongván:
	“Mily kegy engedte ezt nekem?” - rebegte.
Nem ismertem föl arcán, csak a hangján:
	s amit elzárt az arc, azt fölnyitotta
	a hang, fülembe ismerősen zsongván.
És ez a szikra újra fölszitotta
	az elváltozott ajk régi emlékét:
	Forese arca rejtezett alatta!
“Ne nézzed” kért ő - “bőröm aszu kérgét,
	mely régi színét rejti most; ne nézzed
	árnyam husának sorvadt semmiségét:
Magadról beszélj: mire szánt a Végzet?
	s milyen két lélek vezet erre? Kezdjed
	a szót, s ne szünj meg, csak mikor bevégzed!”
“Arcod, melyet szemeim megkönyeztek,
	mikor meghaltál, most épannyi búra
	indít” - feleltem - “hogy ily húsa-vesztett.
Az istenért, mi tépi és mi dúlja?
	úgy bámulok, ne várjad, hogy beszélek:
	ki szólna, míg ily kérdés gyötri-fúrja?”
“Örök végzésből” - felelé a lélek -
	 “itt titkos átok rejlik vízbe-lombba’:
	tagjaim attól ollyan ösztövérek.
S mind, aki itten dalol sírva” - mondta -
	“mind, aki csak torkát szolgálja, míg él,
	így lesz itt újra szentté, éhbe-szomjba.
Az édes alma illata s a híg ér,
	mely fája lombját öntözi sugárba,
	éhünk-szomjunk fölgyújtja, s enyhet ígér:
és nem csak egyszer újul, körbe járva,
	kínunkra itt ez éh-szomj, kínra, mondom;
	mondhatnám inkább: üdvünknek javára,
mert e szomj az, mely a Golgota-dombon
	vezette Krisztust, hogy majd mondja: »Éli«
	s megváltásunkért vért örömmel ontson.”
És én: “Forese, hogy megszünve élni
	régi világodat jobbal cserélted,
	több idő nem tellt, mint alig öt évnyi.
S ha erőd fogytát hamarabb elérted
	vétkezni többé, mint a kincses bánat
	óráját, mely az Úrral megbékéltet:
hogy’ engedett már íly föl a Bocsánat?
	Azt hittem, hogy még odalenn talállak,
	ahol az évért év szedi a vámot.”
Felelte: “Hogy már ily magassan állok,
	s itt szürcsölöm e kínok édes ürmét,
	Nellám könnye tevé, mely sohse fáradt,
s imája, mely kivitte, hogy ne ülnék
	a Várakozás szikláján, de minden
	körön át hamar ide fölkerülnék.
Ó, özvegyecském, társam, drága kincsem!
	annál jobban megnyeri az Urat
	az ő jósága, mert egy, s párja nincsen:
mivel a szárd föld Barbagia alatt
	még mindig szemérmesebb asszonyában,
	mint a Barbagia, ahol ő maradt.
Mit mondjak többet teneked, barátom?
	Látom az órát, melynek ez a mái
	óra nem lesz még régi óra, látom,
mikor szószékről fogják prédikálni
	a rossz flórenci nőknek a tilalmat,
	keblük’ bimbóstul mutogatva járni.
Mely barbár népnél kívánt külhatalmat,
	papi korbácsot, mely pogány hazába’,
	az ős parancs, hogy: »Tested eltakarjad!?«
De ha e kacér népség igazába
	tudná, terítve hogy reá mily asztal
	vár: már a jajra nyitva volna szája.
Mert ha látásom igaz-volta nem csal,
	előbb lesz bús, mint arca szőrös annak,
	akit ma még a csicsijja vigasztal.
De ne rejtsd, testvér - kik közelbe vannak,
	mind, s nemcsak én már, bámul lesve, nézzed -
	ki vagy, hogy megtör rajtad az arany nap?”
És én feleltem: “Ha visszaidézed,
	hogy’ éltünk együtt, én veled, s te vélem,
	az emléket ma is súlyosnak érzed.
Ilyen életből vitt ki bölcs vezérem
	(ki ott megy), mikor nemrégibe tölten
	ragyogott annak húga át az éjen” -
(és a Napra mutattam) - “vitt ki törten,
	valódi holtak éjén át, valódi
	húsban, mely most is őt követi bölcsen.
Onnan e Hegyre hítt vigasztalódni,
	hol ti, kiket elgörbitett az élet,
	köröngtök; újra sudárrá tolódni!
És addig mondja, hogy tovább kísérhet,
	míg nem találkozom Beatricével:
	ott el kell válnunk, úgy szól az Itélet.
Vergiliusz az, aki így vezérel”, -
	(s mutattam) - “s véle láthatod az árnyat,
	ki miatt előbb mind ez az egész hely
rengett, örülve, hogy feljebbre szállhat.”
Huszonnegyedik ének
A bűvös fa alatt
Sem szó a lépést, sem lépés a szót
	nem gátolá, sőt csak jobban siettem,
	mint jó szél hogyha hajtja a hajót:
s az árnyak, új halálba senyvedetten,
	szemük gödréből bámulgattak engem,
	amint látták, hogy élve járok itten.
De én beszédemet folytatva mentem,
	szólván: “Lassabban jár most, tán a másik
	kedvéért ő is, mint tenné különben.
De mondd, ha tudod, mely tájon tanyázik
	Piccarda? s van-e, kit eszembe vésnék,
	méltó e nép közt, mely itt lesni látszik?”
“Hugom, kiben a jóság vagy a szépség
	volt-e több, nem tudom, a nagy Olympon
	ünnepli koszorús dicsőülését” -
szólt; s folytatá: - “Nevét itt senki titkon
	nem tartja; úgyis már vázak vagyunk a
	nagy éhségtől, nincs hús a tagjainkon.
Ez itt” - újjal mutatta - “Buonagiunta,
	Buonagiunta da Lucca; s érdemes holt
	ott túl az is, kinek csak bőre-csontja,
a Szentegyház hajdan a karja közt volt:
	Toursból való; s most bőjttel itt vezekli
	a bolsenai ángolnát s vörösbort.”
Igy névvel sorban többet jegyezett ki;
	és mind örült a nevét hallva tőle,
	nem látszott érte haragudni senki.
Láttam, éhes foggal, mely leget őrle,
	Ubaldin dalla Pilát s Bonifácot,
	ki pásztorbottal volt sok lélek őre:
s messer Marchesét, aki borban ázott,
	bár szomjas sem volt, Forli városában,
	s jól nem lakott, bármennyit lakomázott.
Mint ki körülnéz és választ magában,
	kiválasztottam a luccai lelket,
	akit leginkább rajtam csüggni láttam.
Mormogásából egy nevet kisejtett
	fülem: “Gentucca” - mely búsan a helyrül,
	hol az Igazság mosta, fölkesergett.
“Ó, te, kinek szemében az a terv ül,
	hogy hozzám szólasz: szólj, keserves árny, hát”
	- mondtam - “s mindkettőnk lelke tán megenyhül!”
“Él már a Hölgy, és hordja még a pártát” -
	kezdte - “ki majd áldatni fogja véled
	városomat, bár mások nem is áldják.
Most menj, és ennyi tudással beérjed;
	s ha nem jól érti tört szómat figyelmed:
	megadja magyarázatát az Élet!
De mondd: azt merhetem-e látni benned,
	ki amaz ujdon éneket dalolta:
	»Hölgyek, akik értitek a szerelmet...«?
“Mit a Szerelem sugdos” - válaszolta
	ajkam - “megőrzöm én és szót a szóra
	írom, amint ő bellül mondja tollba.”
“Ó, testvér, most rálátok a csomóra,
	mely a Jegyzőt, Guittonét, s engem, édes
	új stíletektől messzetarta!” - szóla. -
“Hogyan követte tollatok beszédes
	sugalmazója szavait szorossan,
	míg a mienk nem simult üteméhez.
Mást régi és új stíl között bajossan
	hiszem hogy különbséget bárki lelhet.” -
	S elnémult, mintegy megnyugodva, mostan. -
Mint kik a Nílus partjain telelnek,
	darvak ha gyűlnek néha nagy seregbe,
	s aztán éket csinálva szárnyra kelnek:
úgy a nép, mely ott megcsodált, sietve
	elfordult tőlem, s újból útnak áradt,
	melyre soványság és vágy könnyítette.
S mint ki a gyors lépésbe belefárad,
	elmarad kissé, lélekzete-fulva,
	s lassan ballag, míg levegőt találhat:
úgy várta, míg a szent nyáj elvonulna,
	Forese, s hátul csatlakozva hozzám
	velem jött, s kérdé: “Mikor látlak újra?”
“Hogy meddig élek, nem tudom” - viszonzám -
	“de nincs mód oly hamar a Parthoz érnem,
	hogy sokkal hamarabb ne vágyakoznám.
Mert a hely, hol az Ég rendelte élnem,
	már minden jóból pusztul, fogy naponta,
	hogy önmagának zordon romja légyen.”
“Menj! aki ennek a főoka” - mondta -
	“azt már, hol nincsen javulás, a Völgybe
	egy vad ló a farkára kötve vonja.
Futását percenként gyorsítva csörg le
	a lejtős úton, és szétzúzva szörnyen
	testét, otthagyja csúful összetörve.
Nincs sok forgás már ama nagy Körökben
	hátra” - (s az égre nézett) - “és megérted,
	mit most szavamból nem érthetsz ki könnyen.
De ég veled már! Mert itt drága, féltett
	kincs az idő; s sokat vesztek belőle,
	ha így kisérlek, lépést tartva, téged.”
Mintha egy lovascsapatból előre
	tör az egyik lovas, hogy maga vágjon
	először az ellenséges erőre:
úgy pattant ő föl, hogy előnkbe hágjon,
	s én elmaradtam, s velem ama Kettő,
	kik oly nagy Fények voltak a világban.
S láttam, hogy mesze s egyre kicsinyebb ő;
	s már alakját szememmel (mint szavát volt
	eszemmel az előbb), követni meddő.
S egy újabb fát, melyen sok súlyos ág hord
	színes almákat, láttam ott közelre,
	hol az úthajlás megnyitá a távolt.
Alatta nagy nép, karjait emelve,
	hangos sírással a lombok felé rítt,
	mint mohó gyermek ízes eledelre,
hogyha nem felel az, akitől kérik,
	hanem, hogy vágyuk fölcsigázza jobban,
	magasból mutatja, hol el nem érik.
Aztán csalódva eltávoztak onnan,
	mi meg lassanként elértünk a fáig,
	melyről annyi könny s kérés visszacsobban.
“Közel se lépve menjetek tovább itt!
	Van egy fa föntebb, Éva eve róla:
	ez is annak gyökeréből csirázik.”
Igy a lomb közül, nem tudom, ki szóla;
	és Vergiliusz és Statius és én
	szorosan mentünk, a parthoz huzódva.
“Vegyetek példát lerészegedésén
	a dupla-keblü felhő-gyermekeknek,
	kik Thézeuszra vad hadát idézvén
bolondok voltak; és a hébereknek
	szomján, kiket Gedeon elbocsájtott,
	medianiták ellen hágva hegynek!”
Im egy hang ílyen példákat kiáltott
	torkosság bűnéről; s kicsiny csoportunk
	az út egyik szélén lapulva járt ott.
Majd messze, puszta, nyilt uton tiportunk
	 vagy ezer lépést; és a néma árnyak
	közt bús szemeket némán körbehordtunk.
“Mit méláztok itt egyedül, ti hármak?” -
	szólt hirtelen hang; s megrázkódtam arra,
	mint félős barmok, ha mélázva járnak.
S felnéztem akkor, hogy lássam, ki volna?
	s soha kohóban üveget vagy ércet
	nem láttam még oly izzó fényre gyúlva,
mint itt valakit, aki szólt: “A bércet
	megmászni: innen kanyarodj utadra;
	itt följuthatsz, ha ezt a vágyat érzed.”
Látása látásomat elragadta;
	s úgy mentem Bölcseim nyomán előre,
	mint aki csak füle után haladna.
Mint májusi szél, hajnal hirdetője,
	amelyben édes zamat áramolna,
	fű és virág szagából összeszőve;
lágy szél itt úgy csapott a homlokomra,
	és érzém a Tollat legyezni, melynek
	mintha ambróziás illatja volna;
s hallám a szót: “Boldog, ki oly kegyelmet
	nyert az Égtől, hogy túlontúl szivéhez
	a jó Izek szerelme nem közelghet,
és mindig csak az Igazságra éhez!”
Huszonötödik ének
A nemzés és a szellemtest
Már semmi késést meg nem tűrt az óra,
	mert a Nap már a délkört a Bikára
	hagyta rá, és az éj a Skorpióra.
Mint ki sietést erőltet magára
	és nem pihen meg, bármi tűn elébe,
	mert kényszer ösztökéje szurdogálja:
úgy hágtunk akkor a lépcső fölébe
	egymás után; mert szűk volt, s semmi módja,
	hogy kettőnk lába egymás mellett lépje.
Minthogyha szárnyát a gólyafióka
	emelgeti, s majd újra lebocsátja,
	s biztos fészkéből nem mer a csalóka
légbe röpülni: úgy szivemnek vágya
	kérdeni, gyúlt és kialudt; s maradtam,
	mint aki némán ajkát szóra tátja.
De költőm, bár lépkedve szakadatlan,
	nem hágy epedni, s így szól: “Mondd ki bátran,
	mi már-már ajkad ijjáról lepattan!”
S felbátorodván, ajkamat kitártam:
	“Hogy lehet ott, hol táplálékra semmi
	szükség, elaszni ílyen véznaságban?”
“Ha emlékeznél, hogy birt tönkremenni
	Meleager, mert egy üszök elégett,
	ily kérdést néked” - szólt - “nem kéne tenni;
s ha elgondolnád, hogy ver vissza képed
	minden rángást arcodrul a tükörben,
	látnád, hogy a nehézség könnyüség lett.
De hogy e tárgynak láss mélyére bölcsen:
	im itt Statius; őt szólítva kérem
	orvosodul, hogy vágyadat betöltsem.”
“Ha az örök Rend tervét én beszélem,
	ahol Te vagy” - Statius mondta - “mentse,
	hogy nem lehet kérésedtől kitérnem.”
És kezdte: “Fiam, engedd, hogy kiöntse
	tudását ajkam, és figyelj a szóra,
	hogy a mikéntet néked megjelentse.
A vérnek színe-java, nem szivódva
	be a szomjas erekbe, megmarad,
	mint maradék-kenyér asztalra szórva
s alkotó erőt nyer a szív alatt
	építni embertestet (ahogy épít
	az is, mely az erekben szétszalad),
s átszűrődvén, eljut - nem volna szép itt
	jelezni, hova; más vérét keresve,
	más testben, mely természetes edényt nyit.
S ott, vér a vérrel egybekeveredve,
	az egyik elfogad, s a másik alkot,
	hatékony helyről, a szívből, eredve.
Működni kezd, és titkosan kavarg ott:
	megalva elsőbb, s megélesztve aztán,
	mit anyagul sürűvé összehajtott.
És a ható erő lelket fakasztván
	növény lelkéhez hasonlít, azonban
	az révben van már, ez csak fél-utaztán.
Mert tovább munkál, míg érezve mozzan,
	mint a tenger puhánya; és belőle
	érző szervek bontakoznak ki sorban.
Igy fejlődik ki, így halad előre
	az Erő, fiam, mely a szívből árad,
	míg minden tag megéled rendre tőle.
De eszes lénnyé hogyan lesz az állat,
	azt még nem látod; oly pont ez, amelyben
	bölcsebb ember is tévedett tenálad,
mert nem a valót tanitotta, mert nem
	gondolta egynek az észt és a lelket,
	mert az észt nem látta alkotni szervben;
de te nyisd föl az Igazságra lelked,
	és tudd meg, hogy, mihelyt az agyvelőnek
	alkotása a magzatban kifejlett,
szent kedve gyullad a Legfőbb Erőnek
	a Teremtés e remekén, mit erre
	új szellem fúvatával lehel ő meg,
hogy az ott önnön erejét keverje
	az ott találttal, s egy lélek lehessen,
	mely él és érez és emlékszik: elme.
S hogy ez nagyon nagy csodának ne tessen:
	nézd a nap hevét, mely a bort csinálja,
	szőllő levével hogy alkot vegyessen.
S amikor elfogy Lachesis fonálja,
	emberi részét és isteni részét
	együtt viszi el, a húsból kiválva.
Az első néma, alszik minden érzék;
	de emlék, ész s akarat a halálban
	erejiket csak még jobban kiélzék.
S így hull, csodás-magátul, egy sugárban;
	a lélek a két Partok egyikére;
	s ott tudja meg útját, hogy merre szálljon.
És amint a kijelölt helyig ére,
	az alkotó Erő körülsugárzik
	úgy s addig, amint teste volt, mig éle.
És mint a lég, ha dús páráktul ázik,
	mert a napsugár rajta visszapattan,
	tarka szinekkel ívben kivirágzik:
úgy itt a környező lég oly alakban
	idomul, mintha pecsétlője volna
	a lélek, melynek ereje alatt van.
S mintha lángocska láng után hajolna
	(kis láng, amerre nagy tüz-anyja libben):
	úgy követi a lelket ez a forma.
S e látszatoknak árny a nevük itten;
	s minden érzékük megszervezik újra
	egészen a látásig szemeikben.
Igy beszélünk és nevetünk mi, hull a
	könny az arcunkra, és sohajt az ajkunk,
	mint te magad vagy e Hegyen tanúja.
Aszerint, amint keserűn ohajtunk
	vagy más érzés sújt, idomul az árnyunk:
	s ez az amért csodálkozol te rajtunk.” -
S már az utolsó kín körében álltunk;
	s ott jobb kéz felé haladván előre
	más gondra kellett hogy figyelve járjunk.
Lángot lövell ott a fal a tetőre;
	s a párkány szelet csap föl, mely a lángot
	visszaveri, s beljebb szorítja tőle.
E part szélén egyenként vonulánk ott;
	és engem akkor balrul a megégés,
	jobbrul a lebukás félelme bántott.
S Vezérem szólt: “Itt legyen kurta fék és
	jó szoros gyeplő minden pillantáson,
	mivel hajszálon múl a félrelépés!”
De kar zengett át a nagy lángoláson
	“Summa Deus clementiae” - dalolva,
	mely nem kevésbé izgatott, hogy lássam.
S árnyakat láttam, a tűzben tiporva;
	rájuk néztem, majd lábaimra ismét,
	tekintetem kettő közt megoszolva.
És ők, amint a himnuszt befejezték,
	“Virum non novi” - hangosan kiáltott
	csapatjuk; s halkan a dalt újrakezdték.
S megint, kiálták: “Senki sem bocsájtott
	Diána, ligetébe; és a nimfát
	kiűzte, kinek Vénus mérge ártott!”
S újra daloltak; majd szólítva hívták
	a nőket s férjeket, kik megmaradtak,
	mint Erény s Házasság kivánta, tiszták.
S úgy vélem, míg e láng által maratnak,
	mást sem tesz e nép, mindig újrakezdi:
	s ily gondnak szent varázsa, ily falatnak
étke a végső sebet behegeszti.
Huszonhatodik ének
Bujaság lángjai
Mig így mentünk a legszélső csapáson
	egyenkint, s Költőm folyton ezt beszélte:
	“Vigyázz! javadra váljon oktatásom!”:
a nap sugara a jobb vállam érte,
	amint az egész Nyugatot befödvén
	átolvasztá az ég-kék színt fehérbe.
Még izzóbb lett a tűz-vetette rőt fény
	árnyamtul; s láttam, hogy már ennyi jelre
	a lelkek fölfigyelnek, megütődvén.
S ez volt az ok, hogy akkor, szót emelve
	rólam beszéltek; és így szólt az eggyik:
	 “Ez mintha nemcsak árnytestet viselne!”
Egynéhány aztán felém jött, ameddig
	tudott úgy, hogy ki ne lépjen a lángból,
	mivel abból ki egy se léphetett itt.
“Ó, te, ki hátrább jársz, nem lustaságból,
	de talán tiszteletből, mint a többi,
	felelj annak, ki tűzbe’ s szomjba’ lángol!
Nemcsak engem - ezeket szinte gyötri
	nagyobb szomj szavadért, mint ethiópot,
	vagy indus embert, friss vizben fürödni.
Mondd, hogy’ lelhetsz te falat-vetni módot
	magadból a nap elé, mint akikre
	hálója még halálnak nem fonódott?”
Így szólt az egyik; és én, földerítve
	kételyét, már feleltem volna, hogyha
	egy más újság nem tűnik szemeimbe,
mert az égő út közepén tapodva
	egy új csapat jött szembe az övével,
	mely szemem előbb bámulatba fogta.
Minden árny magát útnak övezé fel,
	s ha találkoztak, egy sem állva-formán
	beérték egy csók rövid örömével.
Mint barna hangyák, csápjuk összetolván,
	gyors csókjuk ahogy találkozva váltják,
	tán egymás útja-sorsát tudakolván.
S amint kiki megint elhagyta társát,
	egynéhány lépés után már csak arra
	gondoltak mind, hogy egymást túlkiáltsák,
az új nép így: “Szodoma és Gomorrha! -
	s amaz: “Pasiphaé tehénbe rejle,
	hogy a bikának kéjét megrabolja.”
Mint darvak hogyha egy rész szárnyrakelve
	Uralba szállna, más rész Szaharába,
	ez faggyal, az meg hőséggel betellve:
itt egy részt hozott, más részt vitt a lába
	és sírva újra bús dalukba kezdtek,
	s kiki ráillő példaszózatába.
S ugyanazok kik hozzám esedeztek
	imént, most újra felém fordulának
	s arcukon látszott, hogy szavamra lestek.
És én, másodszor látva, mit kivánnak,
	kezdtem: “Ó, lelkek, ti kik már bizonnyal
	lakói lesztek Béke szent honának:
nekem sem éretlen, sem érett husommal
	párnázott csontom nem maradt a sirban:
	magammal hoztam, vérrel és izommal.
Most föltörök, hogy lássak végre nyiltan;
	egy égi Hölgy szerzett nekem kegyelmet,
	hogy hegyetekre testben jönni birtam.
De legfőbb vágyad úgy telljen-be, s nyerjed
	amaz eget; mely legtágabbra nyilva
	szerelemből áraszt isteni teljet:
amint megmondod (hadd tegyem papirra
	az utókornak), ki vagy, és mögötted
	mily nép az, mely bűnét itt bolygva sírja?”
Nem gondolom, hogy oly bámulva döbbent
	és jött valaha hegylakó zavarba,
	ha vad parasztként a városba csöppent,
mint itt mutatta minden árnynak arca;
	de majd, a hökkenés alábbra szállva,
	(melynek nagy szívben nincs soká hatalma):
“Ó, boldog, aki országunkba járva” -
	így kezdte az, ki előbb kérdezett -
	“tapasztalást szerezhetsz, jobb halálra!
Itt szemben, azt a bűnt tették ezek,
	melyért a nép, diadalmenetében
	egy Caesart Reginának nevezett.
Azért kiáltják, hogy »Szodoma!« épen,
	mint hallád, mind magát korholva-szidva,
	s égőbbé teszi égésük a szégyen.
A mi bününk pedig hermaphrodita;
	emberi törvényt nem tartánk azonban,
	vágyunkat állat-módra csillapítva.
Igy ha itt találkoznunk alkalom van,
	annak nevét kiáltjuk szégyenünkre,
	aki barommá lett a fa-baromban.
Nos, tudod már, miként estünk a bűnbe;
	de nevünk nincs idő megtudnod itten,
	ha e vágy volna, amin szíved csüngne.
Magamra nézve mégis teljesítem:
	Guinicelli Guidó vagyok, ki már a
	halálos ágy előtt bünbánva hittem.”
S mint (írnak vad Lykurgos bánatára)
	ahogy a két fiú meglátta anyját:
	úgy tettem én (bár csöndesebben állva),
mikor atyámat, s annyi jobbak atyját
	nevezni hallám, akik a szerelmet
	édes és könnyű rímekkel siratják.
Süketen s némán mentem árnya mellett
	ránézve hosszan, ha már ölelését
	a szörnyü tűz miatt kerülni kellett.
S hogy szemeim magukat telenézték
	képével, s esküs szavakkal igérte
	szolgálatát a bennem búzgó készség:
“Minden szavad” - szólt ő - “oly mélyen ég be
	memóriámba, hogy sem eltörölni
	nem tudja, s meg sem fakíthatja Léthe.
De mondd: ha esküd szívedből ömölt ki,
	oly szeretetre, mint szemed s beszéded
	vallja, irántam szívedet mi költi?”
És én: “Szerettem drága vers-zenédet,
	mely miatt még téntád is szent marad,
	mig nem ér az új stíl varázsa véget.”
“Ó, testvér! kire ujjam rámutat,
	nagyobb müvész volt édes anyanyelvben,
	mint én, ácsolni drága szavakat.
Próza-regényben és szerelmi versben
	első ő; bármit mondjon, aki véli,
	hogy a limoges-i dalnoké a verseny.
Inkább a hírt, mint a valót dicséri
	az íly itész, és mielőtt a költő
	értékét megismerné, megitéli.
Igy Guittonét is néhány emberöltő
	dicsérte gondtalan, mig a valóság
	kitünt: hogy érdem nélkül tündökölt ő.
De ha oly kegyben részesít a Jóság,
	hogy a klastromba élve jutsz, amelynek
	apátja Krisztus: ajkadról, adósság
fejében ott egy miatyánkból nyerjek
	annyit, amennyi mireánk is illik,
	kikre Gonosz hatalma már nem terjed.”
Szólt; s most mig másnak is alkalma nyílik
	velem beszélni, a tűzbe merült el,
	mint a hal, hogyha víz mélyébe siklik.
S én az általa imént megjelölttel
	kezdtem beszélni; mondván, hogy a híre
	nevét megtudni engem vággyal tölt el.
És ő így gyújtott nékem drága hírre:
	“Tan m’abellis vostre cortes deman,
	qu’ ieu no me puesc, ni voill a vos cobrire.
Jeu sui Arnaut, que plor e vau cantan;
	consiros vei la passada folor,
	e vei jausen lo joi, qu’esper, denan.
Ara vos prec, per aquella valor
	que vos guida al som de l’escalina,
	sovenha vos a temps de ma dolor!”
S eltünt, mint kit a láng tisztulni hína.
Huszonhetedik ének
Csillagos éjszaka
Mint mikor első sugarai érnek
	oda, hol vérét ontá Alkotója;
	Ebro fölött lebeg az égi Mérleg;
s dél tüze tűz le a Ganges folyóra:
	úgy állt a nap, midőn föltünt vidámon
	az Ur angyala; (estre száll az óra).
A parton tünt elénk, kivűl a lángon.
	Megáll; s: “Beati mundo corde”- dallja
	oly hangon, mílyen nem zeng földi szánkon.
“Tovább annélkül, hogy a tűz ne marja,
	senki se megy itt; lépjetek a lángba,
	de ne süketen a tulnani dalra!” -
szólt aztán - hogy közel értünk - kiáltva;
	s olyanná lettem, szavait megértve;
	mint aki előtt a sir árka tátva.
Kezem kulcsolva emelém az égre;
	a tüzet néztem, és eszembe villant
	mind, akit máglyán láttam eddig égve.
De két vezérem most szemembe pillant,
	s Vergiliusz szól: “Fiam, kín les itten,
	sok kínos hely: de se halál, se sirhant.
Gondold csak, gondold!... Épségben levittem
	tested Geryon csúf hátára szállva:
	mit teszek itt, hol már közel az Isten?!
Hidd el, habár e szörnyü tűzben állva
	kéne töltened ezer hosszu évet,
	hajadnak sem görbülne benne szála.
De hogy lássad, hogy szavam most se téved,
	lépj közelebb, és dugd beléje bátran
	ruhád szegélyét; bízvást beleérhet.
Hát vess le minden félelmet, barátom!
	Menj, juss át, bántódás veszélye nélkül!” -
	Én, magam ellen, megbüvölve álltam;
s látva, hogy testem dermedésbe szédül,
	szólt, kissé megütődve: “Lásd, fiacskám,
	ez a fal választ el Beatricétül!”
Mint mikor, Thisbe neve fölriasztván,
	haló szemét Pirámus fölvetette,
	(és véres maradt az eperfa aztán):
úgy fordulék én Költőmhöz, levetve
	meredtségem, a drága nevet hallva,
	amely lelkemben föl-fölbuggyan egyre.
“Lám” - szólt ő akkor, a fejét csavarva -
	“innen maradjunk hát?” - És úgy mosolygott,
	mint a gyerekre, kit legyőz - az alma.
S aztán velem a lángba behatolt ott
	kérve Statiust, hogy hátul követne,
	ki idáig kettőnk közt lépve bolygott.
Mikor benn voltam, megolvadt üvegbe
	ugorni enyhülés lett volna nékem:
	oly mértéktelen volt e láng melegje.
Vergiliusz, hogy edzze gyengeségem,
	szép Beatricét emlegette újból:
	“Szemeit immár” - mondta - “látni vélem.”
Egy dal vezérelt, fölcsendülve túlról;
	s mi, hallgatván, mit zengenek igéi,
	mentünk; - s a hágó látszott már alulról.
“Venite, Patris benedicti mei” -
	“hangzott ki ott egy fénynek belsejébül,
	mely elül szemem kényszerült kitérni.
“Az este jő, s a nap leszáll az égrül;
	ne álljatok meg, sőt siessetek,
	mielőtt” - szólt még - “Nyugat elsötétül.”
Egyenest vitt utunk a meredek
	szirtre, hol árnyam a már alacsony nap
	sugarát testem előtt törte meg.
Kevés hágcsóját léptük az oromnak
	keresztül, mikor az árny eltünésén;
	észrevettük, hogy a nap ágyba gonnyadt.
És alig láttuk ott Bölcseim és én
	az egész eget egy-bús-színünek még
	s az Éjet úrnak valamennyi részén:
mindegyikünk egy-egy lépcsőre fekvék;
	mivel a Hegy törvénye lépteinknek
	megtörte erejét, elvette kedvét.
Mint a kérődző kecskenyáj tekintget
	békésen, akik jóllakás előtt
	szilaj-buján ugráltak és keringtek,
most keresik a csöndes hűselőt;
	künn a nap ég, s botjára dőlve láthatd
	a pásztort állni, hű gondviselőt;
és mint a pásztor, akinek tanyát ad
	a szabad ég, nyugton virrasztja nyáját,
	hogy szét ne szórja valamely galád vad:
úgy tölté ott mindhármunk, éjszakáját,
	én, mint a kecske, ők, mint pásztorok,
	s a szirtek álmainkat körülállák.
Kevés rést engedett a bérctorok;
	s e résen láttam, hogy a mennyek boltján
	csillag szokottnál több és szebb forog.
S míg néztem őket, lelkemet megoldván,
	álom fogott el, álom, mely gyakorta
	hírt ad arról is, mi még meg se volt tán.
S tán mikor ép sugarával súrolta
	keletrül Vénus a Hegyet, lobogva
	vágyában, melyet semmi el nem olta:
egy ifju szép hölgy tűnt elém, bolyogva
	virágos réten, álmaim leánya,
	virágot szedve, s ílyen dalba fogva:
“Tudja meg, aki nevemet kivánja:
	Lia vagyok, és gyönyörű kezemnek
	koszorút kötni drága tudománya,
hogy tükröm elé ékesítve menjek; -
	de húgom Rákhel el se hagyja tükrét;
	fényes szemei folyton rajt pihennek.
Az én kezeim cicomára fürgék,
	az ő szemei magát nézni; tettben
	lelem én, ő látásban leli üdvét.” -
S már a hajnalelőtti szürkületben
	- mely annál kedvesebb a vándoroknak,
	mennél közelebb jő feledhetetlen
honuk - az éj homályi megfutottak
	és velük álmom; ekkor fölriadva
	láttam, hogy Bölcseim már fenn mozognak.
“Az édes alma, mely után szaladva
	az ember vágya fölhajt minden ágot,
	lecsillapítja végre szomjadat ma”, -
Vergiliusz ily szavakat kiáltott
	örömre gyújtva - nem volt még ajándék,
	mely íly örömnek nyújtott volna tápot.
S akkor úgy gyúlt bennem szándékra szándék,
	hogy minden lépten, nő a szárnyam, érzém,
	és vágyam, fölröpülni, tűz gyanánt ég.
S állván a lépcső legfentebbi részén
	eltűntek már alsóbb fokai messzebb,
	mikor Vergiliusz, szemembe nézvén,
“Az örök tüzet, s az időlegesset
	láttad, fiam” - szólt - “s most olyan helyen vagy,
	melyen túl nincs mód, hogy látó lehessek.
Eddig hozott erőm és érdemem nagy
	gonddal; most vágyad kell már, hogy vezessen,
	mely minden szorost s hágót odalenn hagy.
Nézd a napot: hogy szór eléd tüzessen
	ezer sugárt; nézd, amik itt teremnek,
	virág, fü, fácska önkényt nő, fölössen!
Míg a vidám szép szemek megjelennek,
	melyeknek könnye vont, segítni téged,
	kedvedre köztük sétálj vagy pihenj meg.
Ne várd, hogy szóljak, intsek már tenéked:
	lelked szabad már, ép, és egyre tisztább:
	nem azt követni vétek volna, vétek:
rád teszem hát a Koronát s a Mitrát!”
Huszonnyolcadik ének
Matilda és a földi paradicsom
Mert vágyam mélyen szertenézni hajtott
	e sűrü s élénk, isteni ligetbe,
	mely az új napfényt függönyzé: a partot
elhagytam, többé mitse késlekedve.
	Lassan indultam befelé a rónán,
	ahol a földről illat szállt föl egyre.
S arcomba édes fuvalat csapódván
	folyton, egyformán kezdte veregetni
	gyengén legyezve, lágy szellőcske módján,
melytől a lombot láttam megremegni
	s karban hajolni arra mind, amerre
	a szent Hegy első árnyát szokta vetni;
de úgy, hogy a madárkák ijedelme
	meg ne zavarja dalukat az ágon,
	inkább mindannyi vígan énekelje
hajnalt köszöntő énekét a fákon,
	melyeknek galyja lassu ütemekben,
	mintegy kiséret, néha közbevágjon:
mint Classe partján, a fenyőligetben,
	zene gyűl ágrul-ágra, ha a déli
	szél Aeolus barlangjából kirebben.
S eljutva ez ősök-világa-béli
	berek szivébe, honnan már a pontot,
	ahol beléptem, a szem el nem éri,
utam elé egy patak víze omlott;
	mely száz kis hullámával balra csapja
	minden fü szárát, mely partján kibomlott.
A legfrissebb ér kristálytiszta habja
	földünkön, zavaros csatorna volna
	ehhez képest, annyira nincs iszapja,
habár a színe szinte barna-forma
	a lombok örök árnyától, amelyben
	e zöld buvónak napja sincs, se holdja.
Lábam megállt, de szemem átemeltem
	a kis folyócskán, és a tarka májfák
	üde pompáját csodálva figyeltem,
midőn megláttam - mint ki látományt lát,
	melyen egyszerre megakad az elme
	és minden gondolatja új irányt vág -
egy magányos nőt ott tul énekelve
	járni, és egyre szedni a virágot,
	mellyel himzésként volt az útja tellve.
“Ó, szép Hölgy, aki szent szerelmi lángok
	tüzén melegszel, hogyha nem csal arcod,
	szivedről látszva tenni tanuságot,
jőjj, közelítsd meg közelebb a partot,
	hogy dalodat jobban megértsem” - esdé
	ajkam - “amely ajkadról fölsohajtott.
Látásod emlékem lapjára festé
	Proserpinát, amilyen volt a réten,
	hol anyja őt, s ő tavaszát elveszté.”
Mint a táncosnő megperdül helyében,
	habár, sarkához símulván a sarka,
	a lábaival alig billen épen:
úgy fordult ő e piros-sárga, tarka
	virágok fölött felém, nem külömben,
	mint szűz leányka, szemét földre tartva,
és kérésemet, közeledve szemben
	beteljesíté, míg az édes ének
	elért hozzámig teljes értelemben.
S hol már a fű a szép folyó vizének
	fürdejében fürdik, szemembe villant
	ajándékával szeme szent tüzének:
nem gondolom, hogy oly ragyogva csillant
	Vénus szép szeme, mikor fia nyíla
	váratlanul forró szivébe surrant.
Igy állt ott túl, s ajka mosolyra nyíla,
	kezébe egyre több színt gyüjtögetve
	abból, mi útján vetetlen kinyíla.
Három lépés volt köztünk az erecske:
	de Hellespontus, melyen Xerxes átkelt,
	s mely még az embergőgnek egyre lecke,
nagyobb panaszra nem költé Leándert,
	hogy Sestos s Abydos közt zúgva morgott,
	mint engem ez, hogy minden útat átszelt.
“Ti újjon jöttök; s tán hogy így mosolygott
	ajkam e kertben” - kezdte - “hol az Ember
	fajának első fészke vala boldog,
csodálkozhattok rajta jóhiszemmel;
	de fényt derít a Delectasti zsoltár,
	mely elmétekről minden ködöt elver.
S te ki előbb kéréssel ostromoltál:
	tárd föl, ami még előtted csodás;
	beszélni jöttem, bármit tudakolnál.”
“A víz” - feleltem - “és a lombzugás
	oly dolgot ád tudtomra; minek ellen-
	mond egy nemrégen hallott új tudás.”
És ő: “Hogy ezen bámulnod ne kelljen,
	halljad okát, mely akinek kitárul,
	minden kételytől szabadúl a szellem.
A Fő Jó, ki csak magában vidámul,
	az embert jóra s jónak alkotá,
	s e kertet adta Béke zálogául.
(Saját vétkéből nem volt itt soká;
	saját vétkéből édes nevetését
	s szent játékát jajokért eldobá.)
S hogy a föld és viz párás gőzölését,
	mely lent ered, de melyben nap melegje
	felé, ha bír, szállani kész a készség,
ne hagyja zavarón az emberekre
	esőzni; rakta kertjük hegytetőre,
	hol a kapún túl pára ne mehetne.
