GOGOL
A REVIZOR

Komédia öt felvonásban

Mészöly Dezső és Mészöly Pál fordítása

Ne a tükröt átkozd, ha a képed ferde!
Közmondás

SZEREPLŐK

ANTON ANTONOVICS SZKVOZNYIK-DMUHANOVSZKIJ, polgármester
ANNA ANDREJEVNA, a felesége
MARJA ANTONOVNA, a leánya
LUKA LUKICS HLOPOV, tanfelügyelő
A FELESÉGE
AMMOSZ FJODOROVICS LJAPKIN-TYAPKIN, járásbíró
ARTYEMIJ FILIPPOVICS ZEMLJANYIKA, a közjótékonysági intézmények főgondnoka
IVAN KUZMICS SPEKIN, postamester
PJOTR IVANOVICS DOBCSINSZKIJ	 helyi földbirtokosok
PJOTR IVANOVICS BOBCSINSZKIJ	
IVAN ALEKSZANDROVICS HLESZTAKOV, pétervári hivatalnok
OSZIP, a szolgája
HRISZTYIAN IVANOVICS HÜBNER, járási orvos
FJODOR ANDREJEVICS LJUBLJUKOV	 nyugalmazott hivatalnokok,
IVAN LAZAREVICS RASZTAKOVSZKIJ	 a város tekintélyes polgárai
SZTYEPAN IVANOVICS KOROBKIN	
SZTYEPAN ILJICS UHOVJORTOV, rendőrkapitány
SZVISZTUNOV	
PUGOVICIN	 rendőrök
GYERZSIMORDA	
ABDULIN, kereskedő
FEVRONYA PETROVNA POSLJOPKINA, lakatosné
EGY ALTISZT FELESÉGE
MISKA, a polgármester szolgája
VENDÉGLŐI SZOLGA
CSENDŐR
Vendégek, kereskedők, polgárok, kérelmezők

A JELLEMEK ÉS A JELMEZEK
Megjegyzések a színészek számára
A polgármester: szolgálatban megöregedett ember, akinek megvan a magához való esze. Megvesztegethető, de igen szolid viselkedésű. Komoly, sőt fontoskodó, nem beszél sem túl hangosan, sem túl halkan, sem túl sokat, sem túl keveset. Minden szavának súlyt ad. Arcvonásai durvák és kemények: látszik, hogy legalul kezdhette a nehéz szolgálatot. Gyorsan vált ijedtségből örömre, alázatból pöffeszkedésre, mint a közönséges lelkű emberek általában. Paszományos egyenruhát és magas szárú, sarkantyús csizmát visel. Rövidre vágott haja őszes.
Anna Andrejevna: a felesége. Kacér vidéki asszonyság: még jól bírja magát. Elméjét részben regényeken és emlékkönyveken, részben az éléskamra és cselédszoba gondjain pallérozta. Roppant kíváncsi és alkalomadtán igen rátarti. Olykor fölébe kerekedik férjének, mert az nem tud neki mit felelni. De ebből a hatalomból csak apróságokra futja: leckéztetésre, csúfolódásra. Anna Andrejevna a darab folyamán négyszer öltözik át.
Hlesztakov: huszonhárom éves, vékonypénzű fiatalember. Meglehetősen műveletlen, s amint mondani szokás: nem ő találta fel a puskaport. A hivatalában afféle széltoló hírében áll. Minden megfontolás nélkül beszél és cselekszik. Képtelen huzamosabb ideig egy dologra figyelni. Beszéde szaggatott: egy-egy szó egészen váratlanul szalad ki a száján. Minél naivabban és egyszerűbben játszik a színész, annál jobb lesz ebben a szerepben. Hlesztakov öltözéke divatos.
Oszip: a szolgája. Olyan, mint az öregebb szolgák általában. Megfontoltan beszél, nem szeret az ember szemébe nézni; bölcselkedő természet: magában sokszor korholja a gazdáját. Hangja általában színtelen, de ha az urával beszél, akkor kemény, nyers, olykor szinte goromba. Okosabb, mint a gazdája: hamar átlát a szitán, de nem szeret beszélni. Magának való, sunyi. Kopott szürkés vagy kékes kabátot visel.
Bobcsinszkij és Dobcsinszkij: mind a kettő alacsony, folyton kíváncsiskodó emberke. Megszólalásig hasonlítanak egymáshoz. Mind a kettőnek kis pocakja van. Mind a kettő hadari beszédű, és sokat gesztikulál. Dobcsinszkij kicsit magasabb és komolyabb, mint Bobcsinszkij, Bobcsinszkij valamivel fesztelenebb és élénkebb, mint Dobcsinszkij.
Ljapkin-Tyapkin: járásbíró. Öt-hat könyvet elolvasott, és ezért - úgy módjával - már szabadgondolkodó. Mindenütt rejtélyt szimatol, minden szavát megnyomja. Megszemélyesítője vágjon fontoskodó ábrázatot. Mély hangon, vontatottan, állandóan krákogva, szuszogva beszél, mint egy öreg óra, amely előbb nyikorog, azután üt.
Zemljanyika: a közjótékonysági intézmények főgondnoka. Kövér, lomha és esetlen, de minden hájjal megkent gazfickó. Igen szolgálatkész és udvariaskodó.
Postamester: naiv, egyszerű ember.
A többi szerep nem szorul külön megvilágításra: csaknem mindennap találkozunk eredetijükkel.
A színészek szenteljenek különös figyelmet a zárójelenetnek. Az utolsó szó hasson villámcsapásként. Egy pillanat alatt mindenki változtasson állásán. A nőkből egyszerre törjön fel a megdöbbenés hangja... Ha erre az utasításra nem ügyelünk, az egész darab hatását vesztheti.

ELSŐ FELVONÁS
Szoba a polgármester házában
Első jelenet
Polgármester, főgondnok, tanfelügyelő, járásbíró, rendőrkapitány, orvos, két rendőr

POLGÁRMESTER	Uraim! Azért kérettem önöket ide, mert egy igen kellemetlen hírt kell közölnöm: revizor jön hozzánk.
AMMOSZ FJODOROVICS	Micsoda? Revizor?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Micsoda? Revizor?
POLGÁRMESTER	Revizor - Pétervárról. Inkognitóban, titkos utasítással.
AMMOSZ FJODOROVICS	Ne mondja!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Még csak ez hiányzott!
LUKA LUKICS	Úristen... És méghozzá titkos utasítással!
POLGÁRMESTER	Mintha megéreztem volna! Egész éjjel két nagy ronda patkánnyal álmodtam - bizony isten. Ilyeneket még sohasem láttam. Feketék voltak, és ekkorák, ni! Nekem jöttek, körülszaglásztak, aztán elódalogtak! De felolvasom a levelet, amit Andrej Ivanovics Csmihovtól kaptam - maga jól ismeri, Artyemij Filippovics... Azt írja: “Kedves barátom, komám és jótevőm... (Magában mormog, és gyorsan átfut szemével néhány sort) ... tudatni veled...” Aha, itt van! “Többek közt sietek tudatni veled, hogy egy hivatalnok érkezik ide titkos utasítással, aki most megvizsgálja az egész kormányzóságot, de főleg a mi járásunkat! (Sokatmondóan felemeli ujját) Ezt a legmegbízhatóbb forrásból tudom! Az illető titkolja kilétét, inkognitóban utazik. Éppen azért, mivel tudom, hogy teneked is - mint bárki emberfiának - megvannak a magad apró-cseprő bűnei: elvégre te sem estél a fejed lágyára, hogy elszalaszd, ami öledbe pottyan...” (Megáll az olvasásban, és fölnéz) Jól van, magunk között vagyunk... “Azt tanácsolom hát, barátom, tedd meg a szükséges óvintézkedéseket, mert minden percben hozzátok érkezhet - ha ugyan már ott nincs valahol inkognitóban! Ami engem illet, tegnap...” Na, itt már családi ügyek következnek... “Néném, Anna Kirillovna megérkezett élete párjával... Ivan Kirillovics kegyetlenül elhízott, és folyton hegedül...” satöbbi, satöbbi... Nos, uraim, most már tudják, hányadán állunk.
AMMOSZ FJODOROVICS	Rendkívüli helyzet, egész rendkívüli! Emögött valami lappang, uraim!
LUKA LUKICS	De hát mi ez, Anton Antonovics? Miért jön hozzánk revizor?
POLGÁRMESTER	Miért? A sors keze! (Sóhajt) Eddigelé - hála az Úr szent nevének - más városokat sújtott; most ránk került a sor.
AMMOSZ FJODOROVICS	Nem, Anton Antonovics! Véleményem szerint ennek sokkal mélyebb oka van: politikai oka! Arról van szó, igenis - arról van szó, hogy Oroszország háborúra készül, s a minisztérium - mint látható - kiküld egy hivatalnokot, mert meg akarja tudni, nincsenek-e itt hazaárulók.
POLGÁRMESTER	Ugyan, mi jut eszébe? De nagyon tud mindent. Hazaárulók egy járási székhelyen? Holmi határváros vagyunk tán? Három évig vágtathat, aki innen el akar jutni a határig.
AMMOSZ FJODOROVICS	Én pedig igenis állítom, hogy - ön ezt nem érti... hiába... Jól tudja a kormány, mit miért tesz. Akármilyen messze székel: apróra tud mindent!
POLGÁRMESTER	Tud vagy nem tud - én jó előre figyelmeztettem önöket. Ami a magam ügykörét illeti: megtettem a szükséges intézkedéseket; ezt önöknek is melegen ajánlom. Különösen önnek, Artyemij Filippovics! Világos, hogy a revizor elsősorban a közjótékonysági intézményekre lesz kíváncsi. Intézkedjék hát, hogy minden a legszebb rendben legyen. Ne feledje az előírást: tiszta hálósapkák! És a betegek ne legyenek olyan szurtosak, mint a kéményseprő.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Az a legkevesebb. Tiszta hálósapkát még csak adhatunk nekik.
POLGÁRMESTER	Helyes! És minden ágy fejénél legyen felírás latinul vagy más idegen nyelven... Ez már az ön dolga, Hrisztyian Ivanovics - szóval fel kell írni különféle betegségeket, és hogy ki mikor betegedett meg, melyik hónapban, melyik napon. Az is nagy baj, hogy a betegei olyan komisz dohányt szívnak, az ember mindjárt köhög, ha belép. És miért van annyi beteg? Még majd kisütik, hogy rossz a kórházvezetés, ügyetlen az orvos.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	De kérem! Ami a kezelést illeti, nekünk Hrisztyian Ivanoviccsal megvan a magunk módszere. Legjobb a természetes gyógymód. Nem mindenféle drága orvosságokra dobálni ki a pénzt... Az ember, kérem, természeti lény: ha meg akar halni, úgyis meghal, ha meg akar gyógyulni, úgyis meggyógyul. De Hrisztyian Ivanovics különben se sokat tárgyalhat a betegekkel, mert egy szót sem tud oroszul.
Hrisztyian Ivanovics olyan hangot ad ki, mely az “e” és az “i” között van
POLGÁRMESTER	De önnek is tanácsolom, Ammosz Fjodorovics, fordítson több gondot a bírósági helyiségekre. Maguknál az előszobában, ahol a felek várnak, ludakat meg kislibákat tartanak a fogházőrök: folyton ott totyog valami a felek lába alatt... Persze hogy a baromfitenyésztés dicséretes dolog - miért ne neveljenek libát az őrök? -, de mégis ne épp ott, ahol ugye... Ezt már régen akartam mondani, csak mindig kiment a fejemből.
AMMOSZ FJODOROVICS	Kérem szépen: még ma minden ludat elvitetek a konyhámra. Nagyon örülnék, uraim, ha szerencsém volna ebédre.
POLGÁRMESTER	Az is roppant kínos, hogy bent a tárgyalóteremben szárítanak mindenféle rondaságot. És az iratszekrényen ott lóg a bíró úr kutyakorbácsa. Tudom, hogy szeret vadászni, de azért jobb lenne, ha most levenné onnan; majd ha elmegy a revizor, visszaakaszthatja. Aztán ott van az ülnöke; lehet, hogy nagyon derék ember, de mindig olyan szaga van, mintha most jött volna ki a pálinkafőzdéből. Ez sincsen rendjén. Ezt is régen akarom mondani, csak mindig elfelejtem. Tudom, hogy azt mondja, így született, de akkor is csak van tán erre valami szer! Mondja meg neki, hogy egyen fokhagymát vagy vöröshagymát, vagy más ilyesmit... Talán Hrisztyian Ivanovics is tud rá valami orvosságot...
Hrisztyian Ivanovics ugyanazt a hangot hallatja, mint előbb
AMMOSZ FJODOROVICS	Ezen már bajosan tudunk segíteni. Azt mondja a szerencsétlen, hogy gyerekkorában leejtette a dajkája, s azóta van ilyen szaga.
POLGÁRMESTER	Tudom, tudom, ezt csak mellékesen mondtam. De amit Andrej Ivanovics levelében “apró-cseprő bűnök”-nek nevez - engedjék meg, hogy erről ne beszéljek. Különben is furcsa dolog mindjárt bűnt emlegetni, hiszen nincs ember gyarlóság nélkül. Maga az Isten teremtett bennünket így - ez ellen a voltériánusok is hiába ágálnak.
AMMOSZ FJODOROVICS	Mit nevez ön apróbb bűnöknek, Anton Antonovics? Bűn és bűn között igen nagy a különbség. Én megvallom nyíltan, nem utasítom el az ajándékot. De milyen ajándékot? - Agárkölyköket. Szóra sem érdemes.
POLGÁRMESTER	Agárkölyök vagy más egyéb: mégiscsak ajándék.
AMMOSZ FJODOROVICS	No nem, Anton Antonovics! És ha valaki olyan bundát kap, hogy megér legalább ötszáz rubelt, és a felesége olyan sálat...
POLGÁRMESTER	Hát aztán? Azt hiszi, tisztább ügy az, hogy magát kutyakölykökkel kenyerezik le - mikor még Istenben sem hisz?! Még templomba sem jár! Én legalább szilárd vagyok a hitben, és minden vasárnap ott vagyok a templomban! De maga? Ismerem jól! Ha a világ teremtéséről kezd el beszélni, még a hajam is égnek áll.
AMMOSZ FJODOROVICS	De hisz én erre magamtól, a magam eszével jöttem rá.
POLGÁRMESTER	Ne akarjon az ember túl okos lenni... különben a járásbíróságot csak mellesleg említem. Oda a kutya se dugja be az orrát. Irigylésre méltó hely, maga Isten oltalmazza... Hanem maga, Luka Lukics, mint tanfelügyelő, jobban is vigyázhatna a tanárokra. Én tudom, hogy mind képzett, tudós emberek, de olyan furcsa szokásaik vannak, hogy az már sok... Persze lehet, hogy ez már együtt jár a pályával. Az egyik például, az a pogácsaképű - a nevére nem emlékszem -, ez valahányszor fölmegy a katedrára, így elfintorítja a képét... (Mutatja) aztán meg a gallérjába nyúl, és a szakállát vatyarássza. Még ha a gyerekek előtt vág pofákat - hagyján! Lehet, hogy ez hozzátartozik a tanításhoz - ehhez nem értek -, de gondolja meg, mi sülhet ki belőle, ha vizitáció lesz! A revizor úr vagy akárki más személyes sértésnek veheti! Ördög tudja, mi sülhet ki belőle.
LUKA LUKICS	De kérem, mit tehetek én? Hányszor figyelmeztettem már! A múltkor is, mikor itt volt a nemesek hadnagya - már engedelmet -, olyan pofát vágott előtte, kérem... hogy én olyat még nem is láttam... Persze, minden rossz szándék nélkül. De azért én nyelhettem a szemrehányásokat, hogy miért fertőzik az ifjúságot liberalizmussal!
POLGÁRMESTER	A történelemtanárra is külön felhívom figyelmét. Nem mondom, nagy koponya, vérbeli tudós, de ha egyszer magyarázni kezd, úgy nekitüzesedik, hogy azt sem tudja, hol a feje. A múltkor hallgattam. Amíg Asszíriáról meg Babilonról beszélt - még csak hagyján... De mikor Nagy Sándorhoz ért. Hogy ott mi volt... égszakadás-földindulás! Lerohant a katedráról, és úgy vágta földhöz a széket, hogy csak úgy durrant! Én tudom, hogy Nagy Sándor hős volt, de azért nem kell összetörni a széket! Csak kár a kincstárnak.
LUKA LUKICS	Igaz, ami igaz: bizony vérmes ember. Én már több ízben óva intettem, de mindig azt feleli: “Tegyen, amit akar, én a tudományért kész vagyok akár életemet áldozni.”
POLGÁRMESTER	Ez már a sors kifürkészhetetlen törvénye: a tudós mind egytől egyig vagy iszákos, vagy úgy fintorog, hogy rossz ránézni.
LUKA LUKICS	Csak a tanügyi szolgálattól mentsen meg az Isten! Örökös vesződség. Folyton az ember nyakára járnak; mindenki meg akarja mutatni, hogy ő a bölcsek bölcse.
POLGÁRMESTER	Ez mind semmi! De az az átkozott inkognitó! Egyszer csak itt terem a revizor: “No, édes fiaim, hogy s mint? Melyik köztetek a járásbíró?” - “Ljapkin-Tyapkin.” - “No, Ljapkin-Tyapkin, ide hozzám! Hát a közjótékonysági főgondnok melyik?” - “Zemljanyika.” - “Ide hozzám, Zemljanyika.” Rágondolni is rossz.
Második jelenet
Előbbiek és a postamester

POSTAMESTER	Uraim, uraim! Hadd hallom, miféle hivatalnok készül ide.
POLGÁRMESTER	Maga nem hallotta?
POSTAMESTER	De, de! Bobcsinszkij beszélte... Épp az előbb volt nálunk a postán...
POLGÁRMESTER	És mit szól ehhez?
POSTAMESTER	Mit? Azt, hogy háború lesz: megyünk a törökre.
AMMOSZ FJODOROVICS	Eltaláltam! Szóról szóra!
POLGÁRMESTER	El ám: szarva közt a tőgyit.
POSTAMESTER	Márpedig ez így van! Fogadni mernék, azoknak a nyavalyás franciáknak a keze van ebben is!
POLGÁRMESTER	Ugyan mi háborúnk volna a törökkel! A töröknek kutya baja se lesz: miránk jár a rúd! Ezt már biztosan tudjuk: levelet kaptam.
POSTAMESTER	Akkor más. Akkor nem megyünk a törökre.
POLGÁRMESTER	Ön hogy érzi magát, postamester úr?
POSTAMESTER	Ön hogy érzi magát, polgármester úr?
POLGÁRMESTER	Én? Miért félnék? Egy kicsit megijedtem - ennyi az egész... Csak azok az istenverte kereskedők meg polgárok ne volnának! Még azt merik rebesgetni, hogy megkopasztom őket!... Ha itt-ott elfogad valamit az ember - uramfia! - az még nem a világ. Már kezdem azt hinni... (Karon fogva félrevonja a postamestert) kezdtem azt hinni, hogy valaki feljelentett... Máskülönben miért küldenék a nyakunkra a revizort? Ide figyeljen, Ivan Kuzmics! Tegyen meg egy szívességet a köz érdekében. Nem volna lehetséges, hogy minden levelet, ami megfordul a postán, saját kezűleg felbontson és elolvasson? Hogy nincs-e benne feljelentés vagy más efféle suskus?... Ha nincs semmi, akkor szépen vissza lehet ragasztani... de ez se fontos: nyugodtan lehet kézbesíteni felbontva is.
POSTAMESTER	Tudom, tudom... nem kell engem a mesterségemre tanítani. Így szoktam én ezt - nem elővigyázatból, csak úgy, kíváncsiságból... mert engem - tessék elhinni - majd megesz a kíváncsiság, hogy mi történik a nagyvilágban. Szavamra mondom, nincs érdekfeszítőbb olvasmány a leveleknél! Micsoda gazdagság! Mennyi esemény, mennyi tanulság! A Moszkvai Közlöny elbújhat mellettük.
POLGÁRMESTER	Mondja, kérem, nem olvasott azokban a levelekben valamit egy bizonyos pétervári hivatalnokról?
POSTAMESTER	Nem, péterváriról nem volt szó... de kosztromaiakról meg szaratoviakról annál inkább! Kár, hogy maga nem olvassa ezeket a leveleket: egy-egy részlet néha valóságos kis remekmű. A minap egy hadnagyocska írt a barátjának a legutóbbi bálról, de olyan gálánsan, olyan pajkosan - mondhatom, felséges! “Kedves barátom! Olyan itt az élet, mint a hetedik mennyországban... tündöklő asszonyok, andalító zene, lampionok, girlandok, konfetti, amerre szem lát...” Micsoda szenvedély a stílben! Ezt el is tettem... Parancsolja, hogy felolvassam?
POLGÁRMESTER	Erre most nem érünk rá! Csak azt ne felejtse el, Ivan Kuzmics, ha valami panasz vagy feljelentés kerül a kezébe: visszatartani! Gondolkozás nélkül!
POSTAMESTER	Kérem, kész örömmel!
AMMOSZ FJODOROVICS	Csak jól vigyázzon, nehogy egyszer magára húzzák a vizes lepedőt!
POSTAMESTER	Jaj, istenem!
POLGÁRMESTER	Ugyan, kérem, semmi az egész. Mindjárt más volna, ha nyilvánosságra hozná a leveleket. De hiszen köztünk marad az egész.
AMMOSZ FJODOROVICS	Vigyázzunk: valami veszedelem készül! De igaz, Anton Antonovics, már készültem is meglátogatni: van az ön számára egy remek agárszukám. Egyhasi az én kanommal - azt ismeri jól... Jaj, hallotta-e, hogy Cseptovics beperelte Varhovinszkijt? Elém került az ügy: most aztán hol az egyiknél, hol a másiknál vadászom - pompás élet!
POLGÁRMESTER	Bánom is én, hol vadászik, barátom! Csak az az istenverte inkognitó, az nem megy ki a fejemből... Minden percben attól félek, hogy egyszer csak nyílik az ajtó, és bumm...
Harmadik jelenet
Előbbiek; Dobcsinszkij és Bobcsinszkij lihegve jön