Mivel pedig az egész levegőre
	kiterjed a legalsó égi Forgás,
	(csak más erő s ellenszél meg ne törje);
e magasságban, mely szabad toronylás
	a lég közepén, s hol a sűrü lombban
	megtorlik a szél, örökös a mozgás.
S a mozgó lombban olyan hatalom van,
	hogy a termő erő a légbe árad,
	amely forogva elröpíti nyomban.
S a többi táj fogadja e kiáradt
	erőket, amint ege-földje birja,
	s ingerük szerint termel fát, füszálat.
Nem volna csoda hát, ha semmi csíra
	nem lévén, mégis a palánta szépen
	minden látható mag nélkül kinyílna.
És tudni kell, hogy ez isteni réten,
	ahol vagy, minden faj nő, száz gyümölcsnek
	fája, milyet nem szednek más vidéken.
E víz, melyet látsz, nem ered a földnek
	eréből, mely kimerül, s mellyet újra
	légi párák lecsapódása tölt meg:
hanem forrásból, egyformán újulva,
	és biztosan, mert Isten tölt beléje,
	amennyi víze kétfelé kihulla.
S titkos erőt ruház mindegyik érre:
	egyik a bűn emlékét törli, másik
	ráemlékeztet a feledt erényre.
Itt ennek neve Léthe; túlra látszik
	Eunoé; - s aki nem issza vízét
	mindkettőnek: üdv arra nem sugárzik.
Izük legyőzi bármely ital ízét;
	és itt noha bezárhatnám beszédem
	megoldva kételyednek minden ízét:
egy toldással javadra megtetézem; -
	és nem hiszem hogy megunnád igémet,
	bár ígéreten föllül hosszu lészen.
Poéták, akik hajdanán regéltek
	az aranykorrul s boldog életérül,
	talán Parnasszust álmodák helyének.
Itt eredt fajunk szeplőtlen gyökérrül;
	itt van örök nyár valahány gyümölcsre;
	itt foly a nektár, ösmered hirérül.”
Én hátra néztem, a két drága Bölcsre,
	s láttam, hogy arra szolgált ez a végső
	pár szó, hogy ajkukat mosolyra költse. -
Majd visszavonta szememet a szép nő.
Huszonkilencedik ének
A csodálatos körmenet
Végre dalolva folytatá szavát a
	szép hölgy, dalolva, mint szerelmes asszony:
	“Beati quorum tecta sunt peccata.”
“És mintha árnyas erdei haraszton
	magányos nimpha jár, napot keresve,
	vagy azt fürkészve, hogy hová bujhasson:
akként a parton, víz ellen, keresztbe
	megindult ő és én mellette mentem
	kis lépte szerint léptemet felezve.
Alig jutottunk száz lépésre; menten
	fordult a part, ép balra térve el,
	s én napkelettel voltam újra szemben.
Még így se mentünk messzi útra fel;
	midőn társnőm felém fordult egészen,
	mondván: “Testvérem, nézz most és figyelj!”
És ím, egyszerre valamennyi részen
	egy fény futott a nagy erdőn keresztül;
	nem volt könnyű, hogy villámnak ne nézzem,
de, mert a villám jő és mindenestül
	tünik megint, szemeim égve kérdék:
	“Mi ez, hogy mind nagyobb lesz, s meg se rezdül?”
És édes dallam tetézte a fényt még
	jámbor buzgalmat élesztvén szivemben,
	mely átkoztatta vélem Éva vétkét,
hogy mikor minden, földön és a mennyben
	engedelmes volt: maga, ujdon asszony,
	nem tűrte fátylát illő türelemben.
Ha fátyol alatt marad ájtatossan,
	e kimondhatatlan gyönyörüséget
	éreznők most is, mindazóta, hosszan.
S míg én, mohón, így jártam e vidéket,
	(mely az Örök Gyönyörnek példaképe)
	mint akit mind több szépség vágya éget:
égő tűzként ötlött szemünk elébe
	a messze lég a szép zöld lombokon túl,
	s a hang már dalként ért a fül körébe.
Ó, szűz Múzsám, ha már valaha gondtul
	virrasztottam, éheztem, fáztam érted,
	itt az idő, hogy jutalmamra gondolj!
Itt az idő, hogy tőled inni kérjek,
	s Uránia segítsen versbe venni,
	mit elgondolni is nehéz kisérlet.
Kissé messzebb hét jelt láttunk jelenni:
	a nagy térség közöttük és közöttünk
	hét nagy arany fának hazudta lenni,
de amikor elég közelre jöttünk,
	hogy a hasonlóság csaló hatalma
	semmi részben se legyen úr fölöttünk,
a képesség, melyből az ész fogalma
	származik, felfogá, hogy gyertyatartók,
	s az énekből is ezt a szót: “Hozsanna!”
S úgy sugároztak e szép égi tartók,
	mint derüs holdtöltén a hold sugároz,
	ha éjre csukva mind az égi ajtók.
Elámultan Vergiliusz atyámhoz
	fordultam vissza, ámde tőle szintén
	csak ámuló tekintet volt a válasz.
Ekkor a csodákra néztem megint én,
	melyek felénk haladtak, mint a félénk
	uj asszony, nászra, lassan közelítvén.
S a szép hölgy szólt: “Lám egyre csak az élénk
	fényeket nézed égve, s meg se látod,
	mi jön mögöttük?” - S mind közelbre érénk.
S mint vezérek mögött, nagy sokaságot
	láttam mögöttük jönni színfehérben,
	amily fehér színt földünk sohse látott.
A víz baloldalt csillogott a fényben,
	s baloldalam képét úgy visszaverte,
	mint a tükör, mikor beléje néztem.
Hogy elértem a parton oly közelbe
	tőlük, mint szélessége a folyónak,
	megálltam, kissé jobban nézni szerte.
S láttam, hogy jönnek, elül, ragyogóak,
	maguk mögött a levegőt kifestve,
	ecsetvonáshoz hasonlíthatólag.
Hét csík maradt így nyomukon keresztbe,
	szinekben, mint nappal a nap szivárványt
	fest, vagy a hold udvart magának estve.
E csíkok lobogókként hátraszállván
	a végtelenbe nyúltak el, egymástól
	a szélsők mintegy tíz lépésre állván.
Ilyen ég alatt, ilyen fénypalásttal
	huszonnégy vén jött, mint olvasva látám,
	párokba mind, liliomkoronástól.
Mind énekeltek: “Áldott vagy te Ádám
	leányi közt és áldott örökössen,
	aki betellhet szépségednek láttán!”
Midőn a pázsitot, mely csodafrissen
	virúlt a partommal szemközti réten,
	e választott néptől megint üressen
láttam: mint csillagra csillag az égen,
	mögöttük négy nagy állatok jövének,
	mind zöld lombokkal koszorúzva szépen.
Hat tollas szárnya volt mindegyikének,
	s a tolluk mind telisteli szemekkel;
	Árgus szemei ilyenek, ha élnek.
Formájukat nem festem több rimekkel,
	olvasó; más feladat terhe rajtam:
	magasabb dolgok sürgetnek sereggel.
Hanem olvasd Ezékielt, ki hajdan
	hideg északról jönni látta szintén,
	széllel, felhővel, tűzzel, zivatarban.
Mert olyannak láttam, jól megtekintvén,
	én is, mint ő, kivéve szárnyuk számát:
	azokat János írja hatnak, mint én.
A köztük elzárt térség pázsitán át
	diadalmi szekér jött, két keréken;
	egy griff húzta, nyakán viselve hámát.
S két szárnyát a középső csík körében
	két-két csík közt emelte jobbra-balra,
	s egyet sem érintve suhant a légben.
Égben veszett el a szárnyak tarajja;
	teste arany volt, ameddig madár volt,
	s fehér s piros, keverve, volt az alja.
Rómában ily fogat sohsem ficánkolt
	Scipio, sem Augustus örömére;
	de sőt, mely egykor villámsújtva lángolt,
mert ferde útra ment, a Nap szekére,
	midőn a Föld kérésére lesújtá
	Zeus: szegényes evvel összemérve.
Három hölgy jött és lábát táncra nyújtá
	a jobb kerék felől: piros a szélső,
	hogy azt hinnéd, valaki lángra gyújtá;
smaragdból látszott lenni a középső,
	smaragdból csontja, smaragdszín a vére,
	frissen esett hónak látszott a végső.
S majd a fehér volt e csoport vezére,
	majd a piros: s a többi hol szökellt,
	hol lassan lendült annak énekére.
S a bal keréknél négy hölgy ünnepelt
	bibor ruhában; s járt, amint az egyik,
	kinek három szeme volt, énekelt.
Azok után kiket leírtam eddig,
	két vén jött: köntösük különböző, de
	nagy kérdés lenne, melyik tisztesebbik.
Az egyiken látszott, hogy nagy előde
	Hippokratés, ki a természetet
	az emberérdek hálójába szőtte.
A másik ellenkező végzetet
	látszott szolgálni csillogó dsidával,
	hogy a folyón túl félelem lepett.
Ezek mögött szerénység látszatával
	négyen jöttek, s hátul, fényes szemekkel
	egy agg, magában álmadozva, távol.
Ezek heten a legelső sereggel
	tartoztak össze; ámde homlokokra
	nem liliom hajolt, hólevelekkel,
hanem rózsák s virágok tarka csokra,
	úgy hogy megesküdhetne távolabbi
	szemlélő, hogy a fejük ég, lobogva.
A szekér szemben látszott megmaradni,
	dörgés hallott: s a választott sereg,
	mint akinek tilos tovább haladni,
megállt, úgy mint elől a fényjelek.
Harmincadik ének
Beatrice
Amint az előégnek Göncöle,
	mely sohsem éri se keltét, se nyugtát,
	s bűn fátylán kívül nincsen más köde,
s mely ottfenn mindennek mutatja útját,
	mint itt az alsóbb Göncöl, kikötőjét
	annak, ki kormánynak forgatja rúdját,
megállt: az Igazságot hirdető nép,
	mely jött a Griff közt s közte, a szekérhez
	fordult, mintha ott lesné pihenőjét,
és egy, mint ki küldetést Égből érez,
	O, veni sponsa de Libano fújja
	háromszor; s mind dudolnak énekéhez.
Mint itéletnapján a sír kapúja
	nyilván, a boldogok a fényre térnek,
	s zeng újraöltött hangjuk: allelúja,
úgy ormáról az isteni szekérnek
	felszállott száz ad vocem tanti senis
	szolgája s postája az örök égnek,
és mondta mind: Benedictus, qui venis
	és szórva föllül és körül virágot:
	manibus o date lilia plenis.
Láttam már, amint hajnal égre hágott,
	keletet gyakran tiszta rózsaszínben,
	s a többi égen szép derűs világot,
s a Nap arcát születni ködköpenyben,
	úgyhogy, mert ködje mérsékelte fényben,
	a szem jó soká tudta nézni szemben:
itt éppúgy e virágok fellegében,
	melyek röpültek angyalok kezéből,
	kívül és bellül visszahullva szépen,
fehér fátyol fölött, olajfüzérből
	font dísszel egy hölgy tűnt föl, zöld köpenyben,
	ruhája volt piros szövet tüzéből.
És szellemem, mely hosszu türelemben
	szerelmének oly rég nem érzé karmát,
	s oly rég nem látta őt remegve szemben,
sejtvén már titkos ereje sugalmát,
	előbb mint megismerte volna szemmel,
	a régi vágynak érzé nagy hatalmát.
S amint igy újra megütött szememmel
	a nagy erő, melynek átfúrt hatalma,
	mikor még gyermekből sem lettem ember,
oly tisztelettel néztem vissza balra,
	milyennel gyermek néz föl a mamára,
	mikor nagyon fél vagy nagy a siralma,
hogy szóljak a költőhöz: “Potom ára
	vér sincs bennem, mely nem remegne gyáván;
	ráismerek a régi láng nyomára!”
De Vergiliusz elhagyott, jaj, árván,
	Vergiliusz, lelkemnek édes atyja!
	kinek köszönöm, üdvösség ha vár rám.
S tehette-é minden kéj áradatja,
	mit elvesztett egykor az első asszony,
	hogy ne borítson el a könny harmatja?
“Dante, bár elhagy, aki támogasson,
	ne sírj azért, kár volna sírni máris,
	mert más tőr kell, hogy mára megrikasson.”
Mint a hajó farán az admirális
	kiáll, vagy orrán, népét ösztönözni,
	és látni mind, ki más hajókon áll is:
akként láttam szemét felém szögezni,
	amint nevemre megfordultam én,
	melyet szükségből kell itt megnevezni,
a hölgyet, aki előbb tűnt elém
	angyalok ünnepétől elborítva
	folyón túl, a szekérnek balfelén.
Habár fejéről szálló fátyla titka
	Minerva szent lombjától környezetten
	teljes szépségét nem láttatta nyitva:
hogy büszke szemmel szól, azt jól kivettem,
	s királyi arccal - mégis mint ki, szólván,
	még a legfájóbb szótól visszaretten.
“Az, az vagyok! Beatrice! Nézz jól rám!
	Föl mertél végre jönni az oromra?
	Nem tudtad, míly üdv lakozik hágóján?”
Lecsüggtem, hol a forrás habja omla,
	majd, képemet meglátva benn, a fűre:
	olyan nagy szégyen szállt a homlokomra.
Úgy vizsgált, mintha anyaszem derűje
	szigorrá válik - mert a szeretetnek
	kétszer keservesebb a keserűje.
S hallgatott; s az angyalok énekeltek
	egyszerre: “In te, Domine, speravi!”;
	de a Pedes meos-nál megrekedtek.
Mint hó, ha megfagy bércek büszke fái
	közt, hol Itália gerince borzad,
	mikor a szláv szél kezdi fújdogálni;
de majd - miként tüztől a gyertya sorvad -
	mihelyt a szél az árnytalan vidékrül
	kel, önmagában letöppedve olvad:
úgy álltam én ott, könny és sóhaj nélkül,
	mig örök körök zenéjébe szőtt
	dalukat nem hallottam kelni végül;
de akkor - lágy csengésén sejtve, sőt
	jobban megértve már, hogy szánnak, mintha
	mondanák: “Donna, miért sújtod őt?” -
a fagy, mely szívemen ült, elszorítva,
	vizzé és léggé szabadulván, omlott
	szemen-szájon e szívnek olvadt titka.
S ő, nyugton állva a szekérnek mondott
	oldalánál; a kegyes éneklőknek
	feléjük nézve, ily szavakat mondott:
“Ti virrasztói az örök időknek,
	kiktől éj s álom nem lop, és a század
	egyetlen lépte el nem veszelődhet:
előttetek helyén van a vigyázat,
	szólván ahhoz, ki ott túl sír - hogy egy
	mérték legyen: gyalázat és alázat.
Nemcsak (kik által biztos célra megy
	a csírák útja) az örök köröknek
	csillagforgása: hanem égi kegy
esői, mellyek oly fennről erednek,
	hogy látásunk szomszédukig sem érhet,
	tették ezt, kire bőséggel cseregtek,
erő szerint olyanná az új élet
	küszöbjein, hogy jó szokás csirája
	benne csodálatos gyümölcsre érhet.
De mennél több hull ég áldása rája,
	annál gazossabb lessz a föld, ha rendben
	nem művelik, s rossz mag kerül alája.
Egy darabig csak jött, amerre mentem,
	fiatal szemem igaz útra vonta,
	míg földi arcommal előtte lengtem.
De amikor második korszakomba
	elértem én és életet cseréltem:
	elvált és tőlem máshoz tért naponta.
Amint húsból a szellemig felértem
	és nőtt az erény bennem és a szépség,
	láttam, hogy mind kevésbbé hevül értem
és hamis út felé fordítja léptét
	csalfa képeit követvén a Jónak,
	amellyek máshogy adják, mint igérték.
S semmit sem ért kikérni titkos szónak
	erejét sem, hogy tán álmában intsem,
	mert oda se nézett a Sualónak.
Oly mélyre süllyedt: láttam, íme nincsen
	eszköz üdvére más, mint megmutatni
	a veszett népet az örök bilincsben.
Ezért kellett érette látogatni
	holtak határát, s arra, ki idáig
	fölhozta, könnyel könyörögve hatni.
De mielőtt Léthén túl új csodákig
	szállna: az Ég magas törvénye törne;
	ha nem fizetné könnye harmatáig
e lakomát, bűnbánattal gyötörve.”
Harmincegyedik ének
Beatrice leveti fátyolát
“S te ki a szent folyón tul sírva állsz ott” -
	szavát felém így hegyével szegezve,
	mely éllel is már oly metszőnek látszott,
nem késlekedve hölgyem újra kezdte;
	“Szólj, szólj igaz-e? Mert ekkora vádat
	a te vallomásod kell, hogy kövesse!”
Minden erőm olyan zavarba lábadt,
	hogy érzém, hogy, mely szívemből előtör,
	a hang ajkamig sem érve lebágyad,
Várt egy kicsit, majd mondá: “Mit tünődöl?
	Felelj! még nem oszoltak el sötétebb
	emlékeid a léthei erőtől.”
Riadtságom most egy igent kitépett
	belőlem - de oly gyenge hangot adtam:
	látni kellett volna, hogy érthessétek!
Mint nyílvessző, ha túlfeszítve pattan,
	csupán lankadva ha elér a célig,
	míg íjja s húrja leesik szakadtan:
a nagy tehertől úgy törtem meg én itt;
	csak könnyem buggyant, s sóhajos szerelmem:
	hangom elhalva ért a szájszegélyig.
S ő szólt: “Sugalmas óhajtásom ellen,
	mely a Fő Jónak vont szeretni fényét,
	amelynél nincs, ki föntebb célra leljen,
mely láncot leltél, mely bilincsek kényét,
	melyek szívedből a föllebbjutásnak
	ilyen egészen elvették reményét?
És mily reménynek és milyen varázsnak
	láttad jegyét más homlokára írva,
	hogy oly könnyen légy követője másnak?”
Ajkam keserves sóhajtásra nyílva,
	amit talált is feleletre, halkabb
	pár szót, formálni fáradsággal birta.
És sírva mondtam: “Rossz utakra csaltak
	a jelenvalók, csalfa kéjeikkel,
	mióta tőlem arcod eltakartad.”
S ő szólt: “Titkolná bár az ajkad itt el,
	vagy ép tagadná, amit így elárul,
	a Bíró mégis tudna róla, hidd el!
De ha a bűnös saját ajakárul
	hangzik a vád el: az itteni Törvény
	kereke akkor éle ellen hárul.
De hogy a szégyen még jobban gyötörvén
	erős maradj, és a szirén dalára
	ne vonjon máskor csábítva az örvény:
vesd el a sírást, és lelked falára
	írd föl, hogy inkább az ellenkezőre
	vihetett volna testemnek halála.
Mert olyan testnek voltam viselője,
	hogy soha szebbet Természet s Művészet
	nem alkotott - és ím, por lett belőle!
És hogyha így e legnagyobb Igézet
	ily csalfa volt irántad: mely halandó
	szépség izgatná még a szívverésed?
Úgy kellett volna hát, hogy ily csalandó
	képek első nyilára visszafordulj
	föl, hozzám, ki már nem valék mulandó:
nem hogy szárnyaddal inkább visszacsorbulj
	több mámort lesve, vagy egy csitri lánykát,
	vagy részegülni pillanatnyi bortul.
Tőrbe ejthetni a csupasz madárkát
	két-három ízben: - de már tollas ellen
	hiába vetsz ki tőrt, vagy dobsz ki dárdát!”
Mint a fiúcska, nem hogy megfeleljen
	a korholásra, hanem földreszegve
	szemét, szégyenben álljon és figyeljen:
úgy álltam én ott; ő meg újra kezdte:
	“Ha bánt a szó már; vesd föl a szakállad,
	s amit látsz, még jobban hat majd szivedre.”
Nem könnyebben szakad ki, ahol állott,
	földjéből ős cser, ha északi orkán,
	vagy Afrikáé víjja, mint egy várat:
mint én emeltem e parancsra orcám,
	mert megértettem a célzása mérgét,
	hogy szakállt mondott, az arcomról szólván.
S amint fölvetve, az eget elérték
	szemeim, hogy nem hinti már virágát
	az égi lények serege, megérték,
s, bár nélkülözve fényük tisztaságát,
	hogy Beatrice a Vad felé fordul,
	mely két természet egy személybe: látták.
Fátyol mögött is, s e tul-parti pontrul
	régi magát, mint az, mig élt, a többi
	nőt: multa föllül bájjal a siron túl.
S érzém, hogy szívem bánat-csallán gyötri.
	s ami legjobban csábitott kivűle,
	azt kezdtem akkor legjobban gyülölni.
S olyan önvádnak szoritott gyürűje,
	hogy csak Az tudja, aki oka volt,
	hogy mivé lettem, elalélva tőle.
Majd, hogy szivemből erőm visszafolyt,
	a Hölgy, kit előbb egyedül kisértem,
	így szólt: “Fogózz belém!” - és rámhajolt.
Torkig merített a patak vizében,
	s könnyen a vízen, mint takács hajója,
	járt, vonva testem, s lengedezve szépen:
S a boldog partnál: “Asperges me” - szóla
	hirtelen ének - le se tudom írni
	báját: még emlékem sincs tiszta róla.
Csak érzém a Szép Nő karját kinyílni,
	s hogy fejem átölelve lemerít:
	és kellett akkor a szent habból inni!
Aztán kivont a vízből, s visszavitt
	s ott álltam a négy nimfa tánckörében,
	és mind körém övezte karjait.
“Nimfák vagyunk itt, csillagok az égen!
	s még Beatrice nem volt a világon,
	már őt szolgálni voltunk szánva négyen.
Eléje viszünk, - de hogy jól kiálljon
	szemed oly fényt, mint szeme, fátyla nélkül,
	edzze meg ama mély nézésü Három!” -
zengett felém a Négyek énekébül;
	s hol Beatrice állt felénk fordulva,
	a Griff elé vont táncuk sodra végül.
“Most már szemed ne kíméld!” - szóltak újra -
	“ama smaragdok eleibe álltál,
	melyekből rég rád céloz Ámor íjja!”
Ezer vágy vonta, melegebb a lángnál,
	szemem a Szemhez, mely látni se látszott
	egyebet ottan ama Griffmadárnál.
Mint a nap a tükörben, úgy sugárzott
	a Dupla Lény a Szemekben, s hol egyik,
	hol másik képét mutogatva játszott.
Képzeld, olvasó, mily csodának tetszik
	látni valamit nyugton állni, s képét
	változni folyton, nem nyugodni percig!
S míg így bámulva nyeltem boldog étkét
	a lelki lakzinak, mely jóllakatva
	veri és költi a sziveknek éhét:
mintegy magasabb voltukat mutatva,
	előre szállt angyali énekekkel
	a másik Három Hölgynek tánccsapatja.
“Fordulj hivedhez, fordulj szent szemeddel
	ó, Beatrice!” - szólt a dal - “ki annyi
	lépést tett, míg im Hozzád érkezett el!
Kedvünkért kedvét ne halaszd megadni,
	hogy rejtett második szépséged lássa,
	s ajkadat, mellyet el szoktál takarni!”
Ó, örök Fénynek élő villanása!
	ki sápadt úgy meg a Parnasszus árnyán
	s kit itatott úgy eleven forrása,
hogy lankadás ne venne lelke szárnyán
	erőt, ha próbál énekelni Téged,
	amint a szabad ég felé kitárván
a szent Összhangba csorgatád szépséged!?
Harminckettedik ének
Az óriás és a kéjhölgy
Szemeim őt ott oly tapadva nézték,
	oltani vágyaik tizévi szomját,
	hogy lehunyt bennem mind a többi érzék,
és ennek is fal zárta horizonját
	közönyből jobbra-balra; - s lelkem érzé,
	a szent Mosoly régi hálói fonják:
mikor erővel vonta egy kevéssé
	balra figyelmem hangja ama Nőknek:
	“Nagyon merővé vál szemed, s merésszé!”
Olyanná lettem, mint akin erőt vett
	a napfény, melybe imént szeme mélyedt,
	s mely egy percre vaksággal verte őt meg.
De amikor megszoktam a csekélyet
	- csekélynek mondom, mert annak itélém,
	ki láttam imént a Nagyot, a Mélyet -:
s mozgását újra szememmel kisérém,
	láttam a szent Hadat fordulni jobbra,
	a Nappal s ama hét Fénnyel az élén.
Mint pajzs alatt, lobogós hadi kopja
	körül halandó hadsereg ha fordul,
	lassan, míg egész körét megforogja,
úgy láttam, hogyan hajlik ki a sorbul
	az égi ország hadi népe, mígnem
	a szekér rúdja is görbülve kordul.
A Hölgyek ekkor visszalengtek híven
	a kerekekhez; s szent terhe a Griffnek
	mozzant: de egy toll se mozzant a Griffen.
Státius s én a legkisebbik ívnek
	hajló kerék s a Hölgy nyomába szállva
	mentünk, ki átvitt gázlóján a víznek.
S így a mély ligeten, mely annak árva
	bünéből aki hitt volt a Kígyónak,
	sétáltunk angyali ütemre járva.
S oly messze értünk partján a folyónak,
	midőn Beatricét kiszállni látám,
	mint három lövése a nyilazónak.
S hallám, hogy mind azt mormolják, hogy: “Ádám!”
	s egy fát kerestek föl aztán, mely lombot
	s virágot elveszített minden ágán,
puszta hajzata mind szélesbre bomlott,
	amint följebb nyúlt - s messze vadonában
	az indus is csodálná: úgy toronylott!
“Ó, boldog Griff, hogy sem most, sem korábban
	csőröd nem tépte meg e fát, mely gazdag
	jó ízben - de csikarás jár nyomában!”
Igy kiáltoztak a csupasz fa vastag
	törzse körűl; és a kétéltü Állat:
	 “Ekként marad meg magva az Igaznak!” -
szólt, s a Rudat, mely mellé lónak állott,
	az özvegy fáig vonta, s megkötötte
	ahhoz, amelynek anyagából állott.
Mint a mi fáink, ha a Nap kilökte
	új jegyben első sugarát azontúl,
	hogy elmaradtak a Halak mögötte,
földuzzadoznak, és mindannyi lombtul
	újul színében, mielőtt a Napnak
	szekere újabb csillagképbe fordul:
úgy rózsa pompájánál koldusabbak,
	de violánál dúsabbak, a fának
	csupasz ágai új szinekre kaptak.
A himnuszt, mely körültük erre támadt,
	ki se bírtam végig földi fülemmel
	és nem is nyitom rája földi számat.
Ha festhetném, hogy a száz csoda-szemmel,
	mely vesztére lett kém, mily győzve küzdött
	Szirinx meséje meg s a bűvös szender:
mint modell után festő hogyha festett,
	festhetném azt is - de hadd fesse más -,
	hogy ez a dal mily kábulásba vesztett.
Ott kezdem, hogy elmúlt a kábulás
	és szétszakítá álmom sűrü fátylát
	egy fény - és egy hang: “Kelj fel! mit csinálsz?”
Mint a mennyei Almafa virágát,
	mely vágyra gyújtja az angyalokat
	s égi lakóknak örök lakomát ád,
meglátva Péter, János és Jakab
	elalélt, s ama szóra tért magához,
	melytől nagyobb álom is megszakadt:
s akkor látták hogy csapatuk hiányos,
	Mózes és Illés eltűnt; és a Mester
	ruhája ezer sugárral sugároz:
úgy rezzentem fel én remegő testtel
	és láttam ama kegyes Nőt fölöttem,
	ki a parton idáig vezetett el.
“Hol van Beatrice?” - kérdém ijedten.
	S ő: “Nézd” - felelt - “a megujult fa alját:
	ott ül az összetorlott gyökerekben!
Nézd, kik veszik körül jobbját s a balját,
	s a Griff mögött hogy vonul föl a többi,
	mélyebben s édesebben zengve dalját.”
Nem is figyeltem, hogy még meddig ölti
	egymásba szavait, mivel szemembe
	tünt Az, ki mással nem hagyott törődni.
Szinte a földre ült, a meztelenre
	maga, mintha a Szekérnek ma, mellyet
	a Griff a fához kötött, őre lenne.
Klastromot csinált jobbja-balja mellett,
	mondom, a hét Hölgy, a hét Fény kezükbe;
	melyeket semmi vihar meg se lenget.
“Nem sok időre jöttél e sürükbe,
	mert ama Rómában fogsz lakni vélem,
	melynek polgára Krisztus, mindörökre!
Azért csak jól tartsd szemed a Szekéren
	s megírni bűnös világod javára
	majdan, amit látsz, most hatolj be mélyen!”
Igy Beatrice; s mindenik szavára
	ájtatosan figyelve, szemmel-ésszel
	odafordultam, ahová kivánta.
Sürű felhőből gyorsabb löveléssel
	nem száll le villám, hogyha messze zápor
	ködlik az égen, s távolságba vész el,
mint Zeusz madara lecsapott a távol
	égből most, egyenest a fára, tépve
	törzsből is, nemhogy lombból és virágból.
S teljes erővel vágott a Szekérbe,
	hogy az megingott, mint hajó viharban,
	ha szélnek jobbra-balra hányja mérge.
Aztán egy rókát láttam csúszni halkan
	a diadalszekér kasába, melynek
	rég lehetett már része jobb falatban.
S láttam, hogy Hölgyem ajkai perelnek
	a ronda dögre, mire az elillan,
	amint csak görhes csontjától kitellhet.
S megint ahonnan előbb, ugyanonnan
	leszállt a Sas, s tollát hullatva jócskán
	a Szekér kasát telehagyta tollal.
S mint szomorú sziv egy keserü szócskán
	megkönnyül olykor, oly szó jött az égből:
	“Beh gonoszul vagy terhelve hajócskám!”
S a föld fölnyílott, és a két keréktől
	egyforma távol láttam, mint a lángot,
	egy sárkány farkát döfni ki a lékből.
Át a Szekéren, mint darázs fulánkot,
	döfte a sárkány azt, de megszaladt,
	és visszarántva, lassan tovarángott.
Ami a lékelt szekérből maradt.
	mint eleven föld fű közt, meg se látszott
	a tán jószívből ejtett toll alatt.
Egyik kerék is, másik is hibádzott
	a szemnek, s köztük úgy eltűnt a rúdja,
	mint sóhaj, mely imént az ajkon játszott.
S a szent Alkotmány így elidomúlva
	minden sarkán fejek nőttek ki rája,
	négy, és még három nagy fej nőtt a rúdra:
s a Négynek, egy-egy szarv nőtt homlokára,
	de a Háromnak, ökörmódra, páros:
	nem látott illyet a föld semmi tája!
S oly biztosan, mint hegyen sziklaváros,
	csücsülve rajta egy parázna Asszony
	tünt föl; szeme körülkacsintva nyájas;
de hogy mindenkit onnan elriasszon,
	egy Óriás állt egyenest előtte,
	s megfordult néha, hogy csókot kaphasson.
Buja tekintetét szemembe lőtte
	a nő; de meg is korbácsolta nyomba
	tetőtől-talpig durva szeretője.
Gyanúval akkor s dühhel a vadonba
	vitte eloldván a Szörnyet, s a mély völgy
	hajlásában lett sűrű ködbe vonva
előttem az új Vadállat s a Kéjhölgy.
Harmincharmadik ének
Az emlékezés itala
“Deus, venerunt gentes”, váltakozva
	édes zsoltárt, hol a négy, hol a három,
	kezdtek a hölgyek, s könnyet harmatozva,
s Beatrice, sóhajos, könnyes álom,
	hallgatta, s nem képzelhetsz Máriát, ki
	- keresztnél - jobban elváltozva álljon.
S hogy a szüzek ajkáról zengve szállt ki
	a végső hang, fölnyúlva ég felé
	felelt, és tűzszín verte homlokát ki:
“Modicum, et non videbitis me;
	et iterum, kedves nővéreim ti,
	modicum, et vos videbitis me.”
“Majd mindhetet, csak mozdulat szerinti
	jellel, előtte, - és a Bölcset némán
	- s engem, s a nőt - mögötte jönni inti,
s elindul; de tizedik lépte még tán
	nem ér a földre, mikor egy sugár hull
	nyugodt szeméből, szemtől-szembe, énrám,
s oly arccal, mely izgalmat el nem árul,
	szól hozzám: “Jőjj, kövess gyorsabb ütemben,
	hogy halld, mi ajkamról elédbe tárul!”
S amint illendően mellette mentem,
	szólt: “Testvér, most hogy egy vonalba járunk,
	kérdezni miért nem igyekszel engem?”
Mint olyannal, ki öregebb minálunk,
	beszélve, túlzó tisztelet fog el,
	s eleven hangot ki nem ad a szájunk:
éreztem, hogy csak fele-hangja kel
	 számnak: “Madonna, te tudod” - beszéltem -
	“inségemet, s hogy ellene mi kell?”
És ő felelte: “Hulljon le a szégyen
	rólad immár, s a félelem, mely eltölt,
	és ne beszélj úgy, mint ki nincsen ébren.
Tudd meg: a Szekér, mint a Kígyó eltört,
	volt s nincs; de Istent nem békíti többé
	a béke-leves, mit a bűnös elkölt.
Örökös nélkül nem marad örökké
	a Sas, mely a szekéren hagyta tollát,
	melytől az rabbá lett és szörnyeteggé.
Mert elmondom, mit lelkem szeme jól lát,
	hogy oly időt hoz már közeli csillag,
	(csillag számára nincs se gát, se korlát),
hogy egy kit Ötszáztizenötnek írnak,
	Istentől küldve, megölni a Szajhát
	és cinkos óriását, tettre virrad.
Talán nem látod át szavaim alját,
	mert mintha Themisz vagy a Szfinksz beszélnek
	értelmedet homályukkal zavarják:
de nájadjaik lesznek majd a tények,
	melyek a nagy talányt hamar megoldják,
	nem ártva sem nyájnak, sem legelőnek.
Te csak jegyezd, mint ajkaim kimondják,
	a szót azon élet élőinek, mely
	a halál felé járja a bolondját.
Jegyezd: de írásközben ne feledd el
	föltárni, hogyan láttad a Palántát,
	mely minden lombot kétszer veszitett el.
Akik bántják vagy ágait kirántják,
	nagy végzéseket káromolnak tettleg,
	amellyek szentnek és az Úrnak szánták.
Egy harapásért ötszáz évtizednek
	éhével éhezé az első lélek
	Azt, ki helyette maga fizetett meg.
Értelmed alszik, hogyha nem itéled
	helyessen okát, mérthogy óriássá
	s mérthogy ily forditott növésüvé lett:
s ne lenne eszednek Elsa-forrássá
	a hiuság, s mint Piramus a fáét,
	ne tenné színét tetszelgése mássá:
az Isten igazságát, s a Morálét
	mindezekben már, fában, tilalomban,
	meglátnád és okulásodra válnék.
Mivel már értelmed fölött azonban
	kövült mocsoknak látom ülni jármát
	és vakít a fény minden mondatomban:
szeretném, ha nem mint irást csodálnád,
	hanem szivedben hordanád a szómat,
	mint a zarándok fon botjára pálmát.”
És én: “Mint viasz a pecsétnyomónak
	jegyét megőrzi, te épúgy örökre
	megbélyegezted agyamat s valómat.
De mért erőmön túli látkörökbe
	száll áhitott szód, hogy, ha az követni
	próbálja, jobban elmarad mögötte?”
“Mert arra akartalak rávezetni,
	hogy iskolád” - felelte - “fölfoghassad,
	 mennyire tud igém nyomán ügetni
tanával, s útatok mennyire lassabb
	s Isten útjától messze, mint a földtől
	az az ég, melynek útja legmagasabb.”
“Nem tudok” - szóltam - “s emlékem se kürtöl
	olyant, hogy én eltértem volna tőled
	s nincs bűntudat sem, mely lelkembe föltör.”
Mosolyogva szólt ő: “Gondolj vissza főleg,
	amiből ittál, a Léthe vizére:
	attól oszolt el úgy a múlt előled.
S amint a füstből rájuthatsz tüzére,
	e feledés bünöd sejtesse, hitlen:
	nem mindig voltam vágyaid vezére!
Valóban eztán szavaim mezitlen
	állnak eléd majd, amennyire már
	fölfödni illik durva szemeidben.” -
S mind fénylőbb, és lassabban lépve jár
	a nap, és már a Dél köréig ér ő,
	mely, hogyha máshol állasz, máshol áll:
mikor megállt a hét nő (mint, ha kémlő
	szemei szokatlan nyomot találnak,
	megáll a csapat élén a kisérő):
megállt a hét nő, végin a vak árnynak,
	mely mély, mint zöld lomb és sötét galy alján
	hüs ér fölött az Alpok-vonta árnyak.
Itt látszott egy érből eredni halvány
	Euphratés és Tigris lassu víze,
	mint jó barátok, válni nem akarván.
“Ó, emberi nem dicsősége, dísze:
	mely víz ez itt, melly, egy forrásból kezdvén
	folyását, elvál két egyforma részre?”
“Kérdezd Matildát, reá bízom ezt én” -
	így szólt a válasz, s a szép hölgy, Matilda,
	mintegy valamely vádtól védekezvén,
felelt: “Szavam már elméjébe írta
	sok mással ezt is; és tudom, hogy ennek
	emlékét Léthe itala se tiltja.”
“Talán nagyobb gond - melly az értelemnek
	fényét homályba vonja néha - vonta
	homályba itt fényét a lelki szemnek.
De nézd, itt ered Eunoé” - mondta
	Beatrice - “vidd, és mint tudni szoktad,
	edzd erejét, hogy ne maradna tompa!”
Mint nyájas lelkek sohse vonakodnak
	kivánságod kivánságukká tenni,
	hacsak egy jelben megnyilvánitottad:
úgy sietett kezem kezébe venni
	s indult a szép hölgy, intve Statiusnak
	úrnő módján: “Ne késs mögötte jönni!”
Helyem ha volna írni róla hosszabb,
	írnék, olvasó, az édes italról,
	melytől nincs mód, hogy betellve bucsuzzak:
de mivel kötést tettem én e Dalról,
	e Másodikról, lapjaim kimérve,
	művészet féke nem hagy írnom arról.
Elég, hogy e szent habokból kiérve
	új ember lettem, mintha új galyat hoz
	az új tavasz az újuló növényre:
tiszta, s röpülni kész a csillagokhoz.
PARADICSOM
PARADISO

Első ének
Dante elhagyja a Földet
A Mindent Mozgatónak glóriája
	a Mindenségen áthat, és világol,
	itt hőbb, ott halkabb fényt hintvén a tájra.
Én jártam, hova legtöbb hull a lángból
	s láttam, mit sem tud, sem bir elbeszélni,
	ki visszatér e magasabb világból.
Mert mikor vágyát közelítve kémli,
	oly mélységekbe száll az emberelme,
	hogy az emlék nem képes utolérni.
Mégis amennyit kincsekkel betellve
	a szent országból szellemem megőrzött,
	azt ma dalomnak előtárni terve.
Óh szent Apollo! tégy ma, betetőzött
	munkámig, oly edényévé erődnek,
	milyenre szerelmes babérod őrzöd.
Elég volt páros Parnassus-tetődnek
	egyike eddig - de két büszke halma
	kell, hogy e játék homokján ma győzzek.
Lépj kebelembe és bizton sugallj ma!
	mint rég, mikor tagjai hüvelyébül
	kivonta Marsyast csodád hatalma.
Csak annyit kapjak erőd telijébül,
	hogy az árnyék árnyékát visszazengjem,
	 amely fejemre hullt a Boldog Égből:
s bátran látsz lépni kedves fádhoz engem,
	mivel erőd s dalomnak égi tárgya
	méltók, hogy rajtam koszorúja lengjen.
Ugyis oly ritkán nyúl ma érte vágyva
	poéták és cezárok lanyha karja,
	- szégyen-gyalázat az emberi vágyra! -
hogy kell, hogy szívét örömre sugallja
	a delfi vídám istennek, ha tépni
	penéi lombját szomjas ujj akarja.
Kicsi szikrából gyakran nagy tüz ég ki:
	hangomat is jobb ajk hangjai váltják
	tán majd, és Cirra fog ekhózni néki. -
Mind közt, honnan halandók kelni látják
	az ég lámpáját, van egy pont (az épen,
	amely négy kört három kereszttel átvág),
ahol jobb pályán, jobb csillag jegyében
	indul útjára, s szebb és jobb nyomot nyom
	e földi viaszban, mint lágy pecsétben.
E ponton járt, s reggel lett - (este otthon,
	mert míg az egyik féltekét homályban
	hagyja, másikra fényburkolatot von):
amikor Beatricét balra láttam
	fordulni és a fényes Napba nézni;
	sas se nézett be még oly büszke-bátran!
S mint sugár szokott új sugárt idézni,
	mely forrásához rögtön visszaindul,
	miként a vándor, ha honvágy igézi:
úgy éreztem, hogy vágyam vágyain gyúl,
	melyek szememen át lelkembe léptek;
	s a Napba néztem, ember erejin túl.
Sok, ami nálunk végzet lenne s vétek,
	szabad azon a helyen, melyet Isten
	emberbölcsőnek oly édenivé tett.
Nem soká bírtam; mégis oly kicsit sem,
	hogy ne lássam, hogy ízzik, mint az olvadt
	vas, mely tűzből jött, hogy ízzon s hevítsen.
Megkettőzött a nappal fénye, s oly vad
	láng áradt, mintha Az, ki megtehette,
	egét két nappal díszitette volna.
Szemeit az örök körökre vetve
	merőn állt Beatrice; s én benéztem
	az égtől elfordulva, e szemekbe.
S olyanná lettem fényüktől egészen
	bensőmben, mint Glaukos a fű izére,
	már tenger-istenné változni készen.
Per verba nincs mód, nyelv hogy elbeszélje
	ez emberiből-kinövést; a példa
	elég, kinek kegy adta, hogy megérje!
Hogy csak újjálett részem szállt-e célba,
	te tudod, égkormányzó Szeretet,
	aki fényeddel emeléd alélva.
Amikor vágyforgatta kereked
	maga felé vont az örök zenével,
	melyet ritmusod oszt és méreget,
akkora eget láttam tűz-szinével
	gyúltan a Napnak, hogy a földön oly
	nagy áradást zápor, s folyó se mível.
A hang ujsága és a fénygomoly
	lelkem oly éles vágy tüzébe csalták,
	hogy vágy oly élét nem érzém sehol.
De már vágyamat csillapítva dajkált
	az, aki jobban látott enmagamnál,
	s előbb, mint kérdeztem, nyitotta ajkát:
“Magadra vess, ha homályban maradnál,
	mert nem engedi látnod a hamis kép,
	amit látnál, ha ahhoz nem tapadnál!
Azt hiszed, a földön vagy mostan is még:
	pedig gyorsabban röppentél az Égbe,
	mint égi villám helyiből lecsusznék.”
Alig lett első kételyemnek vége
	ez elmosolygott rövid szókra; menten
	egy új kételynek font be köteléke,
s szólék: “Már elégülve megpihentem
	a bámulatban: most bámúlok újra,
	hogy ily könnyen a Könnyüségbe mentem!”
De, ajkai szánó mosolyra gyúlva,
	fordult felém ő, és sóhajtva nézett,
	mint az anya a lázbeteg fiúra.
S felelt: “Szoros rend van és bölcs müvészet
	a dolgok viszonyában: s ez a Forma
	teszi Isten képévé az Egészet.
A felsőbb lények itt lelnek a nyomra,
	nyomára amaz örökös Erőnek,
	amely a jelzett Rendnek célja s orma.
E rendbe símul, külömbözve főleg
	minden teremtés, amint közelében
	vagy távolában az ős Eredőnek:
és száll, és száll a Lét nagy tengerében
	más-más kikötő felé, sorsa-szántott
	pályán, kit mene ösztöne ver épen.
Ez viszi mindig Hold felé a lángot:
	ez a halandók szívének rugója;
	ez nyom a Földre, eggyéfogni, pántot.
S nemcsak az oktalan lényt veti-górja
	ez íj, hanem azt is, kit úgy teremtett,
	az Úr, hogy érzés s ész legyen lakója.
A Gondviselés, mely őrzi e Rendet,
	fénnyel nyugtatja az eget, amelyben
	a Gyorsak Gyorsa kezdettől kerengett;
s most itt letett, mint sors-rendelte helyben,
	az Ij erejével röpítve, melynek
	minden vesszője megpihen a Jelben.
Igaz, hogy mint a Forma nem felel meg
	a művész magas célzatának olykor,
	mert az Anyag süket s nem arra termett;
úgy néha e pályáról másba torkoll
	a teremtmény útja: s megadva néki
	másfelé térni a rendelt sodorból.
Mint a felhőből is lecsap az égi
	tűz olykor - így az ember égi lelkét
	sokszor a csalfa kéj a földre tépi.
Ne csodáljad hát lelked szárnyrakeltét -
	ne jobban, mint ha a folyó, szaladva
	magas hegyekről, minden gátat eltép.
Azt csodálhatnád, hogyha lenn maradva
	akadály nélkül volnál, még se szállnál,
	mint láng a földön ha nyugodt maradna.”
Szólt, s láttam, hogy szeme az égre száll már.
Második ének
Foltok a Holdban
Óh, ti, kik apró csónakokban ültök,
	s figyelni vágyva édes énekekre
	hajóm után, mely zengve száll, röpültök,
jobb lesz, ha visszatértek révetekbe!
	Ne szálljatok ki! mert majd elveszítvén
	tán engem, elmaradtok tévelyegve...
Senkise szállt még más e vízre, mint én;
	Minerva küld szelet, múzsák mutatnak
	Göncölt, s Phoebus hajt, a rudat feszítvén.
De kevesek ti, akik angyaloknak
	régen éheztek égi kenyerére,
	mellyel itt élnek, de jól sohse laknak,
bocsássátok a sósvíz tengerére
	bárkátok bátran, barázdám nyomában,
	mielőtt símaságba visszatérne.
Bámultok majd, mint Colchis ős honában
	Argo hősei, kik tüzes bikákkal
	látták szántani Jázont hajdanában.
Úgy vont az örök-ősi szomjusággal
	az istenforma ország, édenébe,
	mint egy pillantás száll egeken által.
Beatrice fölnézett: én szemébe.
	S hamarabb, mint a nyíl az íj fokára
	fekszik és surran tova már a légbe:
fönn voltam, ahol szemem új csodára
	kellett csavarni; s Beatrice, mert ő
	rálátott lelkem legkisebb zugára,
rámnézett, oly vidáman, mint megejtő
	szépségben: “Gondolj hálával az Úrra,
	mert már az első csillagig emelt ő!”
Úgy volt ott, mintha ránk felleg borúlna,
	tömör, kemény, csupa fény, síma, kába,
	mint gyémánt, ha a napverés behullja.
Az Örök Gyöngy így fogadott magába,
	miként a víz a fénysugárt fogadja
	anélkül, hogy megtörne símasága.
Ha test valék (s az ember gondolatja
	nem érti ezt, mert a tér a térbe nyúlna
	avval, hogy test a testet így behatja)
kellett, hogy vágyam még nagyobbra gyúlna
	az Esszenciát szemmel látni, melyben
	emberi létünk beolvad az Úrba.
Ott látható lesz, amit hinni kell, nem
	bizonyítni, mert bizonyíthatatlan,
	csak megnyugszunk benne, mint ősi elvben.
S szóltam: “Madonna, olyan áhitatban,
	amint tudom, dicsérem Azt, ki tette,
	hogy a halandó földet odahagytam.
De mondjad, - nézz csak e sötét jelekre
	ez égitesten, mikről földi ajkak
	Káin felől beszélnek képzelegve?”
Erre ő kissé mosolyogva hallgat,
	majd: “Ha halandók véleménye téved,
	hol vak eszük kulcsot hiába forgat,
azért csodálkozás ne ajzzon ívet
	lelkedre, mert az észnek szárnya kurta
	elhagyni az érzékek-adta révet.
De mondd magad, mit gondolsz, mi a kulcsa?”
	S szóltam: “Gondolom, más a szín, amint az
	anyag ritka-finom, vagy sűrü-durva.”
És ő: “Hogy mílyen tévedésbe ringasz,
	előtted mindjárt láthatóan tünik föl
	érvelésemből, ha feléd suhint az.
Sok fényt mutat nektek a nyolcadik kör,
	melyek mind minőségben s mennyiségben
	mások, s mindenik eltér mindeniktől.
Ha az ok csak a más-más sűrüségben
	állna: egy volna az erő, elosztva
	többé s kevésbbé s egyformán, az égben.
De kell, hogy mindig új erő okozza
	az új hatást; és a te felfogásod
	ez elvek százát egyetlenre fosztja.
Aztán, ha e homályfoltokra más ok
	nem volna, mint sürűség: e planéta
	lyukacsos lenne és anyaga-vásott
itt-ott; vagy mint a test vastaga-véknya,
	vagy mint a könyvben fektei a lapnak,
	rétegeket cserélne álladéka.
Ha amaz állna, sugara a napnak
	fogyatkozáskor áthatolna rajta,
	mint mindenütt, hol rés nyilik vagy ablak.
De nincs úgy. Nézzük hát a másik fajta
	lehetőséget: és ha ez sem áll,
	kitűnik majd, hogy véleményed csalfa.
Ha nem lyukacsos át meg át: határ
	kell hogy legyen, ahol a ritka réteg
	ellentétében akadályt talál,
és a sugarat, mely beléjetéved,
	oly módon verje vissza fényverése,
	mint ólomhátu üveglap a képet.
Most már azt mondod, hogy az egyik része
	ekként azért sötétebb, mint a másik,
	mivel ott hátrább a sugár törése.
De megszabadít a tapasztalás itt
	a tévedéstől; fordulj oda, honnan
	minden tudástok ered és sugárzik.
Végy három tükröt; kettejük hasonnan
	közel hozzád, a harmadik középen
	legyen, egy kissé távolabb azonban.
Állj szembe és tedd, hogy mögötted égjen
	egy fény, amely a tükröket kigyújtsa
	s megtörve bennük, hozzád visszatérjen.
Kisebbnek fog bár látszani a túlra
	vetített fény, de nem gyengébb a lángja,
	mint azé, melynek távolsága kurta.
Most, mint havat ha ver a nap husángja,
	a föld csupasz lesz tőle, mert ütése
	fagyát és téli színeit lehántja:
úgy, lehántódván elméd tévedése,
	oly éles fénnyel gyúllad a sötétben
	szavam, hogy megremeghetsz, belenézve.
Fenn az isteni-béke lakta égben
	forog egy test, melynek amit gyűrűje
	befog, heverve nyugszik erejében.
Következő ég, csillagok sürűje,
	szétosztja ezt, hogy ezer bennefoglalt
	s mégis más lényben árad el derűje.
S a többi körök a sok színt, a sok fajt
	s erőt használva, amit tőle kaptak,
	viszik, kit merre a Cél és a Mag hajt.
A világ e szervei így haladnak,
	mint íme látod, fokról-fokra szállva,
	s fellebbről kapnak, és alábbra hatnak.
Figyelj, hogy gázolok most, titkok árja
	fölött az Igazsághoz, melyre vágyol,
	amíg szemed majd egyedül is állja.
A szent Köröknek (ezt nem rejti fátyol)
	útját a Boldog Mozgatók lehellik,
	mint a kovács a vasét, mellyel kovácsol,
az ég, hol annyi csillagok lövellik
	fényük, a mély Elmétől, mely gurítja,
	nyeri pecsétjét, és képére fejlik.
S mint lelketek, e portestbe borítva,
	eloszlik a külömböző tagokban
	és mind más-más erőkkel gyámolítja:
úgy amaz Értelem a csillagokban
	fejti ki szerte jóságát s forogván
	ön-egységéből árad el a Sokban.
Minden egyes erő a maga módján
	vegyűl a nemes testtel, melyet éltet,
	mint bennetek a lélek, kapcsolódván.
Az ős derű kegyéből, honnan éltet
	nyert, az erő a testen átsugárzik,
	mint szemgolyón a derűs életérzet.
Ő teszi, hogy más egyik, mint a másik
	fény; és az ok nem ritkaság-sürűség;
	eme formáló elv jóvolta játszik
elosztva testek ködösét s derűsét.”
Harmadik ének
Az elhurcolt szüzek
A Nap, mely egykor hő szerelmi lángra
	gyújtott, érvelve és cáfolva édes
	arcát az Igazságnak így kitárta;
s én hitvallást, se helytelen, se kétes
	szavakkal tenni most, mint ille, szegtem
	fejem magasba a magas beszédhez.
De látás tűnt föl ím, hogy meglepetten
	bilincselődött bele bámulásom
	és a hitvallást rögtön elfeledtem.
Mint sík, átlátszó üvegvillanáson
	vagy tiszta, csöndes patakon keresztül,
	mely nem oly mély, hogy feneke ne lásson,
ha arcaink vonása visszarezdül,
	alig látható, színe, fénye gyenge,
	mint gyöngy, mely fehér homlok ránca közt ül:
úgy tűnt sok arc ott, szólni kész, szemembe
	s ellenkezőkép hulltam tévedésbe,
	mint ki forrással esett szerelembe,
mivelhogy, alig vettem őket észre,
	talán tükörből tükröződni sejtvén
	látni, kik, megfordultam, hátranézve,
s semmit se láttam; s szemem visszaejtvén,
	néztem akkor a drága vezetőre,
	szent pillantását lángmosolyra keltvén.
“Ne csodáld, ha látsz mosolyogni dőre
	gyermekelméden” - szólt - “mely lépni nem mer
	még az Igazság padlóján előre,
csak leget őröl, üres értelemmel.
	Valódi lények ezek - s helyük itt van,
	mert fogadalmuk törték jóhiszemmel.
Szólj velük, halljad, és higyj szavaikban:
	nem hagyja őket útjáról letérni
	az Igaz Fény, mely örömükre villan.”
S én egy árnyhoz, ki leginkább beszélni
	hajlónak látszott, így fordulva kezdtem,
	mint zavart ajk, ha vágya ösztökéli:
“Óh, boldog lélek, ki ez égitestben
	szívod az örök élet édes ízét,
	mely, ki nem érzi, elképzelhetetlen:
engedd ízlelnem szavad égi mézét:
	hogy’ éltél és ki voltál a világnak?”
	S ő rögtön szól (és mosolyogva néz szét):
“Szerelmünk nem csuk ajtót tiszta vágynak,
	csak mint Azé, ki Magához kívánja
	hasonlóságát a boldog Családnak.
Én szűz valék és a Fátyol leánya
	és ha jól kezdesz fürkészgetni nyomban,
	nem rejt el új szépségem adománya
s Piccardát ismered meg alakomban,
	aki más boldogok közt ideszánva
	boldog vagyok leglassubb csillagomban.
Érzelmeink, melyeket tiszta lángra
	csak a Szentlélek kéje gyújt, örülnek,
	hogy amaz őket szent rendjébe szántja.
S hogy égi trónjaink ily mélyen ülnek,
	fogadalmunktól van, hogy csorba részben,
	mi semmi csorbát és hibát se tűr meg.”
És én feleltem: “Arcotokba néztem
	s ott ég valami nem tudom mi égi,
	egykori színét elfedve egészen,
azért nem ismertem meg, hogy a régi;
	de most ismerős szemmel nézni rátok
	megsegítettek ajakad igéi.
De mondd: kiket itt üdvözülve látok,
	nem vágytok innen magasabb csucsokra,
	látni vagy nyerni ottfönn több barátot?”
A többiekkel összemosolyogva
	olyan vidáman felelt erre, mintha
	első szerelme lángjában lobogna:
“Óh, testvér, békét ígéz vágyainkra
	a Szeretet, mely köti szomjúságunk,
	úgy hogy csak arra vágyhatunk, amink van.
Ha felsőbb körbe volna jutni vágyunk,
	ellenkeznék a Renddel, az örökkel,
	mely e gyürűbe keríté világunk,
s ily ellentét nem férhet e körökkel,
	ha szeretetben élni itt necesse
	s ha jól tisztában vagy a szeretettel.
Sőt megkívánja ez a boldog esse,
	hogy mindig a nagy Akaratba férjünk,
	és minden vágyunk azzal essen össze.
Az is, hogy itt mi fokról fokra élünk,
	tetsző a Népnek, s kedves a Királynak;
	ki akaratját akartatja vélünk,
és akaratja: békénk. Tengerárnak
	képzeld, amelybe mind, mit ő teremt
	s természet alkot, megnyugodni szállnak.”
S így megértettem, hogy az Égbe’ fent
	minden hely éden; bár a Kegy özönje
	mindenhol máskép árad vagy dereng.
S mintha egy étket jóllakás közönyje
	néz, másikat még vágy les, hogy az ember
	egyiket kérje, másikat köszönje:
úgy voltam, kérve szóval, lesve szemmel
	tudni, mely szövet volt, hol a vetélőt
	végső szálig nem vitte türelemmel?
“Szent érdem vitt föl, mint szeplőtlen-élőt,
	egy Hölgyet felsőbb körbe” - szólt. - “Ruháit
	s fátylát még ottlenn viselik, a Kérőt
követvén, alva-kelve, mindhalálig,
	ki minden fogadalmat vesz szivessen,
	mely szeretettel tetszésére válik.
Világból, ifjan már, hogy őt kövessem,
	futván, magamat öltönyébe zártam,
	hogy azt és rendjét soha le ne vessem.
Emberek aztán, inkább rosszra bátran,
	mint jóra, édes zárdámból kitéptek,
	s ég tudja, mint lőn sorsom a világban!
S e másik fény, ki vélem tűnt elébed,
	jobbom felől, s ha arcait kitárja,
	körünknek minden sugarában égnek,
amit magamról mondtam, ő is állja:
	szűz nővér volt, és durván tépetett le
	tört homlokáról a szent fátylak árnya.
De bár igy újra a világba vetve
	az Egyház rendje s önnön vágya ellen:
	szivének fátyolát le sohse tette.
A nagy Constanza fénye ez a szellem!
	ki lőn, hogy svábság harmadik viharja
	éltet a másodiktól s tőle nyerjen.”
Igy szólt, s aztán rázenditett a dalra
	Ave Maria...; s úgy tünt fénybe, zengve,
	mint súlyos testet nyel be vízek alja.
Szemmel követtem, míg elért a szembe
	sugára; és hogy már szemmel se leltem,
	benéztem újra édesebb tüzembe
s Beatricébe olvadt szomju lelkem;
	hanem az Ő arcából oly tüz áradt,
	hogy szemeimmel azt el nem viseltem
és minden kérdés nyelvemen megállott.
Negyedik ének
Lélek, csillag és akarat
Egyforma távol és egyforma csábos
	két falat közt a szabad ember éhen
	veszne s egyiket sem vinné fogához.
Így két farkas vérszomja közt fehéren
	s egyformán félve állna kicsi bárány;
	eb így, két dám közt, lesve, merre térjen?
Azért magam szemére én se hánynám,
	ha hallgattam, egyenlő kételyekben,
	kényszerből, - és dicsérni sem kivánnám.
Hallgattam; de a vágy csak élesebben
	ült arcomon, és szememből kiserkedt
	forróbban, mint mi nyílt szavakba szökken.
Beatrice úgy tett, mint Dániel tett,
	hogy Nabukadnezár dühét apassza,
	mely benne minden vadságot kikeltett,
s szólt: “Látom, küzd, hogy kétfelé szakassza
	lelked két kétely; s nem szól, mert a dupla
	gond kell hogy egymást kösse s megakassza.
Igy érvelsz: Hogyha se hibás, se kurta
	szándékom: hogy lehet, hogy érdememben
	külső erőszak csorbát tenni tudna?’
Kételyt kelt benned az is nemkülönben,
	a lélek csillagába visszatér-e?
	(amint Pláton volt ílyen értelemben).
E kérdéseknek szúr feléd a tőre
	és akaratodat sebezve támad;
	s az epésebbet veszem most előre.
A szeráfok legboldogabbikának,
	Mózesnek, Sámuelnek, s Jánosokból
	amelyiket veszed, se Máriának
nem jut külömb az égi trónusokból,
	se több vagy kurtább évnyi lét azoknál,
	aki pár lelket most láttál a sokból.
De mind az első kör diszére szolgál
	és életük külömbözően édes,
	amint az Örök Ihlet reájok száll.
Itt mutatkoztak, nem minthogyha ép ez
	lenne a nékik rendelt hely; de jelnek,
	hogy szerényebb üdv köti őket éghez.
Igy kell beszélni emberi kebelnek,
	mely csak jelekből s érzésekből érzi,
	ami méltó tant majd elméje nyerhet.
Azért az Irás is leszállva tér ki
	értelmetekhez, ha kezet, ha lábot
	tulajdonít az Úrnak, - s máshogy érti.
A Szentegyház is így rajzolja Gábort
	emberi arccal, és Mihályt, s ki által
	a bús vakságból Tóbiás kilábolt.
Nem fedi hát, mit itt időzve lát-hall
	a lélek, a Timaeus-féle érvet:
	ki csak, amit mond, annyit ért szavával
mondván, hogy csillagukba visszatérnek
	a lelkek, honnan a Természet őket
	formának küldte testbe, mikor éltek.
De meglehet, hogy mégsem a betűket
	kell nézni, hanem mit mögéjük szántott
	kijátszani talán a nevetőket.
Ha úgy érté, hogy dicsőséget, gáncsot
	visz vissza a hatékony égitestre:
	íjat tán némi igazra irányzott.
És ez az elv lett rosszul értve veszte
	az ó világnak, mert Marsot miatta
	s Jupitert s Merkurt istennek nevezte.
A másik kétség, amely megragadta
	elméd, csekélyebb mérgü, mert csalása
	nem vihet tőlem idegen utakra.
Ha úgy helyes, hogy emberszem ne lássa
	igaznak Isten igazát: a hitnek
	érve ez és nem haeresis parázsa.
De mert értelmed jól láthatja itt meg
	a valót, mely magába útat enged,
	arra, amint kivánod, rásegítlek.
Ha erőszak az, mikor aki szenved,
	hagyja, hogy hajtsa kényszerek viharja;
	ily lelket azért semmi ok se menthet.
Nem hal az akarat; ha nem akarja;
	hanem akként tesz, mint a láng a szélben,
	habár ezerszer erőszak csavarja.
Ki már egy kissé hajlik a veszélyben,
	az enged már - mint ezek íme ketten,
	visszatérhetve klastromukba szépen.
Ha akaratuk lett volna töretlen,
	mint rostonsült Lőrincnek, s Muciusnak,
	aki saját kezéhez volt kegyetlen:
az őket, honnan kényszerből bucsúztak,
	mihelyt lehetett, visszavonta volna,
	de korod kevés ílyenről tanúzhat.
S már e szavaktól látod is oszolva,
	ha jól rágondolsz, a kételyt előled,
	mely tőled még sok nyugtot elrabolna.
De most egy másik szoros áll előtted,
	melyen magadtól nem jutnál te végig,
	mert előbb ellankasztaná erődet.
Elmédbe véstem, mint szabályt, hogy égig
	jutott és boldog lélek nem hazudhat,
	mert az ős Igaz fénye közel ég itt.
És Piccardától mégis azt tanultad
	ma, hogy Constanza fátylát hűn szerette:
	s így szava s szavam ellentétbe jutnak.
Gyakran esik, hogy veszélytől ijedve,
	testvér, nagyobb veszélybe fut az ember
	s szándéka ellen hull iszonyu tettbe,
mint Alkmeon, ki ellenkezni nem mer
	atyjával, s azért megölve szülőjét,
	lesz anyagyilkos fiúi hiszemmel.
S ily fontolás az, ami itt előlép:
	a szándék és erőszak egyesülve
	tesz oly bűnt, hogy nem menthetd művelőjét.
A szándék nem feltétlen áll a bűnre;
	de rááll annyiban, mert visszaretten,
	hogy máskép szörnyebb kátyuba kerülne.
Azért mikor Piccarda szólal itten,
	feltétlen szándékot ért; én a másik
	félét; s igazat mondunk mindaketten”.
Igy, melyből minden igazság sugárzik,
	áradt a szent Kút szellemem felé ki
	s érzém, hogy mindkét vágyam megjuházik.
“Óh, ős Szerető szeretettje, égi
	hölgy” - szóltam én - “beszéded úgy eláraszt,
	s hevít, hogy édes élet benne égni.
Hogy adjak arra, megköszönve, választ?
	ehhez szerelmem minden mélye semmi!
	de Aki lát és tud, megadja már azt.
Látom, hogy elménk sohse tud pihenni,
	ha az Igazság nem világosítja,
	melynek gyümölcsét egyetlen Fa termi.
Az megnyugtatja, mint vadat csalitja;
	mihelyt elérte; és el tudja érni!
	ha nem: minden vágy szélbe van hajítva.
A vágytól hajt az Igazság tövén ki
	galyak gyanánt a kétely; s minket ösztön
	lök ágról-ágra, a csucsot remélni.
Ez ösztökélt, de biztossá is ez tőn,
	kérni tetőled, Donna, tisztelettel
	még egy homályra fényességet, esdőn.
Tört fogadalmat más jócélu tettel
	lehet-e jóvátenni, ha a Latban
	beléjecsöppent súlya nem veszett el?”
Most Beatrice édes gondolatban
	szikrákat szórt rám szerelmes szemébül;
	s én erőimnek gyeplejét ledobtam
s érzém, hogy pillantásom földre szédül.
Ötödik ének
A fogadalom és a második ég
“Ha így lobog, túl minden földi tűzön,
	és oly forró szerelmem égi lángja,
	hogy avval szemed erejét legyőzöm:
ne csodálkozz; mert a Látás a lámpa,
	a teljes Látás, mely ha lát s megismer,
	a megismert Jó felé leng a lába.
Látom, hogy már a te elmédben is lel
	fénylő tükörre az örök Sugárzás,
	melyet örökre vágy, ki egyszer izlel.
S ha más után is kel benned sovárgás,
	azért van, mert e mással némi Nyomnak
	az örökből mosódott fénye lárvás.
Tudni kivánod, tört fogadalomnak
	lehet-e írja tett, hogy csöndesítse
	a lelket, melyet bűn csatái nyomnak?”
Ez éneket így kezdte Beatrice,
	s mint aki nem szakítja meg szavát még,
	folytatta, hogy a szent tant kimerítse:
“Isten kegyéből legnagyobb ajándék,
	mit jóságához méltóvá teremtvén,
	legbecsesebbnek szánt az égi Szándék,
az akarat-szabadság: ezt jelentvén
	minden eszes teremtmény akaratja:
	és más se kapta, mint eszes teremtmény.
S innen látod, mily becses áldozatja
	a szent fogadalomnak, mely kötődik,
	mikor te ígérsz s Isten elfogadja.
Ha Isten és ember között szövődik
	a szerződés: te vagy az, aki áldoz,
	s oltárra ez a legfőbb Kincs tevődik.
Ne gondold hát, hogy méltót adsz a kárhoz
	kárpótlást abból, mi már nem tiéd, és
	lopott kincsből jóttenni ne kinálkozz!
Igy a főpontban oldva már a kérdés;
	de mert az Egyház fölmentést is adhat,
	ellenmondásnak látszik e beszéd, és
asztalnál kell még ülnöd: e falatnak
	bizony kemény a héja, és lenyelni
	még segítség kell emberi garatnak.
Tárd föl elmédet, s zárd beléje el, mi
	ajkamról árad: mert tudás gyümölcsét
	a megértés csak jól őrizve termi.
Két dolog kell, hogy lényegét betöltsék
	ez áldozatnak: föltétele s tárgya;
	egyik a szerződés, másik a költség.
Az elsőt semmi sincs, mi visszaváltja,
	csak teljesítés; s mit imént beszélve
	mondtam, minden szó éppen ezt kiáltja.
Igy volt szigorral a zsidókra mérve
	az áldozás; bár annak tárgya részben,
	mint jól tudod, koronkint lőn cserélve.
A másik, amit “tárgy” nevén idéztem,
	olyan lehet, hogy a Törvény kibékül,
	bár megcseréled részben vagy egészben.
De soha senki válla terüjétül,
	cserélve azt, ne könnyüljön, a sárga
	s a fehér Kulcsnak megforgása nélkül.
És tartsd bolondnak a cserét, ha vállra
	vett új terhében nincs, mint négy a hatban,
	a letett régi teher súlya zárva.
Azért ha egy súly oly nehéz a Latban,
	hogy bármily ellensúlyát visszanyomja,
	cserét nem enged és pótolhatatlan.
Vigyázz, halandó, a fogadalomra!
	Légy hű, de bölcs is légy a fogadásban;
	ne tedd, mint Jephte tette, gondolomra,
ki inkább mondta volna, hogy: “Hibáztam!”
	mint megtartva szörnyebben lenne vétkes;
	görög vezér is ílyen áldozásban
áldozta Iphigéniát, ki édes
	arcát könnyezve, bölcs-bolond siratta
	hogy ment keserves szertartása véghez.
Nőjj hát, keresztény lélek, súlyosabbra!
	Ne légy, mint toll a szélben! és ne véljed,
	hogy szennyed bármely víznek mossa habja.
Ott az Egyház pásztora, csöpp személyed
	vezetni! Ott az ó és új Szövetség!
	Elég neked, hogy üdvödet elérjed.
És ha rossz vágyak másfelé vezetnék
	éltedet: ember légy, ne bamba állat,
	hogy gyengeséged a zsidók nevessék.
Ne hadd a tejet, mely anyádból árad,
	ugrálva, mint a bárány, együgyűen,
	ki maga javát tönkretenni fárad.”
Szólt Hölgyem, amint írom íme hűen;
	de már sugárzó vággyal arra fordult,
	ahol legélőbb a világ derűje.
Színváltozását látva visszacsorbult
	s némulásába némult szomjuságom,
	melyből már új kérdések láza csordúlt.
S mint a nyílvessző fut, hogy célba vágjon,
	mikor a húr még rezg, amely kilőtte:
	fenn voltunk már a Második Világban.
S amint az új fény szállt a drága Nőre,
	egyszerre íme arca oly vidám volt,
	hogy fényesebb lett a planéta tőle.
És ha a csillag nevetett s kilángolt,
	mi lett énvelem, kinek földi vére
	minden erében változás ficánkolt!
Mint a halastó tiszta, sík szinére
	kezd, ha benyúlsz a sok hal seregelni,
	mert táplálékot remél onnan éhe:
úgy láttam én vonulni ott ezernyi
	lángot felénk, s hang hallott mindenikben:
	 “Imitt ki jő szerelmünket növelni!”
S amint egyenkint mind előnkbe lippen
	úgy tünt föl árnyuk, hogy újjongva reszket
	magukból kisugárzó fényeikben.
Gondold el, olvasó, ha ez a kezdet
	nem folytatódik, többet tudni vágyban
	magad miattuk mennyire epeszted:
s magadból értsd, hogy’ égtem szomjúságban
	hallani a sok szent sugár kilétét,
	mihelyest őket megjelenni láttam.
“Óh, te, kinek a Trónok büszkeségét
	triumfusában a Kegy adta látnod,
	mielőtt földi harcod érte végét:
mibennünk ama Fényből gyúlt zsarátnok,
	mely a Mennyet elönti; és ha vágyol,
	meríts belőlünk, tetszésedre, lángot!”
Igy egy a kegyes szellemek sorából
	szólt; s Beatrice: “Rajta, rajta, bátran,
	kérdezz és hígyj, mint istenek szavából!”
“A tenmagadból ömlő fénysugárban
	látlak fészkelni, s hogy tekintetedből
	árad, amelynek mosolyába’ láng van:
de nem tudom, ki vagy, s mért épen e kör
	foka fogadott, szent szellem, magába,
	melyet más fény rejt halandó szemektől?”
- szóltam, benézve élő csillagába
	annak, ki imént szólitott, s ki arra
	még több fényt gyűjtött égő homlokába.
S mint a Nap olykor magát eltakarja
	nagyon is nagy fényébe, mert a hőség
	gőzei sűrü köpenyét lemarja:
úgy a Vidámság lángjai legyőzék
	szemem, a szent lényt elrejtve előlem;
	s ő szólt a fényből, melybe temetőzék,
	mint a következő dal zengi bőven.
Hatodik ének
Róma sasáról
“Mióta Konstantinus szembevitte
	a Nappal a sast, mely Laviniának
	férjét hajdan a Nap útján követte:
száz s még száz évig Isten madarának
	ott kelle lengni Európa szélén,
	a hegyek mellett, hol bölcsője támadt.
S azóta, a szent szárnyak árnya védvén,
	világ kormánya kézrül-kézre kél-száll,
	míg végre, váltakozva, elnyerém én.
Justinianus voltam, ősi cézár;
	törvényt rostáltam (ami benne sok van
	vagy rossz) - mint súgta az, ki itt igéz már.
És mielőtt még e munkámba fogtam,
	egynek hivém Krisztus természetét
	és boldog voltam, mint tudott titokban;
de az áldott főpásztor, Agapét,
	remélve, hogy aklába visszacsődít,
	hirdette nékem ős-igaz hitét;
s én hittem néki; a ma látom, mit ő hitt,
	oly tisztán, mint te látod, hogy vitában
	kettő küzd: egy igaz s egy tévedő hit.
S mihelyt az Egyház útján járt a lábam,
	ág súgta, hogy a nagy munkára szálljak
	és ne legyen más gondom a világon.
És hadaim átadtam Belizárnak,
	kinek jobbját az Úr úgy fogta folyvást,
	hogy jel volt nékem, hogy vele ne járjak.
És ezzel nyert első kérdésed oldást.
	De kell, hogy kissé bővebben feleljek,
	mert természete kíván némi toldást,
hogy lásd, mily ellensége ama Jelnek
	mindakét párt; ki eltulajdonítja
	épúgy, mint akik ellenére kelnek.
Tudod, mily méltó tiszteletre ritka
	ereje, melyet árasztott, mióta
	Pallas elesve, uralmát kivívta;
és tudod, hogy’ volt Albának lakója
	háromszáz éven túl, mig, hősi korban,
	három hárommal vítt vitázva róla;
és sírtak a szabín nők elraboltan...
	s attól Lucretiáig hét királya
	szomszéd népeket mind legyőzte sorban.
Tudod, hogy mit tett Róma hős dagálya
	őt hordva Brennus ellen, Pyrrhus ellen,
	s királyok dőltek, s népeik ligája;
s Torquatus, s Cincinnatus, ősi jellem,
	kelt, s Decius-faj, melynek minden ízét
	Fabiusokkal öröm énekelnem.
E Jel sújtá le púnok java díszét,
	akik átkeltek Hanniballal Alpok
	szikláin, honnan a Po önti vízét.
Az ifjú Scipio alatta tartott,
	s Pompeius is, triumfust, keserítve,
	melynek tövén te születél, a halmot.
S ideje kelvén, hogy az Ég derítse
	békéjét a világra: ím, cezárok
	vették Róma kegyéből kezeikbe.
Mit tett, míg Var és Rajna közt leszállott,
	látta Izar és Saône, és látta Szajna,
	s minden völgy, melyből Rhône-ba télviz árad.
Majd hogy Ravennán túlra kelt hatalma,
	átszegve Rubicont, oly messze röppent,
	hogy minden nyelvet s tollat megzavarna.
Hadával majd Hispániába szökkent,
	majd Durazzóba; a Pharsalust ütötte,
	hogy attól forró Nilus sodra zökkent.
Antandert és Simoist, messze röpte
	bölcsőjét, s Hektor sírját, újra látta,
	s Ptolomaeust is megrikatta jötte,
S Jubara aztán villámmódra vágva
	megint Nyugatnak fordúlt, mely miatta
	figyelt a pompeiusi trombitákra.
S amit új lengetője tett alatta,
	Cassius s Brutus bőgik a Pokolban
	s Modena és Perugia siratta
s siratta Cleopatra, aki zordan
	ölelte a kigyót, mely gyors halált ád,
	hogy szárnya súlyát elkerülje - holtan.
Vörös tenger partjára vele szállt át:
	világra békét vele vitt hatalma,
	amikor Janus templomát bezárták.
De mind, mit e Jel, mely szavam sugallja,
	tett az előtt, és azután teendett
	halandók földjén, melyet bírt jogarja,
csekély s homályos ahhoz, amilyent tett
	(ha tiszta szem és tiszta szív itéli),
	míg harmadik Cézár kezébe’ lengett;
mert az Igazság, mely elmém vezérli,
	dicsőségűl a mondott kézre bízta
	haragja véres bosszuját kimérni.