BOBCSINSZKIJ	Nagy újság!
DOBCSINSZKIJ	Rendkívüli újság!
MIND	Mi az?
DOBCSINSZKIJ	Derült égből villámcsapás! Amint benyitunk a vendéglőbe...
BOBCSINSZKIJ	(szavába vág) ... amint benyitunk Pjotr Ivanoviccsal a vendéglőbe...
DOBCSINSZKIJ	(szavába vág) Kérem, Pjotr Ivanovics, majd én!
BOBCSINSZKIJ	Nem, nem, majd én... hagyja csak! Hagyja! Hisz azt sem tudja, hogy kezdjen bele!
DOBCSINSZKIJ	Maga meg összevissza kapkod, nem emlékszik semmire!
BOBCSINSZKIJ	Dehogynem emlékszem! Bizony isten, emlékszem! Ne zavarjon már! Ugyan, uraim, mondják meg Pjotr Ivanovicsnak, hogy ne vágjon folyton a szavamba!
POLGÁRMESTER	Az isten szerelmére, nyögjék már ki, hogy mi történt! A szívem majd elállt... Üljenek le, kérem. Tessék, Pjotr Ivanovics, itt egy szék!
Mindnyájan leülnek a két Pjotr Ivanovics körül
Mondják hát, hogy mit láttak!
BOBCSINSZKIJ	Mindjárt, kérem, mindjárt... Csak szép sorjában mindent... Mikor innen volt szerencsém elmenni - azután, hogy annyira fel tetszett izgulni attól a levéltől -, én, kérem alázattal, nem késlekedtem egy árva percet se, azon nyomban nyakamba szedtem a lábam és futottam... Nagyon kérem, Pjotr Ivanovics, ne vágjon a szavamba! Mondom, hogy én mindenre emlékszem, mindenre pontosan emlékszem! Én akkor, kérem alázattal, futottam Korobkinhoz, de Korobkint nem találtam otthon, azért futottam tovább Rasztakovszkijhoz. De Rasztakovszkij sem volt otthon, azért beszaladtam a postára Ivan Kuzmicshoz, hogy végre elmondjam a nagy újságot. Aztán onnan visszajövet találkoztam ám Pjotr Ivanoviccsal...
DOBCSINSZKIJ	(szavába vág) A pékbódé előtt.
BOBCSINSZKIJ	Úgy van, a pékbódé előtt! Hát amint ott belebotlom Pjotr Ivanovicsba, mondom neki: hallotta, milyen bizalmas hírt kapott a polgármester úr hiteles forrásból? De Pjotr Ivanovics már akkor hallotta a maguk gazdasszonyától, Avdotyától, mikor Filipp Antonovics Pocsecsujevhez küldték - már nem tudom, miért...
DOBCSINSZKIJ	(közbevág) A konyakos hordócskáért!
BOBCSINSZKIJ	(leinti) Jó, jó, a konyakos hordócskáért. Szóval, megyünk együtt Pjotr Ivanoviccsal Filipp Antonovicsékhoz... Pjotr Ivanovics, ne vágjon a szavamba! - megyünk együtt Filipp Antonovicsékhoz, egyszer csak azt mondja ám Pjotr Ivanovics: “Nem néznénk be a vendéglőbe? A gyomrom nincs egészen rendben” - mármint Pjotr Ivanovics gyomra, kérem - azt mondja: “Reggel óta egy falatot sem ettem... a vendéglős épp most kapott friss lazacot, kóstoljuk meg!” No, kóstoljuk! Hát amint benyitunk a vendéglőbe, ott egy fiatalember...
DOBCSINSZKIJ	(szavába vág) Egy elegáns fiatalember, civilben!
BOBCSINSZKIJ	Egy elegáns fiatalember, civilben... Végigmegy a termen... Néz fürkészve jobbra, balra... Volt valami az egész emberben... az arca, a tekintete... és itt... itt belül... (Homlokára mutat.) Szóval volt benne valami! Engem egyszerre valami sejtelem szállt meg. Azt mondom Pjotr Ivanovicsnak: “Barátom, itt valami titok lappang!” Igen, titok! Pjotr Ivanovics odainti a vendéglőst, ezt a Vlaszt... Azt tudják, hogy most három hete szült a felesége. Mégpedig fiút! Vendéglős lesz, mint az apja... Hát amint Vlasz odalép, Pjotr Ivanovics megkérdezi halkan: “Ki ez a fiatalember?” - “Hogy ez ki?” - azt mondja Vlasz... Ne szóljon bele, Pjotr Ivanovics! Ne vágjon a szavamba! Maga nem tudja elmondani! Biz’ isten, nem tudja, hiszen selypít - van egy rossz foga, kérem, attól selypít! - “Hogy ki ez a fiatal úr, kérem? - mondja Vlasz. - Valami hivatalnok, kérem, Pétervárról jött: Ivan Alekszandrovics Hlesztakov. A szaratovi kormányzóságba készül. De igen furán viselkedik. Két hete itt van már, de a lábát se teszi ki a vendéglőből. És nem fizet egy kopejkát se: mindent felírat.” Amint ezt hallom, egyszerre csak világosság gyúl az agyamban! Azt mondom Pjotr Ivanovicsnak: “Hopp!”
DOBCSINSZKIJ	Nem, nem, Pjotr Ivanovics, én mondtam, hogy “hopp”!
BOBCSINSZKIJ	Először maga mondta, azután meg én mondtam! Szóval azt mondtuk Pjotr Ivanoviccsal: “Hopp! Vajon miért rostokol ez itt, ha a szaratovi kormányzóságba utazik?” Igen, uraim! Nyilvánvaló! Ez az a bizonyos hivatalnok.
POLGÁRMESTER	Mi? Miféle hivatalnok?
BOBCSINSZKIJ	Hát az, akiről hírt méltóztatott kapni: a revizor.
POLGÁRMESTER	(rémülten) Mit beszél? Az isten szerelmére! Az lehetetlen...
DOBCSINSZKIJ	Pedig ő az! Se nem fizet, se nem utazik. Ki lenne más? És a menetlevele is Szaratovba szól.
BOBCSINSZKIJ	Ő az, ő az - fejemet rá! Mindent szemügyre vesz, mindent megvizsgál. Még azt is megfigyelte, hogy mi Pjotr Ivanoviccsal lazacot ettünk, merthogy... merthogy Pjotr Ivanovics gyomra nem volt egészen rendben - még a tányérunkba is belenézett. Majd hogy sóbálvánnyá nem meredtem az ijedtségtől.
POLGÁRMESTER	Uram, irgalmazz nekünk, bűnösöknek! Melyik szobában lakik?
DOBCSINSZKIJ	Az ötösben, a lépcső alatt.
BOBCSINSZKIJ	Ott, ahol tavaly az átutazó tisztek összeverekedtek.
POLGÁRMESTER	És régóta itt van?
DOBCSINSZKIJ	Már két hete. Szent Vaszilijkor érkezett.
POLGÁRMESTER	Két hete! (Félre) Szentséges ég! Épp ezalatt vesszőztettem meg az altiszt feleségét... A foglyok nem kaptak enni... az utcák... mint a trágyadomb... Szégyen! Gyalázat! (Fejéhez kap)
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Mit van mit tenni, Anton Antonovics, vonuljunk ünnepélyes díszben a vendéglőbe.
AMMOSZ FJODOROVICS	Nem, nem! Küldjük előre a város fejét, a pópákat, a kereskedőket... A John Mason cselekedetei-ben olvastam...
POLGÁRMESTER	Nem, uraim! Ezt bízzák rám! Voltak már az életemben nehéz órák, de végül mindig kivágtam magam... Végül még nekem hálálkodtak... Talán most sem hágy el az Isten. (Bobcsinszkijhoz) Azt mondja, hogy fiatalember?
BOBCSINSZKIJ	Fiatal. Legfeljebb huszonhárom-huszonnégy éves.
POLGÁRMESTER	Ez jó! A fiatalt könnyebb körülszimatolni... Csak valami vén róka ne jöjjön a nyakunkra! Gyerekembernek minden a képire van írva. Uraim, készüljenek. Ki-ki a maga posztjára. Én pedig megyek a vendéglőbe egymagam... Vagy talán Pjotr Ivanoviccsal. Mintha semmit se tudnánk... csak úgy, sétaképpen... Mintha csak ellenőriznénk, jól bánnak-e a szállóvendégekkel... Hé, Szvisztunov!
SZVISZTUNOV	Mi tetszik?
POLGÁRMESTER	Rohanj azonnal a kapitány úrért! Megállj! Rád szükségem van!... Küldj érte valakit, hogy rögtön jöjjön - aztán gyere vissza!
Szvisztunov rendőr elrohan
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Gyerünk, gyerünk, Ammosz Fjodorovics, ez nem gyerekjáték!
AMMOSZ FJODOROVICS	Maga mit reszket? Tiszta hálósapkát ad a betegekre és kész!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	A hálósapka még hagyján! De az is elő van írva, hogy a betegek daralevest kapjanak! Nálunk meg még a folyosó is bűzlik a káposztától: az ember alig győzi befogni az orrát...
AMMOSZ FJODOROVICS	No, nekem nincsenek ilyen gondjaim. Kinek jutna eszébe bedugni az orrát a járásbíróságra? De ha bekukkantana valaki egy-két aktába, mondhatom, az élettől is elmenne a kedve. Én már tizenöt éve ülök a bírói székben, de ha néha belenézek ezekbe az iratokba - eh! - az ember csak legyint... Maga bölcs Salamon se igazodnék el rajtuk: mi az igazság, mi a hazugság?
A járásbíró, a főgondnok, a tanfelügyelő, a postamester indul kifelé. Az ajtóban összeütköznek a visszatérő Szvisztunovval
Negyedik jelenet
A polgármester, Dobcsinszkij, Bobcsinszkij és Szvisztunov

POLGÁRMESTER	Itt a kocsi?
SZVISZTUNOV	Kint áll.
POLGÁRMESTER	Akkor mehetsz. Megállj! Hova rohansz? Hol vannak a többiek? Csak nem egyedül vagy? Nem megparancsoltam, hogy Prohorov is itt legyen?! Hol van Prohorov?
SZVISZTUNOV	Az őrszobán. De igencsak alkalmatlan most a szolgálatra...
POLGÁRMESTER	Hogyhogy alkalmatlan?
SZVISZTUNOV	Úgy hozták haza reggel. Részeg, mint a csap. Már két dézsa vizet ellocsoltunk rá, mégsem akar talpra állni.
POLGÁRMESTER	(fejéhez kap) Jaj, istenem, istenem! Szaladj az utcára! Nem - szaladj a szobába, hallod? Hozd a kardom, meg az új csákóm! Nos, Pjotr Ivanovics, indulunk!
BOBCSINSZKIJ	Hát én, hát én? Anton Antonovics, hadd menjek én is!
POLGÁRMESTER	Nem, szó sem lehet róla. Az már ügyetlenség volna, és a kocsiban sincs hely.
BOBCSINSZKIJ	Nem baj, kérem, futok a kocsi után. Csak legalább a kulcslyukon át hadd láthassam, mit végeznek!
POLGÁRMESTER	(köti fel a kardot, és Szvisztunovhoz beszél) Szedd össze most rögtön a legényeket: mindegyik fogjon... Micsoda horpadt, vacak kard! Hej, az a nyavalyás Abdulin bazáros - az is látja jól, hogy ócska a polgármester kardja, de a világért se jutna eszébe újat küldeni! Minden hájjal megkent népség! Besugdosni, jelentgetni névtelenül - azt bezzeg tudnak! No, várjatok csak! Szedd össze a legényeket, mindegyik fogjon egy utcát... fenét utcát, seprűt, és söpörjék fel az egész utcát a vendéglőig, de tisztára ám, hallod!... Te meg vigyázz magadra! Ismerlek, jómadár! Folyton a bazárokban sündörögsz, aztán a lopott ezüstkanalat a csizmaszárba - mi?! Vigyázz, tudok én mindent! Mi volt az a múltkor Csernyajev posztóssal? Két rőffel adott neked zubbonyra, te meg elvitted az egész véget! Vigyázz, vigyázz, kis ember vagy te még ehhez! No, lódulj!
Ötödik jelenet
Előbbiek és a rendőrkapitány
POLGÁRMESTER	Sztyepan Iljics, az istenért, hol bujkál? Micsoda dolog ez?
RENDŐRKAPITÁNY	Itt voltam a kapu előtt.
POLGÁRMESTER	Ide hallgasson, Sztyepan Iljics! Valami revizor jött Pétervárról. Hát hogy állunk?
RENDŐRKAPITÁNY	Ahogy megparancsolta. Pugovicint elküldtem a legényekkel, hogy söpörjék fel a járdát.
POLGÁRMESTER	Hát Gyerzsimorda hol van?
RENDŐRKAPITÁNY	Gyerzsimorda oda van a kocsival tüzet oltani.
POLGÁRMESTER	És Prohorov részeg!
RENDŐRKAPITÁNY	Részeg.
POLGÁRMESTER	Hát hogy történhet ilyesmi?
RENDŐRKAPITÁNY	Isten tudja... Tegnap verekedés volt a külvárosban. Prohorov kiment rendet teremteni, aztán részegen hozták haza.
POLGÁRMESTER	Ide figyeljen! Tegye, amit mondok! Pugovicint, azt a szép szál legényt, a rend kedvéért, állítsa ki a hídra. Azt az ócska kerítést, ott a csizmadia mellett, szedjék szét azonnal, s verjenek a földbe cövekeket, mintha valami építkezés készülne. Nem árt az ilyen hűhó: hadd lássák, milyen tevékeny a polgármester! Szent isten! Majd elfelejtettem: ott a kerítés mellett van vagy negyven szekérre való szemét. Micsoda ronda város! Mihelyt valahol felállítunk egy emlékművet, vagy akár egy közönséges kerítést, hogy, hogy nem, de másnapra már valóságos szemétdombot hordanak köré. (Sóhaj) Aztán ha a revizor úr megkérdez valakit a legények közül, hogy meg van-e elégedve, a válasz az legyen: “Igenis, nagyságos uram, mindennel meg vagyunk elégedve.” Aki elégedetlen mer lenni, annak velem gyűlik meg a baja! Jaj, uram istenem, szánd meg bűnös fejemet! (A csákó helyett a kalapskatulyát markolja fel) Csak ezen túl legyek, fogadom, olyan vastag gyertyát gyújtok az oltáron, hogy olyat még nem láttak! Minden koszos kereskedő három pud viaszt ad hozzá. Ó, istenem, istenem! - Gyerünk, Pjotr Ivanovics! (A csákó helyett a kalapskatulyát nyomja a fejébe)
RENDŐRKAPITÁNY	Anton Antonovics, ez nem csákó, az a skatulya!
POLGÁRMESTER	(eldobja a skatulyát) Hát akkor skatulya, ott egye meg a fene! Igen, ha kérdik, hol a kórházi kápolna, amire öt évvel ezelőtt kiutalták a pénzt, azt kell mondani, megindult az építkezés, de rögtön tűz ütött ki, és minden leégett. Erről már meg is írtam a jelentést. Jó megjegyezni! Nehogy valamelyik bolondjában kibökje, hogy neki se kezdtünk! Gyerzsimordának meg rágd a szájába, hogy: ne mindent ököllel! Ez a rend kedvéért kék-zöldre ver boldog-boldogtalant! Gyerünk, gyerünk, Pjotr Ivanovics! (El, majd újra vissza) A katonákat meg ki ne engedjétek az utcára, csak vizitálás után! Ez a rongyos népség egy szál ingre veszi föl a mundért, alul meg nincs rajtuk semmi.
Mind el
Hatodik jelenet
Anna Andrejevna és Marja Antonovna befutnak

ANNA ANDREJEVNA	Hol vannak? Hol vannak? (Kiszól az ajtón) Anton! Anton! (Marjához, villámgyorsan) Te vagy az oka mindennek! Te, igen, te! Kellett neked a szekrényben turkálni? “Jaj, csak a kendőm! Jaj, csak egy gombostűt!” (Az ablakhoz fut, és kiabál) Anton! Hova rohansz már? No, megjött? Megjött a revizor? Bajusza van? Milyen bajusza van?
POLGÁRMESTER HANGJA	Majd aztán! Majd aztán, szívecském!
ANNA ANDREJEVNA	Majd aztán! No, ez meglepő - majd aztán! Nem kérek az ilyen majdaztánokból! Csak azt bökd már ki, mi a rangja? Ezredes? Beszélj! (Undorral) Elment. (Marjához) No, várj, ezt megemlegeted! “Mindjárt, anyuskám, mindjárt, anyuskám, csak épp a kendőm tűzöm meg!” Ez neked a “mindjárt”! Most miattad nem tudunk meg semmit. Kellett, ugye, cifrálkodni, szemérmetlen! Megneszelted, hogy itt a postamester - erre kezded rögtön billegetni magad a tükör előtt, jobbra, balra, előre, hátra! Azt hiszed, miattad jön a postamester? Haha! Mihelyt elfordulsz, grimaszt vág.
MARJA ANTONOVNA	De mamuska, mindig én vagyok a hibás? Egy-két óra múlva úgyis mindent megtudunk.
ANNA ANDREJEVNA	Egy-két óra múlva! Köszönöm szépen! Ez aztán felelet. Miért nem mondod mindjárt, hogy egy hónap múlva! (Kihajol az ablakon) Avdotya, hé! Mi az?... Hallottad, hogy jött valaki? Nem hallottad?... Buta liba! Tessék? Mi? Hogy csak legyint? Persze hogy legyint! Faggattad volna ki! Nem tudtad, nem tudtad! Az ám, mert folyton kérőkön jár az eszed, meg mindenféle szamárságon! Micsoda? Rögtön elhajtottak? Miért nem futottál a kocsi után? Szaladj rögtön! Hallod? Szaladj és tudd meg, hova hajtottak. Tudd meg, ki érkezett. És hogy milyen... hallod? Kukucskálj a kulcslyukon! Tudd meg, milyen a szeme, kék vagy fekete! Egyik lábad itt, a másik ott! Gyorsan, gyorsan, gyorsan, gyorsan! (Mikor a függöny legördül, még mindig kiabál. Leányával együtt az ablaknál áll.)
MÁSODIK FELVONÁS
Szűk kis szállodai szoba. Ágy, asztal, utazótáska, 
egy üres üveg, egy pár csizma, ruhakefe stb.
Első jelenet
Oszip a gazdája ágyán fekszik

Tyű, a mindenit, de éhes vagyok! Úgy korog a hasam, mintha az ég dörögne. Sose vergődünk már haza! Mit akarunk itt? Lassan két hónapja lesz, hogy Pétervárról elindultunk. Persze, a pénzt elpucolta az ifiúr, most aztán gubbaszt, lógatja az orrát. Pedig biz’ isten elég lett volna az a pénz! De nekünk, nekünk kellett adni mindenütt a nagyurat! (Gazdáját utánozza) “Hé, Oszip! Válaszd ki a legjobb szobát! Rendelj elsőrangú ebédet! Jól tudod, hogy nem eszem meg akármit! Elsőrangút! Érted?” Még ha valami nagy uraság volna, érteném, de egy ilyen kis tintanyaló mit akar? Mindenféle utasokkal összeáll, aztán gyerünk: elő a kártyát! El is úszott a pénze az utolsó kopejkáig. De elegem van már ebből az életből! Mennyivel jobb falun! Kevesebb a mulatság, de kevesebb a gond is. Kerít az ember egy jó asszonyt, aztán akár egész nap csak hever a kemencepadkán, majszolja a jó foszlós kalácsot. - Persze - igaz, ami igaz - Pétervár... az megint egészen más! Olyan város nincs több a világon. Csak pénze legyen az embernek, akkor csupa vasárnap az élet: színház, cirkusz, táncoló kutyák - amit csak szemed-szád kíván! S olyan finoman, de olyan finoman beszél mindenki, mintha csupa herceg volna. Ha kimégy a Boltos sorra, az árusok már messziről hajbókolnak: “Tessék parancsolni, nagyságos úr!” Ha átkelsz egy csónakban, akár hivatalnok mellett is ülhetsz. Ha meg elunod magad, csak mégy a bazárba, megállsz, elhallgatsz egy kiszolgált tüzért: mi mindent nem mesél a háborúkról... Vagy a csillagokról... Mert ezek úgy ismerik még az eget is, mint más a tenyerét. Be-betéved egy-egy kedves, öreg, tiszta asszony, néha egy-egy helyre szobalány is, hihihi... (Nevet, fejét rázza) mintha hájjal kenegetnének! Soha udvariatlan szót nem hall az ember. Széltébe-hosszába úgy szólítják: “Ön!” Úgy bizony: Ön! Ha meguntál gyalog járni, odaintesz egy konflist, belevágod magad, mint egy úr! Ha éppen nem akarsz fizetni - semmi baj: besétálsz egy átjáróházba, a kocsis meg várhat a kapu előtt ítéletnapig. Csak az a bökkenő, hogy máma hopp, holnap kopp, mint például most is. De az ifiúr az oka mindennek! Mit csináljak vele? Az öreg nagyságos úr csak küldi a pénzt, neki meg éjjel-nappal mulatságon jár az esze! Folyton bérkocsi, folyton színház - végül vihetem az új frakkját az ócskapiacra! Képes elherdálni az utolsó ingét is, hogy ott marad egy szál kabátban meg köpenyben! Bizony isten! Pedig micsoda ruhák! Micsoda posztók! Valódi angol! Százötven rubel egy frakk... A piacon meg... húszért ha elkél! A nadrágot meg éppenséggel bagóért kótyavetyéljük el. És mindez miért? Csak mert a dologhoz nem fűlik a foga. Ahelyett, hogy hivatalba járna, a promenádon sétál, meg a blattot veri. Hej, ha ezt az öreg nagyságos úr tudná! Titulus ide, titulus oda: fölemelné az ifiúr ingecskéjét, aztán úgy odasózna, hogy négy napig tapogatná a helyit utána. No de hát, ha szolga vagy, szolgálj! A vendéglős azt mondja: amíg a tartozás ki nincs fizetve, itt többet egy falatot sem esznek. No, hisz akkor várhatunk! (Felsóhajt) Uramisten, csak legalább egy kis káposztaleves volna. Be tudnám kapni az egész világot!
Lépések zaja
Jön! (Sietve fölkászálódik az ágyról)
Második jelenet
Oszip és Hlesztakov