S most bámulj, mert szóm igazsága tiszta:
	Titus alatt később az ősi bűn
	bosszúját bosszuval fizette vissza.
S hogy longobárd fog marta keserűn
	a Szentegyházat: Nagy Károly e szárnyak
	alatt győzött és pártfogolta hűn.
Most láthatod, mily ellenére járnak,
	kiket föntebb vádoltam, és a népre
	minden bajt az ő hálóik kuszálnak.
Az egyik a Közös Jel ellenébe
	sárga liliomokat visz; a másik
	elsajátítja - s kinek több a vétke?
Játssza cselét a gibelin, ha játszik,
	más jel alatt: ennek rettegje csőrét,
	ki közte s az Igazság közt viszályt szít!
S amaz új Károly guelfjei, a dőrék,
	ne víjják őt, mert félhetik a körmöt,
	mely nagyobb vadnak is roncsolta bőrét.
Apák bünéért sokszor sír a gyermek;
	s ne hígyjétek, hogy Isten elcserélje
	liliomokkal díszét ama Jelnek!
Ez a kis csillag tele bölcs erélyre
	született lélekkel, ki küzdve fáradt
	ottlenn, hogy jóhír s becsület dicsérje:
de ha minden vágy íly irányban árad,
	a Szerelem sugára tévelyegve
	az igaz égbe csak későn találhat.
Ám díjat az érdemmel összevetve
	örömünk része: látni sem kicsiny, sem
	tulosnagy ömlését az érdemekre.
Igy az élő Igazság vágyaink’ sem
	hagyja tullengni az égadta rangból:
	s irígység nem gyúl bennünk semmi kincsen.
Édes összhang lesz a sokféle hangból:
	így e körökben egy harmóniában
	az Ég is minden rangot összehangol.
Imitt e csillag gyöngye sugarában
	fénylik Romeo fénye, akiénél
	nem lett díjazva jótett mostohábban.
A gaz provánszi nem nevet a hűnél
	jobban; mert ollyat, ki azt érzi kárnak,
	ha másnak jól megy, még az Ég se kímél.
Négy lányát adta férjhez négy királynak
	Berengár gróf, s ezt Romeo mivelte,
	a jöttment, póri származásu tárnok.
S e hívét hívni számadásra, ferde
	szavak birták a grófot. Az beszámolt,
	hogy ami tíz volt, tucattá növelte;
s elvonult aggon, s nem keresve gyámolt!
	Ha a világ így látná, így itélné,
	amint élelmét gyűjtögetve támolyg,
dicséri most, de mégjobban dicsérné!”
Hetedik ének
Teremtés és megváltás
“Osanna, sanctus Deus sabaoth,
	superillustrans claritate tua
	felices ignes horum malacoth!”
Igy hallám ott, hogy szent dalára gyúla
	ama lény, maga módján énekelvén,
	aki köré a dupla fény borúla,
s ő és a többiek most táncra kelvén,
	hirtelen távolságba búrkolóztak,
	mint tűnő szikrák szaporán szökellvén.
Haboztam, és: “Szólj!” mondtam egyre “Szólj csak!”
	- mondtam magamban - “szólj Hölgyednek, ontsa
	csöppjeit kételyedre drága szóknak!
de a tisztelet, mely hálóba fonta
	lelkem, hacsak egy b zendült vagy ice,
	egész lényemet kábulásba vonta.
De nem soká hagyott így Beatrice;
	mosolya reám áradt sugarakban,
	máglyát is elég, hogy megédesítse,
s kezdte: “Látom, s látásom csalhatatlan,
	min tűnődsz? Jogos bosszu büntetése
	jogos-e? benned ez a gondolat van.
De én kételyedet föloldom; és e
	föloldás méltó ajándék-igazság:
	kell, hogy figyelmed jól elmédbe vésse.
A születetlen emberpár, okosság
	hasznos fékét nem tűrvén szenvedélye,
	lőn, hogy kárhozva kárhozatba hozták
fajukat is, mely így, lesújtva mélyre,
	hevert nagy bűnben, századok betegje,
	amíg földre nem szállt az Úr Igéje,
és a természet, soká számkivetve
	Teremtőjétől, személyébe olvadt,
	örök Szerelme erejét követve.
Most, amit mondok, nézd és jól latoljad:
	ez az Atyjával-egyesült teremtés
	teremtve jó volt, se hamis, se korhadt,
hanem magától rossz utakra ment és
	elhagyott igazságot, életet,
	és Édenből száműzte e kilengés.
Ha hát e fölvett rossz természetet
	nézve méred a Kereszt büntetését,
	igazabb fog sohase büntetett;
de ha a Személyre tekintve néznéd,
	aki fölvette: senki harapásból
	jogtalanabbúl nem kaphatta részét.
Így egy dologból itt kétféle más foly;
	Isten és zsidók egy halált akartak,
	és föld ingott és ég nyílt íly csapástól.
Ne lásd sötétnek hát a szót s zavartnak,
	mely azt mondja, hogy jogos bosszu ellen
	törvényt jogos birónak széke tarthat!
De érzem, újra rab benned a szellem,
	s vergődik gondolatról gondolatra,
	vágyódva, hogy egy csomóból kikeljen.
“Értem, amit hallok; de mért akarta”
	- szólsz - “Isten váltságunkra ezt a módot,
	azt szavad eddig homályba takarta.”
E végzés, testvér, fátyolba fonódott
	oly lélek szeme előtt, mely tüzében
	szent szerelemnek nem acélozódott;
s mert mint lövészek a jelet középen
	sokat nézik és keveset találják,
	halljad, legméltóbb mód mért volt ez épen.
Az égi Jóság, melyen sohse száll át
	irígység árnya, önmagában égve
	szórja az örök szépségek sugárát.
Ami közvetlen hull belőle, vége
	nincs annak és örökre változatlan,
	ahova ő nyom pecsétet, pecséte.
Amit esőz közvetlen áradatban,
	az néki teljes, szabad villanása,
	mert új dolgoknak nincs hatalma abban.
Legkedvesebb, mert leghűbb lenyomása;
	mivel a mindent besugárzó szent fény
	legélőbb abban, ami képe-mása.
Mindezekkel az emberi teremtmény
	nemes lehet: de ha csak egy hiányzik,
	bünökbe hull, nemességét elejtvén.
Csak a bün az, mitől rabságba vásik,
	s Fő Jó hasonlóságát levetve,
	mert fénye reá kevésbbé sugárzik.
S nem is tér vissza honnan számkivetve,
	hogyha nem tölti a bün-fúrta rést be,
	méltó kint a rossz kéjjel szembevetve.
A ti nemetek, magvában egészbe’
	vétkes már, elvesztette Édenestül
	méltóságát: és pontosabban nézve
belátod: hogy a hiba nem helyesbül
	s nincs mód, hogy amit vesztett, visszanyerje,
	csak e két gázló egyikén keresztül:
ha vagy az Isten végtelen kegyelme
	ad engedelmet, vagy maga az ember
	elégtételt bünére, vezekelve.
Meredj most, ahogy tudhatsz földi szemmel,
	az örök terv mélyére, és kisérjed
	szavaimat szorongó figyelemmel!
Korlátai közt az emberi élet
	nem tud eleget tenni, sem elérni
	alázatával oly mélységü mélyet,
amily magassat gőgje mert remélni;
	s ezért magától mindörökre meddőn
	vergődne örökébe visszatérni.
Az Úr kellett hát, hogy irgalmas-feddőn
	öt teljes életének visszaadja
	útjai eggyikén, vagy mindakettőn.
De mert úgy nő a jótett becse nagyra,
	amint belőle tükröződik áldva
	a szív jósága, amely kútja s atyja:
az égi Jóság, mely egész világra
	nyom bélyeget, fajotok fölemelni
	mindakét útját s eszközét kitárta.
És akármelyik út vagy eszköz termi,
	se volt, se lesz tett napok elejétől
	éjek végéig ily nagy s fejedelmi
mert magát adni, hogy önerejéből
	keljen az ember föl, több volt az Úrtól,
	mint föloldani bűne terüjétől.
S az Igazságot más semmilyen út jól
	be nem tölthette, csak Isten fiának
	önalázása, testet venni húsból.
S hogy betöltselek most, miként kivánod,
	egy pontra magyarázva visszatérek
	s ebben enyémig érhet tudományod.
“Nézz csak a tűzre, nézz a vízre”, - véled, -
	“nézz légre s földre s minden keverékre:
	veszendő mind, eloszlik s szerteszéled,
s ezeket is az Úr alkotta végre!
	azért, ha amit mondtál, az valóság,
	a romlás ellen mind meg volna védve.” -
Az angyalok, testvér, s e Tiszta Ország,
	amelyben vagy: ez az Úr alkotása
	mely lényegével megőrizte sorsát.
De az elemek és azok hatása,
	miket mondtál s mi azokból szülemlett,
	az mind teremtett erők áradása.
Nem ők, csupán anyagjuk a teremtett;
	és teremtett a formáló erő e
	csillagokban, mik körülük kerengnek.
Állat és plánta lelke mind belőle
	s e szent fényekből, kelyhe-tárva, nyerte
	sugárzását, és úgy kapott erőre.
De életeteket közvetlen lehelte
	s oly vágyra ihleté az égi Jóság,
	hogy kívüle nem nyughat senki lelke.
És ebből érvelheted, hogy valóság
	föltámadástok, ha jól áll előtted,
	hogy akkor alkotá az ember húsát,
amikor Édenben az ős szülőket.”
Nyolcadik ének
Martell Károly
Vesztére vélte a világ sokáig,
	hogy a harmadik kör körül kerengő,
	szép Cypris őrült szerelmet sugárzik,
miért is nemcsak őt tisztelte lengő
	oltári füst és ima - ős tanítók
	ős tévedése -, hanem tisztelendő
istennek mondták Dionét s Cupidót;
	azt anyjaként, ezt mint fiát, ki hajdan
	ölébe ülve, elbüvölte Didót;
s így a nevet, mely első volt e dalban,
	kapta a csillag, mely a Napra nézve,
	majd tarkó felül látja, majd meg arcban.
Hogy szálltunk rá föl, azt nem vettem észre;
	de láttam Hölgyemen, hogy fölsugárzik
	arca, mint minden új emelkedésre.
És mint a lángban, ha kis szikra látszik,
	s mint hang a hangban megkülönböződnek,
	ha kitart eggyik, szűn és száll a másik:
láttam, e fénybe más fények szövődnek;
	kerengve gyorsabban vagy lassudabban,
	amint belső látásuk hajtja őket.
S hideg felhőből nem száll láthatatlan
	vagy látható szél oly gyorsan világgá,
	hogy lomhának ne tessék mozdulatban
az előtt, ki itt felénk szállni látná
	e sok égi fényt, mely szeráfi karban
	kezdett forgását ide lebocsátá.
S az első sorból szent “Hosanna”-dallam
	csendült felénk, hogy mindazóta eddig
	nem voltam vágy nélkül, hogy újra halljam.
Közelebb aztán egyedűl az egyik
	“Készek vagyunk mind” - szólt előrelengve -
	“tenni, hogy örülj, néked, ami tetszik.
Mi egy körbe, egy szomjba, egy ütembe
	szoktunk az Égi Trónokkal fonódni,
	kikhez a földön ajkad áldva zengte:
Ti harmadik Ég értő mozgatói!
	S oly szeretet tölt, nem véljük nehéznek
	e táncból érted percre kivonódni.”
Miután szemeim Hölgyemre néztek,
	szent tisztelettel, és tekintetétől
	újraszülettek biztosnak, merésznek:
úgy tekinték megint a fény felé föl,
	mely annyit ígért; s “Szólj! Ki vagy?” - köszöntem,
	mint nagy indulat bilincset ha széttör.
Mily nagyra, szépre gyúlt ki az örömben,
	amelyet benne beszédemre láttam
	kelni, friss örömöt az ős Özönben!
“Lenn nem sok évig éltem” - szólt e lángban -
	“de, hogyha tovább éltem volna lenn,
	most kevesebb baj lenne a világban.
Körülpólyáz sugárzó örömöm
	s képem e láng előled úgy takarja,
	mint a kis hernyót rejti a selyem.
Szerettél engem, s volt is okod arra;
	ha még lenn élnék, hozzád hajlamomnak
	gyümölcse volna ma, s nem puszta galyja.
A balpart, melyet habja mos a Rhône-nak,
	miután benne elvegyült a Sorga,
	várt engemet trónjára hatalomnak.
S Itáliának háromfalvu sarka,
	Bari, Gaeta és Catona, honnan
	Trontót s Verdét tengernek lesi torka.
S a világ látta, hogy homlokomon van
	ama föld koronája, hol az osztrák
	partoktól elvált Duna vize csobban.
S merre Pachino és Peloro közt vág
	égnek a füst, szép Szicilia öble,
	ahol a lombot forró szelek fosztják,
nem Typhoustól: kéntől gőzölögve:
	most oly királyt szolgálna, kit a Károly,
	s Rudolf véréből én nemzék a földre,
ha a zsarnokság, mely a nép nyakáról
	nem tágít, azt nem tette volna, hogy ma
	“Vesszen!” zuhog Palermo ajakáról.
S ha ezt testvérem jókor látta volna,
	Catalonia fösvény kapzsiságát
	kerülné már, hogy a békét ne rontsa.
S valóban szükség, hogy előre lássák
	szemei a sorsot, - vagy más helyette -
	hogy túl ne rakja megterhelt naszádját.
Természetével olyan környezetbe
	pazarból válván fukarrá, kerülni
	kár volt, mely a pénzt csak ládába szedte”.
“Hogy látsz e magas örömmel örülni,
	mit szavad önt belém, uram, az Úrból,
	hol minden jó ered és elmerűlni
óhajt; látsz, mint én magamat: az újból
	növeli ezt az örömet; s kivált az,
	hogy onnan látod tükrözve: az Úrból.
De az örömmel kételyt is kiváltasz:
	hogy édes magnak keserű gyümölcse
	miért lesz? oldd meg ezt, és kétszer áldasz.”
S ő szólt: “Ha szavam méltó, hogy betöltse
	vágyad, az igazság felé ma hátad
	helyett az arcod fog fordulni bölcsen.
A Jó, amely vidítja e világot,
	gondjából önt erőt a csillagoknak
	forgatva, melyek lépcseit ma hágod.
S a földiek csillag után forognak,
	mint mérte a magában-örök Elme,
	s létük s jóllétük akként igazodnak.
Mert ami nyílat ez az Ij lövelne,
	az bármi lenne, célba úgy suhanna,
	mint jó nyilasnak vesszeje a Jelbe.
Ha így nem lenne: szerteszét rohanna
	az ég, melyet ma jársz: nem lenne rend, és
	mi most müvészet, romokká zuhanna.
S ez nem lehetne, ha az égkerengés
	szellemhada nem volna gyatra, gyatra
	az Első, kiből indul a Teremtés.
Vágysz-e még erről fényadóbb szavakra?”
	“Nem: a Természet nem lehet, hogy abban,
	ami szükséges,” - szóltam - “meglohadna.”
“Mondd most, vajjon jólléte visszacsappan,
	vagy nő még, az embernek, hogyha polgár?”
	S én: “Ezt se kell vitatni hosszasabban.”
“S lehet-e az másként, mint lenn ha szolgál
	más-más képességekkel és jogokkal?
	Nem; ha igaz, mit bölcsedből tanúltál.”
Idáig vitte síma, szép fokokkal
	az érvelést; és: “Ládd-e?” - szólt lezárva, -
	“nem esnek össze tények az okokkal.
Ezt Xerxes, azt Solon pályája várja;
	egyik Melchizedek, s a másik az lesz,
	ki fiát veszté, levegőbe szállva.
S melynek pecsétje alatt lágy viasz lesz
	halandó lényünk, úgy forog a Forgás,
	hogy nem nézi: király az és paraszt ez!
Igy lesz Jákobból más, Ézsauból más,
	bár magvuk egy; s Romulus oly apától,
	hogy nem hiszik, mert inkább Marsra formáz.
Alma sem esnék messzire a fától,
	nemzett nemzőtől, ha ég gondja nincs,
	amely egyformának születni gátol.
Előtted áll most, kész, hogy rátekints,
	mi mögötted volt; - s hajlamom jeléül
	még egy toldást kell, hogy válladra hints.
A természet, ha a szerencse gyérül
	szolgálja, úgy csiráz csak, mint a magvak,
	ha körülöttük jó föld nem kövérül.
S ha a világ nem lenne egyre csak vak
	a természetnek hajlamára, látná,
	hogy országai különb népet kapnak.
De ti erővel teszitek baráttá
	s pappá, ki kardot kötni hivatott,
	s ki prédikálni tudna: koronát rá.
Igy téved el az útról lábatok!” -
Kilencedik ének
Szerelmesek a Vénusz-csillagon
Igy; szép Clemenza, Károlyod csomómat
	oldván, cselekre kezdett térni, mellyek
	már magva ellen gyűlnek és fonódnak;
de szólt: “Hallgass! az évek majd letellnek!”
	S így annyit mondhatok csak: aki bánt,
	sújtani fogják a jogos keservek!
S már életével a szent fényü láng
	a Napba fordult vissza, mely betölti,
	s mely mindenkinek elég egyaránt.
Aj, tévedt nép, mely gonoszságnak ölti
	fel köntösét, és távol ama Jótul
	csak azt keresi, ami hiu, földi!
És ím a fényből, mely előmbe tódul;
	egy új láng vált ki, és láttam, hogy ebben
	sugár, nekem tetszeni akaró, gyúl.
Szép Beatricém szemei felettem
	már édes egyezését megmutatták,
	s így, mint előbb, kérdésre tüzesedtem:
“Óh, elégítsd ki vágyam indulatját,
	üdvözült szellem, s bizonyítsd be, kérlek,
	hogy tükrözöd már elmém gondolatját!”
S erre, ki újan tűnt elém, a lélek
	mélyéből, ahonnan imént dala áradt,
	szólt, mint ki örül mások örömének:
“Azon a részen, ahol a határok
	hitvány olasz föld közepett Rialto
	s a Brenta és a Piave nevü árok:
egy domb áll, nem nagyon magas, hol ártó
	fénnyel egy fáklya tűnt föl, a hazára
	iszonyu vészes tűzeket bocsájtó.
Törzsének az enyémmel egy a fája;
	nevem Cunizza; s e csillagban égek,
	mert már a földön legyőzött sugára.
S nem keseríti üdvömet a vétek,
	mely lőn erényem anyja; sőt vidítja,
	bár ezt talán nem érti csőcseléktek.
Emitt, egünk e drágalángu, ritka
	gyöngyéhez még a földön hír füződik:
	és nem hiszem, hogy feledés borítja,
amíg e század megötszöröződik;
	nagynak kell lenni, hogy az ember éltét
	holtan új élet toldja új jövőkig.
Nem gondol evvel semmit a szemétnép,
	a Tagliamento és Adige közti,
	s bár sok verést kap, mégse bánja vétkét.
De lesz még, hogy Padova vére fösti,
	mert népe a törvénytől elhajol,
	a vízet, amely Vicenzát füröszti!
S hol Sile és Cagnano összefoly,
	emelt fővel jár még egy oly Hatalmas,
	kinek szövik már tőrét valahol.
Feltro is fogja még siratni aljas
	büneit pásztorának, mert külömbet
	maltai várban sem szorít a karvas.
Hasasnak kéne lenni a vödörnek,
	hová Ferrara vére férne, s fáradt
	lenne, ki megszámlálna csöppre csöppet.
ami e nyájas pásztor által áradt,
	párthűségéről szíves mutatónak:
	és íly szivesség jellemzi a tájat.
Fenn tükrök állnak (földi névre: Trónak),
	hol az itélő Isten arca fénylik;
	belőlük bírom jóra mérni szómat.”
Elhallgatott; s már láttam, mint vezérlik
	más gondok őt, míg lengve visszatáncolt,
	honnan imént kivált: a szent füzérig.
S a másik örömből, - mely ama láng volt,
	kinek hírét már ismerém, - kiszöktek
	fényei, s mint rubint a Napba’, lángolt.
Odafönn fényük van az örömöknek,
	mint lenn a földön mosolyuk; s pokolban
	a kínt fokai mérhetik a ködnek.
“Az Úr mindent lát, és te látsz az Úrban;” -
	 szóltam - “s belőle semmi sincs előled,
	óh, Boldog Szellem! Eltakarva zordan.
Vágyamra mért nem árad hát belőled
	a hang, amelyet, az eget derítve,
	a jámbor lángok énekükbe szőnek,
akiket hat szárny csuklyája terít be?
	Ha bennem volnál, ahogy én tebenned,
	csöppet se várnék én kérdéseidre.”
“A legnagyobb völgy, hol vizek pihennek,
	hacsak nem mondod” - kezdte íly szavakkal -
	“a földövező Óceánt ilyennek,
ellenkező partok közt, szembe nappal
	oly messze nyúl, hogy délvonalra válik
	a horizont, míg partot érsz a habbal.
E völgynek partján éltem én halálig
	Ebro és Magra közt, mely kurta pályán
	határt von Toscanától Genováig.
Egy napkelet s egy napnyugat határán
	ül Begga és a föld, hol én születtem,
	mely forró vérrel ázott, öble táján.
Folcónak hívtak, kiknek ismeretlen
	nem volt nevem a földön; s e planéta
	fényes lett tőlem, mint én tőle lettem,
mert nem égett úgy Belus ivadéka
	Sychaeus és Creusa bosszujára,
	mint én, míg dús volt fürtöm fonadéka;
sem Démofoón elhagyott arája,
	a rodopéi lány; és Alcidés sem,
	hogy szép Iolét a szivébe zárja.
De itt nincs bánás; csak mosoly van, és nem
	a bűnöm, mert azt itt nem nézi senki,
	hanem a gondos égi Rendelésen.
Itt a szépséget nézzük, mely belengi
	e Rendelést, és az Erőt, amellyel
	vonzza a lenti világot a Fenti.
S hogy minden vágyad telljen égi teljjel,
	amely született benned e gyürűben,
	kell, hogy ajkamról még pár szót figyelj el.
Tudni vágyódsz, ki lakik e Derűben,
	amely mellettem ég, hogy tiszta habban
	nem ég a Nap szikrája gyönyörűbben.
Raháb élete csöndesűlt meg abban;
	ki rég körünknek szent rendjébe szállva
	leglángolóbb pecsétje benne lobban.
Ez égbe, melyre csúcsát nyújtja árnya
	bús földeteknek, Krisztus diadalma
	őt vette föl elsőnek; ő a pálma,
mert kellett, hogy az égi viadalra
	valamely égben nőjjön pálma, mellyet
	tenyerek pálmájának vitt hatalma;
mert ő szerzé az első győzedelmet,
	s így Józsuénak a Szentföld határát,
	melyre a Pápa gondja ma se terjed.
Városod, melynek Az veté csíráját,
	ki az Úrnak elsőbb fordítva hátat,
	sok könny fizette írigysége árát,
termette s szórja a gonosz virágot,
	melyért, mióta pásztor lett a farkas,
	sok juh és bárány a tilosba hágott.
Mert nem Szentírást, Szentatyánkat olvas
	manapság senki; csak a Decretálét
	bújják, hogy már szamárfülekkel ordas.
Maga a Pápa és a Kardinál-nép
	mindennel gondol, csak nem Nazaréttel,
	hol Gábor angyal szárnyat üdvre tárt szét.
De a Vatikán a szent többi réttel
	Róma körül, mely azok temetője,
	kiket seregbe fogott össze Péter,
megtisztul még, csak bízzad a jövőre!”
Tizedik ének
Dante a napba száll
Fiát nézve a Szeretettel egyben,
	mely mindkettőből mindörökre árad,
	a Fő Erő, a Megnevezhetetlen,
mindent, mi térben s gondolatban állhat,
	úgy alkotott, hogy kell, hogy benne lelje
	az Ő izét, ki jól vizsgálni fárad.
Emeld hát vélem, olvasó, a helyre
	szemed a szent körök közt rátalálni,
	ahol két mozgás egymást metszi szelve
s kezdjed a Mester csodáját csodálni,
	ki úgy szereti művét önmagában,
	hogy sohsem akar tőle szeme válni.
Nézzed, hogy’ indul onnan egyik ágban
	a ferde kör, mely hord minden planétát,
	hogy ne legyenek bajok a világban.
Ha nem rézsút tenné az égi sétát,
	sok égi érő lenne szinte holtan
	s vesztené el lenn minden nyomatékát.
S ha több vagy kissebb szög alatt hajoltan
	térne ki: lenn is, fenn is rés maradván
	rendjén, baj esnék a világsodorban.
Most, olvasó, veszteg maradj a padkán,
	s figyelj reá, mi áll előtted itten,
	hogy előbb víg légy, és fáradt csak aztán.
Lakomázz rajta, mit elédbe tettem:
	mert minden gondom egymagába tépte
	a roppant tárgy, melynek jegyzője lettem.
A természetnek legnagyobb cseléde,
	mely földünk égi erővel itatja
	s időnket méri fényes lábu lépte,
ép az említett körön át haladva
	kerengett útja csigáin, melyekben
	magát naponta korábban mutatja,
s én vele szálltam; s hogy körébe jöttem,
	úgy vettem észre csak, mint villanásban
	érzed, agyadba ha új eszme szökken.
Mint Beatrice szeme csillanásban
	jóról a jobbra oly gyors illanású,
	hogy pillanat se múl az illanásban.
Mily önmagában-lángoló parázsú
	lehetett a Nap, ahová kerültem,
	színtelen, csupán fénybe vont varázsú;
ars, - toll és láng, - bár egy se volna hűtlen,
	nem mondhatnám el, hogy képzelni tudnád,
	csak hinni, s látásáért égni tűzben.
S ha képzeletünk e csucsoknak útját
	járni sekély, nem csoda, mert ki látta
	a szemet, mely Napon valaha túl szállt?
A fő Atyának negyedik családja
	ült itt, titkával Általa betellvén,
	ahogy Fiát és Fuvalmát bocsátja.
“Köszönjed” - lángolt Beatrice nyelvén -
	“az Angyalok Napjának, aki téged
	e földi napba méltatott emelvén!”
Halandó szív még soha úgy nem égett
	s magát megadva nem kelt áhitatra
	teljes Istenbe-olvadása végett,
ahogy én égtem akkor e szavakra.
	Minden szerelmem úgy az Úrba foszlott,
	hogy Beatricét is homály takarta.
Ő nem neheztelt; sőt mosoly piroslott
	ajkán, hogy fényben nevető szemétűl
	eggyégyült lelkem újonnan megoszlott.
S láttam, hogy több láng ott kettőnk köré gyűl
	- hangra édesebb, mintsem fényre fényes -
	s befonnak győztes, eleven füzérűl.
Latóna lányát látjuk így, ha éj lesz,
	néha gyürűzve, mert a lég ködökben,
	s övűl szorítja ködeit köréhez.
Ég udvarában, honnan visszajöttem,
	oly ritka ékszert láttam én elégszer,
	melyet örökre fönnhagy, ki leröppen:
ez énekes láng ott; mind ilyen ékszer!
	melyről, ha látni szárnyakat nem öltesz,
	némák követségével megelégszel.
S amint háromszor körültündökölt ez
	égő napok lengése, mint a csillag,
	mely szilárd pólus körül égi kört tesz:
nőknek tetszettek, kik percre se bírnak
	oldózni táncaikból, csak megállnak,
	míg új zenének akkordjai nyílnak,
s egyikben íly hang gyúlt: “Ha a Sugárnak,
	kegy sugarának, melyből a valódi
	szeretet lobban, és szeretve árad,
tetszett tebenned ekként fokozódni,
	hogy fölvezetett e lépcsőn, amellyen
	le nem mehetsz, csak újra fölhivódni:
nincs, aki tőled megtagadni merjen
	bort kancsajából ha láncon nem őrzik,
	mint vízet, gáttal, hogy tengerbe keljen.
Tudni vágysz, míly virágokból szövődik
	e tánc a drága Hölgy köré füzérűl,
	ki téged égbe szállani erősít.
Én ama nyájnak voltam mezejérül
	bárány, amellyet Domokos vezérle,
	s hol, ki tilosba nem tér, megkövérűl.
Ez, aki engem jobbról áll kisérve,
	a Kölni Albert, a Testvér, a Mester,
	s én - Aquinói Tamás voltam élve.
De hogy bennünket sorra mind megismersz
	követve híven szavamat szemeddel,
	a szent füzéren végigmenni kezdd el.
Gratian mosolyából lüktetett fel
	e másik fény, ki két fórum nevébe’
	azt tette, amit Éden kegye kedvel.
Következő, ki kórusunknak éke,
	Péter az özvegyként a Bibliában
	lerakta kincsét az Egyház elébe.
Az ötödik fény fényeink sorában
	a legszebb, oly szerelmet önt, hogy őt még
	szomjaznak emlegetni a világban.
Tudásnak teljét, elmék legdicsőbbjét
	láthatod itt, s ha igaz az igazság,
	se volt, se lesz, hogy párja fölvetődnék.
Mellette a Mécs, amelynek viasszát
	Isten a húsban áldta angyaloknak
	látni mivoltát, s szerepük vigasszát.
Ama csöpp fényben keresztény koroknak
	ügyrésze; kinek Ágoston latinját
	aknázta, nevet, s szemei lobognak.
Már most, ha fényről-fényre hét rubinját
	szavam nyomában követted körünknek,
	a nyolcadikra szomjazol, hogy innád.
A Minden-jónak, min szemei csüngnek,
	az örül abban, aki, jól figyelve,
	világ csalását érteni velünk meg.
A test, melyből kiűzetett a lelke,
	lenn Cieldoróban van; s e szent Nyugalmat
	vértanusága s számüzése nyerte.
Látsz még lobogni több tüzes fuvalmat,
	Izidort, Bédát, és ama Rikárdot,
	kiben sok nem-halandó eszme sarjadt.
Ez, kiről szemed énrám visszaváltod,
	oly lélek fénye, ki mély bölcseletben
	járva a földön, csak a sírra várt ott.
Sigieri örök lángja lobog ebben,
	Szalma-utcában kinek egykor ajkán
	sok gyűlöletes igazság kirebbent.”
Miként az óra, csengve-bongva tarkán,
	az Úr arája keltét jelzi reggel,
	s zeng Jegyeséhez szent szerelmi dalt tán,
hol kerekek fogózva kerekekkel
	tin-tin szavát mind oly remekbe csengi,
	hogy duzzad a jók lelke szeretettel:
úgy láttam én, hogy ütemét kerengi
	a szent kerék, s felelget hangra hangot,
	oly édesen, hogy nem sejtheti senki,
csak ott, hol az örök Kéj ver harangot.
Tizenegyedik ének
Assisi szentjéről
Ó, jaj, halandók ezer balga gondja,
	okoskodástok garmadára öntvén,
	mely szárnyatok csapását földre vonja!
Egyiknek a vény, másiknak a döntvény
	kell, más hatalmat bírni cselre, karra
	vágy, más pap lenni, a talárt felöltvén,
rabolni más, más polgári iparra;
	van, aki húsba kötve és gyönyörbe
	vesződik, más csak pihenést akarna:
s én minde dolgok nyűgét összetörve,
	Beatricével a magasba szálltam,
	s dicsőn fogadtak ott az égi körbe.
Mikor minden fény, táncából kiváltan,
	a pontra, hol előbb volt, visszaszállott,
	megálltak, mint a gyertya a csilárban.
S hallám, hogy ama lángból szózat árad,
	ki imént beszélt mosolyogva hozzám,
	és amíg szólt, még ragyogóbbra válott.
“Mintahogy fénylik sugarában orcám,
	úgy szent tükréből a lelkedbe látok
	az örök Fénynek lángjában lakozván.
Kétely kelt benned és hallani vágyod
	nyilt, tiszta nyelven újra elejérűl
	szavam, hogy benned gyújthasson világot.
Mikor előbb azt mondtam: “megkövérűl”
	s mikor azt mondtam: “nem lesz soha párja”:
	itt gondos észre van szükség vezérűl.
A Rendelés, mely a világ királya,
	oly bölcs, hogy előbb megvakúl a látás,
	mintsem tanácsa mélyeit bejárja,
hogy bízva menjen és híven a pártás
	menyasszony ama vőlegény elé, ki
	áldott vérével szent örömkiáltás
hangjait tudta ajkáról kitépni:
	két vezért rendelt bölcs szolgálatára,
	aki jobb és bal oldalon kiséri.
Egyik szeráf volt lángjai fokára,
	másik a földön bölcsességre mérve
	a kerubok fényének egy sugára.
Egyikről szólok; mindkettő dicsérve,
	ahol egyiknek dicsérete hallik,
	ragyog, mert egy volt minden céljuk élve.
Tupino s ama víz közt, mély lezajlik
	a dombról, melyet választott Ubaldo,
	magas hegynek termékeny háta hajlik,
honnan Ferugia felé száll az ártó
	hő s fagy a Nagykapún; s mögötte renyhűl
	súlyos igában Nocera meg Gualdo.
E lejtőn, ott hol némileg megenyhül
	meredeke, egy nap jött e világra,
	egy nap, minőt a Ganges partja nem szűl.
Azért, ki e helyről beszélni vágyna,
	ne mondja Ascesi, mert nem igazság,
	mert Napkelet név illik íly csodákra.
Az embereknek-adott új vigasság
	alig hogy felkelt, már érezni kezdte
	az egész föld, erénye nagy vigaszát.
Mert, ifjan már, oly hölgy kegyét kereste
	atyja ellen, kinek, mint a halálnak,
	nem szoktunk ajtót nyitni örvendezve.
S a lelki törvényszék előtt e párnak
	et coram patre meglett esküvője;
	s mindjobban eggyek, s többet el se válnak.
Megfosztva első férjétől, e nőre
	ezerszáz év vak megvetése várt,
	míg ez, hivatlan, kimenté belőle.
Mit ért, hogy hallották, mily bizton állt
	Amyclas mellett, annak hangját hallván,
	kitől a föld is rengett, merre járt?
Mit ért, hogy hűven, mikor még a halvány
	Mária is megmaradt lenn a földön,
	ő ott fenn sírt Krisztussal a cudar fán?
De több szómat homályba már nem öltöm
	s Ferencet most e szeretők helyébe
	és a hű Szegénységet visszaköltöm.
Boldog békéjük édes báju képe,
	csodás szerelmük és a szent vidámság
	szent vágyat szórt a szemlélők szivébe,
ugy hogy előbb Bernát követni társát
	a nagy békébe, saruját levetve
	futott, s lassúnak vélte szent futását.
Óh, boldog bőség, földünkön feledve!
	Sarút Egid és sarút old Szilveszter
	menyasszonyért a vőlegényt követve.
Új útnak így ez atya és e mester,
	és hölgye és újdon családja mégyen.
	Övül egy hitvány kötelet se restel.
S ím mégsem verte le szemét a szégyen,
	bár Pietro Bernardone csak az atyja
	s bármily csodás szegényes színe légyen.
Mint egy király Incének tudtul adja
	kemény szándékát s első szent pecsétjét
	rendjének tőle nyomban elfogadja.
Aztán, hogy nőttön nőtt a szent szegénység
	csapatja a mögött, kinek erényét
	méltóbban égi glóriák dicsérnék:
második koronának nyerte fényét,
	mert Honorius Égi Súgalomra
	másodszor is megáldta szent merényét.
Aztán, midőn a mártírpálma szomja
	Krisztust, kiben hitt annyi szent tanítvány,
	vad szultán előtt prédikálni vonja,
látva, hogy nyers még s megtérésre hitvány
	e nép, nem űlt hiába: felkereste
	az olasz fű gyümölcsét, gyámolítván.
Tiberis és Arno között szerezte
	egy zord sziklán az utolsó pecsétet
	Krisztustól és két évig hordta teste.
Midőn Annak, ki annyi célja végett
	szemelte ki, tetszett felhívni díjra,
	mint akit alázata dicsővé tett:
testvérörököseit összehíjja,
	nekik ajánlva édes asszonyát,
	s hogy szeressék hiven, szivükbe írja.
És karjaikból igaz otthonát
	keresve elszállott a drága szellem,
	tiltván koporsók cifra lim-lomát.
Gondold el most, ki volt, micsoda jellem,
	méltó társ Péterként vezetni bárkánk
	a biztos jel felé mély tenger ellen.
Ő volt az épen, ami pátriárkánk,
	s most már megértheted, hogy őt követve
	jó árút vittünk s jó nyereség várt ránk.
De nyája akkor intelmét feledve,
	új étre éhezett, s történni kellett,
	hogy száz ugrással szerteszét eredne.
S midőn így nem maradt meg akla mellett
	a júhcsapat, s bolyongva szerte jára,
	nem is volt tőgyük, visszatérve, tellett.
Boldog, ki tudta, mennyi lelki kára
	lesz ebből s megmaradt; de oly kevés,
	hogy nem sok posztó kell nekik csuhára.
Már most, ha rekedt nem volt hangom, és
	buzgón hallgattál meg, figyelve végig,
	minden szót, amit mondtam, észbe véss
és a tanulság részben kielégít,
	látván a fát s hajtásait, tövérűl,
	és hallván a fenyítő szava végit:
hogy: ki tilosba nem tér, megkövérül.”
Tizenkettedik ének
Szent Domokos élete
Mihelyt végső szavai ködbevesztek
	az áldott lángnak, a szent malom égi
	sugárai megint forogni kezdtek,
s egy fordulóját sem táncolta még ki,
	mikor új gyűrü gyűlt köré, felelvén
	lengés lengésre, dalról dalra néki,
hogy minden ének földi Múzsa nyelvén,
	s szirének édes sípja ahhoz annyi
	mint friss sugár mellett a visszavert fény.
Mintha gyenge felhőre fölsuhanni
	látsz hétszin ívnek páros pántlikáját,
	ha Juno szép cselédjét hívja fonni:
belső a külsőt, testvér szülte párját,
	(mint ama kóbor lánynak tört beszéde,
	 kit vágy emészt, mint nap a ködök árnyát);
s jóssá teszik a népet, mert eszébe
	jut Isten és Noé kötése, többé
	hogy nem merül már özönök vizébe:
úgy itt e páros koszorú-körökké
	fonódott égi rózsák ívbe szálltak,
	külső belsőnek ekhózván örökké.