HLESZTAKOV	Fogd! (Átadja a kalapját és a sétapálcáját) Mi az, már megint az ágyamon henteregtél?
OSZIP	Én? Már hogy henteregtem vóna? Tán olyan nagy csuda énnékem egy ilyen ágy?
HLESZTAKOV	Ne hazudj! Henteregtél! Hisz összevissza van túrva!
OSZIP	Én tennék ilyet? Hát csak tudom, kié az ágy? Van jó lábam, megállok én azon. Éppen nekem kell a maga ágya!
HLESZTAKOV	(végigsétál a szobán) Nézd meg, van-e még dohány a zacskóban.
OSZIP	Dohány? Honnan lenne dohány? Negyedik napja már, hogy elszívta a legutolját is.
HLESZTAKOV	(fel-alá járkál, ajkát harapdálva, végül megszólal erős és határozott hangon) Oszip! Ide figyelj!
OSZIP	Mi tetszik?
HLESZTAKOV	(erős, de már korántsem olyan határozott hangon) Most lemégy...
OSZIP	Hova, le?
HLESZTAKOV	(cseppet sem erős, cseppet sem határozott hangon; inkább kérlelve) Az étterembe... Mondd meg nekik, hogy... küldjenek föl ebédet.
OSZIP	Azt már nem! Én ugyan nem!
HLESZTAKOV	Hogy mersz velem így beszélni, te fajankó?
OSZIP	Édes mindegy, hogy megyek-e vagy maradok! Megmondta a gazda, nincs többé ebéd.
HLESZTAKOV	Még hogy nincs! Ki hallott már ilyen pimaszságot?
OSZIP	Még azt is mondta, hogy megy a polgármesterhez panaszra... Merthogy az úrfi harmadik hete már egy fityinget se fizet. Azt mondta, jófélék vagyunk mind a ketten... meg hogy az úrfi széltoló... Ismerjük mi az ilyen lókötőket, az ilyen úri betyárokat - így mondta a gazda.
HLESZTAKOV	És te? Te marha, még örülsz is, hogy visszamondhatod!
OSZIP	Azt mondta, ismerem a fajtátokat! Befészkelitek magatokat, éltek nagy lábon potyára, fülig úsztok az adósságba - de furkósbottal se lehet kiverni benneteket! Csakhogy én nem tréfálok ám, azt mondja, jelentem a rendőrségen, aztán: gyerünk a dutyiba!
HLESZTAKOV	Elég legyen, tökfilkó! No, eredj, szólj a gazdának, annak a goromba disznónak.
OSZIP	Jobb lesz, ha idehívom!
HLESZTAKOV	Hogyhogy jobb lesz? Eredj csak, beszélj vele magad!
OSZIP	De úrfi, igazán.
HLESZTAKOV	Az apád mindenit, hívd hát ide!
Oszip el
Harmadik jelenet
Hlesztakov egyedül

Embertelenül éhes vagyok! Hiába mentem sétálni, hogy majd csak elmúlik! Nem, az istennek sem! Csak Penzában ne kezdtem volna el mulatni - futotta volna abból a pénzből hazáig! Az a bakatiszt csúnyán megkopasztott! De értette is a kártyát, meg kell adni. Egy negyedóra alatt kész voltam. Csak még egyszer leülhetnék vele - majd megmutatnám! (Kinéz az ablakon) De ronda egy fészek! Pfuj! Még a zöldséges kofák sem hiteleznek. Aljasság! (Az “Ördög Róbert” egyik dalát fütyüli, majd a “Ne varrj nekem, édesanyám”-at. Végül türelmét vesztve megszólal) Még mindig senki!
Negyedik jelenet
Hlesztakov, Oszip és a vendégek szolgája

SZOLGA	A gazdám kérdezteti, hogy mi tetszik.
HLESZTAKOV	Á, hozott isten, barátom! Hogy vagy? Hogy s mint?
SZOLGA	Hál’ istennek jól!
HLESZTAKOV	Mi újság a fogadóban? Rendben van minden?
SZOLGA	Rendben, hál’ istennek.
HLESZTAKOV	Van-e sok átutazó vendég?
SZOLGA	Az igen. Van elég.
HLESZTAKOV	Ide figyelj, kedves barátom... Még nem hozták föl az ebédemet... Légy szíves, sürgesd meg odalent. Tudod, ebéd után különféle dolgaim vannak.
SZOLGA	Márpedig a gazdám azt mondja, hogy ő többet nem ád ebédet. Még máma panaszra akar menni a polgármesterhöz.
HLESZTAKOV	De hát miért menne panaszra? Magad is beláthatod, ennem csak kell! Senki se kívánhatja, hogy böjtöljek ítéletnapig! Végül egész lefogyok... Majd meghalok az éhségtől, komolyan mondom.
SZOLGA	Én elhiszem, de a gazda azt mondja: “Amíg nem fizet, itt egy falatot se kap.” Ezt mondta, kérem.
HLESZTAKOV	Ugyan, érts vele szót, beszélj a lelkére.
SZOLGA	De hát mit mondjak neki?
HLESZTAKOV	Magyarázd meg, hogy nekem is kell ennem! A pénz - az más lapra tartozik!... Vagy azt hiszi, én is olyan paraszt vagyok, mint ő? Azt hiszi, nekem ugyanúgy nem számít, mint a magafajta bugrisnak, ha egy napig éhkoppon van? Ezt mondd meg!
SZOLGA	Kérem, én megmondhatom! (El)
Ötödik jelenet
Hlesztakov egyedül

Mi lesz velem, ha nem ad enni? Olyan farkasétvágyam van, mint még soha életemben! Eladjam a ruhám? Talán ezt a nadrágot? Nem, nem, inkább koplalok, de pétervári ruhában érkezem haza! Kár, hogy Johim nem adott bérbe hintót! Hintón érkezni, az volna az igazi! Behajtatnék valamelyik szomszéd birtokos portájára. Elöl égnének a kocsilámpák - a bakon Oszip, libériában! Nagy sürgés-forgás támad: “Ki lehet az?” Belép az inas (Szertartásos pózban az inast utánozva): “Ivan Alekszandrovics Hlesztakov Pétervárról. Óhajtják, hogy tiszteletét tegye?” (Legyint) Tudják is azok a barmok, mi az, hogy “tiszteletét tegye”. Ha néha bevetődik hozzájuk egy bugris birtokos, az se szó, se beszéd, beront a szalonba, mint valami medve... Érteni kell a módját! Az ember odalép a házikisasszonyhoz: “Kegyed nem is képzeli, mennyire örvendek...” (Kezét dörzsöli, és hajbókol) Phö! (Köp egyet) Mindjárt fölfordulok az éhségtől!
Hatodik jelenet
Hlesztakov, Oszip, majd a szolga
HLESZTAKOV	Na?
OSZIP	Itt az ebéd!
HLESZTAKOV	(tapsol és ugrál) Ebéd, ebéd, ebéd!
SZOLGA	(tányérokkal és asztalkendővel) A gazda azt mondta, hogy utolsó eset!
HLESZTAKOV	A gazda, a gazda... Köpök a gazdádra! Mit hoztál?
SZOLGA	Levest meg pecsenyét.
HLESZTAKOV	Csak két fogást?
SZOLGA	Csak kettőt, kérem.
HLESZTAKOV	Hát ez gyalázat! Ez nekem nem kell. Mondd meg neki, hogy kikérem... mondd meg, hogy ez nagyon kevés.
SZOLGA	A gazda azt mondja, nagyon is sok.
HLESZTAKOV	Hol a mártás?
SZOLGA	Mártás az nincs.
HLESZTAKOV	Hogyhogy nincs? A magam szemével láttam, mikor elmentem a konyha előtt, hogy rengeteg mártást csináltak. És reggel az étteremben láttam, amint két puffancs alak lazacot zabált meg mindenféle finomságot.
SZOLGA	Hát, ami azt illeti, van is, meg nincs is.
HLESZTAKOV	Hogyhogy nincs?
SZOLGA	Hát csak nincs.
HLESZTAKOV	Hát lazac, hát hal, hát kotlett - semmi sincs?
SZOLGA	Van, kérem, de nem akárkinek.
HLESZTAKOV	Hülye!
SZOLGA	Igenis.
HLESZTAKOV	Nyavalyás! Azok zabáljanak csak, én ne? A mindenit! Nem éppen olyan vendégek azok is, mint én?
SZOLGA	Hát - nem éppen olyanok.
HLESZTAKOV	Hát milyenek?
SZOLGA	Olyanok, akik fizetnek.
HLESZTAKOV	Elég volt. Ilyen hülyével nem vitatkozom. (Tányérjába önti a levest, enni kezd) Ez leves? Ez mosogatólé. Semmi íze, csak bűze. Nem kell! Hozz másikat!
SZOLGA	Visszavihetem, kérem, ha nem ízlik. A gazda azt mondta, nem erőszak a disznótor.
HLESZTAKOV	(megfogja a tányért) Viszed innen a kezed?! Tökfilkó! Nagyon elkanászodtál már, de tanuld meg, velem nem lehet akárhogy! Velem nem lehet kukoricázni! (Eszik) Micsoda lötty! (Tovább eszik) Nincs teremtett ember, aki ezt megenné! Mi ez? Zsír helyett tollfoszlányok úszkálnak a tetején, pfuj! (Vagdalja a tyúkhúst) Micsoda vén tyúk! Add ide a pecsenyét! Oszip, ezt a maradék levest megeheted. (Vagdalja a pecsenyét) Mi ez?
SZOLGA	Hát mi volna?
HLESZTAKOV	A nyavalya tudja, hogy mi, de az biztos, hogy nem pecsenye! Pirított csizmatalp. (Eszik) Gazemberek, zsiványok! Hogy ezek milyen kosztot adnak! Még az állkapcsom is belefájdul. (Ujjával a fogát piszkálja) Disznók! Mint a fa kérge!... Ki se tudja az ember piszkálni a fogából. Zsiványok! (Megtörli a száját a szalvétával) Más nincs?
SZOLGA	Nincs.
HLESZTAKOV	Rablók! Legalább szósz lenne, vagy sütemény! Disznóság! Csak az utasokat fosztogatják!
A szolga és Oszip leszedik az asztalt, s az edényekkel elmennek
Hetedik jelenet
Hlesztakov, majd Oszip

HLESZTAKOV	Bizony isten, mintha egy falatot se ettem volna! Ez csak fölcsiklandozta az étvágyamat. Csak két kopejkám volna, hogy legalább egy cipót hozathatnék a piacról.
OSZIP	(be) A polgármester van itt. Igen kérdezősködik, s az úrfit keresi.
HLESZTAKOV	(megszeppen) No, tessék! Az a vadállat vendéglős csakugyan bepanaszolt. Mi lesz, ha lecsukat? Még ha úgy őriztetnének, ahogy nemesembert dukál... de nem, az is szörnyű... Tele van a város ismerősökkel... Tisztek, civilek, dámák... És én hogy adtam a bankot! Még annak a boltosnak a lányával is kikezdtem! Szörnyű. Szörnyű!... De hogy mer ez a polgármester idejönni? Mi vagyok én neki? Tán valami bugris polgár vagy paraszt? (Nekibátorodik, kihúzza magát) Megmondom a szemébe: “Hallja az úr, hogy mer velem...” (Megmozdul a kilincs, Hlesztakov elsápad, és magába roskad)
Nyolcadik jelenet
Hlesztakov, a polgármester, Dobcsinszkij, később Bobcsinszkij

POLGÁRMESTER	(megáll az ajtóban, néhány másodpercig rémülten merednek egymásra Hlesztakovval. Azután a polgármester összeszedi magát, és vigyázzba áll) Alázatos tiszteletem.
HLESZTAKOV	(meghajol) Tiszteletem.
POLGÁRMESTER	Bocsánatot kérek.
HLESZTAKOV	Kérem, kérem, semmi...
POLGÁRMESTER	Mint a város fejének, kötelességem gondoskodni, hogy az átutazó idegenek és nemesurak... semmiféle alkalmatlanságnak...
HLESZTAKOV	(dadogni kezd, de hangja egyre bátrabbá válik) Kérem, kérem, mit csináljak... Nem tehetek róla, ha... Becsületszavamra, ki fogom egyenlíteni... mihelyt otthonról megérkezik.
Bobcsinszkij bekukucskál az ajtón
A vendéglős az oka mindennek! Kérem, olyan marhahúst adott, mint a csizmatalp. És a leves! Az ördög tudja, mit kotyvasztott össze. Ki kellett öntenem az ablakon! Valósággal koplaltat... A teáról ne is beszéljünk... halszaga van, nem teaszaga. Hát ki vagyok én, miféle új szokás ez?
POLGÁRMESTER	(szepegve) Bocsánatot kérek, én igazán nem tehetek róla. A piacunkon mindig elsőrangú marhahúst kapni. Holmogori kereskedők szállítják... csupa derék, talpig becsületes ember. El sem tudom képzelni, honnan vette a vendéglős... De ha mégis valami baj volna - engedelmével - gondoskodni fogunk más szállásról.
HLESZTAKOV	Azt már nem! Nagyon jól tudom, mit ért maga “más szállás”-on. A börtönt, mi? Hogy mer ilyet?... Kikérem magamnak... Én pétervári hivatalnok vagyok... (Nekitüzesedik) Én, én...
POLGÁRMESTER	(félre) Szent isten, milyen dühös! Mindent tud. Mindent besúgtak neki azok a nyavalyás kereskedők!
HLESZTAKOV	(felháborodva) Nem bánom én, ha az egész rendőrséget kivezényli is: nem mozdulok innen! Egyenest a miniszternek teszek panaszt! (Öklével veri az asztalt) Mit képzel? Mit képzel?
POLGÁRMESTER	(kihúzza magát, egész testében remeg) Irgalom, kegyelem! Ne tegyen tönkre! Feleségem van, apró gyermekeim... ne tegyen szerencsétlenné!
HLESZTAKOV	Elég volt! Még ilyet! Semmi közöm hozzá! Tán börtönbe csukassam magam, mert magának felesége meg gyereke van? Még csak az kéne!
Bobcsinszkij bekukkant az ajtón, és rémülten visszahúzódik
Köszönöm szépen, ebből nem kérek!
POLGÁRMESTER	(remegve) Isten látja lelkemet, tapasztalatlanságom az oka mindennek! Vagyonom nincs. És a kincstári fizetés? Az még teára, cukorra se elég... ezt ön is beláthatja. És ha itt-ott elfogadtam is némi ajándékot - mi volt az? Semmiség. Egy kis harapnivaló, egy kis ruhánakvaló... És hogy én megcsapattam azt a kofát, az altiszt özvegyét? Becsületszavamra, rágalom! Az ellenségeim találták ki... Gazemberek! Olyan nép lakik itt, kérem, képesek ezek az életemre törni!
HLESZTAKOV	És mi közöm nekem ehhez? (Elgondolkozva) Igazán nem értem, mit zagyvál itt nekem gazemberekről meg az altiszt özvegyéről? Az altiszt özvegye, az más... engem nem fog megcsapatni, annyit mondhatok: ahhoz maga kis ember! Még ilyet! Szeretném azt látni. Ismétlem önnek, én mindent megfizetek - csak most nincs pénzem. Azért ülök itt, mert nincs egy árva kopejkám se.
POLGÁRMESTER	(félre) Csavaros esze van! Mire céloz? Hogy tekeri a szót! Tessék, igazodj el rajta! Azt sem tudom, hogy fogjak neki. Mindegy, meg kell próbálni, lesz, ami lesz! (Hangosan) Ha esetleg pénzre volna szüksége vagy bármi másra, én készséggel állok rendelkezésére - akár most rögtön. Kötelességem mindenben segíteni az átutazó vendégeket.
HLESZTAKOV	Kérem, kérem, adjon kölcsön! Rögtön kifizetem a vendéglőst. Kétszáz rubel elég lenne. De az se baj, ha kevesebb.
POLGÁRMESTER	(Előveszi pénztárcáját) Pontosan kétszáz rubel, akár ne is tessék megolvasni.
HLESZTAKOV	(elveszi a pénzt) Nagyon, nagyon köszönöm! Mihelyt hazaérek, megküldöm. Az ilyen hirtelen pénzzavarban, ugye... De ön igazán nagylelkű... Így már egészen más...
POLGÁRMESTER	(félre) Hál’ istennek, elvette a pénzt! Most már fog ez menni! Kétszáz helyett négyszázat nyomtam a markába.
HLESZTAKOV	Hé, Oszip!
Oszip be
Kerítsd elő a szolgát! (A polgármesterhez és Dobcsinszkijhoz) De miért állnak? Foglaljanak helyet! (Dobcsinszkijhoz) Foglaljon helyet, kérem!
POLGÁRMESTER	Ó, kérem, jó nekünk állva is.
HLESZTAKOV	De csak foglaljanak helyet - az én kedvemért! Most látom, milyen derék, jólelkű emberekkel van dolgom! Bevallom, az előbb már azt hittem, azért jöttek, hogy... (Dobcsinszkijhoz) De foglaljon helyet!
A polgármester és Dobcsinszkij leül; Bobcsinszkij bekukucskál az ajtón, és hallgatózik
POLGÁRMESTER	(félre) Merészebbnek kell lenni. Mindenáron inkognitóban akar maradni... No, jól van, majd mi is mellébeszélünk, és úgy teszünk, mintha nem tudnánk, mi járatban van. (Hangosan) Én meg Pjotr Ivanovics Dobcsinszkij, helybeli földbirtokos - azért néztünk be ide a fogadóba, hogy megtudjuk: nincs-e valami panaszuk az átutazóknak? Mert én nem olyan vagyok, kérem, mint más polgármester, aki feléje se néz a dolgoknak. Én, kérem, én nemcsak hivatalnoki becsületből, de keresztényi emberszeretetből is mindig arra törekszem, hogy városunkban minden embertársunk jó fogadtatásra találjon. És íme, a sors mintegy fáradságom jutalmául - összehoz egy ilyen kellemes úriemberrel...
HLESZTAKOV	Én is végtelenül örülök... Ön nélkül még jó soká itt ülhettem volna! Fogalmam se volt róla, miből fizetem ki a vendéglőst.
POLGÁRMESTER	(félre) Beszélj, csak beszélj! Még hogy nem tudta, miből fizessen... (Hangosan) Bátorkodom megkérdezni: hova méltóztatik utazni uraságodnak?
HLESZTAKOV	A szaratovi kormányzóságba. Van ott egy falum.
POLGÁRMESTER	(gúnyos arccal, félre) A szaratovi kormányzóságba? Úgy? No nézd, még csak bele se pirul! Vigyázni kell ezzel. (Hangosan) Gyönyörű dologra méltóztatott vállalkozni. Persze, tudom, az utazásnak is megvannak a maga kellemetlenségei... Néha sokat kell várni a lovakra... De másfelől nagyszerű mulatság: az ember egész felfrissül tőle. Ugyebár, kedvtelésből méltóztatik utazni?
HLESZTAKOV	Sajnos nem, az apám hívat haza. Haragszik az öreg, hogy semmire se vittem Pétervárott. Azt hiszi, az csak úgy megy, úgy ukmukfukk - az ember beáll, és másnap már a gomblyukába tűzik a Vlagyimir-rendet. Kedvem volna odaküldeni az öreget, majd meglátná, hogy áll a bál!
POLGÁRMESTER	(félre) Hogy lódít! Még az apját is belekeveri. (Hangosan) És hosszabb időre méltóztatik hazautazni?
HLESZTAKOV	Magam sem tudom. Nehéz az öreggel boldogulni, csökönyös, mint a szamár, de én már nem bánom, megmondom neki kereken, tegyen, amit akar, nem tudok élni Pétervár nélkül! Tán sült parasztok közt pocsékoljam el az életem? Nem addig van az! Ma már mások az igények. Az én szellememnek szüksége van a nagyvilági kultúrára.
POLGÁRMESTER	(félre) Hogy hazudik, mintha könyvből olvasná! Pedig micsoda incifinci alakocska, a hüvelykujjammal szét tudnám nyomni! No de várj csak, majd kifaggatlak én... (Hangosan) Uraságodnak tökéletesen igaza van. Mit is csináljon az ember itt, az isten háta mögött? Itt vagyok például én. Éjszakákon át nem alszom, nem kímélem magam soha egy percre se, csak hogy a haza üdvén munkálkodjam - s ki tudja, meglesz-e valaha is a jutalmam? (Körülnéz a szobában) Kissé nedves a szoba, nemdebár?
HLESZTAKOV	Pocsék egy szoba. És akkora poloskák vannak itt, komolyan - ilyet másutt nem is láttam! Úgy harapnak, mint a veszett kutya!
POLGÁRMESTER	Ne mondja! Hogy egy ilyen művelt vendég kénytelen legyen vakaródzni - s méghozzá olyan utolsó férgek miatt, mint ezek a poloskák! Bár a világon se volnának! És tessék mondani, nem sötét a szoba?
HLESZTAKOV	Dehogynem! És a vendéglősnek újabban az a szokása, hogy nem ad gyertyát. Ha olykor kedvem támad olvasgatni, írogatni, egyszerűen képtelen vagyok rá, oly vaksötét van.
POLGÁRMESTER	Ha meg nem sérteném, de nem vagyok rá méltó...
HLESZTAKOV	Mire?
POLGÁRMESTER	Nem, nem vagyok rá méltó...
HLESZTAKOV	De hát miről beszél?
POLGÁRMESTER	Ha meg nem sérteném... Volnék bátor... Nálunk otthon lenne uraságod számára egy csinos, világos, csendes szoba - de nem, nem, nagyon is érzem, ez túl nagy kitüntetés lenne. Kérem, bocsásson meg. Esküszöm, együgyű szívem sugallatára ragadtattam el magam ennyire...
HLESZTAKOV	De kérem, kérem, kész örömmel. Nekem is sokkal kellemesebb egy úriháznál, mint ilyen csehóban.
POLGÁRMESTER	Ha tudná, milyen boldog vagyok! Hát még a feleségem hogy fog örülni! Mi már természettől afféle vendégszerető népek vagyunk. Hát még ha ilyen művelt urat láthatunk vendégül! A világért se higgye, hogy ez hízelgés, én nem értek a hízelgéshez. Ami a szívemen, az a számon.
HLESZTAKOV	Köszönöm, igazán kedves! Ki nem állhatom a kétszínű embereket. Az ön nyíltsága, melegszívűsége igazán meghat. Bevallom, nekem nincs is egyéb vágyam, mint hogy őszintén tiszteljenek és becsüljenek - becsüljenek és tiszteljenek...
Kilencedik jelenet
Előbbiek, Oszip és a szolga; Bobcsinszkij bekukucskál

SZOLGA	Mit parancsol?
HLESZTAKOV	A számlát.
SZOLGA	Hiszen már rég odaadtam.
HLESZTAKOV	Ki emlékszik már azokra a hülye számlákra! Mennyivel tartozom?
SZOLGA	Az első nap ebédelni tetszett. A második nap lazacot tetszett enni. A többi aztán már mind hitelbe volt.
HLESZTAKOV	Tökfilkó! Még most kezdi kiszámítani, mennyivel tartozom!
POLGÁRMESTER	Ne tessék nyugtalankodni! Nem olyan sürgős az! (A szolgához) Hordd el magad! A számlát meg majd elintézzük.
HLESZTAKOV	Igaz is, mit vesződjem vele! (Elteszi a pénzt)
A szolga elmegy, Bobcsinszkij bekukkant
Tizedik jelenet
A polgármester, Hlesztakov, Dobcsinszkij

POLGÁRMESTER	Nem parancsolja megtekinteni néhány közintézményünket? Például a város jótékonysági intézményeit?
HLESZTAKOV	Mi van ott látnivaló?
POLGÁRMESTER	Hát csak úgy gondoltam, meg tetszik nézni, hogy folynak a dolgok... hogy milyen a rend...
HLESZTAKOV	Kérem, kész örömmel.
Bobcsinszkij bedugja fejét az ajtón
POLGÁRMESTER	Aztán, ha parancsolja, meglátogathatjuk a járási iskolát... Megnézhetjük, hogy s mint oktatják az ifjúságot a különféle tudományokra...
HLESZTAKOV	Kérem, tartom szerencsémnek.
POLGÁRMESTER	Ha kedve van, megtekinthetjük a toloncházat, a városi börtönt. Megláthatja, milyen a rabok ellátása...
HLESZTAKOV	A börtönt? Nem, nem, inkább a kórházat nézzük meg.
POLGÁRMESTER	Ahogy parancsolja. A saját hintaján méltóztatik? Vagy parancsol velünk jönni az én homokfutómon?
HLESZTAKOV	Inkább az ön kis homokfutóján...
POLGÁRMESTER	No, Pjotr Ivanovics, akkor magának nincs hely.
DOBCSINSZKIJ	Sebaj, kérem, megyek gyalog.
POLGÁRMESTER	(Dobcsinszkijnak, súgva) Ide hallgasson, maga most elszalad, ahogy csak a lába bírja - visz egy levelet a kórházba Zemljanyikának, egyet meg haza a feleségemnek! (Hlesztakovhoz) Bátorkodom engedélyt kérni, hogy jelenlétében néhány sort írjak a feleségemnek... Csak hogy méltóképpen felkészüljön egy ilyen kiváló vendég fogadására.
HLESZTAKOV	Ugyan, kérem, minek az? Egyébként itt a tinta... csak papírt nem tudok adni... vagy talán jó lesz ez a számla?
POLGÁRMESTER	Köszönöm, nagyon jó lesz. (Ír, és közben magában beszél) Megállj csak! Egy jó villásreggeli meg egy kerek hasú pálinkásbutykos... majd utána meglátjuk, hogy állunk! Van egy üveg madeiránk a székvárosból... ártatlan kis itókának látszik, de egy elefántot is levesz a lábáról! Csak már tudnám, hányadán állunk!
Megírja a cédulát és átadja Dobcsinszkijnak, aki az ajtóhoz megy, de ebben a pillanatban bedől az ajtó, s az ajtóval együtt bezuhan Bobcsinszkij. Mindenki nagyot kiált. Bobcsinszkij föltápászkodik
HLESZTAKOV	Csak nem ütötte meg magát?
BOBCSINSZKIJ	Semmi, semmi az egész... Ne is tessék törődni vele... Csak egy kicsit lejött az orromról a bőr... Mindjárt megyek Hrisztyian Ivanovicshoz... Van egy kitűnő tapasza... az egykettőre rendbe hozza.
POLGÁRMESTER	(szemrehányó tekintetet vet Bobcsinszkijra; Hlesztakovhoz) Semmi az egész, kérem. Talán indulhatnánk. Megmondom az inasának, hogy hozza utánunk a csomagokat. (Osziphoz) Kedves barátom, szállíts át mindent hozzánk. A polgármesterék... Akárki megmutatja, hol lakunk. (Hlesztakovhoz) Parancsoljon! (Kíséri és maga előtt kiereszti Hlesztakovot majd megfordul, és dühösen odaszól Bobcsinszkijnak) Nem tud jobb helyen hasra esni? Mint a széttaposott béka... (Kimegy, Bobcsinszkij követi)

HARMADIK FELVONÁS
Ugyanaz a szoba, mint az első felvonásban
Első jelenet
Anna Andrejevna, Marja Antonovna. Ugyanabban 
a helyzetben állnak az ablaknál, mint az első felvonás végén

ANNA ANDREJEVNA	Na tessék! Egy álló órája várunk! Csakis a te buta kacérságod miatt! Föl voltál már öltözve tetőtől talpig, de nem - kellett neked tovább kutaszkodni a szekrényben. Miért is hallgattam rád? Micsoda bosszúság! Mintha összebeszéltek volna! Egy teremtett lélek se jár az utcán! Mintha az egész város kihalt volna!
MARJA ANTONOVNA	De igazán, mamuska! Két perc múlva úgyis mindent megtudunk. Avdotya mindjárt itt lesz. (Kinéz az ablakon és felkiált) Mamuska! Mamuska! Valaki jön! Ott, az utca végén.
ANNA ANDREJEVNA	Jön, jön - hol jön? Folyton képzelődöl! Csakugyan jön... Ki lehet az? Egy kis ember... frakkban... Ki lehet? Tessék? Mégiscsak bosszantó! Miféle figura ez?
MARJA ANTONOVNA	Dobcsinszkij, anyuskám!
ANNA ANDREJEVNA	Dehogyis Dobcsinszkij! Folyton képzelődsz! Nem is hasonlít hozzá! (Integet a kendőjével) Hé, jöjjön csak ide! Gyorsan!
MARJA ANTONOVNA	Márpedig ez Dobcsinszkij, anyuskám!
ANNA ANDREJEVNA	No tessék, már megint! Csak hogy feleselj! Mondtam, hogy nem Dobcsinszkij!
MARJA ANTONOVNA	Hát akkor ki? Mamuska is látja, hogy Dobcsinszkij!
ANNA ANDREJEVNA	No igen, Dobcsinszkij... Most már én is látom... mit képzelsz! (Kikiabál az ablakon) Gyorsan, gyorsan! Mit mászik, mint a csiga? Mondja már, hol vannak?! Tessék? Hát kiáltsa ide! Micsoda? Nagyon szigorú? Tessék? Hát az uram? (Visszalép az ablaktól, dühösen) Barom! Egy szót se lehet kivenni belőle, amíg ide nem ér.
Második jelenet
Előbbiek, Dobcsinszkij

ANNA ANDREJEVNA	Hát van magának lelke? Magában bíztam, gondoltam, maga mégis rendes ember... Hát egyszer csak mindenki kereket old, maga meg utánuk! Egy árva lélek erre nem vetődött azóta - ne adj’ isten, hogy valamit megtudhattam volna! Nem szégyelli magát! Hát nem én tartottam keresztvíz alá a Vanyecskáját is, a Lizanykáját is? Ezt érdemlem én?
DOBCSINSZKIJ	Esküszöm, édes komámasszony, úgy futottam, a nyelvem is kilóg... csak hogy szolgálatára legyek! Jó napot, Marja Antonovna!
MARJA ANTONOVNA	Jó napot kívánok, Pjotr Ivanovics.
ANNA ANDREJEVNA	Mi történt? Mondja már: mi újság?
DOBCSINSZKIJ	Anton Antonovics küldi ezt a levélkét.
ANNA ANDREJEVNA	No és a revizor? Kiféle-miféle? Generális?
DOBCSINSZKIJ	Nem, nem generális, de azzal is felveszi a versenyt! Finom ember! És milyen előkelő modora van!
ANNA ANDREJEVNA	Így hát az, akiről szó volt a levélben... akiről az uramnak írtak.
DOBCSINSZKIJ	Az hát... Jelzem, elsőnek mi fedeztük fel Pjotr Ivanoviccsal...
ANNA ANDREJEVNA	Azt mondja: mi újság?
DOBCSINSZKIJ	Hál’ istennek, minden jól megy. Először egy kicsit szigorúan fogadta a mi Anton Antonovicsunkat - úgy bizony! Csuda mérges volt. Azt mondta, hogy a vendéglőben rosszul bánnak vele, meg hogy ő bizony nem jön ide, meg hogy ő nem akar a polgármester úr miatt börtönbe kerülni. De aztán, amikor látta, hogy Anton Antonovics semmiről sem tehet, meg amikor belemelegedtek a beszédbe, egy-kettőre ő is megváltozott ám! Minden rendbe jött, hála a jóistennek. Most elmentek a kocsival megnézni a közjótékonysági intézményeket... Megsúghatom, Anton Antonovics már azon emésztette magát, nem jelentették-e föl titokban. Még én is megszeppentem.
ANNA ANDREJEVNA	Maga, maga mit félt? Hisz nem is hivatalnok!
DOBCSINSZKIJ	Tetszik tudni, úgy van az, hogy mikor valami nagy úr megszólal - engem egyszeriben kilel a hideg...
ANNA ANDREJEVNA	Butaság! Azt mondja, hogy milyen! Öreg, fiatal?
DOBCSINSZKIJ	Fiatal! Talán huszonhárom éves lehet. De úgy beszél, mint egy komoly öreg. “Kérem - azt mondja -, kész örömmel! Meg fogom tekinteni.” (Gesztikulál) Mindennek olyan finoman megadja a módját. “Szeretek olykor írogatni, olvasgatni - azt mondja -, de itt képtelen vagyok rá - sötét a szoba.”
ANNA ANDREJEVNA	Szőke vagy barna?
DOBCSINSZKIJ	Olyan gesztenyés. A szeme pedig úgy villog, mint valami fenevadé. Egészen zavarba ejti az embert.
ANNA ANDREJEVNA	No lássuk, mit ír az uram. (Olvassa) “Édes szívem, sietek tudatni veled, hogy már-már kétségbeejtő helyzetben az Úr különös kegyelme folytán két külön kovászos uborka, egy kis adag kaviár egy rubel huszonöt kopejka...” (Megáll) Egy kukkot se értek! Mit keres itt az uborka meg a kaviár?
DOBCSINSZKIJ	Ja persze, nem volt kéznél tiszta papír, és Anton Antonovics hamarjában egy számlára írta...
ANNA ANDREJEVNA	Na tessék! (Tovább olvas) “De az Úr különös kegyelme folytán, úgy látszik, minden jó mederbe terelődik. Készíts szobát előkelő vendégünknek - azt a sárga tapétásat. Az ebéd miatt ne fájjon a fejed, mert a kórházban, Artyemij Filippovicsnál, nagy trakta lesz. De bort hozass bőven. Mondd meg annak az Abdulinnak, hogy a legjobb borát küldje, mert különben széthányatom az egész pincéjét. Csókolom azt a kis kezed, szívecském, és maradok hűséges férjed: Anton Szkvoznyik-Dmuhanovszkij...” Jaj, istenem! Gyorsan! Gyorsan! Mindjárt itt lesz. Hej! Ki van itt? Miska!
DOBCSINSZKIJ	(az ajtóhoz fut és kikiabál) Miska! Miska! Miska!
Miska bejön
ANNA ANDREJEVNA	Nyisd ki a füled! Tüstént elszaladsz Abdulinhoz... Várj csak, kapsz egy levelet... (Leül az asztalhoz, ír, és közben mondja) Ezt a levelet odaadod a kocsisnak, Szidornak, hogy siessen lóhalálban Abdulinhoz borért. Te meg, egy-kettő, kitakarítod ezt a szobát a vendégnek, legyen ágy, mosdó, satöbbi, szóval minden.
DOBCSINSZKIJ	Engedelmével, Anna Andrejevna, én meg rohanok megnézni... hogy megy a kórházi szemle.
ANNA ANDREJEVNA	Menjen, menjen, nem marasztalom.
Harmadik jelenet
Anna Andrejevna, Marja Antonovna

ANNA ANDREJEVNA	No, Marja, most aztán lássunk hozzá a toaletthez! Ez afféle pétervári gavallér - isten ments, hogy kinevettessük magunkat! Legjobb lesz, ha a kék ruhád veszed fel, azt az apró fodrosat!...
MARJA ANTONOVNA	Pfuj! A kéket? Mamuska! Azt utálom! A járásbíróné is kékben jár, meg Zemljanyika lánya is. Inkább azt a virágosat veszem fel.
ANNA ANDREJEVNA	A virágosat! Tudtam, hogy megint ellenkezni fogsz! Csak tessék fölvenni a kéket, mert az jól fest az én szalmasárga ruhám mellett. Imádom a szalmasárgát.
MARJA ANTONOVNA	Ugyan már, a szalmasárga nem is áll jól mamuskának!
ANNA ANDREJEVNA	Nem áll jól?
MARJA ANTONOVNA	Nem! Fogadjunk akármibe, hogy nem! A szalmasárgához sötét szem illik.
ANNA ANDREJEVNA	Nagyszerű! Az én szemem tán nem sötét? Koromfekete. Micsoda badarság! Még hogy nem sötét a szemem. Hisz mindig a treff dámára vetek kártyát!
MARJA ANTONOVNA	Ó, ó! Hisz mamuska inkább kőr dáma!
ANNA ANDREJEVNA	Micsoda butaság ez? Én, meg a kőr dáma! Soha életemben nem voltam kőr dáma! (Sietve távozik Marjával együtt, és a színfalak mögött folytatja) Még hogy kőr dáma! Ki hallott még ilyet?!
Távozásuk után megnyílik az ajtó, és Miska lép be, szemetet söpörve. A másik ajtón Oszip jön, fején táskával
Negyedik jelenet
Oszip és Miska

OSZIP	Merre menjek?
MISKA	Erre, bácsika, erre!
OSZIP	Várj csak, hadd szuszogok egy kicsit. Azt a keserves mindenit ennek az életnek! “Ha gyomrod korog, büdös a dolog!”
MISKA	Mondja csak, bácsikám, igaz, hogy mindjárt itt a generális?
OSZIP	Miféle generális?
MISKA	Hát a gazdája.
OSZIP	A gazdám? Hogyhogy generális?
MISKA	Tán nem az?
OSZIP	De az, az! Csak afféle extra generális!
MISKA	Az több vagy kevesebb, mint a közönséges generális?
OSZIP	Több.
MISKA	Értem már. Hát azért csinált ez ilyen felfordulást.
OSZIP	Ide figyelj, öcskös! Úgy látom, ügyes gyerek vagy. Szerezz nekem valami ennivalót.
MISKA	A maguk étele nincs még kész, bácsika. Maguknak nem adhatunk holmi parasztételt. De mihelyt a gazdája asztalhoz ül, maga is kap egy porciót ugyanabból az ételből.
OSZIP	És mi az a parasztétel?
MISKA	Káposztaleves, kása meg töltött lepény.
OSZIP	Káposztaleves, kása, töltött lepény. - Ide vele! No, vigyük ezt a táskát! Mi az? Arra is van ajtó?
MISKA	Van hát!
Beviszik a táskát a szomszédos szobába
Ötödik jelenet
Rendőrök kitárják a nagy ajtók szárnyait. Jön Hlesztakov, utána a polgármester, a jótékonysági főgondnok, a tanfelügyelő, Dobcsinszkij, Bobcsinszkij - ez utóbbi nagy tapasszal az orrán. A polgármester a rendőröknek egy papírdarabkát mutat a földön, mire azok egymás hegyén-hátán tülekedve igyekeznek fölvenni.

HLESZTAKOV	Mondhatom, remek intézetek. És tetszik nekem, hogy mindent így megmutatnak az utazónak. Más városokban nem mutattak meg semmit.
POLGÁRMESTER	Engedje, hogy megjegyezzem, kérem: más városokban a polgármester, a hivatalnokok csak magukra gondolnak, csak a hasznot nézik, de nekünk, kérem, nincs egyéb vágyunk, mint hogy minél tökéletesebb figyelemmel és buzgósággal szolgáljunk rá a kormány elismerésére.
HLESZTAKOV	A reggeli igazán elsőrangú volt. Úgy jóllaktam, mint a duda. Maguknál mindig ilyen reggeli van?
POLGÁRMESTER	A mait kedves vendégünk tiszteletére adtuk.
HLESZTAKOV	Mi tagadás, nekem első a jó konyha. “Minden órának leszakaszd virágát” - igaz? Hogy is hívták ezt a halat?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(odafut) Tőkehal, kérem.
HLESZTAKOV	Roppant ízletes volt. Hol is reggeliztünk? Ja, igen, a kórházban, ugye?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Igenis, kérem, a kórházban.
HLESZTAKOV	Persze, persze, most már emlékszem, ágyak voltak mindenfelé. És a betegek? Mind felgyógyultak? Nemigen láttam betegeket.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Talán tízen vannak összevissza. A többi mind felépült. Már minálunk ez a rend. Talán el sem méltóztatik hinni: mióta átvettem a kórház vezetését, a betegek úgy gyógyulnak, mint a legyek. Alig teszi be a lábát egy páciens, már mehet is - gyógyultan. És mindezt nem is annyira holmi patikaszerekkel érjük el, hanem becsülettel és fegyelemmel.
POLGÁRMESTER	Bezzeg a város vezetése - ha szabad szóba hoznom - micsoda súlyos kötelesség! Mennyi gond: köztisztaság, közrend, közerkölcs, középítkezések. A legnagyobb elme is belezavarodnék... De istennek hála, nálunk mindezek ékesen és szép renddel történnek. Más polgármester az én helyemben igyekeznék magának kaparni valamit, de én, uram, tessék elhinni, még éjjel az ágyban is azon töprengek: Uramisten, mit tehetnék még, hogy a kormány megelégedéssel lássa buzgó törekvésemet? Meglesz-e fáradozásom jutalma, vagy sem, ezzel nem gondolok. Az én lelkem nyugodt. A városban rend van, az utcák tiszták, a rabok ellátása példás, részeg ember alig akad. Kell-e énnekem ennél több? Isten látja, nem vágyom kitüntetésre. A rendjel, persze csábító, de az erény mellett csupán por és hamu.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(félre) Nézd a vén gazembert, hogy cifrázza? Micsoda tehetséggel áldotta meg az Isten.
HLESZTAKOV	Ez igaz. Megvallom, magam is szeretek néha elbölcselkedni. Írogatni is szoktam: verset, prózát, ahogy jön.
BOBCSINSZKIJ	(Dobcsinszkijhoz) Hallja, Pjotr Ivanovics, hallja? Micsoda szellem! Ennek csuda sok iskolája van, én mondom.
HLESZTAKOV	Mondják, kérem, hol lehet itt szórakozni? Nincs valami kompánia, ahol például kártyázni lehetne?
POLGÁRMESTER	(félre) Nem fogsz lépre csalni, galambom. (Hangosan) Isten őrizz! Híre-hamva sincs nálunk afféle kompániáknak. Nekem például még soha életemben nem volt kártya a kezemben. Még a figurákat sem ismerem. Rá se tudok nézni! Ha valahol meglátok egy tök királyt vagy filkót, akármit - olyan undor fog el, hogy köpnöm kell. Egyszer történt meg, hogy a gyerekek mulatságára kártyavárat építettem. Hát nem egész éjjel azokkal az átkozott lapokkal álmodtam? Én nem is értem, hogyan pocsékolhatja más ember kártyára azt a drága idejét.
LUKA LUKICS	(félre) Pimasz! Tegnapelőtt nyerte el egy százasomat.
POLGÁRMESTER	Én igyekszem inkább minden szabad pénzemet az állam hasznára fordítani.
HLESZTAKOV	Nono, ez azért már túlzás... Minden attól függ, milyen szempontból nézzük... Nem mondom, ha valaki elveszti a fejét, hazardíroz: “Dupla vagy semmi”, “Va banque” - de hagyjuk, hagyjuk, néha bizony kedvet kap az ember egy-két partira.
Hatodik jelenet
Előbbiek, Anna Andrejevna, Marja Antonovna