Mikor a táncnak, dalnak és sugárnak
	ünnepe, mellyek össze fényt a fénnyel
	örömben ott és szeliden kuszáltak,
megállt egyszerre és testvéri ténnyel,
	mint a két szemet, zárni és emelni,
	egyetlen akarat mozgatja kénnyel:
hangot éreztem szívéből kikelni
	egyik új fénynek, s vágyamat feléje,
	mint csillaga felé a tűt, szökellni.
“Szerelmem megszépítő szenvedélye
	hajt, hogy most annak vezérét, ki szóla
	imént enyémről, ajakam dicsérje.
Kell, hogy együtt kerüljön vele szóra:
	hogy egy legyen azoknak glóriája,
	akiknek egy volt harci lobogója.
Krisztus serege, melynek oly nagy ára
	lőn, újra fegyverezni, késve, gyéren
	mozdult, s habozva nézett zászlajára,
mikor az örök hatalmú Vezér fenn
	ezer talán-ban ingó katonáit
	segélni, végzé (kegy volt és nem érdem),
hogy, amint hallád, két bajnokot állít
	aráját védni, kiknek szava, tette
	minden szórt népet újra rendre csábít.
Ott, ahol édes zeffirünk születve
	száll, hogy a lombot frissen bontva vonja
	vén Európát újdon öltözetbe,
hol ama hullám csap a partoromra,
	mely mögött, hosszu hevétől kiégve
	rejlik a Nap előlünk nyugalomba:
ül a szerencsés Calaroga, védvé
	a nagy paizstól, amelyen feküdve
	nyul az oroszlán és bástyákra lépve.
Ott született a Szent Athléta, fűtve
	bölcs lángtól, a hit szerelmes vitéze,
	ellenség átka, jó barátnak üdve.
Teremtve már erényre lőn idézve,
	s megtöltve avval, hogy élő erénye
	anyjában anyját jósnővé igézte.
És mikor a szent Kútnál vőlegénye
	lőn a Vallásnak, s hozománya lett e
	szűz párnak egymás minden kincse-fénye:
A hölgy, aki igent mondott helyette,
	bámúlt álmában egy csodás gyümölcsön,
	mely tőle s utódjaitól eredne.
S hogy amilyen volt, olyan nevet öltsön,
	egy szellem súgta tán, hogy akié lett,
	az saját nevét adja néki kölcsön:
s ekként lett Dominicus. Úgy beszélek
	róla, mint arról, kit választa Krisztus,
	kertjét művelni, hol vetése érett.
Krisztus barátja, és barátja: Krisztus,
	kinek akkor gyuladt első szerelme,
	mikor első szót mondott néki Krisztus.
Gyakran találta csöndben s térdepelve
	dajkája őt a földön, s úgy mosolygott,
	mintha mondaná: “Erre jöttem, erre!”
Óh, atyja, Félix, és valóban Boldog!
	Óh, anyja, áldott, s igazán Johanna!
	ha tudós-módra nevüket megoldod.
Nem a világnak, ahogy más rohanna
	Ostia bölcse s Taddeus nyomában,
	de mint ki vágya a valódi manna:
nagy Doktor lett ő, rendesnél korábban;
	s ment a Szőllőt művelni, mely kiszárad,
	ha hű vincellér nem kapál porában;
s ment a Szentszékhez, melyből még nem áradt
	fagy a szegényre (bár ma nem kiméli,
	nem ő, hanem ki rajt ül, s rosszba fárad):
ment, nem kettőt vagy hármat hatra kérni,
	nem is az első üres javadalmat,
	sem decimas, que sunt pauperum Dei,
de tévedt világ ellen szabadalmat
	harcolni a Magért, amelyből íme
	övezni téged huszonnégy fa sarjadt.
Apostol volt tudásra, szívre, címre;
	búzgó, mint forrás, ha kitörve kérgét
	a földnek, mély ér nyomta föl a színre.
Eretnek törzsek ellen vitte mérgét
	s leginkább ott, hol útját szembeszegni
	az ellenállás karjai remélték.
Belőle így több nagy folyó eredt ki
	a katholikus föld kertjét puhítván,
	hogy minden bokra kezd elevenedni.
S ha ez volt egyik kereke a hítvány
	ellenség ellen a harci szekérnek,
	hol az Egyház győz, nyilait hajítván:
Szükség, hogy ebből annál jobban értsd meg
	a másik dicsőségét, kit Tamásnak
	ajkai imént szívesen dicsértek.
de a keréktalp-vágta szent csapásnak
	útját a világ hamar elfeledte,
	s a borkő sói már penésszé vásnak.
Családja, amely nyomaiba tette
	lábát, egészen megfordult, s viszárul
	a sark helyébe újjhegyét vetette.
De aratáskor látod a buzárul,
	milyen volt, ha a konkoly tűzreszórtan
	sír, hogy előtte majd a Csűr bezárul.
Hiszem, hogy aki jól lapozza sorban
	könyvünket, lel még oly lapot vagy ívet,
	min írva áll, hogy “Az vagyok, ki voltam!”
De sem Casal-, sem Acquasparta-hívet
	nem mond ilyennek, mert egyik az Irást
	elhányva, másik megszükítve téved.
Bennem Bonaventura lelke nyíl, lásd,
	lánggá, ki nagy tisztemben hátratettem
	minden bal gondot, minden földi sirást.
Illuminát és Ágoston van itten
	velem, az első mezitlábasok
	Istenne kötelével övezetten.
Szent Victor Hugo, s Péter itt ragyog
	a Mangiador; s a hispán sem hiányoz,
	kinek tizenkét könyvét olvasod.
Náthán prófétát, s Aranyszáju János
	metropolitát, s Anzelmet, Donátot,
	ki szerényen nyúlt alsóbb tudományhoz;
Rabanust, és Joákhim bölcs apátot
	Calabriából, nézd még tündökölni,
	ki jós lelkével a jövőbe látott. -
Ilyen lovagot hajtott írigyelni
	Tamás testvér, hasonlót írigyelvén,
	s szent versenyért felétek szárnyra kelni:
s velem jött minden társam, szárnyra kelvén.”
Tizenharmadik ének
Salamon bölcsessége
Képzelje, aki érteni akarja,
	amit ott láttam; (s tartsa meg e képet,
	míg hall, szilárdan, mint a szírtek alja):
tizenöt csillag, mely az ég-vidéket
	tizenöt ponton oly élőn befényli,
	hogy áthat minden légi sűrüséget;
képzelje a Szekeret, melynek éji
	s nappali egünkről sohasem bucsúzva,
	rúdja, forog bár, meg tud abba’ férni;
s képzelje a Kürt száját, melynek csúcsa
	a tengely mellett van, mely körül épen
	körét a Fő Kerék surranva csússza,
két jelet írni magukból az égen,
	minőt rá hajdan Mínos lánya fűzött
	a halál fagyát érezvén szivében:
egyik a másikkal körülgyürűzött,
	s forgása által, folyton körbejárva,
	egyik előre, másik hátra űzött:
s előtte lesz az igazságnak - árnya
	e dupla táncrúl, mint csillagalakrúl,
	amely körűlem lengett körbeszállva,
mert minden földit annyival haladt túl
	mint Chiana cammogását az az égkör,
	amely leggyorsabban suhanva fordul.
Itt nem a Bacchus s Paean dala ég föl,
	hanem: a két természet egy Személyben,
	és amaz Egy, mely áll három személyből.
Majd dal és tánc megállt, időre mérten:
	s a szent fény mind örülve rámderengett,
	hogy gondról-gondra figyelmük’ cseréltem.
S istenkörükben megtörvén a csendet,
	szólt a láng, melyből ép Isten-szegénye
	csodás élete az imént kizengett:
“Mikor kinyomva már az egyik kéve
	és drága magva végre csűrbehordva,
	újat csépelni hajt szerelmem éhe.
Azt véled, a kebel, melyből a borda
	formálni vétetett a bájos arcot,
	melynek a földet ínye megrabolta;
s a másik, mely úgy vítta meg a harcot,
	lándzsaverten, hogy elégtételével
	világ bünéért fizeté a sarcot:
ami emberi természetbe fér el,
	annyi fényt nyert a Teremtő kezébül,
	kinek mindkettő adós lételével.
Azért csodálod a fönti beszédbül
	azt, hogy a kincsnek nem volt soha párja,
	mely ötödik fényt nyerte itt mezéül.
Lesd válaszom’ hát, szemedet kitárva:
	s hited, szavammal, az Igazra nézni
	úgy fog, mint központ köre vonalára.
Minden, akár tud, akár nem, enyészni,
	csupán az Eszme fénye, mely szeretve
	nemz, és ezt lelkünk Istenének érzi.
Mert az élő Fény, Napjából eredve,
	s nem válva Attul, sem a Szeretettül,
	mely harmadik lesz kettőből születve,
jósága által egy sugárba meggyűl
	tükrözve mintegy kilenc égi karban,
	mégsem oszolva többfelé az Egybül.
Innen száll át mélyebb erőkbe majdan,
	le tényrül-tényre, mígnem kurta-létnyi
	esetlegekké árad el az aljban.
Ezeken a nemzett világot érti
	szavam, melyet rövid életre, maggal
	avagy annélkül, a mozgalmas ég hí.
Viasszuk és az erő, mely alakkal
	látja el, más-más; s a pecsétes Eszme
	átfénylik több vagy gyengébb sugarakkal;
igy lelsz egyazon fajta fán keresve
	gyümölcsnek néha javát, néha rosszát;
	és más-más lelket az emberi testbe.
Ha hibátlannak mondhatnád viasszát,
	s az ég erejét is tökéletesnek,
	csupa Pecsét lenne és csillagosság.
De a Természet csak úgy adja ezt meg
	csorbán, mint az a művész, aki tudja
	mesterségét, de gyönge keze reszket.
Azért csak, ha az erők ősi Kútja
	hintette tiszta Fényt a Szeretetnek
	lángja gyűjti: ez a tökélynek útja.
Igy lett méltóvá egyszer földeteknek
	fajtája is az állati tökélyre;
	s a Szűz is ekként terhesíttett meg.
Kell hát, hogy ajkam szavadat dicsérje:
	hogy soha embertermészetbe annyi
	tökély nem hullt s hull, mint e két személyre.
Itt, ha érvem nem tud továbbsuhanni:
	»Hogy’ páratlan hát mégis ama másik?« -
	e kérdésednek kéne megfoganni.
De, hogy ne lássék, amint íme látszik,
	gondold el, hogy ki volt, s mi kelle néki,
	mikor ég mondta: »Kérj, amid hiányzik!«
Úgy szóltam, hogy már ebből eszed érti,
	hogy király volt, és azt a bölcseséget
	kérte, amely kell, király-módon élni:
nem az egetmozgató égi népet
	számbavenni; sem tudni, hogy necesse
	a contigenssel míly tételbe léphet;
sem, si est dare primum motum esse;
	sem, hogy félkörbe háromszöget írván
	az mindenképen derékszögü lesz-e?
S így ezt és amit mondtam, nézve, nyilván
	látod, hogy csak a királyok tökélyét
	éri szavamnak nyila, célba hullván.
S ha a »páratlant« helyesen itélnéd,
	tudnád; hogy csak a királyokra értem,
	kik sokan vannak, s kevesen jófélék.
Igy distingválva fogadjad beszédem;
	s így összefér hiteddel ősatyádról,
	s arról, ki a mi gyönyörünk az égben.
S ez legyen mintegy lábad ólma mától,
	mely, mint fáradtat lankadása, nemre
	s igenre túl-sietve menni gátol.
Bolondok közt is utoljára jönne,
	ki vak egyformán állítva s tagadva,
	nem tudna külömbséget tenni benne.
Gyakran tér elsietve rossz utakra
	a vélemény; és aztán öncsalása
	köti az észt, hogy bennük megakadna.
Hasztalannál rosszabbra hajtja láza:
	mert visszatérve más, mint induláskor
	az Igazságnak ügyetlen halásza.
Példát vehetni erről annyi száztól,
	Parmenidés-, Melissus-, Brissus-, és még
	- aki ment és nem tudta, hova - mástól.
Sabellius és Árius, merész nép,
	szavukban mintha az Irásnak arcát,
	mint kard tükrében, eltorzítva néznéd.
Túlkönnyünek az ítélést ne tartsd hát;
	és ne légy, mint az, aki a buzának
	előbb, mint érne, felbecsűli sarcát!
Mert gyakran láttam télen át kiszáradt,
	vad és töviskes, puszta csipkebokrot:
	és később nyílni rajta rózsaszálat!
hajót is, büszkén szelni könnyü fodrot,
	gyorsat; hogy messze tengerig utazzon,
	melyet, révnél már, a szél vészbe sodrott.
Ne higyje Márton gazda s Berta asszony,
	hogy mert ezt lopni, azt áldozni látta,
	azért az Úrnak végzésébe hasson:
az fölkelhet, ez elbukhatik - hátha!”
Tizennegyedik ének
Fény és kereszt
Körtől középig s középtől körig
	árad a hullám a kerek edényben,
	amint belül- vagy kívülről lökik.
Ez a kép villant hirtelen elémbe,
	mikor Tamásnak glóriás beszédje
	elhallgatott s belenémúlt a fénybe.
Középtől körig, s körtől a középre
	szállt az ő szava és Beatricéé,
	aki középen állva, ezt beszélte:
“Vágya kelt ennek, bárha nem beszélé
	szóval, se gondolatban, hogy gyökérig
	egy más igazság szálait kisérné.
Mondjátok, a fény, mely bimbózva fénylik
	körűletek s a lélek koszorúja,
	így marad-e, mint most van, örökéltig?
S ha így marad, mondjátok, mikor újra
	láthatók lesztek testben, ez a látás
	el nem hal-é, a fénytől megvakúlva?”
Mintha körtáncban a lengés, a váltás
	nyomán egyszerre árad új vidámság,
	élénkebb mozgás, hangosabb kiáltás:
úgy láttam ott e körök égi táncát
	gyúlni, hogy új örömben tündököljön,
	amint elhangzott a buzgó kivánság.
Ha búsulsz rajta, hogy meghal a földön,
	ki égben mindig él: ingyen se véled,
	milyen a Zápor, melyben megüdül fönn.
Az Egy Kettő Három, ki örökélet,
	s Háromban és Kettőben s Egyben úr,
	mindent határol és határt nem érhet,
háromszor zendült ajkán jámborúl
	minden léleknek, úgy hogy íly zenében
	minden érdem jutalma megujúl.
S hallám, hogy a kisebb kör özönében,
	mint az angyal szólt egykor Máriához,
	a legdicsőbb láng így felel szerényen:
“Amíg a halhatatlan égi Város
	szent édenében áll a hosszu ünnep,
	szerelmünk körül ez a mez sugároz.
Fénye kiséri lángoló hevünket,
	s a láng a látást; és ez akkora,
	amint becsünkön túl a Kegy kitüntet.
Mikor a szent hús dicsőült pora
	megint ruhánk lesz: kedvesebb személyünk,
	mert teljesebb, hogy rajta a Ruha.
S ha nő a fény, melyhez ingyenbe férünk
	a Legfőbb Jónak végtelen kegyébül,
	s mely által az Ő látásához érünk:
nő a látás is, és erősre épül,
	nő a láng, attól fölgyuladva jobban,
	nő a sugár, mely abból árad és gyűl.
De mint a szén, melyből a tűz kilobban
	éles izzással a tüzet legyőzi
	s látható voltát jól megőrzi abban:
úgy ezt a fényt, mely lelkünket gyürűzi,
	legyőzi majd a fölkelt hús alakja,
	bár azt ma még a sírnak földje őrzi.
S nem is fárasztja; erejét-haladva,
	szemünket a fény, mert a szerv megedzik
	itt minden kéjre, minden sugarakra!”
Láttam most, hogy a két kar úgy igyekszik
	mondani “Áment”, hogy abból a vágynak
	ereje elholt testükért, kitetszik,
nem magukért tán, de apák-anyáknak
	kedvéért és mind, akiket szerettek,
	még mielőtt örök lángokká váltak.
És ím köröttük új fények születtek,
	akiket sorba s körbe gyúlni láték,
	mint horizonti pírját reggeleknek.
Miként az égen kora este átég
	egynéhány csillám, úgy hogy nem tudod még,
	igaz-e, vagy szemedtől csalfa játék?:
úgy, mintha én ott sorban gazdagodnék
	új kör fénnyel, mely a két régi mása
	és mindakettőn túlra hajnalodnék.
Óh, szent Fuvallat igaz villanása!
	szememben mílyen lobbanón szülemlék,
	mely ki sem bírta, hogy ily ízzva lássa.
De új nevetés gyönyöre gyülemlék
	Beatricének égő homlokára
	azokhoz, miket nem követ az emlék.
S szemem új erőt nyerve nemsokára
	fölvillant s látta, hogy már följutottam
	hölgyemmel felsőbb üdvnek csillagára.
Mert láttam, hogy már föntebb állok ottan
	a csillagról, mely vörösen tüzelvén
	izzóbban égett, mintsem megszokottan.
Teljes erőmből, s a szív tiszta nyelvén,
	mely mindenütt egy, gyújték hála végett
	lángot az Úrnak, új kegyét kinyervén.
S még az áldozat lángja ki sem égett
	szívemből, érzém már, hogy kedvezően
	fogadta az Ég a hálás igéket,
mert két sugárban láték gyúlni rőten
	lángoló tündöklést, hogy azt kiáltám:
	“Óh, Hélios, mily fényt égetsz előttem!”
S mint sarktól sarkig a Tejút, kiválván
	benne száz csillag, sűrün átfehérlik,
	hogy bölcs se tudja mit gondolni láttán:
úgy csillagozva, nyúlt a Mars szivéig
	a két sugár, s a Kereszt jele támadt,
	mint körben átlók egymást metszve érik.
Itt emlékem veri fantáziámat:
	mert e kereszten sugarazva Krisztus
	nincs méltó példám, adni róla számot.
De vedd kereszted, s menj, amerre Krisztus:
	s akkor majd lankadásomat kimented,
	látva te is, mily hajnal ott e Krisztus.
S a csúcs és tő közt, s karról karra lengett
	a fények tánca, s néha szembeszelve
	egymás útját, szikrázva földerengett.
Igy láthatsz olykor gyors és lassu, ferde
	s egyenes, néha hosszu, néha kurta
	átomokat változni szállva-kelve
a sugár csíkja mentén, mely behullt a
	homályt sávozván, amellyel az ember
	magát a naptól védni megtanulta.
S mintha sokhúru lant és hárfa cseng fel
	összhangban, hogy bár a kótát nem érted,
	édes neked, és új dalért esengel:
úgy e Kereszten végig a temérdek
	csillám hangjából egy himnusz szövődék,
	hogy elbüvölt, mit, érzém, meg sem értek.
Csak azt vettem ki, hogy szava dicsőség!
	mert mintha, hallva és nem értve, ennyi;
	“Támadj föl!” és “Győzz!” fülemig verődnék.
És oly szerelmes kezdtem bele lenni,
	hogy élve mindez ideig ily édes
	kötelékekkel nem kötött le semmi.
De tán nagyonis vakmerő beszéd ez,
	mert nem a szép Hölgy szemeit idéztem,
	melyekkel vágyam örökké pecsétes;
de aki tudja, hogy föntebbi részben
	mélyebb a szépség élő lenyomása,
	s hogy itt azokba még belé se néztem:
az kell, hogy amit gyónok, megbocsássa:
	gyónom, hogy védjem! - s igaznak itélhet,
	mert a között van a Szemek varázsa,
ami föntebbi égben egyre mélyebb!
Tizenötödik ének
Dante őse
A jóakarat, amely sohse fárad
	önteni helyes szeretet fuvalmát
	- miként a rosszból a helytelen árad -
elcsititá az édes líra húrját,
	melyet az Ég újja feszít vagy enged,
	s elcsöndesíté ama dal zsivajját.
Hogy’ képzelhetnéd, hogy süket leendett
	igaz kérésre ez a Kar, mely értem,
	csakhogy kérhessek, engedé e csendet?
Bizony méltó, hogy örök kínban éljen,
	ki az Öröktől fosztja meg magát,
	hogy elmúlandó szerelmet cseréljen!
Mint tiszta égen szökve szalad át
	nyáreste hirtelen tűz, mely magával
	vonja szemed, követni szalagát;
s futó csillagnak mondanád; de rávall
	arra, hogy más, avval, hogy nem hiányzik
	helyérül egy se, s múló sugarával:
úgy láttam, hogy egy csillag lecikázik
	csillagzatából ama láng-keresztnek
	jobb karja végétől talapzatáig,
s gyöngyként, melyet zsinóra nem eresztett,
	csillogott sugárfonalán suhanva,
	mint alabástrom mögött fény ha reszket.
Igy Anchises, hogy már temetve hamva,
	suhant árnyként - ha nem hazug a Múzsa -
	Elysiumban fiához rohanva.
“O, sanguis meus, o, superinfusa
	gratia Dei, sicut tibi, cui
	bis unquam coli janua reclusa?”
Igy szólt a láng; és én hozzásimúlni
	vágyva, reá, majd Kedvesemre néztem,
	és kezdtem kettős bámulatra gyúlni,
mert szeme égett drága nevetésben
	s én úgy éreztem akkor, hogy enyémet
	üdvöm és Éden legmélyébe véstem.
S tovább hallottam zengeni a fénynek,
	kit egyként boldog voltam hallva-látva,
	oly mély szavát, hogy is nem érthetém meg.
Nem szántszándékkal rejtezett homályba,
	hanem kényszerből; mert föllebbre szállott
	vesszeje, mint célt tűz e földi tábla.
Mikor a tűz, mely nagy szivéből áradt,
	oly fokra csillapult, hogy már a szónak
	nyíla értelmünk céljába találhat:
az első, mi kizengett hallgatólag,
	ez volt: “Áldott légy, Hármas Egy, ki íme
	magvamra szórod záporát a Jónak!”
S szólt: “Boldog szomjban száradt szájam ínye,
	mellyel a Nagy Könyv olvasása töltött,
	melynek sohsem változik lapja-színe:
ma te, fiam, föloldtad ezt a böjtöt,
	fényem nagy böjtjét, a Nőnek kegyébül,
	aki válladra, szállni, szárnyat öltött.
Azt hiszed, minden eszméd úgy belémgyűl
	abból, ki Első, - mint, ha jól megérted,
	a kettő-három-négy az Eggyen épül:
azért azt, hogy ki vagyok, meg se kérded,
	sem hogy mért szállok így eléd vigabban
	más boldognál, kit vídámsága éltet.
Hited nem csal; mert bárki e csapatban
	belát a nagy Tükörbe, melybe’ minden
	gondod előbb kitárúl, mint magadban.
De, hogy a szent vágyat, mely drága kincsem
	s amelynek szomja tart örökre ébren
	boldog látásban, - jobban teljesítsem:
emeld csak hangod tiszta, nyílt beszédben!
	zengjen a kérés, zengjen a kivánság
	melyre a válasz már előre készen!”
Hölgyemre néztem; s rajta oly vidámság
	ömlött el, szómat már előre hallva,
	hogy érzém, lelkem vágy tollai rántják,
s kezdtem: “Az érzés és az ész hatalma
	egyforma súllyal van kimérve néktek,
	amint az ős Egyenlőség sugallja;
mivel a Nap, mely világítva éget,
	hőt és fényt oly egyformasággal önt fönn,
	mely minden hasonlatot kicsivé tett.
De akarat és tudás lenn a földön
	kell, hogy oly okból, mely nektek világos,
	szárnyára más-más tollazatot öltsön.
És engem, földit; ílyen végzet átkoz,
	úgy; hogy köszönni nincsen semmi másom,
	csak szívem, ez atyai fogadáshoz!
De esdek hozzád, eleven topázom,
	kivel gyöngyös e drága ékszer: engedd,
	hogy szép neveden vágyam lakomázzon!”
“Óh, lombom, kiért örömben derengett
	szivem, már várva: gyökered valék én!”
	válaszul ő így törte meg a csendet;
s: “Kitől családod” - szólt előrelépvén -
	“kapta nevét, s ki száz évet legázolt
	már lenn a Hegynek első kerülékén,
nekem fiam, és neked nagyapád volt;
	illik, hogy útját, jámbor sarjaképpen
	mindenmód könnyítsd és imáddal ápold.
Firenze, régi szűk kerűletében,
	hol tornya áll még, s reggel s délidőre
	harangja zeng, békés volt, tiszta, vétlen.
Nem volt dús öve, gyöngyös főkötője,
	sem szépharisnyás hölgyei, se lánca,
	mely látnivalóbb, mint a viselője.
Nem okozott még rettegést a lányka,
	alig születve apjának: hogy’ adja
	férjhez hamar, s mit néki hozományba?
Nem nézett üres terem dús falakra;
	 Sardanapal még nem akadt, ki hálók
	fényűzésének titkát megmutatta.
Nem verte még pompában Montemalót
	a kis Madárhegy, mely emelkedésre
	kiváló lesz, esésre még kiválóbb!
Bellincion Bertit láttam én kevésbe
	került bőrövvel, csontcsattal; s tükörtől
	kelni nejét, arcát nem piperézve.
Láttam Nerlit és Vecchiót durva bőrből
	készült ruhával elégedni, s orsót
	s guzsalyt nem válni büszke úri hölgytől.
Boldog nők! tudták, hol lelnek koporsót,
	s nem kellett, hogy üres ágyban sirassák
	férjüket messze frank utakra bolygót.
Hanem némellyek a bölcsőt viraszták
	és csicsugatva használták a nyelvet,
	amely papáknak-mamáknak mulatság;
és mások, fonogatva rokka mellett
	a kis családnak Fiesolét mesélték,
	s Rómát és a trójai veszedelmet.
Akkor még csoda volt, és úgy beszélték
	volna Cianghellát és Salterellót, mint ma
	Cincinnatust és Corneliát beszélnék.
Ily régi boldog nyugalomba, minta-
	otthonba, milyet minden hű sziv áhít,
	egyszerűségbe és polgári csínba
tett engem Mária, kit jó anyám hítt;
	s ős templomodban Cacciaguida s egyben
	keresztény lettem - s ez ma is vidámít.
S Moronto s Eliseo bátyja lettem:
	a Po völgyéből jött a feleségem:
	s te ennek nevét viseled nevedben.
Szolgáltam Konrád császár seregében,
	kinek, hogy karddal övemet csatolja,
	kegyét számomra kinyeré az érdem.
Vele harcoltam, Keletig hatolva,
	a korcs hit ellen, melynek népe máig
	pápa bünéből jussotok’ bitolja.
Itt oldozott föl engem a halál; itt
	ölt ki e csúf nép a csalárd világból,
	melynek szerelme vesztetekre válik:
s Békémbe szálltam e vértanuságból.”
Tizenhatodik ének
A régi nemesség
Óh, vérünk gőgje, óh, hitvány nemesség,
	én nem csodálom, ha a földi népet
	arra birod, hogy benned dicsekedjék
lenn, ahol minden érzés bűnbe téved:
	ha fenn, hol egy se tér a ferde útra,
	mondom, az égben, voltam büszke véled!
De oly köpeny vagy, mely hamar lesz kurta!
	mert jár az Idő éles ollajával,
	s csak azé tart, ki napról-napra toldja.
Az “ön”-nel kezdtem, melynek hangja rávall,
	hogy hajdan tiszteletből mondta Róma,
	s melyet ma már kevesek ajka vállal;
és Beatrice kissé elhuzódva
	mosolygott, mint a hölgy, aki köhintett,
	mikor elcsattant a Ginevra csókja.
Kezdtem: “Ön ősöm! ön volt, aki minket
	nemzett! Ön magamnál emelt nagyobbra!
	Ön szólni teljes bátorságra intett!
Szívem az örömnek elönti habja
	ezer forrásból, s legnagyobb talán,
	hogy kibírja és nem reped meg abba.’
Mondja hát nékem, drága ősapám,
	kik voltak ükei és milyen évek
	jegyződtek gyermeksége hajnalán?
Szent János nyája mi volt s merre széledt,
	mekkora volt, s kik voltak benne akkor
	méltók, akiknek széke legkevélyebb?”
Miként szélben hirtelen fuvalatkor
	parazsat: láttam e fényt fölszökellvén
	lobbanni a hízelkedő szavaktól,
s szememben ekként új szépségre kelvén
	fülemben édes, meleg hangja csengett,
	de nem korunknak modern mái nyelvén,
s szólt: “Amióta a szent Ave zengett
	addig, amikor terhétől szülése
	megkönnyítette anyámat, ki szent lett,
ötszáznyolcvanszor, egy percet se késve
	fordúlt e csillag, oroszlánja lángos
	talpa alá, mely új tűzre igézte.
Hol őseim s én születénk, tanyánkhoz
	közel, ér évi versenytek futója
	a szélső várost kerítő palánkhoz.
De őseimet elég ennyi szóra
	méltatnom; honnan jöttek? kik valának?
	szebb tán hallgatni, mint beszélni róla.
Keresztelőnek és Hadak urának
	szobra közt akkor fegyverfogható nép
	vala ötödrész csapata a mának.
De a polgárság vére tiszta volt még
	az utolsó művesig, nem keverve
	Campiét, Figghinéét, Certaldóét.
Óh, jaj! jobb volna ék módjára verve
	e népek közt még mint szomszédjuk ülni
	Galluzzón s Trespianón túl se kelve,
mint őket határunkban tudva, tűrni
	Aguglion és Signa parasztja bűzét,
	ki már szemét csalásra köszörűli.
Ha ama legmélyebbre vetemült nép
	nem nézné Cézárt mintegy mostohája,
	hanem mint édesanya magaszültét,
sok, ki Flórencben boltokat csinál ma
	s polgár: Simofontiba visszafutna,
	ahol koldulva házalt nagypapája.
És Montemurlo Conti-kézre jutna,
	s Acone papjához tartozna Cerchi
	s talán Grevéhez Bondelmonti, újra!
Mindig veszélyes a népet keverni,
	mert a város romlását, mint a testét,
	beléjutott rossz új anyagra termi.
Vak bika előbb megtalálja vesztét,
	mint vak bárányka; és egy szablya szúrni
	jobb lehet ötnél, ha gonddal hegyezték.
Nézd, hogy’ ment tönkre Urbisaglia s Luni
	s utánuk már hogy, mennek tönkre, hullnak
	a hanyatlásba Sinigaglia s Chiusi:
s akkor nem érzed csodásnak, sem újnak
	hallani, hogy a családok kihalnak,
	mikor még a városok is kimúlnak.
Halált hordoznak minden birodalmak,
	mint ti; csak tovább rejtik, mivel hosszú
	éltük van - s kurta az emberi sarjnak.
És mint a Holdnak égforgása, lassú
	szüntelenséggel partokat ha fed s tár:
	Firenze époly forgó, lenge sorsú,
azért csodálatosnak azt se vedd már,
	mit most mondok, elődbe vágyva híni
	ős népét, kiket a Múlt tőled elzár.
Láttam az Ughi, Greci, Catellini
	fajt, Normannit, Filippit, Alberighit
	nagynak előbb, majd pusztulással víni.
A sok nagy-nagyot, s a sok régi-régit,
	az Arca-házat és Sanella-házat,
	Soldanierit, Ardinghit, és Bosteghit.
A farnál, melyet ma annyi gyalázat
	terhel, hogy már a bárka szinte süllyed,
	mit hajdan annyi vihar szele rázott,
láttam akkor, hogy hűn őrködve ülnek
	a Ravignan-ok, Guido gróf, s akikre
	a Bellincion név címei derülnek.
Pressa immár a kormányt megkerítve
	tudta forgatni; s Galligai úrnak
	arany fogó volt már kardjára ütve.
Már amaz Oszlop pettyei virúltak;
	s Sacchetti, Giuochi, Fifanti, Barucci,
	s Galli; s akik a Mérlegért pirulnak...
Virult a törzs már, melyből a Calfucci
	vére eredt; és a curuli székbe
	beült a Sizi faj, s az Arrigucci.
Óh, hányat láttam, akit büszkesége
	letört ma már! s arany lapdát hajítva
	virúlt Firenze, s nagy tettekben ége.
Igy éltek azok atyjai, akik ma
	ha stallum ürűl, zsákká hízni zsákján
	beülnek, mint a saját javaikba.
A hetyke faj, mely űzi, mint a sárkány
	azt, aki fut; de ki fogát mutatná
	vagy erszényét; szelíd lesz, mint a bárány,
már naggyá nőtt, kicsiből szörnyü naggyá;
	vágott is, hogy rokon lett ipja révén,
	Ubertini Donato arcokat rá...
Már Fiesoléból piacunkra térvén
	ott lakott Capponsacchi; s Infangato
	s Giuda jó polgár lett, hazádban élvén.
Igaz, bár hihetetlen és kiáltó:
	a Perákról van nevezve a Porta,
	a belvárosba szűk útat bocsájtó.
Mindenkit, aki büszkélkedve hordta
	szép címerét a nagy Bárónak - okkal -,
	ki nélkül Tamás ünnepe ma csorba,
ő már lovaggá tett, nemesi joggal;
	bár ma a néppel vágyik összefogni
	olyan is, ki ezt bírja zsinorokkal.
Megvolt már Importuni s Gualterotti;
	és még ma is nyugodtabb lenne Borgo,
	csak új szomszédhoz ne kellene szokni...
A Ház, melytől Firenze könnye csorgó,
	mivel az ő jogos boszúja tette,
	hogy sorsotok ma vígből búsra forgó,
még díszben állott, lakóival egybe’;
	óh, Buondelmonte! mégis mért futottál
	nászától, másnak csábjait követve?
Sok volna víg, aki szomoru lett már,
	ha az Emába vesztett volna Isten,
	mikor először közibénk jutottál.
De ama csorba kőnek, mely a vízben
	tükröz a hídról, áldozva, Firenze
	kellett, hogy minden békét elveszítsen.
Ezekkel és másokkal én szerencse
	ölén láttam még, és könnye se csordult,
	mert nem volt hír, mely siralmát jelentse;
ezekkel békében és sohse csorbúlt
	hűségben láttam népét, hogy a liljom
	visszafelé lándzsáján sohse fordúlt,
s nem volt viszály még, hogy vérszínbe’ nyíljon.”
Tizenhetedik ének
A száműzött költő
Mint Clyménéhez futva, hogy a rosszat,
	amit hallott magáról, földerítse
	(miért az apák ma is óvatossak):
úgy voltam én, úgy látott Beatrice,
	úgy a szent Lámpa, ki helyét cserélte
	imént, hogy földi lényem’ közelítse.
“Bocsásd ki vágyad gőzét!” - ezt beszélte
	hölgyem - “és belső tüzeid hevítsék”;
	nem mintha talán szavaid megértve
kellenének, hogy tudásunk’ segítsék;
	de hogy szokj hozzá, szólani a szomjba’,
	hogy bizton s méltán érjen a segítség!”
“Óh, drága törzsem! ki Paradicsomba
	jutván, miképen látják földi elmék,
	hogy háromszögbe csak egy fér be tompa:
látod a véletlenek hirtelenjét
	előbb, mint vannak, ama Pontra látva,
	ahonnan minden idő csak jelen lét:
Vergiliusszal ama hegyre hágva
	nemrég, amellyen a lélek begyógyul
	s mikor leszálltunk a Halott Világba,
borzadtam én ott sok balsúlyu szótul
	jövőmről; - bár magam’ vértezve érzem,
	fejemre bármily sors csapása tódul.
Azért vágyamat töltenéd egészen
	- mert előrelátott nyíl röpte lassabb -,
	ha megmondanád, hogy sorsom mi lészen?”
Igy szólitám a Fényeset; Magassat,
	aki előbb szólt hozzám; mint akarta
	hölgyem, hogy semmi szót ne halogassak.
Nem talányokban, ami megzavarta
	hajdan a népet, mielőtt az Isten
	báránya halt, hogy bűneinket oldja,
hanem világos szókkal szólt a tüzben
	ősöm szerelme, kit láttam, hogy átfog
	mosolya, s lángol is, de rejlik is benn:
“A véletlenség, mely materiátok
	nagy könyvén túl nem terjed, mind lefestve
	az örök Szemben, melybe én belátok;
s véletlen voltát azért mégse vesztve,
	mintahogy nem lesz szabva gálya mente
	attól, ha partról szem kiséri lesve.
Ezért mintahogy édes hangja zengve
	az orgonának halkan jut a fülbe,
	úgy jut a sors, mely téged vár, szemembe.
Mint a gaz mostohától menekülve
	Athénét Hippolytos odahagyta:
	úgy hagyod el Firenzét, kényszerűlve.
Készíti már a gonoszok csapatja
	az ürügyét, és mit ne tenne könnyen,
	ki még Krisztust is mindennap eladja?
S a durva nép a vesztest szidja fönnyen
	szokás szerint; de majdan visszavíjja
	jogát az igazság, büntetve szörnyen.
Aminek legjobban fog fájni híjja,
	elhagyod; s első nyíl ez elhagyásé,
	melyet rádlő a számüzésnek íjja.
Majd megtudod, mily sós kenyér a másé;
	s föl- és lemenni, mílyen kínos ösvény,
	keserves lépcső az idegen házé!
De ami legjobban sújt még, a fösvény
	gonoszok és butáknak társasága,
	akikkel együtt ragad el az örvény.
Ellened a bolondok durvasága;
	de majd az ő homlokukon fakad csak
	s nem a tiéden, a szégyen virága.
Barom-voltukról bizonyságot adnak
	tetteik; és becsűletedre vál,
	ha magadból csinálsz pártot magadnak.
Az első menhely, mely készítve vár,
	az, hogy a Nagy Lombárdi kegye rádszáll,
	kinek címere: lépcsőn szent madár,
s kezed, minden nyájasságában áskál,
	hogy kettőtök közt, vevésből-adásból
	az lesz előbbi, mi utóbbi másnál.
Vele találod, akit foganáskor
	úgy megjegyzett e csillag szent erője,
	hogy élete híres lesz e varázstól.
Még nem sokat tud a világ felőle,
	mert fiatal még: csak kilencedízben
	forog körűle e körök gyürűje;
de a Gaszkonyi, Henriket, ki hisz benn’,
	nem szedi még rá, mikor már e jellem
	túl pénzen-gondon, föllobog a tűzben.