POLGÁRMESTER	Bátorkodom bemutatni a családomat: a feleségem, a leányom.
HLESZTAKOV	(meghajol) Asszonyom, végtelenül örvendek a maga nemében páratlan szerencsének, hogy megismerhetem.
ANNA ANDREJEVNA	Részünkről a szerencse, hogy ilyen magas személyiséget tisztelhetünk szerény körünkben.
HLESZTAKOV	(udvariaskodva) Bocsánat, asszonyom, de a szerencse ezúttal az én oldalamon van.
ANNA ANDREJEVNA	Ó, szó sincs róla! Csak bókolni tetszik. Parancsoljon helyet foglalni!
HLESZTAKOV	Asszonyom, az ön közelében állni is boldogság. Egyébként, ha feltétlenül ragaszkodik hozzá: leülök. Milyen felemelő érzés, hogy ön mellé ülhetek.
ANNA ANDREJEVNA	Ó, ó, rólam igazán kár beszélni. Gondolom, a fővárosi élet után nagyon terhes lehet ez az utazgatás.
HLESZTAKOV	De milyen terhes! Comprenez vous, az ember úgy megszokja, hogy a szalonokban éljen... aztán egyszerre ott találja magát az országút közepén... Mocskos fogadók, sötét agyvelők... Bevallom, ha a véletlen nem kárpótolt volna most ilyen fejedelmi módon... (Hetykén, pózolva néz Anna Andrejevnára)
ANNA ANDREJEVNA	Ó, igazán, mennyi kellemetlenség...
HLESZTAKOV	Ellenkezőleg, asszonyom, ez a perc csupa kellem!
ANNA ANDREJEVNA	Ugyan, ugyan! Maga nagyon is megtisztel! Igazán nem szolgálok rá.
HLESZTAKOV	Nem is tudja, mennyire rászolgál.
ANNA ANDREJEVNA	Egyszerű, vidéki asszony vagyok.
HLESZTAKOV	Ó, kérem, a vidéknek is megvannak a maga szépségei, halmai, völgyei... üde forrásai... Persze, Pétervár, az megint egészen más! Ah, Pétervár! Micsoda élet! Nem akarok hencegni, de a miniszteri osztályfőnök jó barátom, akárhányszor csak úgy a vállamra üt: “No, pajtikám, gyere hozzám ebédre!” A minisztériumba csak egy-két percre nézek be, épp csak hogy kiadjam a munkát - ezt így kell, azt úgy kell... Van ott egy tintanyaló, az nekiül, már írja is, mint a villám: trrr... A múltkor meg akartak tenni tanácsosnak, de mondom: minek? Az altiszt még a lépcsőn is utánam fut a kefével: “Bocsánat, Ivan Alekszandrovics, meg tetszik engedni egy pillanatra... a csizmáját.” (A polgármesterhez) De, uraim, önök állnak! Foglaljanak helyet!
POLGÁRMESTER	Ó, a mi rangunkkal!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	 Jó nekünk állva is, kérem. 
LUKA LUKICS (egyszerre)	 Ne méltóztassék nyugtalankodni.
HLESZTAKOV	Csak semmi formaság! Üljenek le, kérem.
A polgármester s utána a többiek is leülnek
Nem szeretem a ceremóniákat. Magam is kerülök minden külsőséget, minden feltűnést. Hiába: az ember mégsem tud elbújni. Alig lépek ki az utcára, máris hallom: “Ni, ott jön Ivan Alekszandrovics!” A múltkor meg pláne, főparancsnoknak néztek... Ugrálnak elő az őrök: “Fegyverbe!” - Mondja aztán az egyik tiszt, aki jó barátom: “Istenuccse, pajtás, azt hittük, a hadsereg-főparancsnok érkezett meg.”
ANNA ANDREJEVNA	Ne beszéljen!
HLESZTAKOV	Igen, általában mindenütt ismernek. A csinosabb színésznőkkel mind jóban vagyok - magam is írtam nekik néhány kis darabot... Írókkal sokat járok össze. Puskin a legjobb barátom. Ha találkozunk, mindig megkérdem: “Egykomám, Puskin, hogy vagy?” - “Köszönöm - azt mondja -, vagyogatok, előfordulok!” Ilyen eredeti pofa.
ANNA ANDREJEVNA	Szóval ön is ír? Milyen nagyszerű dolog lehet írni! A lapokba is dolgozik? Nemde?
HLESZTAKOV	Hogyne, a lapokba is. Néhány ismertebb darabom: a Figaro házassága, az Ördög Róbert, a Norma satöbbi, satöbbi - a címekre már nem emlékszem. Ezeket csak úgy mellékesen írtam. Hiába tiltakoztam, az igazgatók folyton a fülemet rágták: “Írj már nekünk valamit.” - “Egye fene - gondoltam -, írok!” Egy este megvoltam vele. Mindenkinek tátva maradt a szája. Csodálatos könnyen költök. Mindazt, ami báró Brambeusz álnéven megjelent, meg A reménység vitorlás-t, a Moszkvai Telegráf-ot... mindezt én írtam.
ANNA ANDREJEVNA	Ne beszéljen! Ön... Ön báró Brambeusz?
HLESZTAKOV	Természetesen. Én szoktam helyrepofozni a cikkeit mindenkinek. Szmirgyin ezért negyvenezret fizet nekem.
ANNA ANDREJEVNA	Á, szóval ön írta a Jurij Miloszlavszkij-t?
HLESZTAKOV	Én hát.
ANNA ANDREJEVNA	Rögtön kitaláltam.
MARJA ANTONOVNA	De anyuska, hisz a címlapon az van: “Írta Zagoszkin.”
ANNA ANDREJEVNA	Na, tessék! Tudtam, hogy bele fogsz kotyogni!
HLESZTAKOV	De hisz igaza van: azt Zagoszkin írta. Csakhogy van egy másik Jurij Miloszlavszkij - azt én írtam.
ANNA ANDREJEVNA	Biztos, hogy én az önét olvastam! Milyen gyönyörű!
HLESZTAKOV	Bevallom, az irodalom olyan nekem, mint másnak a levegő. Szalonom a legelső. Ivan Alekszandrovics házát egész Pétervár ismeri. (A társasághoz fordulva) Legyen szerencsém, uraim, ha egyszer Pétervárra jönnek. Bálokat is szoktam adni.
ANNA ANDREJEVNA	Képzelem, micsoda ízléssel, micsoda pompával.
HLESZTAKOV	Ó, kérem, szót sem érdemel. Például görögdinnye kerül az asztalra - ez maga hétszáz rubel. Levest a párizsi hajóval hozatok, zárt edényben. Amint a fedőt leveszik, olyan illat csap ki - nincs több olyan a föld kerekén! Az éjszakáim persze mindig bálban töltöm. Aztán van egy jó whistező partink: a külügyminiszter, a francia követ, az angol követ, a német követ - meg én. Végkimerülésig megy a játék. Mikor otthon holtfáradtan fölérek a harmadik emeletre, már csak annyit mondok: “Mavruska! A slafrokom!...” Azaz... mit beszélek?... Hisz az első emeleten lakom! Micsoda márvány lépcsőház! És az előszobám... no hát oda érdemes benézni egyszer reggel, felkelés előtt! Csak úgy nyüzsögnek a grófok, hercegek, csak úgy zsongnak, mint a méhek: zs... zs... zs... Akárhányszor a miniszter is eljön.
A polgármester és a többiek ijedten felugranak a helyükről
A leveleim csak így címzik: őexcellenciájának. Egyszer a minisztériumban én vezettem az egész osztályt. Az volt ám a jó eset! A főnök elutazott, senki se tudta, hova. Persze mindjárt megindultak a találgatások: ki kerül a helyére? Generálisok pályáztak rá, marakodtak érte. Aztán, mikor odakerültek, mindről kisült, hogy hatökör. Könnyű azt csak úgy elgondolni, hogy játék! Mikor aztán mindenki látta, hogy semmire se mennek velük, értem küldtek. Futárokkal kerestettek; mást se lehetett látni az utcán, csak futárt, futárt... harmincötezer futárt, elképzelhetik, mi az? Kérdem, mi a helyzet? “Tisztelettel kérik, Ivan Alekszandrovics, méltóztassék átvenni az osztály vezetését!” Bevallom, kissé zavarban voltam... csak úgy hálókabátban jöttem ki... Vissza akartam utasítani. De végül az jutott eszembe, mit fog szólni őfelsége, a cár! Meg aztán az előmenetel ... “Rendben van - mondom -, elfogadom a tisztséget! De nálam aztán nem lehet ám csak úgy, akárhogy... Én mindent látok, mindent hallok! Úgy vigyázzanak, mert én olyan vagyok... “ No, úgy is lett. Mikor végigmentem az osztályon - mintha földrengés lett volna. Úgy reszkettek, mint a nyárfalevél.
A polgármester és a többiek mind remegnek. Hlesztakov tűzbe jön
Igen! Mert én nem ismertem a tréfát! Jól megmondtam nekik! Még az államtanács is citerázott, mert én olyan vagyok! Nem ismerek se Istent, se embert! És nyitva a szemem! Mindenütt ott vagyok, mindenütt! Az udvarnál mindennapos vagyok. Ha akarom, holnap kineveznek marsallnak. (Megcsúszik, s majdnem elesik, de a hivatalnokok nagy tisztelettel sietnek segítségére)
POLGÁRMESTER	(hozzálép, egész testében remeg. Nem jön ki szó a száján) De ex-ex... ex...
HLESZTAKOV	(gyors, szaggatott hangon) Mi az, mi az?
POLGÁRMESTER	Ex... ex... excellenc... excellenciás uram... Nem óhajt esetleg lepihenni? Ha méltóztatnék... parancsoljon... itt a szoba... és minden, amire szüksége lehet excellenciádnak...
HLESZTAKOV	Lepihenni? Hülyeség. Vagy úgy? Jó, lepihenek. Az a reggeli... Csuda-csuda jó volt! Mondhatom: nagyon meg vagyok elégedve, nagyon meg vagyok elégedve! (Szavalva) Tőkehal. Tőkehal! (El az oldalszobába, a polgármester után)
Hetedik jelenet
Előbbiek, kivéve Hlesztakovot és a polgármestert

BOBCSINSZKIJ	(Dobcsinszkijhoz) Látja, Pjotr Ivanovics? Ez ember! Ez igen! Soha nem voltam még szemtől szemben ilyen rangos úrral. Majd meghaltam ijedtemben. Mit gondol, mi lehet a rangja?
DOBCSINSZKIJ	Bizonyosan - valami generális.
BOBCSINSZKIJ	Generális? Egy generális ennek nyomába se ér! Legalábbis generalisszimusz! Hallotta, hogy ráreccsentett az államtanácsra? Gyerünk, gyorsan, ezt frissibe el kell mondanom Ammosz Fjodorovicsnak meg Korobkinnak! Minden jót, Anna Andrejevna.
DOBCSINSZKIJ	Minden jót, komámasszony.
Mindketten el
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(Luka Lukicshoz) Én lélegzethez se jutok... Mit szól ehhez? Érthetetlen... Szent isten, még egyenruhát se húztunk. Mi lesz itt, ha ez felébred? Rögtön megírja a jelentést Pétervárra! (Gondterhelten el a tanfelügyelővel: távozóban köszön)
Nyolcadik jelenet
Anna Andrejevna és Marja Antonovna

ANNA ANDREJEVNA	Micsoda elragadó ember!
MARJA ANTONOVNA	Cukor!
ANNA ANDREJEVNA	Micsoda gáláns modor! Hiába, pétervári gavallér... Ahogy beszél, ahogy mozog... Az a báj, az a kecs... Juj, de szeretem az ilyen fiatalembereket! Én egész megszédültem... De láttam, hogy én is nagyon tetszettem neki. Folyton engem nézett...
MARJA ANTONOVNA	Ugyan már, mamuska! Engem nézett!
ANNA ANDREJEVNA	Ugyan, hagyd ezeket a butaságokat! Most igazán komolyabb dolgunk van.
MARJA ANTONOVNA	Márpedig úgy van, ahogy mondom.
ANNA ANDREJEVNA	Tessék! Megint! Ne adj’ isten, hogy ne feleseljen! Sehogy se tudja megállni. Mit nézett volna rajtad? Már hogy nézett volna rád?
MARJA ANTONOVNA	Márpedig nézett, mindig rám nézett. Először akkor, amikor az irodalomról beszélt, másodszor meg amikor a whistezést mondta a követekkel... akkor megint rám nézett...
ANNA ANDREJEVNA	Jól van no, mondjuk, hogy egyszer-kétszer odanézett - de miért? Hát csak úgy. “Á - azt mondja -, hadd pislantok néha rá is.”
Kilencedik jelenet
Előbbiek és a polgármester

POLGÁRMESTER	(Lábujjhegyen jön)
ANNA ANDREJEVNA	Mi újság?
POLGÁRMESTER	Mégse kellett volna leitatni... Hű, ha csak fele is igaz annak, amit itt összebeszélt. (Elgondolkozik) És miért ne volna igaz? Részeg ember nem hazudik, ami a szívén, az a nyelvén. Mondjuk, hogy kicsit hozzátoldott - de hisz az vele jár, ha az ember beszél. Ez komázik a miniszterekkel, bejáratos az udvarhoz... Akárhogy nézzük, így igaz! Csak tudnám, mi van a fejében! Úgy szédülök, mintha toronyban állnék... mintha akasztani vinnének!
ANNA ANDREJEVNA	Én bizony nem féltem! Annyit láttam, hogy művelt, finom, nagyvilági úriember. A rangja igazán nem érdekel.
POLGÁRMESTER	Persze, hisz nő vagy! Kell egyebet mondanom? Nektek minden - semmiség. Mindenbe bele kell kotyogni? Benneteket legfeljebb megvesszőznek, de az uratokat azt fölpakolják, úgy elviszik, hogy sose látjátok többet. Hogy beszéltél te ezzel az emberrel? Olyan fesztelen voltál vele, mint valami Dobcsinszkijjal.
ANNA ANDREJEVNA	Ezt csak bízd rám! Mi, nők tudjuk, hogy kell az ilyennel... (Lányára néz)
POLGÁRMESTER	Veletek már beszélni se lehet. Hű, mi van itt... Még most se tudok felocsúdni... (Kinyitja az ajtót, kiszól) Miska! Küldd be Szvisztunovot meg Gyerzsimordát - itt vannak a kapu előtt. (Rövid szünet után) Micsoda új szokások, megáll az ember esze! Ilyen rangos, tekintélyes ember, de úgy szemre: senki-semmi... Hát hogy ismerje meg az ember, hogy kicsoda, micsoda? Még ha egyenruhát húzna, nem mondom... de holmi vacak frakkban? Egy kis kukac. Nemrégen még ott a fogadóban hogy komédiázott! Micsoda rébuszokban beszélt! Már azt hittem, ítéletnapig se igazodom el rajta. No de végre beadta a derekát! Úgy megeredt a nyelve, hogy az már sok is. Meglátszik, hogy fiatal.
Tizedik jelenet
Előbbiek, Oszip. Mindnyájan a belépő Oszip elé futnak, ujjukkal integetnek

ANNA ANDREJEVNA	Ide, ide, öreg!
POLGÁRMESTER	Pszt! Mi az, alszik már?
OSZIP	Még nem, csak nyújtózik.
ANNA ANDREJEVNA	Mondd csak, hát hogy is hívnak?
OSZIP	Oszipnak, kérem alássan.
POLGÁRMESTER	(feleségéhez és leányához) Elég legyen már! (Osziphoz) No, barátom, hát jóltartottak?
OSZIP	Jól, köszönöm alássan, nagyon jól.
ANNA ANDREJEVNA	Mondd csak, ugye, a gazdádhoz sok gróf meg herceg jár?
OSZIP	(félre) Hm? Ha eddig jól tartottak, eztán tejbe-vajba fognak füröszteni. (Hangosan) Jár sok gróf, bizony.
MARJA ANTONOVNA	Jaj, Oszip lelkem, hogy milyen csinos ember a te gazdád!
ANNA ANDREJEVNA	Arra felelj, kedves Oszip, mit szokott...
POLGÁRMESTER	Hagyjátok már abba! Összevissza beszéltek, engem is belezavartok. Hogy is állunk hát, öregem?...
ANNA ANDREJEVNA	Mi a gazdád rangja?
OSZIP	Hát kérem - ami dukál...
POLGÁRMESTER	Tessék! Megint ez a gügye faggatózás! Miattatok nem beszélhetek a hivatalos dolgokról. - No, barátom, hát milyen ember is a gazdád? Szigorú? Katonás, házsártos?
OSZIP	Hát... olyan - akkurátus. Neki az köll, hogy minden rendben legyen.
POLGÁRMESTER	Nekem nagyon tetszik az arcod. Te bizonyára derék ember vagy, barátom... Nos hát...
ANNA ANDREJEVNA	Azt mondd meg, otthon egyenruhában jár?
POLGÁRMESTER	Fogd már be a szádat! Itt életről-halálról van szó! (Osziphoz) Hallod-e, barátom, nagyon tetszel nekem. Bizonyosan szívesen megiszol egy-egy csésze teát útközben. Hűvös még az idő. Tedd el ezt a két rubelt teára.
OSZIP	(elveszi a pénzt) Köszönöm alássan. Adjon érte az Úristen erőt, egészséget. Szegény ember vagyok, rám fér a segítség.
POLGÁRMESTER	Úgy, úgy... Jó szívvel adtam. Most azt mondd meg, barátom...
ANNA ANDREJEVNA	Azt mondd meg, milyen szem tetszik a gazdádnak?
MARJA ANTONOVNA	Jaj, Oszip lelkem, milyen ennivaló kis orra van a gazdádnak!
POLGÁRMESTER	Nem fogod be?... Hagyjatok már szóhoz jutni! (Osziphoz) Aztán mondd csak, kedves barátom, mit szeret a gazdád? Mikor így úton van... Mit szeret leginkább?
OSZIP	Hát... azt szereti, ha minden megvan, semmi se hibádzik. Leginkább azt szereti, ha szívesen látják, jóltartják.
POLGÁRMESTER	Ha jóltartják?
OSZIP	Azt bizony. Én csak szegény jobbágyember vagyok, de még arra is vigyáz, hogy nekem jó sorom legyen. Istenuccse! Meg-megkérdi, amikor eljövünk valahonnét: “No, Oszip, jóltartottak?” - “Jól a fenét, méltóságos uram.” “Hű, a mindenit annak a garasos fráternek - azt mondja - juttasd majd eszembe Pétervárott!” De én csak legyintek olyankor. Mer én jámbor ember vagyok, kérem.
POLGÁRMESTER	Úgy is kell, úgy is kell!... Az előbb adtam teára: nesze még egy kis perecre is...
OSZIP	Minek is köszönjem a méltóságos úr jóságát? (Elteszi a pénzt) Ha már nekem tetszik adni: majd inkább megiszom méltóságos uram egészségére!
ANNA ANDREJEVNA	Nesze, Oszip, ezt meg az én egészségemre.
MARJA ANTONOVNA	Oszip, lelkem, csókoltatom a kis gazdádat!
Hlesztakov köhögése hallatszik a szomszéd szobából
POLGÁRMESTER	Pszt!
Mind lábujjhegyen, suttogni kezdenek
Az isten akárhová tegyen - mit csaptok ilyen lármát! Takarodjatok a szobátokba! Elegem volt belőletek.
ANNA ANDREJEVNA	Gyerünk, Masenyka! Figyelj csak ide: észrevettem valamit a vendégünkön - de ezt már csak négyszemközt mondhatom el...
POLGÁRMESTER	Most lesz aztán locsogás-fecsegés! Majd megyek hallgatózni... de hisz jobb ilyenkor bedugni a fülemet. (Osziphoz) No, barátocskám...
Tizenegyedik jelenet
Előbbiek, Gyerzsimorda, Szvisztunov

POLGÁRMESTER	Csönd! Azt a... Hogy dübögnek a csizmájukkal! Mint a tányértalpú medve! Azt hinné az ember, valami mázsás zsákokat hánynak le. Hol az ördögbe mászkáltatok?
GYERZSIMORDA	Parancs vót, hogy...
POLGÁRMESTER	Pszt! (Befogja Gyerzsimorda száját) Bőg, mint egy barom. (Utánozza) “Parancs vót!” Mintha hordóból beszélne! (Osziphoz) Menj csak, menj, barátom, aztán lásd el a gazdádat. Akármire van szükséged, csak szólj!
Oszip el
Ti meg kiálltok a tornácra, és nem mozdultok onnan egy tapodtat se. Be nem engedtek senki idegent, de kivált kereskedőt nem! Ha csak egy is beteszi a lábát - no, még csak az kéne! Ha valaki kérvénnyel mer jönni, vagy ha csak a képire van írva, hogy panaszkodni jön - úgy kirúgni, hogy a lába se érje a földet! (Mutatja) Megértettétek? Pszt! Pszt! (Lábujjhegyen el, maga előtt terelve a rendőröket)
NEGYEDIK FELVONÁS
Ugyanaz a szoba a polgármester házában
Nagy óvatosan, lábujjhegyen jön: Ammosz Fjodorovics, Artyemij Filippovics, a postamester, Luka Lukics, Dobcsinszkij és Bobcsinszkij. Mind teljes díszben, egyenruhában. Az egész jelenet letompított hangon játszódik

AMMOSZ FJODOROVICS	(félkörben állítja fel a társaságot) Az istenért, uraim, álljanak már körbe! Micsoda rend ez? Nem értik, hogy bejáratos az udvarba? Az államtanácsot is megleckéztette... Katonás rendet kérek, feltétlenül katonás rendet! Ön, Pjotr Ivanovics, ezen az oldalon - ön, Pjotr Ivanovics, azon az oldalon!
Mindketten lábujjhegyen előreszaladnak
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Ahogy tetszik, Ammosz Fjodorovics... de szerintem feltétlenül kísérletet kell tennünk...
AMMOSZ FJODOROVICS	Milyen kísérletet?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Ej, hát tudja azt maga nagyon jól!
AMMOSZ FJODOROVICS	Megkenni?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Azt hát, ha másképp nem megy.
AMMOSZ FJODOROVICS	Veszélyes dolog, az ördög vigye el! Hátha lármát csap. Ez az állam embere! Meg kell adni a formáját... Mondjuk, mintha városunk nemesurai felajánlanának egy összeget valami emlékműre...
POSTAMESTER	Vagy azt mondjuk: “A postával érkezett valami pénz, senki sem tudja, kinek...”
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	A postával? Csak vigyázzon, nehogy magát küldjék el a postával valahova, isten háta mögé! Kérem szépen: egy jól rendezett országban ezt nem így csinálják. Egyáltalán, mit keresünk itt, ennyien egy rakáson? Egyenként kell bemenni hozzá, és aztán szépen, négyszemközt szót érteni... Ahogy illik: suba alatt. Így szokták ezt a jó társaságban. Ön az első, Ammosz Fjodorovics; nyissa meg a sort!
AMMOSZ FJODOROVICS	Csak nyissa maga! A kegyelmes úr a maga kórházában villásreggelizett.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Akkor már sokkal inkább Luka Lukics, mint a helybeli ifjúság nevelője.
LUKA LUKICS	Csak én ne, csak én ne! Uraim, engem úgy neveltek, ha csak egy ranggal nagyobb úrral beszélek, még a lélek is elhágy... a nyelvem meg mintha sárba ragadt volna. Mentsenek fel ez alól!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Úgy van, Ammosz Fjodorovics, ez az ön tiszte. Hisz ön olyan ékesszóló, valóságos Cicero.
AMMOSZ FJODOROVICS	Ugyan, ugyan, Cicero! Mit ki nem találnak rólam! Azért, mert néha belemelegszem, mikor kopókról meg agarakról van szó...
MIND	(körülfogják) Nem, nemcsak akkor, nemcsak kutyákról... Hát amikor a Bábel tornyát kezdi el... Ammosz Fjodorovics, csak most ne hagyjon el! Legyen a mi atyánk! Ammosz Fjodorovics!
AMMOSZ FJODOROVICS	Az istenért, eresszenek!
Hlesztakov szobájából lépések, köhécselés hallatszik. Mind hanyatt-homlok rohannak az ajtó felé. Egymás hegyén-hátán igyekeznek kifelé, valakit le is tipornak. Letompított kiáltások
BOBCSINSZKIJ HANGJA	Juj, Pjotr Ivanovics, Pjotr Ivanovics, a tyúkszemem!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS HANGJA	Az istenért, ne nyomjanak agyon!
Még néhány tompa “jaj”, s a szoba kiürül.
Második jelenet
Jön Hlesztakov, szeme bedagadt az alvástól

Jól elaludtam! Hogy honnan a fenéből szednek ezek ekkora dunnákat meg vánkosokat? Még meg is izzadtam. Mi lehetett abban a borban tegnap? Még most is zakatol a fejem. Hanem azért meg kell adni, jól el lehet itt tölteni az időt! Tetszik nekem ez a vendégszerető népség: tiszta szívből kedvesek az emberhez, nem haszonlesésből. Az a lány csuda csinos! De az anyja se kutya - ebből még lehet valami. Szó, ami szó: tetszik ez az élet!
Harmadik jelenet
Hlesztakov és Ammosz Fjodorovics

AMMOSZ FJODOROVICS	(belép, megáll és magában mormogja) Úristen, csak most segíts meg! Reszket a térdem! (Hangosan, kihúzva magát, és kezét a kardján nyugtatva) Van szerencsém bemutatkozni, Ljapkin-Tyapkin törvényszéki ülnök, az itteni járás bírája.
HLESZTAKOV	Kérem, foglaljon helyet. Egyszóval ön itt a bíró.
AMMOSZ FJODOROVICS	1816-ban választottak meg három évre a nemesség közóhajára, és mindmáig én töltöm be e tisztet.
HLESZTAKOV	Gondolom, jó dolog egy ilyen bírói állás?
AMMOSZ FJODOROVICS	Bíráskodásom háromszor három éves tartama alatt a felügyeleti hatóság jóváhagyásával felterjesztettek a Vlagyimir-rend negyedik fokozatára. (Félre) Úgy égeti a kezem ez a pénz, mint a parázs.
HLESZTAKOV	A Vlagyimir-rend, az nagyon szép, sokkal szebb, mint az Anna-rend harmadik fokozata.
AMMOSZ FJODOROVICS	(összeszorított öklét egy kicsit előrenyújtja, félre) Úristen, mi ez? Mintha tűkön ülnék!
HLESZTAKOV	Mi van a kezében?
AMMOSZ FJODOROVICS	(zavarában leejti a bankókat a padlóra) Semmi, kérem.
HLESZTAKOV	Hogyhogy semmi! Hisz ez pénz!
AMMOSZ FJODOROVICS	(egész testében remeg) Dehogyis, kérem! (Félre) Vége! Vége! Már a törvény előtt állok, már itt a kocsi, visznek a börtönbe.
HLESZTAKOV	(felemeli) De igen, ez pénz.
AMMOSZ FJODOROVICS	(sietve) Végem van, végem van!
HLESZTAKOV	Tudja mit... adja nekem kölcsön!
AMMOSZ FJODOROVICS	(sietve) A legnagyobb örömmel. Hogyne, kérem, hogyne... (Félre) Üsd a vasat, míg meleg! Úristen, most segíts meg!
HLESZTAKOV	Tudja... az úton minden pénzem elment. Hol erre kellett, hol arra... De természetesen mihelyt hazaérek, azonnal megküldöm.
AMMOSZ FJODOROVICS	Ugyan kérem, szót sem érdemel. Rám nézve csak megtisztelő. Amennyiben szerény tehetségem engedi... igyekszem mindenkor... feljebbvalóim iránti... ragaszkodással és buzgalommal rászolgálni... (Felemelkedik a székről, és vigyázzba áll) Bocsánat, nem akarom tovább feltartani. Szabad kérdeznem, van valami parancsa?
HLESZTAKOV	Milyen parancsom?
AMMOSZ FJODOROVICS	Úgy értem... nem kegyeskedik-e adni valami utasítást a helybeli járásbíróságnak?
HLESZTAKOV	De miért? Nekem semmi dolgom a járásbírósággal. Nem. Nincs semmi utasításom. Köszönöm szépen.
AMMOSZ FJODOROVICS	(meghajlik, és kifelé megy. Félre) Bevettük a várat!
HLESZTAKOV	(miközben a járásbíró kimegy) Derék ember ez a járásbíró!
Negyedik jelenet
Hlesztakov és a postamester

POSTAMESTER	(be. Kihúzza magát egyenruhájában, keze a kardján) Legyen szabad bemutatkoznom, Spekin postamester, udvari tanácsos.
HLESZTAKOV	Á, isten hozta! Szeretem a jó társaságot. Foglaljon helyet. Ön ugyebár helybeli?
POSTAMESTER	Igenis, kérem.
HLESZTAKOV	Nekem nagyon tetszik a maguk városkája. Persze, nincs az a nagy forgatag, de hát, istenem, ez nem főváros. Nem igaz - nem főváros?
POSTAMESTER	Tökéletesen igaz, kérem.
HLESZTAKOV	A bon-ton mégiscsak a fővárosban járja, nem a vidéki libuskák közt. Így van?
POSTAMESTER	Hajszálra így, kérem. (Félre) Milyen nyájasan cseveg! Hogy érdekli minden!
HLESZTAKOV	Persze, azért kisvárosban is nagyon boldogan lehet élni. Nemde?
POSTAMESTER	De, kérem alássan.
HLESZTAKOV	Elvégre, mi kell ehhez? Hogy az embert tiszteljék és őszintén szeressék. Igazam van?
POSTAMESTER	Tökéletesen.
HLESZTAKOV	Na, igazán örülök, hogy egy véleményen van velem. Engem mindenki különcnek tart, de hát olyan vagyok, amilyen vagyok. (A postamester szemébe néz, és magában beszél) Ne próbáljak még kölcsön kérni? (Hangosan) Képzelje, milyen buta dolog történt velem! Az úton minden pénzem elfogyott. Nem tudna véletlenül háromszáz rubelt kölcsönadni?
POSTAMESTER	Ó, kérem, tartom szerencsémnek. Tessék parancsolni! A legnagyobb örömmel!
HLESZTAKOV	Nagyon lekötelez. Tudja, ha már utazom, bevallom, semmit se szoktam megtagadni magamtól. Miért is tenném, ugyebár?
POSTAMESTER	Ez az, kérem, ez az, kérem. (Feláll, kihúzza magát, a kardját fogja) Nem szeretném tovább zavarni... Nincs esetleg valami megjegyzése a postaigazgatásra vonatkozólag?
HLESZTAKOV	Nem, nincs semmi.
A postamester meghajlik, és távozik
(Szivarra gyújt) Ez a postamester is nagyon derék ember. Legalábbis igen szolgálatkész. Szeretem az ilyen fickókat.
Ötödik jelenet
Hlesztakov és Luka Lukics, akit valósággal belöknek az ajtón. 
Háta mögött hallatszik, elég hangosan: “Mit félsz!?”

LUKA LUKICS	(kihúzza magát, remegve, a kardját fogva) Van szerencsém bemutatkozni: Hlopov címzetes tanácsos, tanfelügyelő.
HLESZTAKOV	Á, nagyon örvendek, foglaljon helyet. Parancsol egy szivart? (Megkínálja)
LUKA LUKICS	(habozva, magában) Na tessék, erre nem készültem. Most vegyek vagy ne vegyek?
HLESZTAKOV	Tessék, parancsoljon. Nagyon jó szivar. Persze, nem olyan, mint Pétervárott. Barátom, én ott olyan szivarokat szívtam - huszonöt rubelba volt száz darab! De az aztán olyan finom volt, hogy az ujjamat is megnyaltam utána. Parancsoljon! Gyújtson rá. (Odaadja neki a gyertyát)
Luka Lukics megpróbál rágyújtani, és egész testében remeg
A másik végén!
LUKA LUKICS	(ijedtében elejti a szivart, köp egyet, és legyint. Félre) Megette a fene, ha egyszer már rám jött a félsz!
HLESZTAKOV	Úgy látom, nem dohányos ember. Nekem, bevallom, ez a gyöngém. Úgy vagyok a szivarral, mint a nőkkel: nem tudok nekik ellenállni. És ön? Na? Halljuk, mi az ízlése: szőke, barna?
LUKA LUKICS	(végleg nem tudja, mit mondjon)
HLESZTAKOV	No, csak bátran: szőke vagy barna?
LUKA LUKICS	Igazán nem is tudom...
HLESZTAKOV	Na, csak ne bújjon ki a válasz alól! Nagyon érdekel az ízlése.
LUKA LUKICS	Bátorkodom jelenteni... (Félre) Azt se tudom, mit beszélek.
HLESZTAKOV	Á, á, nem akarja megmondani! Biztos valami kis barna csavarta el a fejét? Vallja be! Eltaláltam?
LUKA LUKICS	(hallgat)
HLESZTAKOV	Á, á, elpirult, látja, látja, hát mért nem beszél?
LUKA LUKICS	Lámpaláz... nagysá... mélt... izé... (Félre) Megint a nyelvem!
HLESZTAKOV	Van valami a szememben, ami zavarba hozza az embereket, főleg a nőket. Eltaláltam?
LUKA LUKICS	Telibe, kegyelmes uram!
HLESZTAKOV	Képzelje, mi történt velem az úton! Elszámítottam magam a pénzzel. Nem adhatna kölcsön háromszáz rubelt?
LUKA LUKICS	(zsebéhez kap, félre) No, még csak az kell, hogy ne legyen nálam! De megvan, megvan! (Előveszi a bankókat, és remegve átadja)
HLESZTAKOV	Köszönöm szépen.
LUKA LUKICS	(kihúzza magát, a kardját fogva) Nem szeretnék a terhére lenni...
HLESZTAKOV	Minden jót.
LUKA LUKICS	(szinte repül, úgy fut ki. Félre) No, hál’ istennek. Csak az iskolát meg ne nézze!
Hatodik jelenet
Hlesztakov és Artyemij Filippovics

ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(be. Kihúzza magát, s a kardját fogja) Van szerencsém bemutatkozni. Zemljanyika, udvari tanácsos, a helybeli közjótékonysági intézmények főgondnoka.
HLESZTAKOV	Jó napot. Szíveskedjék helyet foglalni.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Engem ért az a szerencse, hogy fogadjam és személyesen kalauzoljam önt a gondjaimra bízott közjótékonysági intézményekben.
HLESZTAKOV	Igen, igen. Emlékszem, maguk adták azt a remek villásreggelit.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Mindenkor boldogan szolgálom hazámat.
HLESZTAKOV	Bevallom, ez a gyengém: imádom a jó konyhát. Mondja kérem... jól látok? Mintha nőtt volna tegnap óta! Hm?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Lehetséges, kérem szépen. (Kis szünet) Nyugodt lélekkel mondhatom, hogy sohasem kíméltem magamat, s igyekszem feladatomat a legodaadóbban ellátni. (Székét közelebb húzza, és halkan beszél) Bezzeg a postamester... az égvilágon semmit se csinál. Összevissza van nála minden. Visszatartja. Csak tessék utánanézni. És a járásbíró, aki előttem járt itt! Hát az meg egyebet se tesz, csak nyulászik. A hivatalos helyiségekben tartják a kutyáit. És a különféle viselt dolgai! Én igazán nem szívesen teszem szóvá... hiszen rokonom és jó barátom, de ha a haza üdve kívánja - akkor nem ismerek se rokonságot, se barátságot. Itt van kérem, ez a földbirtokos, ez a Dobcsinszkij - talán már méltóztatott megismerni. Kérem, mihelyt ez a Dobcsinszkij kihúzza a lábát otthonról, a bíró már ott van a feleségénél. Bizony isten! Nézze csak meg a gyerekeket, egyik se hasonlít Dobcsinszkijhoz! Egytől egyig, még az a picike lány is, szakasztott a járásbíró!
HLESZTAKOV	Ne mondja! Ki hitte volna?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Aztán itt a tanfelügyelő! Nem értem azokat ott fönt, hogyan bízhattak rá ilyen tisztséget: rosszabb ez, mint egy jakobinus! Olyan erkölcstelen elveket csepegtet az ifjúságba, hogy - én nem is találok rá szavakat... Parancsolja, hogy írásban tegyek jelentést?
HLESZTAKOV	Ahogy tetszik. Ha akarja, írásban. Nagyon fogok örülni. Üres időmben szeretem a szórakoztató olvasmányokat. Mi is a neve? Mindig kimegy a fejemből.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Zemljanyika.
HLESZTAKOV	Persze, persze, Zemljanyika, Zemljanyika. És... mondja csak, gyermekei vannak?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Hogyne, kérem. Öt, kettő már felnőtt.
HLESZTAKOV	Ne mondja, már felnőttek?! Na és, hogy is mondjam...
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Talán azt méltóztatik akarni kérdezni, hogy mi a nevük?
HLESZTAKOV	Igen, igen, mi a nevük?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Nyikolaj, Ivan, Jelizaveta, Marja és Perepetuja.
HLESZTAKOV	Hát ez igazán szép.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	De nem akarom tovább rabolni excellenciád drága idejét, melyet magas kötelességeinek szentel... (Meghajlik, és el akar menni)
HLESZTAKOV	(kikíséri) Kérem, kérem, csak nyugodtan. Nagyon mulatságos, amit mondott. Legyen szerencsém máskor is. Igazán nagyon érdekelt. (Megfordul, kinyitja az ajtót és utánakiált) Bocsánat egy pillanatra... mindig elfelejtem az apai nevét meg a keresztnevét...
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Artyemij Filippovics.
HLESZTAKOV	Tegyen nekem egy szívességet, Artyemij Filippovics! Furcsa dolog történt velem: az úton minden pénzem elfogyott. Nincs véletlenül négyszáz rubelje kölcsön?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	De van.
HLESZTAKOV	Na, ez kapóra jön. Nagyon köszönöm.
Hetedik jelenet
Hlesztakov, Bobcsinszkij és Dobcsinszkij
BOBCSINSZKIJ	Engedje meg, hogy bemutatkozzam: Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij, helybeli lakos.
DOBCSINSZKIJ	Pjotr Ivanovics Dobcsinszkij, földbirtokos.
HLESZTAKOV	Igen, igen, mind a kettőjükre emlékszem. Ugye, ön volt az, aki elesett. Nos, hogy van az orra?
BOBCSINSZKIJ	Hál’ istennek, jól. Ne méltóztassék nyugtalankodni, már behegedt, már egész behegedt.
HLESZTAKOV	Behegedt? Pompás! Hát ennek igazán örülök... (Hirtelen fordulattal) Van pénzük?
DOBCSINSZKIJ	Pénzünk? Hogyhogy pénzünk?
HLESZTAKOV	(hangosan és gyorsan) Ezer rubel kölcsön.
BOBCSINSZKIJ	Ekkora summa! Bizony isten nincs. Pjotr Ivanovics, magánál sincs?
DOBCSINSZKIJ	Nincs kérem... ha szabad megjegyeznem: én minden pénzemet a Közjóléti Takarékban tartom.
HLESZTAKOV	No jó, ha nincs ezer, lesz száz!
BOBCSINSZKIJ	(zsebében kotorász) Nincs magánál száz rubel, Pjotr Ivanovics? Nálam összevissza negyven van, bankóban.
DOBCSINSZKIJ	(pénztárcáját nézi) Huszonöt rubelem van összesen.
BOBCSINSZKIJ	Nézze csak meg alaposabban. Tudom, hogy a jobb zsebén van egy lyuk, talán belecsúszhatott a bélésbe!
DOBCSINSZKIJ	Nincs, komolyan mondom, még a bélésben sincs.
HLESZTAKOV	Na, nem baj. Ha már így állunk, egye fene - elég lesz hatvanöt rubel is. (Elveszi a pénzt)
DOBCSINSZKIJ	Kegyeskedjék megengedni, hogy szíves pártfogását kérjem egy igen kényes ügyben.
HLESZTAKOV	És mi volna az?
DOBCSINSZKIJ	Igen-igen kényes ügy, kérem szépen, tudniillik a nagyobbik fiam valamivel még a házasságom előtt jött a világra.
HLESZTAKOV	Igen?!
DOBCSINSZKIJ	Azazhogy tulajdonképpen egyre megy, mert éppen úgy lett meg ez a gyerek is, mintha csak házasok lettünk volna, kérem... És hát utóbb házassággal meg is szenteltük a dolgot. Mármost én azt szeretném, tetszik tudni, hogy ha már így van, hadd legyen egészen az én fiam. Úgy értem, a törvényes fiam, hogy hívják őt is úgy, mint engemet: Dobcsinszkijnak.
HLESZTAKOV	Rendben van. Hívják Dobcsinszkijnak. Semmi akadálya.
DOBCSINSZKIJ	Nem is zavartam volna vele kegyelmes uramat, de hát sajnálom a gyereket, mert igen tehetséges. A legszebb reményekre jogosít, kérem, egy csomó verset tud könyv nélkül, csak úgy fújja... ha meg kés kerül a kezébe, mindjárt faragni kezd. Egész kis kocsikat fabrikál, de olyan takarosakat, valóságos ezermester. Pjotr Ivanovics is megmondhatja...
BOBCSINSZKIJ	Szép talentuma van a gyereknek...
HLESZTAKOV	Helyes, helyes. Majd elintézzük a dolgot, beszélni fogok a... Szóval, majd elintézzük. Remélem, menni fog. Hogyne, hogyne. (Bobcsinszkijhoz fordul) És ön? Önnek nincs valami mondanivalója?
BOBCSINSZKIJ	De volna, kérem szépen... egy igen alázatos kérésem volna.
HLESZTAKOV	Éspedig?
BOBCSINSZKIJ	Alázatosan kérem, ha Pétervárra tetszik menni, méltóztassék megmondani ott a nagyméltóságoknak, szenátoroknak, admirálisoknak, hogy kegyelmes uram vagy fenséges uram... ebben és ebben a városban él egy bizonyos Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij. Csak ennyit: él egy bizonyos Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij.
HLESZTAKOV	Kérem, szívesen.
BOBCSINSZKIJ	És ha egyszer be tetszik jutni a cár őfelségéhez, tessék megmondani a cárnak: “Felséges uram, ebben és ebben a városban él egy bizonyos Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij.”
HLESZTAKOV	Kérem, szívesen.
BOBCSINSZKIJ	Ne tessék haragudni, hogy annyit fárasztottam.
DOBCSINSZKIJ	Rám se tessék haragudni, hogy annyit fárasztottam.
HLESZTAKOV	Ugyan, kérem, nagyon örültem. (Kikíséri őket)
Nyolcadik jelenet
Hlesztakov egyedül

HLESZTAKOV	Mennyi itt a hivatalnok! Úgy látom, ezek valami nagykutyának néznek. Persze, tegnap igen adtam a bankot. Micsoda hólyagok! No hát, ezt meg kell írnom Trjapicskinnak Pétervárra. Olyan tárcát kanyarít belőle, hogy no! Csak adja meg nekik jól! Hé, Oszip! Keríts tintát, papirost.
OSZIP	(bekukkant az ajtón) Mingyá!
HLESZTAKOV	Akit egyszer ez a Trjapicskin tollára vesz, jaj annak! Egy jó csattanóért eladná a tulajdon apját is. No, meg a pénzt se veti meg! Hanem meg kell adni: derék fiúk ezek a jámbor hivatalnokok. Szép, hogy így kihúztak a csávából. Nézzük csak, mennyim is van. Háromszáz a bírótól, háromszáz a postamestertől, ez hatszáz... hétszáz... nyolcszáz... Micsoda zsíros bankók! Nyolcszáz... kilencszáz... Á, hisz ez több mint ezer! No, te bakatiszt, most kerülj a kezem közé! Majd meglátjuk, ki mit tud.
Kilencedik jelenet
Hlesztakov és Oszip. Oszip be, tintát, tollat hoz