És kell, hogy nagyságának híre keljen
	s pompája nőjjön, úgy hogy róla majdan
	ellenségének is beszélni kelljen.
Amit ő tesz majd: benne bízz a bajban!
	mert ő emberek sorsát megcseréli,
	azt, aki koldus vagy dús vala hajdan.
Ezt írd elmédbe, de nem kibeszélni!”
	S mondott olyakat, hogy elhihetőnek
	majd aki látja, még azt sem ítéli.
S így toldta: “Fiam, ezek íme főleg
	a hallottak glosszái; ez az ármány,
	amit csak néhány forgás rejt előled.
De rossz szomszédaidnak nem kívánnám,
	hogy írigyük légy: hisz még élve éred,
	hogy sír az álnok, díját megtalálván.”
Most, hallgatással mutatván a lélek,
	hogy ami bordát elejébe tettem,
	átszőtte, s rajtam a sor, én beszélek:
kezdém, mit ki tanácsra kételyekben
	olyantól vágyik, kinek akaratja,
	látása és szerelme feddhetetlen:
“Látom atyám, az idő mint ragadja
	lovát felém, és jönnek oly csapások,
	mik annak fájnak, ki magát megadja.
Azért jó fegyver lesz, ha jól vigyázok,
	hogy, ha már tőlem elveszik hazámat,
	verseim miatt egyéb kárt ne lássak.
Lenn, hol végtelen keserű a bánat,
	s a Hegyen át, amelynek édes ormán
	előmbe Hölgyem drága szeme támadt;
s az Égben, fényről-fényre vándorolván,
	sokat tanultam; miktől szája majdan
	sokaknak vásnék el, ha elsorolnám.
S ha az Igazság gyáva híve voltam,
	Félek, hogy éltem’ azoknál veszítsem,
	kiknek e mái kor lesz majd a hajdan.”
A láng, melyben nevetve drága kincsem’
	találtam ott, úgy fénylett, hogy a napnak
	aranytükörben olyan fénye nincsen,
s aztán felelte: “Csak a bűntudat, csak
	a maga vagy a mások szégyenének,
	tudása érzi fullánkját szavadnak.
Ne hódolj a hazugság szellemének:
	akinek viszket, az csak hadd vakarja!
	és minden látást mondjon el az ének!
Hangod talán először megzavarja
	a szájnak ízét, de jól megemésztve
	éltető táplálékká gyűlik alja.
Kiáltásoddal mint szél sodra léssz te,
	mely mindig a tetőket sújtja jobban:
	s ez jó alap lesz hírnevedre nézve.
Azért kellett neked e csillagokban
	s a Hegyen és a Bús Völgyben mutatni
	csupa oly lelket, kiknek híre sok van,
mivel csak akkor tud a példa hatni
	és megnyugtatni, ha gyökere annak
	nem ismeretlen és nem földalatti
s érve nem tűnik föl bizonytalannak.”
Tizennyolcadik ének
Betűk a Jupiteren
Már a szent tükör önnön örömébe
	merült el és én szavai izével
	kerestem édes csöppet ürömébe:
mikor a Hölgy, ki Istenhez vezérel,
	szólt: “Ne gondolj rá! gondolj közelére
	annak, ki mindent kijavít Kezével!”
Visszafordított vígaszom zenéje
	s amit akkor láttam a szép szemekben,
	meghagytam ajkamnak, hogy ne beszélje,
mivel arra méltónak nem hihettem,
	sőt elmémet se, melynek visszatérni
	oda segítség nélkül lehetetlen.
Annyit tudok csak effelől beszélni,
	hogy őt szemlélve nem volt semmi vágyam
	és semmi mást sem tudtam volna kérni,
mert az örök Gyönyör, mely igazában
	csak őrá hullt, tükrözve szent szemében
	megfürdetett visszavert sugarában.
“Fordulj meg és légy figyelmeddel ébren!” -
	szólott, mosolya fényével legyőzve -
	“mert nemcsak az én szememben van Éden!”
Mint itt a földön néha oly erősre
	látjuk a vágyat gyúlni, hogy a szemben
	ragyog, mintegy a lélekből esőzve:
oly lángolást láttam e szent Örömben,
	kihez fordultam, föllobbanni vágyán,
	hogy megszólítson néma gyönyörömben.
S ily szóval kezdte: “Ez ötödik ágán
	az örök Fának, melyet csúcsa éltet,
	s mindig gyümölcsöz, sohsincs lombtól árván,
oly lelkek boldogok, kik lenn mig éltek,
	nagynevű hős volt mind és oly hires,
	hogy dús a Múzsa, ki ilyet dicsérhet.
Azért a Kereszt szarvaira less:
	akit nevezek, úgy fog tenni, mint a
	gyors tűz, ha felhőn át utat keres.”
S láttam, hogy a Kereszten átsuhinta
	Józsue névre gyors, lángsodru csorgás;
	s ez előbb történt, mint a szót kimondta.
S hős Makkabéus-névre könnyü forgás
	támadt, és pörgött, mint gyermek csigája;
	s ami hajtotta, öröm volt a korbács.
S még kettő vonta szememet magára
	ott a Nagy Károly és Roland nevére,
	mint sólymár szeme tapadt a madárra.
Vilmos lángjára, Rainouard hevére
	néztem föl még; majd Gottfried herceg illant,
	majd Guiscard Róbert, a kereszt tövére.
Az is a többi közt nevezve csillant,
	kivel már szóltam: hangját jól kivettem,
	s hogy a nagy Karban mily zenét ad ily hang.
Jobbra fordultam, hogy kifejezetten
	halljam Hölgyemtől, mit kell tennem ottan,
	vagy lássam tükrözve a szent szemekben:
és észrevettem, hogy sugara jobban
	világit és még ezerszer vidámabb,
	mint legutóbb, vagy máskor, látni szoktam.
És mint a munkás, ha izomzatának
	munkája folytán napról-napra érzi,
	s mindig örül, hogy új ereje támad:
akként éreztem akkor én, hogy égi
	keringésemnek íve nőtt az éggel,
	látva, csodám hogy fényét megtetézi.
S mint lányka arca lenge könnyüséggel
	cserél, levetve szégyenszíne terhét,
	pirost fehérrel és rózsát a jéggel:
úgy lobbantotta lángja győzedelmét
	fehéren a hatodik égi csillag
	felém, melyben egyszerre bennetermék.
S láttam, szerelmi tűzben égve virrad
	a joviális: juppiteri fáklya,
	s arcán nyelvünknek több betűi nyilnak.
És mint madarak a parton, ha látva
	a prédát, üdvözölni fölröpülnek
	s fonódnak sorba, ékbe, karikákba:
úgy láttam itt, hogy szent lények vegyülnek
	s válnak el ismét, s dalolva s röpülve
	majd D, majd I, majd L formába gyülnek,
előbb dalolva és a dalra gyülve;
	s e jelek egyikévé összeállnak,
	azután kissé hallgatnak, megülve.
Óh, szárnyas lovon szálló lány! ki szárnyat
	adsz a lángésznek s halhatatlan éltet,
	mint ő veled sok népnek és királynak:
világíts meg, hogy adjam vissza kérlek,
	alakjukat, miképen megfogantam:
	rövid versekben nagy erőd zenélhet.
Így megjelentek, minthogy néma hangban
	hangzó és mássalhangzó hétszer öt:
	s én élő szókká formáltam magamban.
DILIGITE JUSTITIAM szökött
	ige s főnév előbb előmbe; s aztán
	QUI JUDICATIS TERRAM, mind kijött.
S azt ötödik szó M-jében marasztván
	rendjüket állva, aranyos szalagnak
	látsztak az ezüst Juppiter nagy arcán.
S láttam, hogy több más fény ez M-alaknak
	csucsára száll és ottan énekelve
	a Jót, ki vonja őket, megmaradnak.
Majd mint ki üszköt csóvál, és szökkelve
	szállanak számtalan szikrái szerte,
	mikből jövőt sző jósok balga nyelve:
légbe magát úgy ezer fény emelte,
	s több, újra, többé-kevésbbé, miképpen
	szánta a Nap, ki őket feltüzelte.
S amint megállt mind a maga helyében,
	ím óriás Sas feje; nyaka leng ki,
	mintegy fényekből rajzolva a fényben.
Aki ott rajzol, nem vezeti senki:
	csak Ő vezet; s a rajz, mit Ő vonalzott,
	fészkekben a sast formálva teremti.
Beatitudo többi, aki rajzott
	az M ormára nyílni liliomnak:
	most fölröpült és folytatá a rajzot.
Óh, édes csillag! milyen gyöngyhalomnak
	hány gyöngye zengte, hogy minden igazság
	az égből jő, mit gyöngyeid befonnak!
Azért azt kérem, hogy a fő Okosság
	szemei, aki hajtja szent erődet,
	a fényed-rontó ködöket behassák,
és űzze ki a gaz kereskedőket
	szent templomából, melynek fala-tornya
	csodákból és mártírvérből emelődtek.
Óh, ég serege! melyet fölhatolva
	láttam! imádkozz azért, aki ittlenn
	eltévedt, a rossz példán megbotolva.
Karddal csatáztak hajdan; ma pediglen
	elvéve a kenyeret is, mitől
	senkit se tilt a jó Atya, az Isten.
De gondolj rá te, ki írsz, hogy törölj:
	hogy Péter-Pál, ki meghalt a gyümölcsért,
	melyet te tiprasz, él még s tündököl!
Elmondhatod: “Rajongok ama bölcsért,
	ki a magányban szent varázst talált
	és mártír lett egy édes-táncu hölgyért:
de nem ismerek sem halászt, se Pált.”
Tizenkilencedik ének
A Sas szavai
Előttem állott szárnyait kinyitva
	a drága kép, és édes élvezetben
	a lelkek testvérseregét viditva.
Egy-egy rubinfényt láttam mindezekben,
	amelyben lángra gyúlt a Nap sugára
	és ekként ért szemembe, tükrözzötten.
S amit itt mondok most el nemsokára
	nem zengte hang soha, nem írta tinta
	s még képzelet sem gondolt ily csodára.
Mert láttam s hallám csőrét nyílni, mintha
	beszélne - s minket és mienket értett,
	mikor az én és az enyémet mondta.
És kezdte: “Jámbor s igaz életemért tett
	az igaz Isten e szent glóriába,
	melyhez a győztes vágy nyila sem érhet;
s a földön hagytam emlékem, hiába!
	mert a földi nép, mely csak rosszba’ fárad,
	dicséri, de nem lép nyomába lába.”
Mint sok parázsból csak egy meleg árad,
	úgy itt e képnek a sok szerelemből
	egy dala gyűlt csak, mely lelkembe szállott.
“Örök virágok az örök Örömből!
	kiknek illatú” (szómat én igy öltöm)
	“ezerből egy lesz, s egyként lehelem föl:
oldjátok meg illattal hosszú böjtöm,
	mely oly soká tartott éhségben engem,
	mert táplálékot nem talált a földön!
Jól tudom, hogyha van ország a Mennyben,
	hol tükrözik az isteni Igazság,
	kell, hogy rajt fátyol tinektek se lengjen.
S tudjátok, mily vágy gyötör, hogy ihassák
	füleim a szót, és hogy mint harapja
	lelkem’ a kétely; mert már régen az rág.”
Mint sólyom dugja a sólymár kalapja
	alól fejét ki s szárnyát összeverve
	szépíti magát s jókedvét mutatja:
úgy láttam én itt tenni, megfigyelve,
	az égi kegy dicséreteiből szőtt
	jelet, a Vígak dalát énekelve.
S azután így szólt: “Az, aki a Körzőt
	a világ széleibe tüzte s benne
	írt nyiltat s titkot, utolsót és elsőt:
nem tehettem az egész Egyetemre
	oly mély pecsétet, hogy az ő Igéje
	még végtelen mélységesebb ne lenne.
Bizonyság, hogy az ég első kevélye,
	teremtés csúcsa, nem várván be fényét
	a Kegynek, nyersen vettetett a mélyre.
S így szolgáltatja csupán szűk edényét
	minden kisebb teremtmény ama Jónak,
	ki csak magában határolja lényét.
És ebből már kitűnik láthatólag,
	hogy látástok, mely csupán egy sugára
	és Észnek, ama mindenüttvalónak,
annyi erőt nem ölthet fel magára,
	hogy Végokát sokkal messzebb ne tudja
	annál, ameddig terjed szemhatára.
Igy az örök Igazság égi kutja
	oly rejtély a ti világtok szemének,
	mint a tengerek mélyeinek utja.
Mert, noha partnál még fenékre érhet,
	beljebb nem látja: bár ott sem hiányzik.
	csakhogy mélysége elrejti a Mélyet.
Nincs fény, ha nem a Derüből sugárzik,
	melyet nem zavar semmi; - csak sötétség
	nélküle, s húsnak árnya s mérge látszik.
Előtted már a rejtek és a Vétség,
	mely az élő Igazságot takarja,
	s amitől lelked gyötri sűrü kétség,
ha kérded: “Kit az Indus messze partja
	szült, ahol senki a Krisztust valójában
	nem mondja, írja, olvassa, se hallja:
minden szándéka s minden tette jóban
	fárad, amennyi látást nyert az Égtül
	és nincsen vétke példában, se szóban:
hitetlen hal meg s kereszt vize nélkül:
	hol az igazság, mely őt elitélje?
	s ha ő hitetlen, hogy róhatni vétkül?”
De hát ki vagy te, hogy birói székre
	ülj és sok ezer mérföldről itélhess,
	kurta látásod egy araszig érve?
Bizony, ha itt tovább vitázva éles
	ésszel, az Irás szavát nem figyelnéd,
	sok kétség kelne benned és veszélyes.
Óh, földi állatok, óh, durva elmék!
	Az ős Akarat, ki maga a Jóság,
	sohsem távozott önmagától el még:
igazság csak az összhangban-valóság
	vele; s Őt semmi földi jó se vonja,
	inkább belőle árad mind a jóság.”
Mint gólya még fészke fölött csapongva
	röpköd, ha fiókáit megetette,
	s bámul rá, kinek betellt kicsi gyomra:
úgy tett a Sas, s én szemem rájavetve
	néztem az áldott képet, kinek annyi
	szent bölcsességből szövődött a röpte.
Hallám dalolni, és láttam suhanni;
	s szólt: “Mind neked e dal, ki azt nem érted,
	örök itélet földi észnek annyi!”
S mert egyre még ott lengtek és henyéltek
	a Szentlélek e tűzei a Sasban,
	amely egy Rómát halhatatlan éltet,
az újrakezdte: “Nem járt e magasban
	előbb vagy utóbb, mint meghalt a Krisztus,
	csak aki hitt őbenne, az Igazban.
De hány van, aki mondja: “Krisztus! Krisztus!”
	és ítéletkor távolabb találja,
	mint kinek ismeretlen volt a Krisztus.
S aethióp lesz a keresztény birája,
	mikor elvál a két nyáj balra-jobbra:
	s ezt örök kincse, azt insége várja.
Mit mond a perzsa, királyaitokra,
	ha belenéz a Könyvbe, mely kinyitva
	minden bűneiket mutatni fogja?
Ott fogja látni Albert többi titka
	közt azt, amelytől megrebben a penna,
	s mely Prága népes országát kiirtja.
Ott látja a gyászt, mely borítja lenn a
	Szajna táját azért, kit agyar öl meg;
	mert verdéjében hamis pénz terem ma.
Látja, kit a gőg szomjai gyötörnek,
	melytől bolond már a skót és az angol,
	s határai közt békén meg nem ülhet.
Látja, mily puhaságban él s bitangol
	a spanyol és a buja cseh, ki már nem
	ismer erényt, vagy attól elcsatangol.
Ott fogja látni ama Jeruzsálem
	sántáját, kinek a jósága I lesz
	a könyvben, de ellenkezője már M.
Ott lesz jegyezve gyávasága s híres
	fukarsága a tűz-sziget urának,
	hol hosszú éltét végezé Anchises;
s hitványságáról méltán adni számot
	röviditett szavakkal lesz az írás,
	és kis helyen sok csonka betü támad.
Ronda éltével lapjain kicsíráz
	bátya s öcs, kik miatt oly büszke fajt
	és két koronát öntött el a sírás.
S a portugállt s norvéget festi majd
	híven, s a rácot, ki még megsiratja
	a rossz pénzt, mit Velence megsokkalt.
Óh, boldog Magyarország! csak ne hagyja
	magát félre vezetni már - s Navarra
	boldog, ha őrzi bércei csapatja.
S mindakettőnek legyen zálog arra,
	ahogy Nicosa s Famagosta bajmog
	s sír bestiája miatt, aki marja,
s semmivel sem jobb, mint a többi zsarnok!”
Huszadik ének
Pogányok a mennyországban
Mikor az, ki fölgyújtja a világot,
	estére fél-egünket odahagyja
	s köröskörűl a nappal színe sápad,
az ég, mely fényét eddig tőle kapta,
	ezer kis lánggal ég föl hirtelenbe
	(de azért csak egy, csak ő ragyog abba’).
Ez az égi színjáték jut eszembe,
	mikor a Sas, e földi, hősi jelvény
	áldott csőrével benémúlt a csendbe;
mivel mind ez az eleven ezer fény
	fölragyogott, emlékemből-esendő
	s ellengő énekeket énekelvén.
Óh, édes vágy, ki köpenyűl a csengő
	nevetést öltöd: hogy’ égtél, akikbe
	csupa szent eszmét sugallt a Teremtő!
S mikor a szent gyémántok, kikkel üdve
	kövezve volt a hatodik Sugárnak,
	az angyali csengőket csendesítve
elnémúltak: hallám mintegy vizárnak
	zúgását, melynek habjai, mutatva
	csúcsuk bőségét, kőről-kőr szállnak.
És mint a hangnak színe és alakja
	a lant nyakán szülemlik vagy a flóta
	résein áradt szellővel kihatva:
úgy hirtelen s váratlan fölcsapódva
	a Sas nyakán, mint hogyha nyílna rése,
	kelt e moraj, mint búgó, lassu nóta.
“Így történt ama hangok születése
	s csőrén oly szóvá gyűltek össze lassan,
	minőt szivem várt, hogy magába vésse.
“A rész, mely bennem lát, s a földi sasban
	a napot állja, most azt várja tőled,”
	kezdte - “hogy merőn nézd vizsgálva hosszan.
A tüzek közt, mik formámmá verődtek,
	azok, kikről fejem két szeme villog,
	rangjukra nézve legelőkelőbbek.
Az, ki pupillám közepébe’ csillog,
	volt, aki a Frigyládát helybe helyből
	vitte, a Szentlélek-sugallta dalnok.
Dalának itt igaz értéke eldől:
	mert itt minden dal akként kapja díját,
	amint a szív az, honnan zengve feltör.
Az ötből, kik övezve e pupillát
	szemöldököt csinálnak, ez, a csőrnél,
	szólt az özvegynek: »Fiadért ne sírj hát!«
Most látja már e fénynél, e dicsőnél,
	ama homályhoz mérve, hogy mi drágán
	fizet, ki Krisztust meg nem ismerőn él.
Ki a szemöldök ívhullámu hátán
	utána fellebb jő: az Úr, halálát
	halasztá, bűnbánó szivébe látván.
Most látja már, hogy földi szív imáját
	meghallgatva, nem csorbul az Itélet,
	amikor lenn holnappá teszi má-ját.
Utána jő, kiben rossz végre éledt
	Jó szándék: mert pápa kedvére vélem
	s a törvényekkel görögföldivé lett.
Most látja már, hogy nincs, ki úgy itéljen,
	hogy a tettéből jött rossz néki ártson,
	bár a világnak romlására légyen.
S ki szemívemre lehajló vonást von,
	Vilmos, kiért kell, hogy a föld, mely élve
	sírja Frigyest és Károlyt, fölkiáltson.
Most látja már, mint ölel kebelére
	igazságos királyt az Ég, mikép itt
	ragyogva jelzi lángsugáru fénye.
Ki hinné földön, hol oly sok a tévhit,
	hogy a trójai Ripheus e körben
	miként annak ötödik lángja fénylik?
Most látja már, mit kétségtől gyötörten
	nem lát a föld: az Úr kegyelme titkát,
	bár ő se hat legmélyre a Tükörben.”
Mint aki légbe látja a pacsirtát
	szállni dalolva, s majd hallgatva, hogyha
	beteljesíti csöpp szivét a vígság:
úgy láttam, amint hangját csítitotta
	ez a hű képe amaz égi Kéjnek,
	melynek kényére van minden, ahogy van.
S bár csak az voltam szívem kételyének,
	mi az üveg a színnek, mely ruházza,
	mégsem állhattam meg, hogy ne beszéljek,
mert nagy erővel lökte ki nyomása
	ajkamról a szót: “Mi van itt?” - s a Sasnak
	új lángra lobbant ünnepe varázsa,
és láttam, hogy szemei csillagossak.
	és az áldott Jel nem hagyott epedve
	várni soká, hogy szent titkába hassak.
“Látom, hogy amit mondtam, elhiszed te,
	mert én mondom; de meg nem érti elméd,
	s így van, bár tudva, mégis ködbe fedve.
Úgy teszel, mintha nevét megfigyelnéd
	valaminek jól; de a név nem önt fényt
	mivoltára: s így magyarázni kell még.
Regnum coelorum eltüri az önkényt
	élő reménytől s forró szeretettől,
	amely legyőzi az isteni törvényt;
nem ahogy szokott ember emberektől
	győzetni; de mert akar lenni győzve,
	s jósága győz, mikor győzetve megtör.
A szemív első s ötödik dicsője
	kelt bámulatra, hogy miként lehetnek
	ők is angyalok országába szőve?
De nem haltak meg, mint talán hihetted,
	pogány, hanem keresztény-mód, hitében
	ez a tűrendő, az a tűrt Sebeknek.
Egyik Pokolból, honnan senki még nem
	tért meg a jóra, visszaszállt a csontba;
	és ezt a Remény kapta díjaképen,
az élő Remény, szárnyait kibontva
	az imáknak, hogy támassza föl Isten,
	hogy aztán élve megtérésre vonja.
A dicső lélek, kiről van szó itten,
	csekély időre visszatér a húsba,
	látta mentségét, s megismerve hitt benn;
s hivén, szeretet oly tüzére gyúla,
	hogy e Játékba, második halállal
	jutni méltatta a Játéknak Úra.
Második, oly mélyből fakadott kegy által,
	hogy forrásának sohse szállt teremtmény
	ős hullámig szeme sugarával:
élt, minden vágya csak a Jóra lengvén,
	míg kegyről-kegyre látás nyílt szemébe,
	jövő váltságunk titka földerengvén,
s hitt benne, úgy, hogy el se bírta végre
	a bűnbehúllt pogányság ronda bűzét
	s szava gáncsokat szórt a balga népre.
Keresztség helyett három égi szűzét
	nyert a Jobb Keréknek, ezer évvel
	előbb, mint keresztkút öntötte vízét.
Óh, milyen messze rejlik gyökerével,
	ős Rendelés! látásod ama szemtől,
	mely a teljes első okig nem ér el!
Halandó! mért akarsz itélni lentről?
	ha mi, kiknek látása Istenig leng,
	magunk se tudunk minden égi szentről!?
és e hiány édessé válik itt fent,
	mert kéjünk nő a kéjben, hogy csupán azt
	akarjuk, amit Isten, és az Istent.”
Hallám, hogy az égi Kép ígyen áraszt
	szent csőréből rövidlátó szememre
	mézédes orvosságot, drága választ.
S mintha édes énekkel egy ütemre
	reszketne a húr művészi kezekben,
	s mint a dal attól új varázst ha nyerne:
úgy láttam a két lángot égni szebben
	s láttam és most is látom elbeszélve,
	hogy, mint a két szem, ha egyszerre rebben,
meglengtek a szavaknak ütemére.
Huszonegyedik ének
Az arany lépcső
Szemeim újból elmerülve csüggtek
	már Hölgyem arcán, s a szemmel a lélek;
	s tőlem minden más gondok messze szöktek:
s ő nem mosolygott; sőt így kezdte: “Félek,
	ha mosolyogni kezdenék reád itt,
	hamuvá lennél, miként Semelé lett:
mert szépségem, mely mindinkább világít,
	amint a szent Palota lépcsejének
	elérünk egyre magasabb fokáig
ha nem mérséklem záporát a fénynek,
	úgy ragyogna, hogy erőd beleégne,
	mint lomb, ha égi tűz legyintené meg.
Fölemelkedtünk a hetedik égbe,
	mely az Oroszlán égőtalpu lába
	alatt ma vegyes erőt küld a légbe.
Fordítsd elmédet szemeid nyomába
	s tedd tükörévé őket ama képnek,
	melyet e csillag tükre vett magába!”
Aki tudná, hogy szemem milyen étket
	szívott, az ő boldog szemébe nézve,
	mielőtt ez új gondra fordulék meg:
az tudná, mily édes volt követése
	égi vezérem szavának, hogy arra
	egyensúlyába visszatért a csésze.
A Kristályban, mely Föld körül haladva
	forgását, nevet nyert az ős királyrúl,
	ki alatt szunnyadt az ösztönök alja,
arany színben, melyen át lángsugár hull,
	láttam egy Lépcsőt, és hogy oly magosra
	nyúlik, ahol már a látás elájúl.
És láttam, hogy sok élő fény tapossa
	fokait, hogy azt hittem, minden égi
	láng odagyűlt, hogy sugarait ossza.
És mint a varjak serege, ha régi
	szokása szerint hűvös szürkületben
	csapkodva veri szárnya hidegét ki;
és egyik rész egyszerre messzeröppen;
	a másik visszaszáll, ahonnan indul;
	harmadik helyben kering nagy körökben:
úgy láttam, hogy, egyszerre kelve, mind új
	csapatok válnak egyre széllyel itten
	a nagy Lépcső bizonyos fokain túl;
s egy fény, ki hozzám legközelbre libben,
	fölfénylik úgy, hogy azt mondtam magamban:
	“Látom, hogy szerelem ég szemeidben!”
De az, kitől mikorban és hogyanban
	várom az intést, némán áll; s így én sem
	mondom fennhangon el, ami szavam van.
Mire a Hölgy, ki látta kétkedésem
	a mindent látó Istennek szemében,
	szólt: “Töltsd be forró vágyadat egészen!”
S én kezdtem: “Bennem oly csekély az érdem,
	nem méltó válaszodra; mégis annak
	kedvéért, aki mert engedte, kérdem:
mondd, boldog Élet, kinek rejtve vannak
	vonásaid a magad örömében,
	mi hozott mellé így csekély-magamnak?
És mondjad: miért hallgat itt az Éden
	édes szimfóniája? Más körökben
	oly áhitattal zeng, oly égi-szépen!”
“Hallásod, mint látásod, gyenge” - röppen
	válasza hozzám - “s így nem zeng az ének,
	mint Beatrice sem mosolyog itten.
S fokain az ég arany lépcsejének
	hozzád szálltam, hogy téged ünnepeljen
	hangom és pompás öltönyöm: e fények.
Nem, hogy nagyobb tán másénál szerelmem:
	mert másban is van itt még több; vagy ennyi
	szerelem, mint fényük mutatja jelben:
de mely a Világterv cselédje lenni
	méltatott, az ős Szeretet kirendel,
	mint látod, így szolgálatodra tenni.”
“Látom, bölcs Lámpa” - szóltam - hogy e szent hely
	udvarában a szerelem s szabadság
	megegyezik az örök égi Renddel:
de azt előttem még ködök takarják,
	társaid közűl így eljönni értem
	miért szállt épen ez a hivatal rád?”
Még szavaimnak végéhez sem értem,
	malomkerék módjára körbeforgott
	s középső pontja centrum lett a fényben;
s szólt a bennűlő Szerelem, a Boldog:
	“Az isteni fény énreám leszállott
	áthatva ezt a forgólángu burkot;
s ereje látásommal egybeállott
	s magam fölé emelt, hogy íme látom
	a legfőbb Lényeget, amelyből áradt.
Innen ered vígságom, tisztaságom:
	mert amennyire látásom kitisztul,
	annyival tisztábbfényü lesz a lángom.
De kire a legtisztább égi dísz hull,
	az Úr szemébe néző Szerafin se
	felelne néked, bármily fényre is gyúl:
mert a felelet elméd-vágya kincse
	oly rejtve űl az Úr végzése mélyén,
	hogy nem lesz, hogy földi szem tekintse.
És a halandó földnek, visszatérvén
	jelentsed ezt, hogy gőgjében ne törjön
	ily cél felé, elérését remélvén.
Az ész itt fénylik: füstöl csak a földön;
	gondold el immár, hogy is értené lenn,
	amit az sem ért, ki az égbe följön?”
Igy tiltottak meg bölcs szavai nékem
	minden merészebb kérdést erre nézve,
	s azért csak nevét kérdezném szerényen.
“Két part között ül Itália bérce,
	és oly magas, tájékán pátriádnak,
	hogy a villámra föllebbnyúlva néz le;
s púpot csinál (ezt hívják Catriának),
	mely a Remeteházat őrzi védve,
	hogy csupán Istent imádni járnak.”
Igy kezdett hozzám harmadik beszédre;
	s folytatta: “Itt a világot feledve
	úgy beleedztem a remeteségbe,
hogy, minden étkem az olajfa nedve,
	s hőt-fagyot tűrve, elmélkedni unszolt
	lelkemnek minden kívánsága-kedve.
E kolostorból még akkorta dús volt
	az Ég termése; más már mostanában
	s hamar kitűnik, milyen szomorú s holt.
Damjáni Péter voltam e tanyában;
	és Bűnös Péter az Adria mellett
	Miasszonyunknak híres otthonában.
Földi éltem már nagyobbrészt letellett,
	hogy a Kalaphoz vont a pápa kénye,
	mellyel borítva mind bünösebb fej lett.
Járt Képhás, és járt Választott Edénye
	A Szentléleknek, mezitláb, soványon,
	akármely csárda étkével beérve.
De mái pásztor nincs, hogy ne kivánjon
	két szolgát - oly sulyos! -, ki támogatja,
	s még uszályával egyet, aki bánjon.
Díszméneit palásttal borogatja,
	úgy, hogy egy bőr takar két állatot...
	Óh, türelem! hogy nem roskadsz alatta!”
E szókra láttam több új lángot ott,
	a lépcsőkön leszállni és keringeni,
	s minden forgásra jobban csillogott...
S megálltak ottan emezt körbelengni;
	és újjongás szállt és nőtt oly erősre,
	hogy földön példát nem tud arra senki,
s meg sem értettem, a hangtól legyőzve.
Huszonkettedik ének
Visszatekintés a csillagokból
A rémülettől elalélva; halva
	fordultam vezetőmhöz, mint a gyermek
	fut ahhoz, kiben legtöbb a bizalma;
s ő, mint anya az apró sihedernek,
	ki sápadtan áll, lélekzete-vétlen,
	gügyög, elaltatván az ijedelmet,
szólt: “Nem tudod hát, hogy fenn vagy az égben?
	s nem tudod, hogy itt szentek mind a lények?
	s csupa jó szándék ég az égi létben?
Látod, milyenné tenne még az ének,
	és mosolyom milyenné tenne már itt,
	ha egy ujjongás lelked’ így lepé meg?
pedig ha jól megértenéd imáit,
	benne olvasnád a bosszút, amelyet
	meglátsz, mielőtt elérnél halálig.
Az égi Kard nem ismer késedelmet,
	sem sietést; - csak úgy tünik föl annak,
	ki félve várja, vagy vágyára gerjed.
De fordítsd már figyelmed másra: vannak
	itt híres lelkek, s szavam lesz a lámpa:
	látsz, ha szemeid nyomában suhannak.”
S én megfordúltam, ahogy ő kivánta
	és láttam száz kis lapdát; mindenkinek
	egymást kölcsönbe szépítette lángja.
És én megálltam akkor, mind akiknek
	szerénységük tilt kérdést, s vágyuk éle
	saját habozó lelkükön törik meg.
S a legnagyobb gyöngy pompásfényü kéje
	elém szökkenté lángja drágaságát,
	hogy minden vágyam beteltét igérje,
s hangot hallottam benne, így: “Ha látnád,
	mint én, a köztünk égő szent szerelmet,
	nem rejtenéd el vágyad tiszta lángját.
De hogy nagy célod későbben ne nyerjed
	azzal, hogy itt vársz: felelek, kihallván
	lelkedből a szót, mely oly félve rejlett.
A hegyet, melynek Casino van alján,
	hajdan tévedt nép lakta, látogatta;
	szivét pogány hit kápráztatta csalfán.
S én voltam, kitől legelébb fogadta
	annak nevét, aki a földre hozta
	az Igazságot, mely lelkünk’ ragadja.
És éltemet oly egy csillagozta,
	hogy a falvakat mind megtéritettem,
	mik elmerülve voltak a gonoszba.
Szent szemlélődő mind e tűz, körülöttem,
	kik földön élve égtek ama Nyárban,
	mely dúsan hajt s gyümölcsöz a szivekben.
Itt Rómuáld van, és emitt Makár van;
	s itt testvéreim, kiknek lába, lelke
	klastromainkban megmaradt szilárdan.”
“Az érzés, melyet elárulsz” - felelte
	ajkam - “s a lélek, melyet íme látok
	tűzeitekből sugarazva szerte,
bizalmamat kitárta, mint virágot;
	mint nap a rózsát, amikor kipattan
	s ereje mind több, kelyhe egyre tágabb:
kérlek azért, atyám, mondd meg, ha kaptam
	az Égtől olyan bőségű kegyelmet,
	hogy arcodat láthassam takaratlan?”
S szólt: “Testvér, várj, hogy e kegyet kinyerjed:
	a végső körben vágyad majd eléred,
	hol az enyém, s a többi mind, betellnek.
Ott tökéletes, ott lesz teljes, érett
	minden vágy; ott van mindörökre minden
	rész helyén, hova tette ős Itélet,
mert nincsen térben, és pólusa nincsen;
	s odáig ér föl tőlünk ez a Lépcső
	s azért van, hogy szemedből eltünik fenn.
Odáig látta égbenyúlni végső
	végéhez Jákob pátriárka, s látta,
	hogy szent fokain angyalnép megy és jő.
De most nem indul rajta senki lába
	a földről, s állnak még a Regulák,
	csak hogy több papir fogyjon a világba’.
Bűnbarlangok ma, titkosak, buják,
	ami klastromnak volt valaha szánva;
	s rossz liszt zsákjává lettek a csuhák.
De még az aljas uzsora se bánja
	Istent úgy, mint a szent javak kamatja,
	mi a barátok szívét gyújtja lángra.
Mert úgy kell, hogy az Egyház annak adja,
	amit gyűjt, aki kér »Isten nevében«:
	nem rokonokra, vagy más még csufabbra.
De oly könnyűség van a földi vérben,
	hogy jó kezdet nem bír több évnyi léttel,
	mint ami kell, hogy tölgyön makk megérjen.
Arany és ezüst nélkül kezdte Péter;
	Ferenc szegényen és alázatossan;
	magam is puszta bőjttel és beszéddel.
És e kezdetet jól megnézve mostan
	s aztán azt, hogy mi lett belőle, látod,
	hogy fehér volt, és barna, ami most van.
A Jordán hajdan visszafelé vágott;
	tengerben út nyílt, mert az Úr akarta:
	nagyobb csoda, ki itt ad orvosságot!”
Mondá, és elvegyült a szent csoportba;
	s láttam összebbsimúlni e csoportot,
	majd mint forgószél, légbe szállt kavargva.
Hölgyem utánuk intett föl a boldog
	lépcsőre szállni, és édes varázsa
	legyőzte bennem a földi mivoltot.
Nincs, aki földi lépcsőn szaporázza
	lépteit úgy természet erejével,
	mint ott szállt az én léptem szárnyalása.
Amily igaz, hogy visszatérni hévvel
	vágyom a Diadalba, s lent a porban
	husom bűnbánva, mellverésben ével:
nem illan ujjad úgy, kikapva gyorsan
	a lángból, mint én a Bika utáni
	jelet megláttam - és már benne voltam.
Óh, dicső csillag! melynek, hogyha bármi
	tehetségem van, adós vagyok érte:
	mily nagy erő tud belőled kiszállni!
Veled születtem, veled szállt az égre
	a minden élet atyja, mikor ajkam’
	a toszkánai lég először érte.
S mikor elömlött az Ég kegye rajtam
	s a Körbe szálltam, melynek sodra kerget,
	a te tájad volt, merre behatoltam.
Lelkemből hozzád most hő ima serked,
	hogy adj erőt erőddel énekemnek
	a nehéz helyhez, amely vonva sürget.
“Közelén vagy a végső Győzelemnek
	s most éles látást kell, hogy itt kivánjál,
	mert haszna lesz az éles tiszta szemnek.
Azért mielőtt mélyebb üdvbe szállnál”
	- szólt Hölgyem - “nézz le, mekkora világot
	gurítottam a lábaid alá már;
hogy mámoros vígságra gyúlj, ha látod,
	és úgy olvadj a diadal-seregbe,
	mely vígan járja e kerek hazákat!”
Igy visszanéztem a megjárt körökbe,
	mind a hét körbe; s láttam ezt a Földet:
	kacagva néztem a csúf, csöppnyi rögre,
s ki javaira legkevésbbé törtet,
	legtöbbre tartom; s aki Másra gondol,
	azt úgy tekintem, mint valódi bölcset.
Láttam Latóna lányát, ama folttól
	menten, mely miatt (láttad, hogy csalón-é?)
	ritkább-sürűbb szőttesnek néztem olykor.
Kiálltam a fényt, mely Hyperióné
	(az ő fia), s szomszédságba’ leltem
	gyermekeidet, Mája és Dióné!
Láttam a mérsékletet Juppiterben
	apja s fia közt, most megértve, mért nem
	maradnak hárman mind egy-táju helyben.
És mind a hét most megmutatta nékem,
	milyen nagyok, mily sebesen keringnek,
	s mily távol vannak egymástól az égen?
S látszott a Kis Gömb - gőgje szíveinknek -,
	amint az örök Ikrekkel forogtam;
	hegy-völgyein szemeim égve csüngtek,
mignem a szent Szemekbe visszaloptam.