HLESZTAKOV	No, te szamár, látod, hogy ajnároz itt mindenki! (Írni kezd)
OSZIP	Látom, hál’ istennek. De mondanék valamit, Ivan Alekszandrovics.
HLESZTAKOV	Ki vele!
OSZIP	Szedjük a sátorfánkat! Én mondom, ideje.
HLESZTAKOV	Butaság! Ugyan, miért?
OSZIP	Csak. Ördög vigye az egész bandát. Két napig fürödtünk tejbe-vajba - elég vót. Mi keresnivalónk van ezek közt? Pökjünk rájuk. Még majd ide talál jönni valaki más... Ne adj’ isten, úrfi. Vannak itt jó lovak. Oldjunk kereket, míg lehet!
HLESZTAKOV	(ír) Ugyan! Nagyon jól érzem magam. Majd holnap.
OSZIP	Mit holnap? Siessünk, az isten szerelmére, Ivan Alekszandrovics! Süvegelik, megtisztelik, látom, mégis azt mondom, gyerünk innét minél előbb! Látom én, hogy valakivel összetévesztették. Apjaura is dühösködik majd, ha sokat késünk. Annyit mondok: szedjük a sátorfánkat! Kapunk jó lovakat.
HLESZTAKOV	(ír) Jól van, no! Elviszed ezt a levelet a postára. Aztán, nem bánom - vidd a menetlevelemet is. De aztán jó lovakat adjanak. A kocsisoknak mondd meg, hogy kapnak fejenként egy rubelt, de úgy hajtsanak, mint egy gyorsfutárral! S énekeljenek, ahogy a torkukon kifér. (Tovább ír) Ez a Trjapicskin meg fog szakadni a röhögéstől.
OSZIP	Úrfi, elküldöm én ezt az itteni szolgával, én meg addig csomagolok, hogy addig se veszítsünk időt.
HLESZTAKOV	(ír) Jól van, csak hozz gyertyát!
OSZIP	(kimegy és a színfalak mögött beszél) Hé, egykomám! Egy levelet viszel a postára! De mondd meg a postamesternek, hogy nem fizetünk. Aztán mondd, hogy küldjék nekünk a legjobb trojkát - a futárkocsit! Azért se fizetünk. Mondd, hogy hivatalos út. Csak hamar, hamar, mert megharagszik az úr... Várj! Még nincs meg a levél.
HLESZTAKOV	(tovább ír) Hol is lakik most ez a Trjapicskin, a Gorohovaján vagy a Posta utcában? Ez is folyton odább költözik, ahelyett, hogy fizetne. Találomra a Posta utcába címezem... (Összehajtja, megcímezi)
Oszip gyertyát hoz. Hlesztakov lepecsételi a levelet. Ezalatt Gyerzsimorda hangja hallatszik:
“Mit lábatlankodsz itt, te tuskó! Nem megmondtam, mi a parancs? Senkit be nem ereszteni!”
(Hlesztakov átadja a levelet Oszipnak) No, vidd hamar.
KERESKEDŐK HANGJA	Eresszen már be, az isten szerelmére, ne tegyen már ilyet velünk. Nagy dologban járunk!
GYERZSIMORDA HANGJA	Takarodjatok! El innen! Mondtam, hogy nem fogad senkit! Csönd legyen! Alszik!
HLESZTAKOV	Mi az ott, Oszip? Nézd meg, mi az a lárma!
OSZIP	(kinéz az ablakon) Valami bótosok. Be akarnak jönni. De a rendőr nem engedi. Kérvényekkel hadonásznak. Az úrfihoz akarnak mindenáron.
HLESZTAKOV	(az ablakhoz lép) No, mi az, jó emberek?
KERESKEDŐK HANGJA	Nagy jó uram, könyörülj meg rajtunk! Kegyelmes uram, hallgass meg minket!
HLESZTAKOV	Engedjétek be őket! Engedjétek! Hadd jöjjenek! (Osziphoz) Szólj a rendőröknek, hogy eresszék be őket!
Oszip el
(Az ablakon át beszedi a kérvényeket. Egyiket kibontja és olvassa) “Abdulin kereskedő alázatos kérelme a méltóságos főfinánc úrhoz...” Mit össze nem firkál! “Főfinánc” - hát az mi fán terem?
Tizedik jelenet
Hlesztakov, kereskedők egy szekérderékra való itallal, cukorsüvegekkel

HLESZTAKOV	Na, mi az, barátaim?
KERESKEDŐK	Alázattal folyamodunk a kegyelmedhez, nagy jó uram!
HLESZTAKOV	Mit akartok?
KERESKEDŐK	Könyörülj mirajtunk, uram. Nagy a mi nyomorúságunk.
HLESZTAKOV	Ki nyomorgat benneteket?
EGY KERESKEDŐ	A polgármester! Ilyen polgármester se volt még, mióta a világ világ! Úgy sanyargat, hogy azt már el se lehet mondani. Annyit nyúz az örökös bekvártélyozással, hogy inkább kötnénk föl magunkat valamennyien. Nem is vesz ez bennünket emberszámba. Csak elkapja a szakállunkat: “No, te kutya tatár!” Biz’ isten, így! Még ha nem tisztelnénk meg annak rendje-módja szerint, érteném. De hiszen tudjuk, mi dukál neki! Ruha kell a feleségének? Megadjuk. A lányának? Megadjuk. De neki az se elég. Becsörtet a bazárba, s ami csak keze ügyébe akad - már viszi is. Meglát egy vég posztót: “Ej, de finom posztócska ez, barátom. Küldd csak el hozzánk.” Mit van mit tenni, elküldjük. Kis híján ötven rőf az a vég posztó.
HLESZTAKOV	Ne beszélj! Ilyen gazembert!
KERESKEDŐ	Bizony isten! Ilyen kutya polgármesterre még az öregek se emlékeznek. Ha csak meglátjuk már dugunk előle mindent. Még ha csak finom holmi kéne neki - de kapkod ez még a szemét után is. Van nekem olyan aszalt szilvám - hét éve ott hever a hordóban - a kisinasom kipökné: ez meg marokszám tömi a zsebibe. Hát még a neve napján, Szent Antalkor mi mindennel nem traktáljuk! Pedig van neki már, amit csak szeme-szája kívánhat. De ő telhetetlen: azt mondja, hogy ő Szent Onofrij napját is megüli, merthogy az a védőszentje. Mit csináljunk? Tömjük Szent Onofrijkor is.
HLESZTAKOV	Hisz ez közönséges haramia!
KERESKEDŐ	Az hát! Az hát! De próbálnánk csak ellenkezni: másnap egy egész regimentet kvártélyozna be hozzánk. És ha csak megnyikkan a szegény boltos, már záratja be az ajtókat, aszondja: “Nem foglak megcsapatni, vagy kínpadra vonatni, barátocskám, azt tiltja a törvény, de megeszel egy csomó sós heringet!”
HLESZTAKOV	A gazember! Szibériába vele!
KERESKEDŐ	Küldje csak kegyelmed, ahová tetszik, de minél messzebb innen! Atyuskánk, ne vesd meg ezt a csekélységet, ami tőlünk telik. Ehol ni, alázattal megtiszteljük kegyelmedet egy kis cukorral, borral.
HLESZTAKOV	Nem, erről szó sem lehet! Ajándékot nem fogadok el. De ha például felajánlanátok kölcsön háromszáz rubelt, az egész más. Kölcsönt, azt elfogadhatok.
KERESKEDŐK	Tessék, atyuskám, tessék! (Előveszik a pénzüket) De miért háromszázat, ehol e ötszáz, csak segíts rajtunk!
HLESZTAKOV	Jól van, nem bánom, kölcsön! Kölcsönt szó nélkül elfogadok.
KERESKEDŐK	(Egy ezüsttálcán átadják a pénzt) Vedd el akkor már a tálcát is, kegyelmes uram.
HLESZTAKOV	Jól van, maradhat a tálca is!
KERESKEDŐK	(Meghajolva) Fogadd el hát a cukrot is egyúttal.
HLESZTAKOV	Nem, nem ajándékról szó sem lehet.
OSZIP	De, kegyelmes uram, miért ne fogadná el? Tessék csak elvenni. Az úton mindennek hasznát vesszük. Ide azt a cukorsüveget! Ide azt a zacskót! Ide az egészet! Nem vész itt semmi kárba. Hát az mi? Zsineg? Ide a zsineget is. Jó lesz az úton. Hátha eltörik a kocsi, vagy valami más, meg lehet kötözni.
KERESKEDŐK	Fogadja el, kegyelmes úr! Ha maga nem segít rajtunk, végünk van. Akár felköthetjük magunkat.
HLESZTAKOV	Rendben van. Rendben van. Minden tőlem telhetőt el fogok követni.
A kereskedők mennek el. Női hang hallatszik:
“Nem addig van az, igenis panaszt teszek a kegyelmes úrnak! Ne lökdöss, hallod-e?!”
Hát ez ki? (Odamegy az ablakhoz) No, mi az, jóasszony?
(Két nő hangja) Irgalmazz, kegyelmezz, atyuskánk, hallgass meg minket, nagy jó urunk!
HLESZTAKOV	(kiszól az ablakon) Eresszétek be őket!
Tizenegyedik jelenet
Hlesztakov, a lakatosné és az altisztné

LAKATOSNÉ	(földig hajol) Könyörüljön rajtam!
ALTISZTNÉ	Könyörüljön rajtam!
HLESZTAKOV	Kik vagytok?
ALTISZTNÉ	Én Ivanov altiszt felesége vagyok.
LAKATOSNÉ	Fevronya Petrovna Posljopkina, a lakatos felesége, helybeli lakos. Drága édesapánk...
HLESZTAKOV	Várjunk! Először ő! Mi kell, jóasszony?
LAKATOSNÉ	Könyörgök, a polgármesterre van panaszom. Hogy az Isten nyuvasztaná meg az egész fajtáját! Hogy gebedne meg fiastul, lányostul, asszonyostul, ipastul, napastul az istentelen!
HLESZTAKOV	Aztán miért?
LAKATOSNÉ	Megnyiratta az uramat, mint a birkát, s elvitette katonának. Pedig nem is rajtunk volt a sor. Ó, az istentelen! Még a törvénybe is benne van, hogy házasembert nem szabad befogni.
HLESZTAKOV	Hát hogy tehetett ilyet?
LAKATOSNÉ	Már akárhogy is, de megtette a pogány! Verje meg az Isten. A másvilágon is, meg ezen is! Hogy a rosseb esnék bele, meg az egész pereputtyába! Fulladjon meg, folyjon ki a szeme, még annak a beste apjának is, ha él! Ó, az istentelen! A szabó fiát kellett vóna elvitetni, az még részeges is! De a szülei drága ajándékokkal lekenyerezték. Erre aztán a Pantyelejeva kereskedőné fiát akarta befogni. De volt ám esze Pantyelejevának - három vég vásznat küldött az asszonynak! Jön erre hozzám: “Minek neked az urad - azt mondja -, úgyse veszed semmi hasznát.” Azt én tudom, hogy veszem-e hasznát, vagy se, az az én dógom! Ó, az istentelen! “Tolvaj a te urad - azt mondja -, ha eddig nem lopott, majd lop eztán, s jövőre úgyis befogják regrutának.” Hogy bírom én ki az uram nélkül?! Ó, az istentelen! Mit akarnak egy gyenge asszonytul?! Ó, a pogány bitangja! Hogy az a magasságos Úristen ne könyörüljön rajta, de még a fajtáján se, ipán se, napán se!
HLESZTAKOV	Jó, jó, elég lesz! Hát te? (Kitessékeli az asszonyt)
LAKATOSNÉ	(elmenőben) Légy kegyelmes, édesapánk, ne felejtkezz el rólunk.
ALTISZTNÉ	A polgármester miatt jöttem...
HLESZTAKOV	Mi bajod vele? Csak röviden.
ALTISZTNÉ	Megcsapatott, nagy jó uram.
HLESZTAKOV	Hogyhogy?
ALTISZTNÉ	Tévedésből, édesapánk, mert az úgy volt, hogy az asszonyok egymásnak estek a piacon, de a rendőrök nem jöttek idejében. Így aztán engem vittek be. Úgy elvertek: két napig ülni se tudtam.
HLESZTAKOV	Hogy segítsünk ezen most már?
ALTISZTNÉ	Ezen most már sehogy. De szabjál ki rá büntetéspénzt a tévedésért! Mér szalasszam el a szerencsémet? Nagyon jólesnék most az a kis pénz!
HLESZTAKOV	Jó, jó, csak eredj haza, mindjárt intézkedem.
Az ablakon hadonászó kezek látszanak, kérvényekkel
Ki van még kint? (Odamegy az ablakhoz) Nincs tovább. Nincs tovább! (Eljön az ablaktól) Elegem volt belőlük. Vigye el az ördög! Ne engedj be senkit, Oszip!
OSZIP	(kikiabál az ablakon) Takarodjatok innét! Nincs több időnk! Majd holnap!
Az ajtó kinyílik, s látható lesz egy borostás képű, feldagadt szájú alak, kötéssel a fején, felhajtott gallérú, durva köpenyben. Mögötte több hasonló figura tűnik fel
El innen, kifelé! Mit mászol ide?! (Hasba löki az elsőt, vele együtt kinyomakodik az előszobába, és becsapja maga után az ajtót)
Tizenkettedik jelenet
Hlesztakov és Marja Antonovna

MARJA ANTONOVNA	(be) Ó!
HLESZTAKOV	Mitől ijedt meg úgy, kisasszony?
MARJA ANTONOVNA	Ó, nem is ijedtem meg.
HLESZTAKOV	(pózol) Pardon, rám nézve csak hízelgő, ha olyan embernek tart, aki... De szabad kérdeznem, hova készült?
MARJA ANTONOVNA	Ó, igazán sehova.
HLESZTAKOV	Hogy lehet az, hogy sehova?
MARJA ANTONOVNA	Azt hittem, itt van a mamuska.
HLESZTAKOV	Én mégis azt szeretném tudni, hova készült, amikor sehova se készült.
MARJA ANTONOVNA	Biztosan megzavartam. Fontos dolga lehet.
HLESZTAKOV	(kelleti magát) Mi más lehetne fontos nekem, ha a kegyed szemébe nézhetek? Kegyed semmiképp sem zavarhat engem, ellenkezőleg, csak gyönyörűséget szerezhet.
MARJA ANTONOVNA	Így kurizálnak a fővárosban...
HLESZTAKOV	Csak az ilyen bájos hölgyeknek, mint a kisasszony. Remélhetem, hogy kegyeskedik elfogadni, ha felajánlom ezt a széket? Ó, kegyed alá nem is szék illenék, hanem trónus.
MARJA ANTONOVNA	Igazán nem is tudom... Nekem mennem kell... (Leül)
HLESZTAKOV	Milyen gyönyörű ez a kis kendő.
MARJA ANTONOVNA	Csak csúfolódjon! Mulatni akar szegény vidékieken.
HLESZTAKOV	Mit nem adnék, ha a kegyed kendője lehetnék... Ha átölelhetném azt a liliom nyakat.
MARJA ANTONOVNA	Nem értem, miről beszél. Még hogy kendő?... Milyen szép idő van máma.
HLESZTAKOV	A kegyed kis szája szebb nekem a legszebb tavasznál.
MARJA ANTONOVNA	Maga nagyon érti a módját... nem írna inkább valami verset az emlékkönyvembe? Bizonyosan sok verset tud.
HLESZTAKOV	Bármit, ha kegyed kéri! Milyen verset parancsol?
MARJA ANTONOVNA	Akármilyent. Csak szép legyen, meg új legyen.
HLESZTAKOV	Tudok egy csomó verset... egy egész rakást.
MARJA ANTONOVNA	No, mondja: melyiket választja nekem?
HLESZTAKOV	Miért mondjam? Anélkül is tudom.
MARJA ANTONOVNA	Jaj, én úgy szeretem a verseket!
HLESZTAKOV	Töméntelen verset tudok. Mondjuk például ezt:
Bú, baj között az ember védtelen,
De lelke, mint a tenger, végtelen.
És még egy csomó hasonlót... Most nem jut mind eszembe... De nem is fontos. Vers helyett felajánlom kegyednek szerelmemet, e szép szemek tüzétől égő szerelmemet... (Közelebb húzza székét)
MARJA ANTONOVNA	Szerelem... ó, istenem... Én nem tudom, mi az... és soha nem is tudtam, mi a szerelem... (Elhúzza a székét)
HLESZTAKOV	(közelebb húzódik) Miért húzza el a székét? Mennyivel kellemesebb közel ülni.
MARJA ANTONOVNA	(elhúzódik) De miért olyan közel? Messziről is lehet.
HLESZTAKOV	(közelebb húzódik) De miért olyan messziről? Közelről sokkal jobban lehet.
MARJA ANTONOVNA	(elhúzódik) Miért?
HLESZTAKOV	(közelebb húzódik) Kegyed csak képzeli, hogy közel vagyunk egymáshoz. Gondolja azt, hogy messze vagyunk. Milyen boldog volnék, ha karjaimba zárhatnám, kisasszony!
MARJA ANTONOVNA	(kinéz az ablakon) Nézze csak, mi szállt fel ott! Csóka, vagy valami más madár?
HLESZTAKOV	(megcsókolja a vállát, és kinéz az ablakon) Csóka.
MARJA ANTONOVNA	(felháborodva felkel) Ez mégiscsak sok! Micsoda vakmerőség!
HLESZTAKOV	(visszatartja) Bocsásson meg, kisasszony! A szerelem vitt rá... Csakis a szerelem...
MARJA ANTONOVNA	Maga engem afféle vidéki libának tart. (Erőnek erejével el akar menni)
HLESZTAKOV	(visszatartja) A szerelem, igazán a szerelem... Hiszen csak tréfáltam, ne haragudjon, Marja Antonovna! Kész vagyok térden állva esedezni... (Térdre esik) Bocsásson meg, bocsásson meg! Nézze, térden állva kérem!
Tizenharmadik jelenet
Előbbiek, Anna Andrejevna

ANNA ANDREJEVNA	(Meglátja Hlesztakovot térden állva) Jaj, mit látok!
HLESZTAKOV	(feláll) Az ördögbe!
ANNA ANDREJEVNA	(leányához) Mi ez, kisasszony? Micsoda viselkedés ez?
MARJA ANTONOVNA	De mamuska...
ANNA ANDREJEVNA	Takarodj innen! Hallod? Takarodj! Ne merj a szemem elé kerülni!
Marja Antonovna sírva el
Bocsásson meg kérem, olyan nagy volt a meglepetés...
HLESZTAKOV	(félre) Ez se csúnya... egész takaros asszony... (Térdre esik) Asszonyom, nem látja, hogy elsorvadok a szerelemtől?
ANNA ANDREJEVNA	Hogy?... Ön... Ön térdel?... no de álljon fel, álljon fel. A padló is piszkos...
HLESZTAKOV	Nem, asszonyom, én itt térdelek, amíg meg nem tudom, mi a sorsom: élet vagy halál?
ANNA ANDREJEVNA	Bocsásson meg, nem egészen értem. Ha nem tévedek, a leányom kezét kéri.
HLESZTAKOV	Nem, asszonyom! Önbe vagyok szerelmes. Egy hajszálon függ az életem. Ha nem koronázza meg állhatatos szerelmemet, akkor én nem vagyok méltó e földi létre, szívem legforróbb szerelmével könyörögve kérem... a kezét...
ANNA ANDREJEVNA	De kérem... én... úgyszólván... férjes asszony vagyok.
HLESZTAKOV	Hát aztán! A szerelem nem ismer különbséget. Már Karamzin megmondta: “Mi a törvény? Papiros!” Majd elvonulunk egy árnyas ligetbe... egy csevegő patakhoz... A kezét? Könyörgök, a kezét!
Tizennegyedik jelenet
Előbbiek, Marja Antonovna

MARJA ANTONOVNA	(hirtelen beszalad) Mamuskám, apuka azt üzeni... (Meglátja Hlesztakovot térden állva, felsikolt) Jaj, mit látok!
ANNA ANDREJEVNA	No, mi az? Mit akarsz már megint? Micsoda hebehurgyaság! Mint egy hőbörödött macska! No, mit tátod úgy a szádat, mi lelt? Úgy viselkedsz, mint egy hároméves gyerek. El se hinné az ember, hogy tizennyolc éves vagy! Mikor nő már be a fejed lágya? Mikor tanulod már meg, hogy kell viselkednie egy tisztességes, jól nevelt úrilánynak.
MARJA ANTONOVNA	(elpityeredve) De igazán, mamuska, én nem tudtam...
ANNA ANDREJEVNA	Mert mindig bolondságokon jár az eszed! Kell neked a Ljapkin-Tyapkin lányait majmolni! Mit bámulod őket folyton? Nincs mit bámulni rajtuk. Vannak előtted jobb példák, azokra figyelj. Itt van az anyád! Ezt a példát kövesd.
HLESZTAKOV	(megragadja Marja kezét) Anna Andrejevna, ne állja útját boldogságunknak! Adja áldását örök szerelmünkre!
ANNA ANDREJEVNA	(ámulva) Hogy?... Hát maga őbele?!
HLESZTAKOV	Döntsön, élet vagy halál!
ANNA ANDREJEVNA	Na, látod, te buta liba! Kedves vendégünk kegyeskedik térdre ereszkedni egy ilyen kis vakarcs miatt... te meg úgy rohansz be, mint a bolond! Megérdemelnéd, hogy büntetésül megtagadjam az anyai áldást. Nem vagy méltó erre a szerencsére.
MARJA ANTONOVNA	Mamuska, ígérem, hogy soha többet, soha többet... .
Tizenötödik jelenet
Előbbiek és a polgármester