Huszonharmadik ének
Krisztus diadalmenete
Mint a madár, ha az otthonos ágok
	között ült édes kicsinyjei fészkén
	az éjben, mely elrejti a világot;
s reggel a drága fejecskékre nézvén
	hamar, hogy nékik élelmet találjon,
	nehéz munkáját könnyüvé igézvén
siet, hogy egy kihajló galyra szálljon;
	az égő Napot égve, lesve várja,
	és a Hajnalt születni messze tájon:
úgy nézett Hölgyem egyenessen állva
	s merőn figyelve, amaz égvidékre,
	hol útját a Nap leglassabban járja.
S én látva őt e nagy várásban égve,
	úgy tettem, mint ki folyton másra vágyik
	és a reményben elégül ki végre.
De nem sok perc tellt egyik és a másik,
	várás és látás közt, mert szomjam-oltva
	láttam, hogy az ég lassan fölsugárzik.
S szólt Beatrice: “Im egész csoportja
	Krisztus diadalmenetének! Ime
	ez égforgás termése mind behordva!”
És úgy lángolt előttem arca színe
	s szemei oly gyönyörrel tele voltak,
	hogy nincs a nyelvnek arra szava, ríme!
Mint tiszta éjein a teleholdnak
	örök nimfák közt Triviát nevetni,
	akik színt adnak a nagy égi boltnak:
úgy láttam ezer láng közt fényesedni
	a Napot, melytől valamennyi láng gyúlt,
	mint a mienktől csillag gyúl seregnyi.
És az eleven ragyogáson át húllt
	e lángvalóság, oly vakítva, fénylőn,
	szemembe, hogy csöpp látásom elájúlt.
Óh, Beatrice! drága jó kisérőm!
	Így biztatott: “Itt oly fény győz le téged,
	melynek sugára kifog minden élőn.
Itt látod az Erőt s a Bölcseséget,
	mely Ég és Föld közt az utat nyitotta,
	melyért a vágy már oly régóta égett!”
Mint a felhőkből, nem férvén azokba,
	kicsap a tűz, ha megnőtt s lángra éledt,
	s magát hajlama ellen földre dobja:
lelkemben épúgy megnővén az élet
	e táplálékon, kicsapott magából,
	és meg se tudom mondani, mivé lett.
“Nyisd föl szemed, mert szemem tűze lángol!
	Eleget láttál, hogy immár kibirjad,
	és mosolyomba nézni mi se gátol.”
Úgy voltam, mintha lassan kelve virrad
	előtted egy felejtett kép, s hiába
	igyekszel, hogy eszedbe visszahíjjad:
hallva e kegyet, amelynek dijába
	nincs méltó hála, s mely végkép beírva
	a Múlt könyvébe, a memóriába.
Ha minden ajk egyszerre dalra nyílna,
	mely Polyhymnia s hugai édes
	tejét valaha dalra hízni szívta:
nem jutna az igazság ezredéhez,
	segítve lelni szót a szent mosolyra,
	s arcát leírni, mily gyönyörűséges.
Azért kell hogy e pontot átugorja
	Éden felé szállván a szent Poéma,
	mint ki előtt az út omolva volna.
De elgondolva, milyen súly e téma,
	s mily halandó váll remeg itt alatta,
	ki az, kiben a gáncs ne lenne néma?
Nem oly ut az; hogy kis ladik szaladja
	s nem való magát-kímélő hajósnak,
	hol bátor bárkám hasít be a habba.
“Mérthogy szemeddel arcomra fonódsz csak?
	miért nem nézed a sok szép virágot,
	amelyek Krisztus napjától bimbóznak?
Itt van a rózsa, melyben amaz áldott
	ige testté lőn; s liljomok, amellyek
	illata vitte jóra a világot!”
Igy Beatrice; s készen, hogy figyeljek
	szavára én, fölnéztem, hogy kiállva
	a fényt, gyengeségemmel harcrakeljek.
Mint napsugárban, mely tört felleg árnya
	mögül jön, aki látja dús növényzet
	rétjét s árnyékból néz napos virányra:
úgy láttam én ott felhőit a fénynek,
	mely mind felülről világítva égett,
	de napjukat fenn nem láthattam én meg.
Áldott erő, mely átitattad őket!
	fölemelkedtél, hogy fényét ne vedd el
	szememnek, amely nem bírt volna téged! -
A szent Virág neve, mely este-reggel
	zendül imámban, erőm visszaadta
	a felsőbb lángig szállnom e szemekkel.
S amint szemem lefestve megmutatta,
	mekkora és milyen a drága Csillag,
	mely győz az égben, mint győzött alatta:
az égből íme egy tűzcsóva illant
	le s koszorúnak csavarodva körré
	fején egyszerre mint korona csillant.
A legszebb dallam, ami még a földé
	s amiért minden földi szív epedne,
	ég-zengés módra a fület gyötörné
az égi húr hangjával egybevetve,
	amely a szép Zafir körül gyürűzött,
	mely legtisztább színt ötvöz az egekre.
“Angyal szerelme vagyok; itt gyürűzök
	a mámor körül, mely a Méhből árad,
	melynek házában Örömünk időzött;
s gyürűzni fogok, míg követve járod
	fiadnak útját, égi Hölgy, s az égnek
	a legfelső köre ragyog, mert te járod!” -
Igy tett a zengő gyűrü szent pecsétnek
	dalt még fényére; s ekkor zendítette
	a többi fény mind Mária nevét meg.
A nagy világ királyi köpönyegje,
	mely minden testre ráborúl, s amellyet
	leginkább éltet az Úr lehe s tette:
alsó partjával még oly messze sejlett
	fejünk fölött, hogy onnan, ahol álltam,
	még fényéig a látás föl se terjedt
s annyi erőt szememben nem találtam,
	hogy a koszorús lángot föl kövessem,
	akit Fiához emelkedni láttam.
S mint gyermek nyújtja karját, hogy repessen
	a mama felé, kinek szívta mellét:
	kifelé-áradt lelkükkel tüzessen
repestek a fények, hogy fölemeljék
	lángjukat Máriához: így mutatta
	mindannyi hozzá-vonzó nagy szerelmét.
Igy látásomban soká megmaradva
	oly édesen zengték: “Regina coeli...”.
	hogy kéje szívem’ máig el se hagyta.
Óh, dús hombárok! mily bőség dicséri
	a gazdát, ha jó mag, amit lehintett
	s a jó magnak jó termését is éri.
Itt örülnek és élvezik a kincset,
	mit számkivetve szerzünk Babilonban
	aranytalan hullatva könnyeinket.
Itt diadalmas, ülve hatalomban
	fiával Máriának s Istenének
	a régi s új Zsinattal, égi honban,
az, aki kulcsát tartja annyi fénynek.
Huszonnegyedik ének
Vallatás a hitről
“Óh, választott vendégei az áldott
	Bárány nagy Vacsorájának, ki táplál
	úgy, hogy étkétől betellnek a vágyak:
ha ez, ki itt Isten kegyéből átszáll,
	morzsákat ízlel asztalaitokról,
	mielőtt néki útat a halál tár:
nézzétek, mint eped a szörnyü szomjtól.
	és harmatozzatok rá! Ti meríttek
	a Forrásból, amelyre egyre gondol.”
Szólt Beatrice; s ezer láng kerített
	be gömbként, pólusok körül kerengve,
	s mint üstökös, ránk éles fényt derített.
És mint az órakerekek, ütemre
	forogva, míg az első állni látszik,
	a végső gyorsan surran tovalengve:
úgy lengve más-más ütemmel a tánc itt,
	a gyorsaságról és a lassuságról
	láttam, hogy bennük mily dús üdv sugárzik.
És a legtisztább, legszebb fényü lángból
	oly boldog tüzet láttam ott kikelni,
	hogy egy sincs ott több, mely annyira lángol.
Háromszor láttam lengni s énekelni
	hölgyem körül: hogy magamnak se bírjon
	képzetem arról képet ecsetelni.
Azért ugrik a tollam és nem írom,
	mert durva színt ad arról már az emlék,
	nemhogy a szó még, ajkon és papíron.
“Óh, szép nővérem! oly buzgón lehelléd
	felém imád, hogy vágy gyúlt íme bennem
	elhagyni érted szent köröm szerelmét” -
megállva ott az áldottlángu szellem
	ekképen irányzá a drága Hölgyre
	fuvalmát, amint zengtem énekemben.
“Nagy ember lángja!” - felelt üdvözölve -
	“te, kinek Urunk a Kulcsokat adta,
	miket e szent Örömből vitt a földre:
faggassad ezt ki minden ágazatja
	- könnyű és nehéz - felől ama hitnek,
	mellyel lábad a habokat tapodta.
Jól tudom, hogy nincs rejtve szemeidnek,
	vajjon helyesen hisz, szeret, s remél-e,
	mert a Mindenek-tükrén égve csüggnek:
de mert ez Ország hitük érdemére
	választja polgárságát: hadd köszöntsön
	be hitvallással a Hitet dicsérve!”
Mint a zord Mester elé a jelölt jön
	és fegyverkezik a kérdésre némán,
	hogy bizonyítsa; nem hogy benne döntsön:
úgy - hallva a leckét, mit szava mért rám -
	érvekkel fegyverkeztem: hogy feleljek
	ily kérdezőnek ily kérdésre méltán?
“Szólj, jó keresztény, és nyiltan felelj meg:
	hogy mi a hit?” - S én arcom fölemeltem
	a fényhez, amely ilyen szót lehellett;
majd Beatricét néztem, aki jelben
	adott parancsot, öntenem folyómat,
	melynek forrása bent van a kebelben.
“A kegy, mely adta, hogy ily áldva gyónjak
	a legnagyobb Vezérnek” - kezdtem akkor -
	“engedje nékem jól formálni szómat!”
S aztán folytattam: “A nem-ingatag toll
	írta, atyám, testvéredé, ki Rómát
	eltávolítá a hamis utaktól:
a hit a remélt dolog, mint valóság;
	a hit a láthatatlan bizonyosság; -
	ebben oldom föl én a hit csomóját.”
S akkor hallottam: “Helyesen bogozzák
	ajkaid a szót, hogyha jól megérted,
	mért mondja: valóság és bizonyosság?”
És én feleltem: “A magas miértek
	bár tékozolják fényeiket ittfenn,
	még a földi szemekbe el nem értek:
s azért egyetlen lényegünk a hit lenn,
	amelybe égi remények fogóznak:
	és így van lényeg s valóság a hitben.
S ez a hit alap az okoskodóknak,
	hogy ami láthatatlan, bizonyítsák:
	s bizonyosság a hitből így fonódhat.”
S megint hallottam: “Ha ennyire tiszták
	volnának a tanok, földön tanúlva,
	éhen vesznének ottlenn a szofisták.”
Igy szólt ama szerelem lángra gyúlva;
	s: “Megmérve már” - hallottam újra tőle -
	“a hit pénzének mind ötvénye, súlya:
de erszényedben van-e hát belőle?”
	“Van” - szóltam én - “oly fényes és kerek,
	hogy jó pénz, semmi kétségem felőle.”
S a fény mélyéből ilyen szó eredt,
	amely ott fénylett: “E szent amulettnek,
	amelyben minden erők rejlenek,
hogy lettél úra?” - S én így felelek meg:
	“A Szentlélek esője, mely elárad
	lapján a régi és új Pergamentnek,
oly szillogizmus, melynek semmi hályog
	nincs fényén, meggyőz, és ellene minden
	bizonyítékot tompának találok.”
S hallám: “S mért elég, hogy meggyőzve hintsen
	beléd fényt, az ó s új tétel, s hogy arra
	szemed, mint Isten szavára, tekintsen?”
S én: “Ami e meggyőződést sugallja,
	azok a tények, mikhez nem ver üllőt,
	nem hevít vasat Természet hatalma.”
“S mi biztosít, hogy tény valaha túllőtt
	természeten?” - szólt. - “Aki bizonyítja
	olyan, hogy épen bizonyítni kell őt!”
“Ha a föld a keresztény tant tanítja
	csodák nélkül” - mondta ő - “ez messzeszóló
	csoda már és elég, hogy bizonyítsa.
Te voltál a jó magot szerteszóró,
	s szegényen, éhen ültetted a Plántát,
	mely szőllő volt, és ma már tüskekóró.”
Erre szent dalnak lobbantotta lángját
	a magas Törvényszék: “Dicsérjük Istent!” -
	mint zengni szokta mennyei vidámság.
És a Nagyságos, ki vizsgálva mindent
	vitt engem ágról-ágra, oda érve
	velem, hol már az utolsó galy int fent,
kezdte: “A szent Kegy, szerelmet cserélve
	lelkeddel, ajkad’, amint nyitni kellett,
	akként nyitotta eddig csókos érve:
azért is onnan helyes szó szökellett;
	de most mondd: mit hiszel? és ily virágot
	ki ültetett beléd, hol így kifejlett?”
“Óh, szent atyám, óh, szellem, aki látod,
	mit úgy hittél, hogy a szent Sírba lépve
	ifjabb lábakat győzhetett le lábod:” -
kezdtem - “kívánod, hogy öntsem elédbe
	hitem tartalmát, s az okot, mely engem
	így fölgyújtott, hogy hígyjek benne égve.
S én ezt felelem: Hiszek egy Istenben,
	egyben, örökben, aki mozdulatlan
	egeket mozgat vágyban, szerelemben.
S e hitre nemcsak fizikás alap van
	s metafizikás: hanem az Igazság,
	mely innen esőz gazdag áradatban.
Mózes, zsoltárok, próféták árasztják;
	s ti szent szerzői Evangéliomnak,
	nyerve a Lélek lángoló malasztját.
S hiszek három személyben, s hiszek annak
	örök egy s mégis hármas lényegében,
	melyre egyformán áll a van s a vannak.
S e mély rejtélyre, melyről szólok épen,
	ama szent evangéliomi tantól
	kaptam az Úrban többszörös pecsétem’.
Ez volt a forrás, e lángból suhant oly
	szikra belém, hogy, mint csillagot estje,
	őrzöm, és percre nem hagyom magamtól.”
Mint ki jó hírt kap, figyel arra lesve,
	majd ujjongva karolja át a szolgát,
	mihelyt az a beszédet befejezte:
úgy ott megáldva háromszor karolt át,
	akinek e hitvallást kelle tennem,
	az apostoli láng, és hőn dalolták
ajkai, mily örömét lelte bennem!
Huszonötödik ének
Vallatás a reményről
Ha lesz egykor, hogy mint szivem kivánná,
	e Szent Dal, melynek ég s föld munkatársa
	s amely több évre tett engem sovánnyá,
legyőzi a zordságot, mely kizárt a
	drága karámból, hol bárányka voltam
	s szunnyadtam a gaz farkasok dacára:
új gyapjam nő majd, mílyet sohse hordtam:
	új hangot váltok, hogy otthon diszítsem
	fejem’ új lombbal, régi templomomban:
mert ott léptem a Hitbe, melyet Isten
	számontart, s melyért Péter méltatott,
	hogy homlokomra koszorút feszítsen. -
És ím felénk egy újabb fény hatott
	a körből, honnan az, kit Krisztus első
	világi helytartójaként hagyott.
És Hölgyem arca új vígságra kelt s ő
	 így szólt: “Nézd! nézd! a Zászlós, akiért
	Compostellában ember annyi megy s jő!”
Mint galamb, ha párjához visszatért,
	leszáll mellé, majd, szerelmét mutatni,
	turbékolva keringi át a tért:
láttam az egyik Nagyvezért, fogadni
	társát, a másik Nagyvezért, dicsérve
	az Étket, melyet csak a Menny tud adni.
De aztán üdvözlésük véget érve,
	csöndben coram me szálltak, és kigyúltak,
	hogy arcomat le kellett sütni, félve.
Hölgyem ajkai szent mosolyra nyíltak.
	“Óh, híres élet!” - így beszélt a Fénynek -
	“ki Bazilikánk bőségét leírtad:
zengesd föl kérdéseit a Reménynek.
	Hisz te példázod a Reményt a földön,
	hol Jézus főleg hármatokra fénylett.”
“Emeld fejed, s ne félj: ki ide följön
	halandó földről, kell, hogy megtanúlja,
	hogy sugarunktól szeme meg ne törjön.”
Az új tüz így erősitett meg újra;
	s szemeim felemeltem a Hegyekre,
	melyeknek előbb meggörbíte súlya.
“Mert halál előtt nyerted a kegyet te,
	nagy Császárunkat a titkos teremben
	látni, kit övez grófjai seregje,
hogy az igaz Udvarral állva szemben
	a Remény, melyből jó szeretet ébred,
	benned és másban majd dúsan teremjen:
mondd meg: mi az? s mint virágoz be téged
	lelkedben? és mondd: honnan kapta lelked? -
	végzé a Második láng a beszédet.
S a szent Hölgy, kivel ily magasra keltek
	szárnyaim, mert vezette: megelőzött
	s felelt előbb, mint ajkaim feleltek:
“A harcos Egyház egy fia se győzött
	több reménnyel, mint írva áll a Napban,
	mely seregünkre annyi fényt tetőzött:
azért szállott rá a Kegy íly alakban:
	Egyiptomból Jeruzsálembe jutni
	még Földi szolgálatból oldozatlan.
A másik két pont, mit nem tőle-tudni
	kérdeztél, csak hogy majd elmondja, benned
	az erénynek milyen szerelme gyúlt ki:
maradjon rá, mert könnyen megfelelhet
	dicsekvés nélkül arra; s Isten adjon
	e feleletre néki bő kegyelmet!”
Mint jó tanuló, kész, hogy megragadjon
	minden kérdést, jó benyomást teendő
	és hogy tudása rejtve ne maradjon:
“Remény” - siettem szólni - “a jövendő
	győzedelemnek szent várása; s szűli
	ég kegye s érdem, hogyha elegendő.
S e fényt belém több csillag lángja szűri;
	s legelőbb szűrték az égi Vezérnek
	dalnoka által írott könyv betűi.
“Tebenned bíznak” - így zeng a Dicsének,
	mit ő írt - “akik szent Nevedet tudják!” -
	S tudják, akik az én hitemben élnek!
Aztán lelkembe harmatozta kútját
	episztolád, eltöltve, hogy ma mások
	felé én hajtom a szent csöppek útját.”
Mig így beszéltem, villámlobbanások
	módjára egy kis sűrü láng remegve
	s hirtelen ama fényből fölsugárzott,
s ily szót lehelt: “A szerelem, mely egyre
	ég bennem még ez erényért, mely éltem’
	táborhagyásig s pálmámig követte:
készt szólnom hozzád, aki az erényben
	tudsz gyönyörködni; s vágy hallani tőled,
	hogy mit igérsz magadnak e Reményben?”
S feleltem: “Minden Istent-szeretőnek
	a régi és uj Irás tűz ki célt,
	s ez mutat rá, mit kell remélni főleg?
Ézsaiás dupla ruhát igért
	a léleknek majd igaz otthonában:
	s csak akkor van ott, ha az Égig ért.
Testvéred sem igérte mostohábban,
	sőt még tisztábban, a fehér ruhárul
	beszélve szintén amannak nyomában.”
Erre, alighogy ajakam bezárul
	“Sperent in Te” - így hallok gyúlni vig dalt,
	s a többi hang mind záporozva ráhull.
S egy fény most úgy tul ragyogá a hiv kart,
	hogy, ha a Rák oly fényes volna, télen
	volna egy nap, amely egy hónapig tart.
S mint ahogy fölkel s táncba lép fehéren
	egy vídám szűz, s nem hiuságra gondol,
	csak hogy illendőn menyasszonyt kisérjen:
úgy a fölizzott láng e vígalomból,
	láttam, hogy a Kettőhöz száll, s azoknak
	tánca a szent örömben szinte tombol.
Ajkak dalra, lábak táncra mozogtak;
	és Hölgyem rájuk némán állva nézett,
	ahogy a menyasszonyok nézni szoktak.
“Ez az, ki édes keblén heverészett
	pelikánunknak; s kit szent feladatra
	Krisztus keresztről szólított s idézett”, -
szólt Beatrice; de nem hagyta abba
	nézni merőn a lángokat beszéde
	után, miként előtte és alatta.
Napfogyatkozást látni a hegyélre.
	aki kiáll és ajzza szemeit:
	annyira néz, hogy elvakul beléje:
úgy érzém én is ott, hogy elvakit
	a harmadik láng; s hallám: “Mért igyekszik
	szemed azt látni, ami nincsen itt?
Testem a földben föld, s porladva fekszik
	a többi testtel, míg számunk, ahányat
	a nagy Végzésnek határozni tetszik.
Csak ketten kapták meg a két ruhának
	kegyét a Szent Klastromban ezidáig;
	így mondd, ha ottlenn erről hírt kivánnak”.
E szóra láttam, hogy merőn megáll itt
	a lángtánc és a három Fuvalatnak
	vegyes dala egyszerre csöndbe mállik:
mint evezők, ha sebesen haladnak,
	majd fáradságot vagy veszélyt kerülve
	egy füttyentésre csöndesen maradnak.
Óh, mivé lettem, mikor elmerülve
	Beatricére néztem, s mégse láttam,
	pedig (körülöttem ezer fény derülve)
mellette voltam, s a boldog világban!
Huszonhatodik ének
Vallatás a szeretetről - Ádám
Míg félve álltam, mert igy elvakíta
	az éles fény, egy hang áradt belőle,
	s minden figyelmemet magába szítta,
mondván: “Addig is, amíg új erőre
	kapna látásod, mit fényem eloltott,
	eszmélkedve végy kárpótlást felőle.
Kezdd el tehát; s jelöld meg azt a dolgot,
	amire lelked vágy; és el ne csüggedj;
	látásod nem holt, csak zavarba-oldott,
s ki veled e dús égen át együtt megy,
	a szent Hölgynek, szemében van a hajdan
	Ananiás ujjában rejtezett kegy.”
S én: “Hintse mikor ő akarja majdan
	írját szememre, melyen át belépett
	egykor a tűzzel, mely még egyre rajtam.
A Jó, mely megbékíti ezt a Széket,
	minden írás alfája s ómegája,
	mit a Szeretet szemeim elé tett.”
Ugyanaz a hang, melynek szózatára
	elült a vakság ijedelme bennem,
	intett, hogy szavam folytatását várja,
s szólt: “Szűkebb rosta kell, hogy rajta menjen
	szavad még át; mondd, mílyen szél verése
	irányzá nyílad, hogy ily célba lengjen?”
S én erre: “Filozófok érvelése
	s innen áradt tekintély súlya kellett,
	hogy e szerelmet a szivembe vésse.
Mert a jó, ha jó, akként gyújt szerelmet,
	amint fölfogjuk; s oly magas fokára
	gyújtja a hőnek, mint jósága terjed.
Azért a Lényeg, melynek nincs határa
	a jóban, úgy hogy ami jó kivűle
	van, csak az ő fényének egy sugára,
kell, hogy szerelem nagyobb lángját szűlje
	abban, ki szemét ama tanra nyitja,
	amelyet rejt ez érvelés betűje.
Ez igazságot nékem az tanítja,
	aki könyvében minden halhatatlan
	lélek első szerelmét bizonyítja.
Tanítja nékem ezt a csalhatatlan
	szerző, Mózesnek azt mondván magárul:
	“Minden jót eléd tárok én magamban!”
Tanítod te is; mert többet elárul
	első szavad az égi rejtelembül,
	mint más heroldnál összesen kitárul.”
S ily választ kaptam: “Földi értelemtül
	s erősítő tekintélytül vezetve
	legfőbb szerelmed az Istenbe lendül.
De mondd, mily más zsinórral érezed te
	vonva magad feléje még? beszéld el,
	hány foggal mart e szerelem szivedbe?”
Nem volt előlem rejtve oly sötéttel
	Krisztus sasának terve, hogy ne lássam,
	hova céloz a vallató beszéddel,
azért így kezdtem: “Minden harapásban,
	amely Istenhez tereli a lelket,
	részem volt, hogy szerelme leigázzon.
Mert a világ, mert én - megannyi rejtek -
	annak halála, ki meghalt, hogy éljek,
	a remény, mely a jókban égve serked,
s az előbbmondott örökéltü érvek
	kivontak a rossz vágyak tengerébül,
	hogy a Jó Szerelem partjára érjek.
A lombhoz, melyből földi kertje épül
	az Örök Kertésznek, szerelmem annyi
	csak, amennyi jó Belőle belé gyül.”
S egy édes dalt hallottam fölsuhanni
	erre az égről; s Hölgyem drága hangját:
	“Szent! Szent! Szent!” - így sietett belefonni.
S mintha éles fény nyilai suhantják
	szét álmaid, melynek heves sugára
	szemed hártyáin egyenkint zuhant át,
a felébredt szem előbb alig állja,
	hirtelen azt se tudja, hogy mivé lett,
	amíg magához nem tér nagysokára:
ugy űzött tova minden kicsiséget
	szép Beatricém szememből szemével,
	mely ezer mérföld messzire is égett;
s többet láttam, mint előbb; mire hévvel
	kérdém egy negyedik fényről, ki lenne,
	aki közöttünk hirtelen tünék fel.
S felelte: “Ebben néz lobogva szembe
	atyjával amaz első földi lélek,
	akit az első Erő megteremte.”
S miként a lombok, hogyha könnyü szélnek
	jöttére meghajolnak, majd kinyúlva
	otthonos magasukba visszatérnek:
úgy lelkem, előbb kábulatba fúlva
	szavára, majd a kérdésekre-gerjedt
	vágy adott néki biztonságot újra.
S így kezdtem: “Óh, egyetlen érve-termett
	gyümölcs! ősatyám, kinek minden asszony
	lánya és menye! könyörgök, felelj meg!
Látod, mint éget buzgó és igaz szomj:
	tudod, miért? s nem is pazarlom a szót itt,
	hogy válaszodnak időt ne mulasszon.”
Mint egy betakart állat hánykolódik
	leplei alatt, s szemmel látja vágyát,
	aki figyeli mozgó takaróit:
oly nyiltan égett fényburkán a vágy át
	az ős léleknek, tetszésemre tenni,
	s láttam kigyúlni az öröm zsarátját,
amint szólt: “Szükség nincs szavadra semmi,
	mert úgy tudom kérdésed’, hogy a földön
	nincs bizonyosság semmiről sem ennyi,
mert megmutatja az igaz Tükör fönn,
	amely nem lesz visszfénye soha másnak,
	s minden visszfény az Ő fényeiből jön.
Tudni vágysz, mikor tett a szent Varázsnak
	kertjébe Isten, hol a drága mély szem
	megedzett a nagy Lépcsővel csatáznod;
és meddig éltek szemeim e Kéjben;
	és hogy a nagy Haragot mi okozta;
	s hogy milyen nyelvet alkottam s beszéltem?
Halld hát, fiam, nem épen a Tilos Fa
	gyümölcse volt oka a Számüzésnek,
	hanem csak az átlépés a Tilosba.
A nap, míg e Zsinatért ott emésztett
	vágy, honnan Vergiliuszt küldte Hölgyed,
	négyezerháromszázkét kerülést tett.
S még húsban élve laktam lenn a földet,
	láttam kilencszázharminc visszatértét
	minden csillagához az égi Körnek.
Nyelvem, mióta ajkaim beszélték,
	kihalt, előbb mint végrehajthatatlan
	művük’ Nimród népei megkisérték.
Mert emberi ész műve tarthatatlan
	s romló, lévén támasza csak a lenge
	és csillagoktól függő akaratban.
Azt az ős Természetnek hozta rendje,
	hogy az embernek nyelve van; de rája
	bízta, hogy így vagy úgy, szépítve zengje.
Mielőtt lelkem a Pokolra szálla,
	földön a legfőbb, Jónak neve El volt,
	aki ma fényem’ ez örömbe zárja.
Azután Éli lett az, ami El volt;
	így van ez, mert a halandók szokása
	mint lomb: új jön, ha a régi elholt.
A Tenger Hegye addig volt lakása
	éltemnek tisztán s bűnben, míg az óra
	lépteit egytől hatig szaporázza,
ahol letell a fertály fordulója.”
Huszonhetedik ének
A Kristály-ég
“Az Atya Fiú Szentlélek nevének
	glória!” - kezdte szerte mind az Éden,
	úgy, hogy ittassá tett az édes ének.
Amit láttam, a Világ Mindenében
	elömlő nevetés volt; s mámor áradt
	látáson és halláson át elébem.
Óh, öröm! Óh, vígság, mely sohse fárad!
	Szerelemmel s békével teljes élet!
	Óh, bőség, hol vágy helyet nem találhat!
A négy láng szemem előtt állva fénylett,
	s az, amelyik legelőbb jött elénkbe,
	egyszerre még élénkebb fényüvé lett:
igen! egész olyanná lett a fénye,
	mint Juppiteré lenne, ha a Marssal
	két madár volna és tollat cserélne.
A Gondviselés, melytől rend, határ, sor
	kiszabva ott, a boldog égi Rendben
	most minden részen ím csöndöt varázsol,
s Péter beszél: “Ha változok szinemben,
	ne csodáld, mert még ajakam ha szól ma,
	színt vált ez itt mind velem egyetemben.
Aki a földön helyem bitorolja,
	helyem, helyem, mely az Isten fiának
	szemében olyan, mintha üres volna:
tette, hogy síromon kloáka támadt,
	vér és bűz kloákája, hol a Sátán,
	ki innen esett, tetszeleg magának.”
Oly színre gyúl ki a felhő, világán
	a szemközt égő napnak, reggel-este,
	milyennel most az eget szórva látám.
S mint nő, kinek szeplőtlen lelke-teste,
	biztos magáról, de önkénytelen
	megrendíti, ha hallja, más eleste:
olyan lett Beatrice fénytelen:
	ily fogyatkozás lehetett az égen,
	mikor az Úr elvérze idelenn.
Amaz folytatta szavait, s szinében
	nem volt úgy elváltozva, mint a hangja
	elváltozott most ilyetén beszédben:
“Azért tápláltuk bő vérünket ontva
	Krisztus aráját én, Linus s Anaklét,
	hogy pénzszerzésre legyen alkalom ma?
Nem! más volt a cél: ez a szent Öröklét.
	S Sixtus és Pius, Callixtus meg Orbán
	vértanu-kínnal s halállal vezeklék.
Nem véltük, hogy utódainknak jobbján
	a keresztény népnek csak fele álljon.
	a másik fele balfelé huzódván;
sem hogy ádáz lobogók jele váljon
	a Kulcsokból, amik reám bizattak,
	és kereszteltek ellen hadba szálljon;
sem hogy én jó legyek pecsét-alaknak
	megvett, hazug kiváltság-levelekre,
	mitől tüzem gyakran pirulva lankad.
Pásztor-ruhában farkasok seregje
	dúl s látszik innen minden legelőben:
	Isten haragja! miért nem vered le?
Véremet inni immár készülőben
	cahors és gaszkony... - Óh, szent alapítvány!
	mily hitvány végre fajzottál belőlem!
De a nagy Végzés, mely megvédte hitvány
	ellenek ellen Rómát Scípióval,
	hoz gyors segélyt, haragját lángra szítván!
S te fiam, majd lenn ajkat tárva szólalj,
	kit földi súly még le fog vonni földre,
	s mit én nem rejtek, tárd ki földi szóval!”
Mint megfagyott gőz, mely a földi körbe
	száll, s légkörünkön áthat, ha az égen
	a csillag-Bak szarvát a Napba döfte:
úgy láttam fényes díszeket a légben
	és diadalmas pelyheket havazni,
	akik sürűen gyűltek ott elébem.
Szemem követte néhány száz arasznyi
	téren át, de az égi messzeségbe
	nem tudott velük végtelen utazni.
S Hölgyem, ki látott figyelemben égve
	nézni föl rájuk: “Lefelé nézz!” - szóla -
	“hogy lásd, mekkorát fordultál az égbe!”
S láttam, hogy első lenézésem óta
	útam az első égöv közepétül
	széléig futó félivét berótta.
S láttam Cadixon túl, mely tájra szédült
	bolond Ulysses; és innen a partot,
	melynek Európa édes terheként ült.
És még több látványt is elémbe tartott
	földünk kis kertje; de lábam alatt már
	a Nap több mint egy csillagnyit kanyargott.
Szerelmes lelkem, amely mindig ott jár
	szép Hölgyem körül, visszanézni végre
	édes arcára vágyban lobogott már.
S ha természet vagy művészet kitépte
	lelked egykor magadból másba veszni,
	emberi húsba vagy müvészi képbe,
próbáld multadból mind összekeresni:
	együtt sincs oly kéj; mint tekintetemnek
	volt, nevető szemébe visszaesni.
S bűvös ereje e gyönyörű szemnek
	tette, Léda fészkéből kiröpítve,
	hogy a leggyorsabb égben fennteremjek.
Egyforma annak fényes, magas üdve
	minden részén, hogy még csak azt se sejtem,
	hogy Beatrice mely tájába vitt be.
Nevetve és oly arccal most, amelyben
	Isten öröme látszott, kezdte Hölgyem,
	ki előtt vágyát nem rejthette lelkem:
“A Mozgás, mely mindent forgatva bölcsen
	csupán a középpontot tartja tétlen,
	itt indul, e legtágabb ívü körben.
S ez az ég már nincs semmiféle térben,
	csak az Úr lelkében, mely lángra kelti
	hajtó szerelmét s zápor erejét fenn.
Fény s szerelem, ami magába rejti,
	mint ő a többi kört; s csak Gyűrüzője
	érti gyürűje titkát, más se sejti
Nem oszlik ez még mással mérhetőre,
	de mint a tíz az ötöddel s a féllel,
	minden más égkör úgy van mérve tőle.
S hogy ez a cserép, amelybe gyökérrel
	nyúl az Idő, míg más egekbe lombbal:
	itt tisztán látod és ettől ne térj el.
Óh, földi vágy! a lelket annyi gonddal
	nyomod, hogy föl se néz az égi körbe.
	hullámaidba kötve léha szomjjal.
A jó mag olykor még lehull a földre
	és kivirágzik; de az örök esső
	vackorrá veri azt is, ami körte.
Ártatlansággal s hittel csak az első
	gyermekkor áldott: s előbb megromolnak,
	mint a szakáll az arcra szőrlepelt sző.
Aki, gügyögve, böjtöl még ma: holnap
	zabálni fog már, ha megoldva nyelve,
	bármit és bármely szakában a holdnak:
aki gügyögve anyját hőn ölelte
	s hallgatott rá: most hibátlan beszélve
	csak azt szeretné, ha sírban heverne.
Így válik a fehér szin feketére,
	első látásra, annak szép leányán,
	aki a reggelt hozza, s elmegy éjre.
S ne csodálkozz e romlás látományán:
	hisz bárkátok kitért a jó sodorbul,
	mivelhogy nem ül, senkisem, kormányán.
De mielőtt január nyárba fordul
	a számba-nem-vett századnap miatt,
	az égi körök tengelye csikordul,
s a vihar, melyhez annyi vágy tapadt,
	orra helyett majd farát veti hátra
	és a flottának helyes útat ad:
és így jön igaz gyümölcs a virágra!”
Huszonnyolcadik ének
Az angyalok kilenc kara
Mikor a jelen hitvány földi létnek
	szemeim előtt így letépte fátylát
	az, aki tette, hogy Édenbe lépjek,
mint a mögötted gyújtott gyertya lángját
	tükörből olykor előbb veszed észre,
	mint szemmel, vagy bár gondolatba’, látnád:
s megfordulsz és meglátod, visszanézve,
	hogy úgy egyezik, mint dal az ütemmel,
	a való képpel az üveg-idézte:
emlékszem, én is úgy tevék, szememmel
	ama szép Szembe nézve, melynek Ámor
	meghurkolt fényéből-font szerelemmel.
S hogy megfordulván elémgyúlt a Mámor,
	kinek számára ez a messze égkör,
	bárhova nézel benne, büszke zsámoly,
láttam, hogy egy Pont oly élessen ég föl,
	hogy amely szemre tűze rásugárzik,
	az önkénytelen bezárúl a fénytől;
és amely csillag legkisebnek látszik
	a földről, szinte holdnagyságu lenne
	e Ponthoz képest, amely ott parázslik.
Amilyen kört a fényudvar kitenne
	a csillag körül, amely az égre fösté,
	mikor legsűrübb a gőz köde benne:
a Pontot oly nagy tűzudvar füröszté
	s forgott gyorsabban, mint a legtelibb kör.
	amely legtágabb világot gyürüz bé.
És másiktól van övezve e kis kör
	s utána harmadik és negyedik
	és a negyedik újra ötödiktől
s ezt hatodik, hetedik követik
	oly tágan már, hogy Juno hirnökének
	ölelő karja szűk lenne nekik.
Majd nyolcadik s kilencedik jövének...
	S amint az Egytől messzebb száma, lassabb
	forgása e kép mindenkinek körének.
És annak lángja volt legsugarasabb,
	melyhez közelebb volt a tiszta Szikra,
	mert fénybe vonta fénye az Igaznak.
S látva, hogy új gond hálóját borítja
	reám e látvány, Hölgyem szólt: “E Ponttól
	függ az egész ég és természet titka.
Nézd legszomszédabb körét, s arra gondolj,
	hogy mitől tud oly sebesen forogni?
	a tűzes szerelemtől, vonzalomtól?”
S én: “Ha oly rendben látnám itt lobogni
	őket, mint a Föld körül sorba lengnek,
	már ennyi szóban meg tudnék nyugodni;
de ott oly fokban láttam őket szentnek,
	e gyűrüit az érzéki világnak,
	amint centrumtól távolabb kerengnek.
Igy, ha e templomában a csodáknak,
	melyet csak fény és szerelem határol,
	betellve kell megszünni mind a vágynak:
meg kell még tudnom e forgósugárról,
	a példázottól mért tér el a példa?
	Magamtól nincs sejtésem e csudáról.”
“Ne bámuld, hogyha nem látsz itt a célba:
	ujjad gyenge e keményült csomóra,
	melyet oldozni senkisem kisért ma.”
Igy kezdte Hölgyem; aztán újra szóla:
	“Figyelj, mit mondok, és vágyad betellhet,
	csak eszedet jól élesítsd a szóra.
Minden égkör annál tágabbra terjed,
	amint az erő s belső hathatósság
	minden részében nagyobb lángra gerjed.
Több a boldogság ott, hol több a jóság;
	s a többet mindig nagyobb tér fogadja,
	ha minden részben egyenlőn aprózzák.
Igy ez az ég, mely magával ragadja
	a Mindenséget, megfelel a körnek,
	mely legtöbb tudást és szerelmet adja.
Hát csak az Erő fokával jelöljed
	a nagyság mértékét, ne testi látszat
	szerint, mely itt szemedben körbe görbed:
és csodálatos összhangzást találsz majd
	kicsiről sokra, nagyobbról a többre,
	amint a Szellem egeknek arányt szab.”
Ahogy kitisztul egünk csonka gömbje,
	hemiszféránk, ha Észak szele lágyabb
	lehelletű arcából fú a ködbe,
s a pára, melytől a lég színe bágyadt,
	oszlik, az ég arca mosolyra virrad,
	és báj önt el kertjében minden ágyat:
úgy érzem én, hogy szemeim kinyilnak,
	mikor megfelelt Hölgyem ajka nékem,
	és az Igazság fölkelt, mint a csillag.
S hogy eddig jutva megállt a beszédben,
	a szent körök megizzva fölragyogtak,
	mint a forró vas a kohó tüzében.
Szikrák követték lángjait azoknak
	és többre gyűltek, mintha kicsi számot
	duplázol egyre kockáin a sakknak.
És karról karra szent hozsánna támadt
	a Nyugodt Ponthoz, aki tartja mind,
	ubi - hol mindig lesznek és valának.
És az, ki lelkem mélyébe tekint
	s a kérdést látja, szólt: “Az első két kör
	mutat neked szeráfot s kerubint.
Gyors lángjuk ég ki a szent kötelékből
	a Pontot utánozva egyre jobban
	látás szerint, ki míly magasba ér föl.
Többi szerelem, mely köröttük lobban
	Isten arcába, névszerint a Trónak,
	s az első Hármas végződik azokban.
S akként élvezik kéjeit a Jónak,
	amint látással mélyeibe hatnak
	a minden észt megnyugtató Valónak.
Mert a látást kell tartanod alapnak
	a boldogságra, és nem a szerelmet,
	amely csupán a látásból fakadhat;
s ennek mértéke az érdem, amellyet
	a jóakarat és isteni Kegy szül
	s így egyre nő és fokról fokra terjed.
Második Hármas, mely lobogva zsendül
	e szent tavaszban, melynek soha galyját
	az éji Kos nem hasítja keresztül,
tavaszi Hozsánnának zengi dalját
	hármas dallamban, a Gyönyör e három
	karában, mellyek örökké sugallják.
Rangjuk előtted ílyen sorban álljon:
	a Dominációk, a Virtusok,
	és a Hatalmak; és ezzel bezárom.
Utolsó előtt Principátusok
	két karban, és Arkangyalok keringnek;
	végül Angyalok tánca leng, suhog.
És fölfelé néz hő szerelme mindnek.
	és lefelé győz; s vonva és vonatva
	Istenhez vezetői kéjeinknek.
S Dionysios oly vágytól ragadva
	gondolt föl e szent hierarchiára,
	hogy sorba, mint én, nevüket megadta.
És Gergely, kinek más teóriája
	volt, mihelyt följött s szemeit kitárta
	ebben az égben: nevetett reája!
S hogy ilyen titkok zárait kizárta
	halandó ember: azon meg ne döbbenj;
	olyantól tudta, aki mind bejárta,
sok más titkokkal együtt, e körökben.”
Huszonkilencedik ének
Tanítás az angyalokról
Mikor Latóna égi fia, lánya,
	ez Kos-, az Mérleg-rakzu jegyeikben,
	egy horizont köt övnek derekára,
attól a ponttól, mikor a zenitben
	függ egyensúlyuk, addig míg belőle
	hemiszférát cserélve, szertelibben:
nem tovább állott szívem égi Nője
	néma mosollyal; és a Maradandó
	Pontra nézett, mely lelkemet legyőzte.
Majd: “Nem is kérdem, mit vagy megtudandó,
	s szólok, mert tárva vágyad bármi tárgya
	ott, hova céloz minden ubi s quando.
Nem hogy magát több gazdagsággal áldja;
	ez nem lehet; hanem hogy visszafénylő
	fénye a boldog »Subsisto!«-t kiáltsa,
időkön kívül, és kívül a mérő
	földi értelmen, kedveként, eláradt
	új szerelmekben az Örökkönélő.
S ne véljed hogy azelőtt tétlen állott;
	mert »előbb« s »utóbb« nem volt, mikor Isten
	lelke e vízek fölött szerteszállott.
Forma és anyag, vegyesen s vegyitlen
	pihentek benne, teljes létre szállni,
	mint három nyíl a háromhúru ivben:
És mint ha ámbra, ha üveg, ha bármi
	kristály visszfénylik, a sugártöréstől
	a teljes fényig nem tudsz rést találni:
ugy az Úrnak egyszerre árad és tör
	teremtéséből a hármas eredmény
	szerte, menten rendjében bármi réstől.
S rangot és rendet nyert minden teremtmény;
	s ezeket tette a világcsucsokra,
	bennük a tiszta cselekvést teremtvén.
A csupasz erőt legmélyebbre dobta;
	míg a középen cselekvést s erőt
	megkötött sohsem oldandóra bogba.
Jeromos szerint régesrég előbb
	lőnek az angyalok teremtve, számos
	százakkal egyéb teremtés előtt.
De az én igazságom általános
	a Szentlélektől ihletett irókban:
	csak gondolj rá, s figyelmet jól irányozz!
Az ésszel sem fér össze az valóban,
	hogy a mozgató, mozgás léte nélkül
	lehessen, mint a hajósok hajótlan.
Igy holbul és mikorbul és mikéntbül
	e szerelmeket megismerve, három
	lángod elalszik és vágyad kibékül.
Előbb mint húszig olvasnál, a járom
	alól egy csapat angyal bűnbe lengett,
	hogy földeteken bús zavart csináljon.
Más rész maradt, és megnyitá e rendet,
	melyet látsz, oly kedvvel, hogy mindazóta
	máig egeket forgatva kerengett.
Igy volt, mióta gőgben átkozódva
	fölkelt az, akit láttál lent a mélyben
	a világ minden súlyától zuzódva.
Akiket itt látsz, mind kész minden érdem
	javát a Jóra hinteni, ki nékik
	hivatalt és erőt ily nagyra mért fenn;
azért látásuk magas lánggal ég itt
	a maguk és a Kegyelem tüzével;
	s lelkük kemény, mit semmi bűn se szédit.
S ne legyen benned arról semmi kétely,
	hogy érdem elfogadni a Kegyelmet,
	ki kész örömmel tárja rá szivét fel.
Most már szabadon nézhet szét figyelmed
	e szent körön, más segítsége nélkül,
	ha szavam eddig eléggé figyelted.
De mert a földön az angyali néprül
	azt tanitják, hogy lelkek ők, akikbe
	emlék, akarat és észrevevés gyül,
tovább szólok, hogy legyen földeritve
	előtted a tan, melyet földi elmék
	befonnak többértelmü betűikbe.
E lények, kiknek boldoggá figyelmét
	az Isten mindentlátó arca tette,
	soha azt onnan másra nem emelték.
Igy látásuk egységét sohse szegte
	semmilyen új tárgy, s nem oszolva, nincsen
	szüksége kapcsoló emlékezetre.
Ébren álmodik, más tant aki hint lenn,
	hiszi vagy nem; mert ha nem hiszi, s vallja,
	még nagyobb bűnnek s szégyennek tekintem.
Azért jár egyszer erre, másszor arra
	bölcselmetek, mert a látszat szerelme
	és hiu dicsvágy ide-oda csalja.
S mindehhez több még az Egek türelme,
	mint aki a Szentírást meggyalázza,
	mellőzve, vagy értelmét elterelve.
Nem gondolják meg, mennyi vérrel ázva
	hullt földre magva; s mily becse van annak,
	ki magát hozzátartva megalázza.
Mindenkinek saját eszméi vannak:
	azokra büszke, és azt prédikálják!
	s hallgatni kell az Evangéliomnak.
Egyik azt mondja, hogy Krisztus halálát
	gyászolni, a Hold állt a Nap elébe,
	hogy ne engedje a Földre sugárát.
A másik, hogy magától jött az égre
	e fogyatkozás; mert az ind, a hispán
	a zsidóval egyszerre hullt sötétbe.
Flórencben annyi Lapi s Bindi nincs tán,
	ahány mesét szórnak évente szerte
	szószékeiről, a nyájat butitván,
és a juhocskák csak leget legelve,
	széllel táplálva, térnek aklaikba;
	és vakságuk nem lesz mentségük erre.
Nem mondta Krisztus, társait tanítva:
	»Menjetek, s locsogjatok a világba!«
	hanem kemény tant adott, mint a szikla,
és ajkuk mind azt zengte, prédikálta;
	hitet gyujtani és harcolni harcát
	az Evangéljom volt a pajzs s a dárda.
Ma csupa rossz élc, csupa balgatagság
	a pap beszéde; csak a nép röhögjön,
	duzzad a csuha, több se kell manapság!
De olyan madár ver a csuklya-csücskön
	fészket, hogy, ha azt látná nyája, látná,
	hogy bűnbocsátást esdeni kihöz jön?
És ettől oly vak szellem szállt világgá,
	nincs az a vad tan, bolond üdvigéret,
	mely próba nélkül hívét ne találná.
Igy lesz az Antal disznaja kövérebb,
	s hiznak disznónál is disznóbb barátok,
	akiktől veretlen pénzt kap a lélek.
De messze tértünk. Vesd most vissza lábod
	és szemed velem az egyenes utra,
	hogy a pályát kurtítsa gyorsaságod.
Angyalok száma se mondva, se tudva;
	akkora az, hogy még álom se vélné,
	hogy rangról-rangra akkorára rugna.
S ha Dániel szavait jól itélné
	eszed, látnád az ezer és ezerből,
	hogy határozott számokról beszél-é?
Szétáradván az ős Sugár, amelyből
	jönnek, annyimód fogan ott a szépség,
	ahány a fény, amely Belőle feltör.
Azért mivel az Erő működését
	követi az érzés, édes szerelmük
	bennük külömbözőkép éget és ég.
Im látod az Erőt, melyen a Menny függ,
	mily gazdag és bő, tükrei sokában
	szétszórva fényét, sokszorozva bennük,
mégis örök-egy maradva magában.”
Harmincadik ének
Fényfolyó és fényrózsa
Talán hatezer mérföld messzeségben
	lángol a déli óra; és a földnek
	árnya vizszintes síkban esik épen:
mikor olyan kezd lenni a fölötted
	mélyülő ég, hogy benne halaványra
	sápad sok csillag, s meg se látni többet,
s amint a Napnak szolgálóleánya
	előjön, az ég, fényeit elűzve,
	elzárul s legszebb gyöngyét is lehányja:
így a Pont körül, mely engem legyőzve
	játszatá a csillagos karikákat,
	s amit gyürűz, abban látszék gyürűzve,
szemem előtt minden fény egyre sápadt:
	s ugy érzém, hogy Hölgyemhez visszafordit
	a szerelem, és az, hogy mást se látok.
Ami ezer szó eddig róla folyt itt,
	olyan dicséret az együtt se lenne,
	mi ily szépséget semmiben se csorbit.
A szépség, amit láttam, szertelenre
	gyulva, mirajtunk túlárad, s egészen
	csak Alkotója tud örülni benne.
E pontnál tollamat legyőzve érzem,
	jobban, mintsem vig vagy szomorú költő
	volt tárgya által, vagy valaha lészen.
Mert mint a nap remegő szembe, kelt ő
	emlékembe, a gyönyörű mosollyal
	lelkem magából-kikelésre keltő.
Mikor még együtt élt a földi porral
	s először láttam: onnantól idáig
	még tudtam, a látást követni tollal;
de most látásom jobban szerteválik
	szent szépségétől, mint bármely müvészé,
	ha képessége elért a határig.
Hagyom azért, hogy tágabb ajk idézné,
	mint az én gyenge trombitámnak ajka,
	mely nagy leckéjét kis hijján bevégzé.
Ő, mint kész vezér hangra, mozdulatra:
	“Kijöttünk a legnagyobb égi körből
	a Mennybe, amely tiszta fény” - mutatta -
“lelki fény, tiszta öröm, ment a földtől;
	tiszta szerelem, igaz Jó szerelme;
	tiszta öröm, mely minden ízen tultör.
Az Éden mindkét seregét figyelve
	meglátod itt, és egyiket közűlük
	oly arccal már, mint Itéletre kelve.”
Váratlan villám, fényből vonva gyűrüt
	a szem köré, és; elfedve előle
	oly csillogást is, ami nála sűrübb,
nem égőbb, mint ott volt a fény gyürűje,
	mely szememet tüzfátyollal borítva
	minden látását elragadta tőle.
“A Szerelem, mely az eget csititja,
	üdv-fénnyel mindig így fogad magába,
	hogy a gyertyát lángjához idomítsa.”
E pár rövid szó nem zengett hiába,
	mert rögtön érzém, földi erőn túlra
	hogy új erőnek gyűl lelkembe tápja:
és szemem új látásra gyullad újra,
	ugy hogy nincs fény, amelyet ki ne állna,
	akármilyen vakító lángra gyúlna.
És láttam oly fényt, mintha folyam árja
	villámsütésnél és csodás derűben
	tavaszból-hímzett part közt folydogálna.
Szikrák a vízből pattogtak sürűen
	s mindkét parton a virágokba ültek,
	mint a rubintok aranyos gyürűben.
S amint illattal ott megrészegültek,
	visszamerültek a csodás folyóba:
	ők bemerültek, mások fölkerültek.
“Annál kedvesebb, mennél lángolóbbra
	gyul szent vágyad, hogy ami titkosat lát
	szemed, mélyébe elméd behatódna.
De e folyónak kell még inni habját,
	mielőtt csillapodna szomju lázod!”
	hallám szólni szemeim drága Napját.
S hozzá tevé: “E folyam, e topázok,
	kelve és szállva, pázsitok mosolyja,
	a Valóságról csupán szürke vázak;
nem mintha Az nehéz-értelmü volna:
	benned a hiba, aki még szemeddel
	gyengébb vagy, hogysem ily mélyig hatolna!” -
Mikor a csecsemő nyul csöpp kezekkel
	az emlő után, hogyha túl a rendes
	órán később talál ébredni reggel:
ez hasonlít az én mohó szememhez;
	s fénylőbb tükörré tenni azt, benéztem
	a Habba, melytől minden fényesebb lesz.
S amint pillámnak beivám egészen
	eressze alá, láttam, hogy szalagja
	a hosszukásból kerekforma lészen.
S mint álarcot magára aki rakna,
	másnak látszik, mint előbb, ha kitárja
	az arcot, ami rejtezett alatta:
gyujtott e szikrák és virágok árja
	uj pompát, s láttam, hogy az ég előttem
	mindkét udvara látványát kitárja.
Óh, Isten fénye! benned emelődtem
	az igaz Ország dicsét látni: engedd,
	hogy amit láttam, most szavakba szőjjem!
Olyan fény van ott, hogy a földi szemnek
	láthatóvá lesz Alkotója benne,
	mely e Látáson kívül nem pihenhet.
Alakja olyan, mintha körbe menne,
	mely akkorára gömbölyűl előtted,
	hogy a Napnak nagyon tág öve lenne.
Csupa sugár Ő, és visszaverődnek
	mind amaz Első Mozgó síma gömbjén,
	amely innen kap életet s erőket.
S mint domb, ha lábát az árvíz elöntvén,
	tükrözik abban, zöldje üde lombját
	s virágai dus visszfényét köszöntvén:
ugy láttam e fényár közt lengni dombját
	ezer küszöbbel, tükrözve, a Népnek,
	mely földtől elvált, és meglelte Honját.
És ha alját ily fények öntözék meg,
	gondolhatod, mily tágra nyíl a Rózsa,
	s mily messzeségét boritja az égnek.
Szemem, szélétől csúcsáig lopózva
	nem tévedett el, hanem e Kehelynek
	fényét és teljét szerte behajózta.
Nincs ott hatása távolnak s közelnek;
	e hely közvetlen az Isten kezében,
	s a Természet törvényi szünetelnek.
Az örök Rózsa arany közepében
	mely fejlik, feslik, és a szent Tavaszba
	illatát küldi dícséret fejében:
mint aki szólni vágyna és habozna,
	ugy tett le Hölgyem, s mondta: “Nézd s figyeljed,
	mily Gyűlés, fehér ruhákkal havazva!
Nézd, városunk mily messze körre terjed!
	Nézd, padsoraink milyen tele mind már!
	Kevés, ki még itt üres helyre lelhet.
Ama nagy trónra, melynek díszein jár
	szemed, mivel már a korona rajta,
	előbb mint e Lakzi borából innál,
ül majdan Henrik, kit a földnek ajka
	császárnak mond, s ki jön, hogy megjavitsa
	Itáliát, bár nem érett az arra...
Vak kapzsiság lelketek elborítja,
	s olyanok lesztek, mint a csecsemő,
	ki éhen hal, s a dajkát eltaszitja.
Oly ember lesz a Szentszéken, minő
	a legrosszabb, s ki nyiltan és titokban
	más úton jár majd, mint amelyen ő.
De nem sokáig fogja tűrni ottan
	az Úr, és a szent helyről oda csapja,
	hol Simon mágus bűnei miatt van,
és az Anagni lejjebb száll alatta!”
Harmincegyedik ének
Beatrice égi helyére ül
Ekként elém mint fehér rózsa támadt
	az égi sereg, melyet földi létben
	Krisztus, vérével jegyzett el magának;
de a másik, mely öröktől az égben
	száll, látva s zengve Azt, kinek szerelme
	gyujtja s jósága táplálja, hogy égjen,
mint méhek raja a virágkehelybe
	leszáll egy percre; aztán vissza onnan,
	hol méze ízét érleli, a sejtbe:
a nagy Virágba, hol ezer szirom van,
	leszálltak előbb, visszaszálltak aztán
	szerelmük felé, örök-égi szomjban.
Élő láng fénylett mindeniknek arcán;
	egy szárnyuk arany, s oly fehér a másik,
	hogy semmi hó sem éri utol azt tán.
Amint leszálltak a virág-nyilásig,
	szerelmet szórtak sziromról sziromra
	s békét, mit fenn szereztek szárnycsapásik.
S nem szállt e szárnyak millió gomolyja
	virág és ég közt föld madara-képen,
	hogy a fényt s látást eltakarta volna;
mert az isteni fény áthat az égen
	s a mindenségen, ahol érdemes,
	és semmi sincs, mi akadálya légyen.
E biztos, boldog Ország, mely nemes
	uj s antik néppel népesűlt, szünetlen
	szemmel és szívvel csak egy célra les.
Ó, hármas Fény, mely e boldog szemekben
	egyetlen csillag vagy csak! üdv adója!
	tekints le a mi viharunkra ittlenn!
Ha a barbár had, ama táj lakója,
	ahol Helice megforog naponta
	s égi fényét édes fiára szórja,
Rómába érve, a nagy kőhalomba,
	elkábult, mikor szemét Laterán
	csodálatos műve magára vonta:
én, aki földről égbe, és silány
	időből értem örökkévalóba,
	s az igaz néphez - Firenze után,
mily kábulattól voltam elfogódva!
	Öröm s csodálat közt beléakadtam
	a hallásba is, nemhogy még a szóba!
És mint zarándok néz szét meghatottan
	fogadalmának templomában, arra
	gondolva, hogy’ mondja el, ami ott van:
ugy padról padra, karról szállva karra
	sétált szemem az éles fényözön közt,
	most fel s alá, majd körben, jobbra-balra.
Láttam fönn-nyert fény és önnön öröm közt
	égni ezer szerelmes arcu lelket,
	s a szentséget rajtuk, mint drága köntöst.
De míg szemeim így mohón betelltek
	teljes képével a Paradicsomnak,
	külön eddig egy pontra sem figyeltek.
Fölnéztem, hogy új szomjra gyúlva mondjak
	pár kérdő szót Hölgyemhez, mely kicsalja
	ajka válaszát, oltani e szomjat.
Egyet kérdeztem, s más felelt meg arra:
	Hölgyem helyett im egy Agg állt elébem,
	ruhában hasonló az égi karra.
Vidám jóság ült arcán és szemében;
	és oly komolyság minden mozdulatban,
	minő gyengéd atyához illik épen.
“Beatrice hova lett?” - így riadtam.
	S felelt: “Ő kért, hogy a szomjat, mit érzel,
	oltani, helyem’ érted odahagyjam.
És hogyha a harmadik sorra nézel
	felülről kezdve, meglátod a trónon,
	amelyet szerzett földi érdemével.”
Arcom fölnézett anélkül, hogy szóljon;
	s láttam Őt, ahol az örök Sugárból
	magára koronát és takarót fon.
Halandó szeme még sohasem állt oly
	messze, habár a mély tengerfenéken,
	a legfentebben zengő éghatártól,
mint én onnan, hol Ő ült ama Széken;
	de ez mitsem tett, mert a drága képet
	szemem közvetlen villantotta nékem.
“Óh, Hölgy, ki tetted, hogy reménynek éghet
	lángja szivemben, s elviselted értem,
	hogy nyomát a Pokolban hagyja lépted,
minden dologhoz, amit végigéltem,
	kegyelmet és erőt nekem te ontál:
	jóságodé s hatalmadé az érdem!
Te szolgaságból szabadságba vontál,
	minden eszközzel, mindenféle módon,
	amílyet el se képzel földi kontár.
Bőséged tőlem vissza ne huzódjon
	hogy általad-gyógyult lelkem előtted
	tetsző legyen, ha testből oldozódom!”
Igy szóltam; s messziről a drága Nőnek
	szemeit felém mosolyogni láttam;
	majd újra az ős Kúthoz emelődtek.
S a szent agg szólt: “Hogy ne legyen hiában
	utad, s végére juss (amire küldött
	a szent kéréssel egyesülve vágyam):
röpüld be szemeiddel ezt a kertet!
	hogy látása nagyobb látásra majdan
	égi sugárral tüzesítse lelked.
S kinek szerelme mindörökre rajtam,
	Mennyek Asszonya lesz számodra gyámol,
	mivel én, Bernát, az ő híve voltam.”
Mint ki messziről, tán Croatiából,
	jön, bámulni a Veronika-kendőn,
	melynek oly nagy hirét hallotta távol,
és míg mutatják, nézi csak merengőn:
	“Szent Uram Jézus!” - mondja mind magában
	“ilyen volt hát az arcod, én Teremtőm!” -
ugy voltam én, mikor ragyogni láttam
	élő szerelmét annak, ki ez égi
	békét izlelte már lent a világban.
“Kegy fia!” kezdett akkor ő beszélni -
	“ez Édes két titok még szememben,
	amíg csupán alsóbb fokait érti:
de vizsgáld már a messzebb köröket fenn,
	mig a Királynőt látod ülni trónján,
	kinek ez Ország hódol tiszteletben.”
Felnéztem akkor; s mint hajnali órán
	keleti része ég a horizontnak,
	szemközti fele ködbe burkolózván:
ugy szemem, mintegy völgyből szállva dombnak,
	látta másiknál több fényben fürödni
	egyik felét a felső sor sziromnak.
S mint az a táj, hol a szekérrud üt ki,
	melyet rossz útra vitt Phaëton, ég, és
	jobbra meg balra halványúl a többi:
úgy élénkült meg közepén a békés
	lobogó föllobogva, s jobbra-balra
	egyenletessen halványúlt az égés.
És e középen szárnyaik viharja
	kavargott száz ünneplő angyaloknak,
	s mindegyik más volt, tarka fényre, dalra.
És láttam e játéknak és daloknak
	tüzében olyan szépséget kacagni,
	hogy a szentek szemei felragyogtak.
S ha nyelvem annyi kincset birna adni,
	mint képzeletem: még akkor se mernék
	legkisebb festésébe belekapni.
Bernát, amikor látta, hogy szerelmét
	figyelve nézem és szent lángra gyúlva,
	ő is Arra fordított szemet-elmét,
s tüzén tüzem borult uj lángba újra.
Harminckettedik ének
A Rózsa szirmai
A szent szemlélő, gyönyörébe veszve,
	szabad Doktornak szerepét öltötte
	s égi beszédét ígyen szólva kezdte:
“Amit Mária kent be és kötött be,
	a sebet az a szép nő, aki lába
	előtt ül itt, nyitotta és ütötte.
Nézz most a trónok harmadik sorába:
	ott, amint látod, Rákhel ül alatta,
	ki Beatricét vette oldalára.
Sára, Rebeka, és tovább haladva,
	Judit, s Dalnok ősanyja, ki bűnét
	a »Miserere Mei!«-vel siratta.
S tovább, küszöbről-küszöbre a hű nép,
	lefelé, amint szirmonkint a Rózsán
	nevezni őket soha meg se szűnnék.
S hetedik helytől még lejjebb huzódván,
	mint fölfelé is, zsidók női ülnek,
	és választékot húznak át a Rózsán.
Mivelhogy amint jobbra-balra gyülnek
	Krisztusban való hit szerint a fények,
	velük vál ketté a lépcsőzött Ünnep.
E részen, hol szirma a szent Növénynek
	már mind kinőtt, olyaknak látni lelkét,
	kik eljövendő Krisztusban hivének;
másfelől, hol a félkörök betelltét
	üres helyek szegik még, akik állnak,
	szemük’ már eljött Krisztusra emelték.
S amint itt élő szent sövényt csinálnak
	Miasszonyunké s az alábbi székek,
	melytől a lelkek így két részre válnak:
akként átellent a remeteséget
	s mártírhalált türt nagy János, ki aztán
	vágy Poklában két hosszu évig égett;
s tovább, a többit jobbra-balra osztván,
	Ferenc, Benedek, nagyszentségü lelkek,
	s Ágoston ülnek rendre sorakozván.
S az égi Végzés rendjét jól figyeld meg:
	a hitnek egyik és másik alakja
	egyenlőn fogja tölteni e Kertet.
S a vonaltól, mely közepén szaladja
	végig e két fél padsort, senki még nem
	ült be a saját érdeméből abba,
hanem másokéból valamiképen;
	mert ez mind oly lélek itt, aki meghalt,
	mielőtt igaz érdeméhez ért lenn.
És ezt magadtól is észreveszed majd,
	mert gyermekarcuk és hangjuk mutatja,
	hogy látva meglásd, és hogy hallva meghalld.
Hallgatsz, mert elönt a kétség iszapja;
	de én megoldom láncaid kötését,
	mellyel bilincsel elméd gondolatja.
E Királyságban, akármerre nézz szét,
	helyet nem lelhet semminő esetleg,
	csak úgy, mint bánat, szomjuság vagy éhség.
Itt mindent örök törvények vezetnek,
	és amit itt látsz, úgy vág minden egybe,
	mint gyűrü illik újjára kezednek.
Nincs sine causa, hogy ez elsietve-
	idejött gyermeknép közt, mint a többi
	közt, lelhetsz felsőbb és alsóbb helyekre.
A Király, aki ez Országra önti
	békéjét, és szerelmét annyi kéjjel,
	hogy vágy se merhet magasabbra szökni,
minden lelket, teremtve, égi kénnyel
	osztott más és más helyre szent kegyében
	szentnek; s elég ezt bizonyítni ténnyel.
És a Szentírás ezt példázza épen,
	idézve az ikrek históriáját,
	akik versengtek már az anyaméhben.
Mint más-más színü fürtök karimáját,
	a legfőbb fénynek is, a Kegyelemnek,
	úgy kell, méltón, viselni glóriáját.
Igy ha e lelkek más-más üdvbe mennek,
	nem az érdem itt a különböző, de
	született ereje a lelki szemnek.
Elég volt a friss, hajdani időkbe’
	az ártatlanság s hite a szülőknek,
	hogy az uj lélek az Üdvbe vevődne.
Majd hogy az idők jobban érlelődtek,
	circumcisiót kellett még kiállni:
	s az ártatlanság tollai kinőttek.
De hogy eljött az Üdvnek kora: bármi
	ártatlanság sem tudhat már a Krisztus
	szent keresztsége nélkül oda szállni.
Nézz most az arcra, mely amott a Krisztus
	arcához leghasonlóbb, edzve boldog
	szemed, hogy lásd, mint ragyog fia: Krisztus!”
Az égi arcra fény harmata csorgott,
	mit e magasságokon átszökellni-
	teremtett lények könnyü szárnya hordott.
Semmi, mit eddig tudtam megfigyelni
	mennyben, ily közel nem igérte Istent
	s nem inditott igy magamból kikelni.
S az, aki egykor szállt elébe ittlent
	s szólt: Ave Maria, gratia plena!
	láttam, hogy szárnyat újra tágra nyit s leng.
Elhallgatott az égi cantilena,
	és az Isten udvara visszazengett,
	egyetlen fény se maradt arra néma.
“Óh, szent atyám, ha értem így lelengett,
	lábad, elhagyva, ahol ülsz külömben,
	édes helyedet fenn, hová a Rend tett:
mondd, ki az Angyal, aki oly örömben
	néz Királynőnkre, s a szent sugaraktól
	szinte parázzsá ég a szerelemben?”
Igy kértem pótlást tudásomhoz attól,
	ki Máriában mindörökre szépül;
	mint a hajnalnak csillaga a Naptól.
És ő felelt: “Szépségbül s könnyüségbül
	többet kapott ő, mint valaha angyal;
	és szerelmünk, ezt látva, kielégül,
mivel ő szállt hajdan a pálma-lombbal
	Máriához, mikor Isten Fiának
	tetszett magát terhelni földi csonttal.
De most szemeddel kövessed a számat:
	s patriciussait vedd sorra vélem
	ennek a békés és igaz Hazának.
Ki fenn ül a Boldogság telijében,
	kettő, mintegy gyökere e Virágnak,
	boldog, mert az Augusta közelében.
Akit szemeid Tőle balra látnak,
	ősatyád, kinek bátor kóstolása
	oly keserű ízt adott a világnak.
S most jobbra nézz, hogy lelked újra lássa
	az Egyház atyját, kire Krisztus égi
	rózsája titkos kulcsait ruházza;
s az ki már élve látta, mennyi tépi
	súlyos esztendő majd az Úr aráját,
	akit szegek és lándzsa szerze néki,
mellette ül; majd zsidók ős biráját
	látod a sorban: ő táplálta manna
	étkével hálátlan, könnyelmü nyáját.
S Péterrel szemben látod, ott ül Anna:
	leányát nézve egyre oly örömben,
	hogy föl se pillant s ajkán nincs Hozsanna!
S a Legnagyobb Család atyjával szemben
	ül Lúcia, ki Hölgyed’ küldte hozzád,
	mert vakon jártál a veszedelemben. -
De jő a perc már, mely ébredést hoz rád;
	azért megállok; mint a jó szabók, ha
	kevés a kelme, a szabást beosztják;
s tűzzük inkább az Örökkévalóba
	szemünket, hogy szemed az ős szerelmi
	lángba ereje szerint behatódna.
De nehogy mikor előreszökellni
	vél, akkor szálljon épen hátra szárnyad:
	imával kell még a Kegyet kinyerni,
szent Kegyét a Kegyelmek Asszonyának;
	hallgass hát, és sziveddel, míg beszélek,
	légy követője szavaim nyomának!”
És akkor kezdte ezt a szent beszédet:
Harmincharmadik ének
Az istenlátás
“Óh, szűz Anyánk, leánya ten Fiadnak,
	teremtményeknél nagyobb és szerényebb,
	ős célja az örök határozatnak:
természetünket a te tiszta lényed
	megnemesíté, úgy, hogy a Teremtő
	teremtménnyé lett benned, s szent erényed
méhedben felgyújtá a tisztelendő
	szerelmet, melynek örök melegébül
	a Béke e Virága volt kelendő.
Te déli láng a Szerete egébül
	vagy itt nekünk; és lenn az embereknek
	élő forrás, melytől reményük épül.
Urnő, minden kegyek tőled erednek!
	Aki nélküled vágyik szent malasztra,
	szárny nélkül vágyik szállni az eretnek.
S nemcsak könyörgő lel nálad vigaszra:
	jóságod gyakran azt a szenvedőnek
	kérés előtt megadja, nem halasztva.
Jóság és nagyság benned egybenőnek,
	és irgalmasság, s ami csak erénye
	lehet teremtett lénynek, földi nőnek.
Im ez, ki - bárha gyarló, gyenge lénye -
	a mindenségnek mélyétől idáig
	látta a szelleméltet, s szemefénye
most még magasabb, új látványra vágyik,
	kér új erőért, fölhatolni, téged
	kegyelemből az utolsó csodáig.
S én, mert soha még vágyam így nem égett
	magamért sem, küldöm imámat érte,
	kérvén, ne vesd meg e szegény igéket,
a mely halandó voltából őt kisérte,
	oszlasd a felhőt szent imáddal szerte,
	hogy lássa a legfőbb Jót, mint remélte!
S még arra kérlek, nagy Királynő, mert te
	mindent tehetsz: hogy íly látás után is
	maradjon épen magas vágyu lelke.
Győzzön hatalmad emberi voltán is!
	Lásd, Beatrice érte mennyi szenttel
	könyörög - és velük az én imám is!”
Az égi szempár, melyet áldva kedvel
	az Úr, mutatta, hogy a Szűzanya
	az ájtatós imát hallgatja kedvvel.
Onnan az Örök Fényre villana
	e drága Szempár, hova nincs teremtmény,
	ki tiszta szemmel bépillantana.
S én, vágyam ős célját közelre sejtvén,
	illőn, amint a szemem föltekintett,
	égő kinját egyszerre elfelejtém.
Bernát mosolygott és kezével intett,
	hogy nézzek fölfelé; de szomju lelkem
	magától is már intése szerint tett.
Mert szememben mind tisztább fénnyel telten
	a magában-egy Igaz sugarába
	mind jobban-jobban behatolni mertem.
Innen kezdve látásomat hiába
	vágyom leírni: gyenge lesz az ember
	szava rá, és emlékezete kába.
Mint akit elfog álomteli szender,
	s ébredve megmarad a benyomása,
	de másra emlékezni nem bir, nem mer:
ugy tűnt el az én lelkem látomása;
	valami édes megmaradt belőle
	máig; s ki merne emlékezni másra?
Hó olvad így, ha nap süt a tetőre;
	s a Szibillának jósoló falombok
	így szálltak szét a legkisebb szellőre.
Óh, égi Fény, te kit a földi gondok
	s földi fogalmak soha föl nem érnek,
	tedd dicsővé a dalt, melyet ma mondok.
Csillanj fel újra szellemem szemének,
	hogy látásomból egy szikrácska majdan
	jusson azoknak is, kik még nem élnek.
Ha most malasztod könyörűlve rajtam
	emléked e versekben visszazendül,
	győzelmed híre terjedend a dalban. -
Akkor az éles, élő fényözöntől
	ha elfordúlok, zavarva legottan
	lelkem örökre zavart lenne szentül.
És én emlékszem, amint egyre jobban
	tekintetem a végtelen Erővel
	összekapcsolni bírva bátorodtam.
Óh, dús Malaszt, az örök fény-kutfővel
	szétolvadó látásban elvegyülni
	megáldtál engem kegyelemmel, bővel.
S láttam mélyében három-egybe gyülni,
	szeretettel kapcsolva egy tömeggé,
	mi ittlenn szerte szokott elegyülni;
substantiát és accidenset eggyé
	és habitust, egy-fénynek, egy-valónak
	lehelve, mondom, elemmé s eleggyé.
Egyetemes formáját e csomónak
	hiszem, hogy láttam; hiszem, mert ha mondom
	tágabbra tártan örülök a szónak.
Egy perc mélyebben elaltatta gondom’,
	És Argo árnya, Neptun döbbenése
	huszonöt századát legyőzte pontom.
Lelkem ekként egészen belevésve
	merően és figyelve, mozdulatlan,
	a bámulásból izzott tüzelésbe.
Olyanná lesz a lélek ama Napban
	merűlve el, hogy, bármi másba nézzen,
	lehetetlen, hogy megnyugodjon abban.
Mert minden jó, mely vágyak tárgya lészen,
	benne gyül; s ami rajta kívül elvét
	minden célt, benne célba jut egészen.
Dalom ezentul kurtán fogja tervét,
	mert csak annyit emlékszem, mint a gyermek,
	ki még az emlőn nedvesíti nyelvét.
Nem hogy tán egynél több kép rajza termett
	benne, mert mindig egy marad az élő
	fény, melyet szemem oly égőn figyelt meg:
hanem mert tőle mind érttebbre érő
	látásom ott látását úgy cserélte,
	mintha kép képet lenne megcserélő:
a fénysürű mögé, a tiszta mélybe
	három kör áradt, élesen kiválván,
	háromszin és egy átmérőjü térbe.
És egy a mást, mint szivárványt szivárvány,
	tükrözte föl, s e kettő lehelése
	a harmadik, belőlük egyre szállván,
Mily kurta a szó íly elképzelésre!
	S e rekedt dal, ahhoz mi tárva volt ott,
	olyan hogy kevés becsülni “kevésre”.
Óh, örök Fény, magadban ülve boldog!
	Magadat érted csak, s magadtól értve
	magadat értőn szereted s mosolygod.
S ama körforgás, amely így megértve
	olyannak látszott, mint a visszavert fény,
	amint sokáig néztem bele kérdve,
magában, s színét színeibe rejtvén
	a mi képünkben festődött keretté,
	hogy csak azt néztem; minden mást felejtvén.
Miként a mérnök, ki a kört szeretné
	megmérni, töpreng, hogy titkába lásson,
	de mérő elvét hasztalan keresné:
ollyá tett engem ez uj látomásom
	töprengve tudni, hogyan egyesűle
	kör a képpel, s hogy árad át egymáson,
de szárnyam ahhoz hasztalan feszűle -
	mig villám fénye tárta szememet fel
	és égő vágy ekként teljesűle.
Csüggedtem volna, lankadt képzelettel,
	de folyton-gyors kerékként forgatott
	vágyat és célt bennem a Szeretet, mely
mozgat napot és minden csillagot.