POLGÁRMESTER	(lélekszakadva jön) Kegyelmes uram! Ne tegyen tönkre! Könyörüljön rajtam!
HLESZTAKOV	Mi lelte magát?
POLGÁRMESTER	Ezek a kereskedők... csak sápítoznak itt a kegyelmes uram fülébe... Becsületszavamra, fele se igaz! Ők a tolvajok, ők csalják a népet. Az altisztné is hazudott, dehogy vesszőztettem én meg. Ő vesszőzte meg magát.
HLESZTAKOV	Forduljon föl, bánom is én az altisztnét.
POLGÁRMESTER	Ne higgyen nekik! Ne higgyen nekik! Szemenszedett hazugság minden szavuk! Egy csecsemő nem hinne ezeknek. Hazug mind egy szálig - akárki megmondja a városban. Bátorkodom kijelenteni, kérem: olyan zsiványbanda, mint ezek, még nem volt a föld hátán.
ANNA ANDREJEVNA	Tudod milyen tisztesség érte a házunkat? Ivan Alekszandrovics megkérte a leányunk kezét.
POLGÁRMESTER	Mi? Mi az?... Lelkem, te meghibbantál. Ne méltóztassék haragudni, kegyelmes uram, a feleségem egy kicsit olyan süsü. Szegény anyjától örökölte.
HLESZTAKOV	Pedig úgy van, ahogy mondta: Megkértem a lánya kezét. Szeretem.
POLGÁRMESTER	Kegyelmes uram, én nem hiszek a fülemnek.
ANNA ANDREJEVNA	De mikor ő mondja.
HLESZTAKOV	A legkomolyabban mondom. Úgy szeretem, majd megőrülök érte.
POLGÁRMESTER	Nem, nem hihetem... nem vagyok méltó ilyen tisztességre.
HLESZTAKOV	Ha nem adja nekem Marja Antonovnát... én nem tudom, mit teszek... én mindenre képes vagyok...
POLGÁRMESTER	Kegyelmes uram! Tréfálni méltóztatik...
ANNA ANDREJEVNA	Micsoda tuskó! Hányszor mondjuk már?
POLGÁRMESTER	Nem merem elhinni.
HLESZTAKOV	Adja nekem! Adja nekem! Egy kétségbeesett ember kéri... Egy mindenre elszánt ember... Ha főbe lövöm magam, önt törvény elé állítják!
POLGÁRMESTER	Szent isten! Testem-lelkem ártatlan az egész dologban... Ne méltóztassék rám haragudni! Kegyeskedjék úgy tenni, ahogy méltóságodnak tetszik... Bocsánat, olyan a fejem, már azt se tudom... Én még soha életemben nem voltam ilyen hülye.
ANNA ANDREJEVNA	Legalább áldd meg őket!
Hlesztakov odalép Marjával együtt
POLGÁRMESTER	Az Isten áldjon meg benneteket - én ártatlan vagyok. (Hlesztakov megcsókolja Marját, s az visszaadja a csókot. A polgármester csak nézi őket) Mi az ördög! Hát csakugyan! (Megtörli a szemét) Csókolóznak! Istenuccse, csókolóznak! Csakugyan a vőlegénye! (Kiabál, ugrál örömében) Hej, Anton, Anton! Hej, polgármester uram! Micsoda fordulat!
Tizenhatodik jelenet
Előbbiek és Oszip

OSZIP	Itt a kocsi.
HLESZTAKOV	Jól van, mindjárt.
POLGÁRMESTER	Hogyhogy? El akar utazni?
HLESZTAKOV	Muszáj.
POLGÁRMESTER	De hiszen... Mintha az előbb esküvőre méltóztatott volna célozni...
HLESZTAKOV	Hogyne, de... egy ugrás az egész. Egy napra megyek, ide a nagybátyámhoz. Nagyon öreg már és nagyon gazdag. Holnap újra itt vagyok.
POLGÁRMESTER	Hát akkor nem is merem tartóztatni. És remélem, hogy mihamar szerencsésen visszatér.
HLESZTAKOV	Hogyne, hogyne, egy ugrás az egész. (Marjához) Isten veled, szívem! Igazán... ki sem mondhatom... én nem találok szavakat... Isten veled, egyetlenem! (Megcsókolja a kezét)
POLGÁRMESTER	Nincs valamire szüksége az úton? Úgy rémlik, fogytán volt a pénze...
HLESZTAKOV	Nem, nem, köszönöm. (Kis gondolkodás után) Különben... nem bánom...
POLGÁRMESTER	Mennyit parancsol?
HLESZTAKOV	A múltkor kaptam kétszázat, illetve négyszázat - nem akarok visszaélni szórakozottságával... Adjon megint annyit, legyen kerek nyolcszáz.
POLGÁRMESTER	Máris! (Előveszi a tárcáját) Ráadásul éppen csupa új bankó!
HLESZTAKOV	Ahá! (Elveszi és megnézi a bankókat) Ez igen! Azt mondják: új bankó - új szerencse.
POLGÁRMESTER	Úgy is van, kegyelmes uram.
HLESZTAKOV	Isten áldja meg, Anton Antonovics. Nagyon, nagyon köszönöm a szíves vendéglátást. Őszintén megvallom: sehol még ilyen melegen nem fogadtak. Isten áldja, Anna Andrejevna! Isten veled, egyetlen Masenykám! (Mennek el: Hlesztakov a színfalak mögött) Isten veled, angyalom, Masenykám!
POLGÁRMESTER	Hogyhogy postakocsin utazik?
HLESZTAKOV	Már így szoktam meg. Hintón megfájdul a fejem.
POLGÁRMESTER	Jó lesz ez így? Ne kerítsünk valamit az ülésre? Legalább egy szőnyeget! Parancsolja, hogy hozassak?
HLESZTAKOV	Dehogy, dehogy... vagy különben - nem bánom, hozzák azt a szőnyeget.
POLGÁRMESTER	Hé, Avdotya! Siess a kamrába, hozd a legjobb szőnyeget! Azt a kéket, a perzsát - gyorsan, gyorsan!
KOCSIS	Gyí!
POLGÁRMESTER	Mikor látjuk méltóságodat?
HLESZTAKOV	Holnap vagy holnapután.
OSZIP	Ez aztán szőnyeg! Ide vele! Ide terítsd. No, még egy marok szénát!
KOCSIS	Gyí, te!
OSZIP	Emerre a felére is! Ide ni! Még, még! No, jól van! Ez már igen! (Megveregeti kezével a szőnyeget) Most tessék leülni!
HLESZTAKOV	Isten áldja, Anton Antonovics!
POLGÁRMESTER	Isten áldja, kegyelmes uram!
A NŐK	Isten áldja, Ivan Alekszandrovics!
HLESZTAKOV	Mamuska! Isten áldja!
KOCSIS	Gyí, te táltos!
A csengettyűk megcsendülnek, a függöny legördül
ÖTÖDIK FELVONÁS
Az előbbi szoba
Első jelenet
Polgármester, Anna Andrejevna és Marja Antonovna

POLGÁRMESTER	No, Anna Andrejevna, mit szólsz ehhez? Gondoltad volna valaha? A kutyafáját - ez igen! Na, valld be őszintén: meg se álmodtad, hogy ilyen vacak kis polgármesternéből máról holnapra... hű, a kutyafáját!... Fene előkelő atyafiságod lesz!
ANNA ANDREJEVNA	Tudtam én előre. Már régen tudtam. Csak te vagy úgy hasra esve, mert sose forogtál úriemberek közt.
POLGÁRMESTER	De mamuskám, én is úriember vagyok. Azért ez mégis más. Gondold csak meg, Anna Andrejevna. Nagykutyák lettünk! Felvitte Isten a dolgunkat! De most el is látom a baját azoknak a nyavalyásoknak: majd adok én nekik kérvényezgetni, panaszra menni! Hé, ki van kint?!
Belép egy rendőr
Á, Ivan Karpovics... Rendeld ide a boltosokat, mind egy szálig. Majd adok én a disznóknak! Kellett nekik óbégatni! No, várjatok, júdásfajzat! Várjatok, galambocskáim! Nem ismertetek eddig: most tudjátok meg, ki vagyok! Írj össze mindenkit, aki panaszra ment! De kivált azokat a tintanyalókat, akik lekörmölték a kérvényeket! Aztán add tudtára mindenkinek, milyen szerencsével áldotta meg Isten a polgármester házát. Férjhez megy a lánya, mégpedig nem akárkihez! Olyan hatalmassághoz, amilyen még nem volt! Minden az ő markában van, minden, minden! Hirdettesd ki, hogy mindenki tudja! Húzasd meg a harangokat! Azt a kutyafáját! Ha már ünnep, legyen ünnep!
Rendőr el
No, mamuskám, hát hol fogunk lakni? Itt vagy Szent Petikén?
ANNA ANDREJEVNA	Persze hogy Szentpétervárott! Hogy maradnánk itt!
POLGÁRMESTER	Hát akkor Szent Petikén! Ahogy tetszik! Különben itt se volna rossz. Sutba vágjam a polgármesterséget?
ANNA ANDREJEVNA	Hát persze! Mi az a polgármesterség?
POLGÁRMESTER	Mit gondolsz, Anna Andrejevna, kifoghatok valami nagy hivatalt? A vőm pertu-koma minden miniszterrel! Ki-be jár az udvarnál! Úgy előléptethet, hogy idővel még majd generális lesz belőlem! Mit gondolsz, Anna, lehet belőlem generális?
ANNA ANDREJEVNA	Már hogyne lehetne. Persze hogy lehet!
POLGÁRMESTER	Hű, az ördög vigye el - az lenne valami! Generális! Ilyen széles szalag lesz a vállamon. Neked melyik tetszik jobban: a piros vagy a kék?
ANNA ANDREJEVNA	Csakis a kék.
POLGÁRMESTER	Ejha, de kényes lettél! Jó a piros is. Tudod, mért jó generálisnak lenni? Ha valahova utazik az ember, vágtatnak előtte a futárok meg az adjutánsok: “Lovakat! lovakat!” Senki más nem kap lovat; hiába várnak ott: tanácsosok, kapitányok, polgármesterek... nekem meg a kisujjam se kell mozdítani. Hozzák a lovakat, odahajtatok a kormányzóhoz ebédre; a polgármester közben ott penészedhet az állomáson! Bruhaha. (Elfogja a fuldokló nevetés) Ez igen! A betyár mindenit! Ez csábító!
ANNA ANDREJEVNA	Neked mindig ilyen közönséges dolgok járnak a fejedben. Gondold meg, hogy eztán az egész életed más lesz. Még a barátaid is. Nem ilyenek, mint ez a bíró, ez a pecér, akivel nyulászni szoktál; vagy ez a Zemljanyika. Finom körökben fogsz forogni, mindenféle nagy urak közt, grófok közt! Bevallom, aggódom miattad. Te néha olyan szavakkal dobálózol, hogy jó társaságban ki se szabadna ejteni.
POLGÁRMESTER	Hát aztán? Kinek árt a szó?
ANNA ANDREJEVNA	Jó, eddig rendben volt: polgármester voltál. De ott mindenki egész más.
POLGÁRMESTER	Igen, azt mondják, van ott két halfajta, a törpe muréna meg a viaszlazac... ha csak rásandítsz, már csurog kétoldalt a nyálad.
ANNA ANDREJEVNA	Neked csak a hal kell! Én azt akarom, hogy a mi házunk legyen az első egész Pétervárott, és a budoáromban olyan ámbraillat ússzon, hogy pislogjon, aki belép. (Szemét összehunyorítva szimatol) Ja-a-a-aj, de finom!
Második jelenet
Előbbiek és a kereskedők

POLGÁRMESTER	No, hozott isten, galambocskáim!
KERESKEDŐK	(meghajolnak) Adjon isten jó egészséget, atyuskánk!
POLGÁRMESTER	Hát hogy vagytok, madárkáim? Megy a bót, megy a bót? Rőfösöknek, szatócsoknak kell engem befeketíteni? Tolvajnépség, rablóbanda, sátánfajzat! Még ti mertek tátogni? Tessék? Engem akartatok börtönbe juttatni? Hogy a rosseb rágja ki a beleteket...
ANNA ANDREJEVNA	Ó, istenem, Antosa! Micsoda szavak!
POLGÁRMESTER	(bosszúsan) Most nem érek rá szavakon törni a fejem! Tudjátok ti, ki veszi el a lányomat? Az az úr, akihez rám panaszkodtatok. No? No, mi az? Ehhez mit szóltok? Majd megtanítlak én kesztyűbe dudálni! Csak becsapjátok a népet! Csak lopjátok a kincstárt! Csak szállítsatok szemét posztót az államnak! Amért húsz rőföt nekem csíptetek le, azt várjátok, hogy holtig hálás legyek? No hiszen, ha kisült volna... Csak pöffeszkedtek, düllesztitek a hasatokat: “Mi vagyunk a kereskedők! Hozzánk ne merjetek nyúlni! Polgárok vagyunk, semmivel sem alábbvalók, mint a nemesek!” Hű, azt a ronda pofátokat! A nemes az megtanulja a tudományokat, ha alulról verik is bele, de beleverik. De ti? Kölyökkorotokban csalással kezditek. Már a kisinast fölképeli a gazdája, ha nem tudja becsapni a vevőt. Még a miatyánkot se tudjátok, de csalni, azt már igen! Aztán mikor megtelik a zsebetek, megdagad a hasatok, kezditek a pöffeszkedést. Micsoda népség! Mivel vagytok olyan nagyra! Hogy te például naponta tizenhat szamovár teát bevedelsz? Pökök rátok!
KERESKEDŐK	(glédában meghajolva) Vétkeztünk, Anton Antonovics. Bűnösök vagyunk.
POLGÁRMESTER	Ti mentek panaszra? Hát ki segített neked, amikor hidat építettél, aztán húszezret számoltál száz rubel ára gerendáért? Ki segített, te kecskeszakállú? Én, én, te büdös! Már elfelejtetted? Ha elárultalak volna, már régen Szibériában rohadnál. Most beszélj! He?
EGY KERESKEDŐ	Vétkeztünk az Úr ellen, Anton Antonovics! Megrontott bennünket a Sátán. Fogadjuk az élő Istenre, hogy soha többet nem megyünk panaszra! Kérj engesztelésül, amit csak kívánsz, de bocsáss meg nekünk!
POLGÁRMESTER	Bocsáss meg! Bocsáss meg! Most persze a lábam előtt fetrengsz. De mér? Mer én kerekedtem felül! De ha én maradtam volna alul, majd rám taposnál - még jól el is kennél!
KERESKEDŐK	(földig hajolnak) Irgalom, kegyelem! Ne tégy tönkre, atyuskánk!
POLGÁRMESTER	Ne tégy tönkre! Most persze: ne tégy tönkre! De tegnap még más nótát fújtatok! Ki tudnám tekerni... (Legyint) No, elég volt. Köszönjétek az Istennek! Nem vagyok bosszúálló természet. De most aztán jól nyissátok ki a fületeket! Az én lányomat nem holmi közönséges kurtanemes veszi el. Úgy vigyázzatok a nászajándékkal! Megértettétek? Ezt nem ússzátok meg egy kis sós heringgel meg süvegcukorral! Menjetek isten hírével! Végeztem!
Kereskedők el
Harmadik jelenet
Előbbiek, Ammosz Fjodorovics, Artyemij Filippovics, Rasztakovszkij

AMMOSZ FJODOROVICS	(még az ajtóban) Igaz ez? Anton Antonovics! Micsoda szerencse!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Szívből gratulálok a ritka szerencséhez! El se tudja képzelni, hogy örültem, mikor meghallottam. (Anna Andrejevnához megy, kezet csókol) Anna Andrejevna! (Marja Antonovnához megy, kezet csókol) Marja Antonovna!
RASZTAKOVSZKIJ	(belép) Anton Antonovics! Gratulálok! Adjon az Úristen hosszú életet mindnyájuknak, de kivált az ifjú párnak! Áldja meg őket az ég sok szép gyerekkel, unokával, dédunokával, ükunokával! Anna Andrejevna! (Kézcsókra járul) Marja Antonovna! (Kézcsók)
Negyedik jelenet
Előbbiek, Korobkin nejével, Ljubljukov

KOROBKIN	Anton Antonovics, fogadja legmelegebb jókívánságaimat. Anna Andrejevna! (Kézcsók) Marja Antonovna! (Kézcsók)
KOROBKINNÉ	Anna Andrejevna! Tiszta szívből gratulálok ehhez a nagy szerencséhez!
LJUBLJUKOV	Szívből gratulálok, Anna Andrejevna. (Kézcsók, majd a nézők felé fordul, és megelégedetten csettint) Marja Antonovna, szívből gratulálok! (Kézcsók, mint fent)
Ötödik jelenet
Egy csomó vendég frakkban és szalonkabátban. Először Anna Andrejevnához járulnak kézcsókra: “Anna Andrejevna!” Azután a lányához: “Marja Antonovna!” Dobcsinszkij és Bobcsinszkij összeütköznek

BOBCSINSZKIJ	Van szerencsém gratulálni...
DOBCSINSZKIJ	Anton Antonovics, tiszta szívből gratulálok...
BOBCSINSZKIJ	... ehhez a nagy tisztességhez!
DOBCSINSZKIJ	Anna Andrejevna!
BOBCSINSZKIJ	Anna Andrejevna!
Mindketten egyszerre csókolnak kezet, és összeütik a fejüket
DOBCSINSZKIJ	Marja Antonovna (kézcsók), tiszta szívből gratulálok. Várja az életben sok boldogság, aranyos ruhák, finom delikatessek, gáláns mulatságok...
BOBCSINSZKIJ	(félbeszakítja) Gratulálok kedves Marja Antonovna, adjon az Isten nagy-nagy gazdagságot és egy icipici fiúcskát - ekkorát, ni (kezével mutatja), hogy elférjen a tenyeremben! Aztán az icipici fiúcska majd mindig így tesz, hogy oá, oá, oá!
Hatodik jelenet
Még néhány vendég, ki kézcsókra járul, köztük Luka Lukics a feleségével

LUKA LUKICS	Van szerencsém... bátorkodom...
LUKA LUKICS FELESÉGE	(előrefut) Gratulálok, Anna Andrejevna! (Összecsókolóznak) Jaj, ha tudná, hogy megörültem! Azt mondják nekem: Anna Andrejevna férjhez adja a lányát. “Istenem, istenem! - mondom magamban. - Épp ilyen partiról álmodott Anna Andrejevna, s lám, mit tesz isten, egyszeriben csakugyan megadja.” Ezt gondoltam - bizony isten -, de olyan igen boldog voltam, hogy már szólni se tudtam, csak sírtam, sírtam, valósággal zokogtam az örömtől. Az uram már meg is sokallta, azt mondja: “Miért sírsz úgy, Nasztyenyka?” - “Jaj, Lukaska - mondom -, én nem is tudom, de úgy ömlik a könnyem, mint a záporeső.”
POLGÁRMESTER	Kérem, uraim, talán foglaljanak helyet. Hé, Miska, székeket. Minél többet!
A vendégek leülnek
Hetedik jelenet
Előbbiek, a rendőrkapitány, rendőrök

RENDŐRKAPITÁNY	Van szerencsém nagyságos uramnak alázatosan gratulálni, és holtig tartó boldogságot kívánni.
POLGÁRMESTER	Köszönöm, köszönöm! Foglaljanak helyet, uraim.
A vendégek leülnek
AMMOSZ FJODOROVICS	Anton Antonovics, mondja már el, hogy kezdődött a dolog! És hogy jutott idáig?
POLGÁRMESTER	Csodálatos volt! Őkegyelmessége személyesen kérte meg a lányom kezét.
ANNA ANDREJEVNA	És milyen finoman, milyen tapintatosan! Micsoda előkelőség volt abban, ahogy mondta: “Anna Andrejevna, engem kizárólag a kegyed iránt táplált nagyrabecsülés és őszinte tisztelet vezérelt” - milyen szép volt, milyen gáláns... “Higgye el, Anna Andrejevna, az egész életem egy fabatkát sem érne, ha a kegyed ritka erényei és bájai...”
MARJA ANTONOVNA	De mamuska, hiszen ezt nekem mondta.
ANNA ANDREJEVNA	Fogd be a szád, ne avatkozz a más dolgába... “Anna Andrejevna, a kegyed iránti csodálat és rajongás”... jaj, csak úgy áradt belőle az elragadtatás! És amikor éppen felelni akartam, hogy “Ó, mi nem is remélünk ilyen szerencsét...”, hirtelen térdre esett, s a legnemesebb hévvel kiáltotta: “Anna Andrejevna, ne tegyen engem boldogtalanná. Könyörgöm, viszonozza érzelmeimet, mert ha nem... én végzek magammal!”
MARJA ANTONOVNA	De mamuska, hisz ezt is énrám értette.
ANNA ANDREJEVNA	Jó, jó, terólad is szó esett, nem tagadom.
POLGÁRMESTER	És hogy megijesztett! Azt mondta: “Főbe lövöm magam, főbe lövöm magam!”
VENDÉGEK	Ne mondja!
AMMOSZ FJODOROVICS	No de ilyet!
LUKA LUKICS	Lám, a sors kifürkészhetetlen útjai!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Dehogyis a sors! A sors az vak tyúk! Ez az érdem jutalma. (Félre) Mindig az ilyen disznóknak az ölébe hull a szerencse!
AMMOSZ FJODOROVICS	Nem bánom, Anton Antonovics, legyen öné az a kan kutya, amire a múltkor alkudott.
POLGÁRMESTER	Bánom is én most a maga kan kutyáját.
AMMOSZ FJODOROVICS	Ha nem tetszik, megalkudhatunk egy másik kutyára is.
KOROBKINNÉ	Jaj, Anna Andrejevna, hogy örülök a szerencséjüknek! El sem tudja képzelni!
KOROBKIN	Ha szabad kérdeznem, hol tartózkodik a becses vendég? Úgy hallottam, elutazott valahova!
POLGÁRMESTER	Csak egy napra utazott el, rendkívül fontos ügyben.
ANNA ANDREJEVNA	Nagybátyjához ment, hogy áldását kérje.
POLGÁRMESTER	Igen, hogy áldását kérje... De holnap... (Tüsszent. Mindenünnen jókívánságok hallatszanak) Köszönöm, köszönöm. Holnap már újra itt lesz... (Megint tüsszent - a jókívánságok zsivajjá olvadnak, de közben más hangok is hallhatók)
RENDŐRKAPITÁNY HANGJA	Kedves egészségére, nagyságos uram!
BOBCSINSZKIJ HANGJA	Adjon isten száz esztendőt, meg egy zsák aranyat!
DOBCSINSZKIJ HANGJA	Isten éltesse sokáig!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS HANGJA	Dögölj meg!
KOROBKINNÉ HANGJA	A nyavalya essen beléd!
POLGÁRMESTER	Alázatosan köszönöm! Viszont kívánom!
ANNA ANDREJEVNA	Ezentúl Pétervárott fogunk lakni. Itt ugye, a levegő is olyan - izés - olyan vidékies... bevallom, nem bírjuk a vidéket... És az uram különben is generális lesz...
POLGÁRMESTER	Igaz is, megmondom, úgy, ahogy van - az ördög vigye el! Roppant szeretnék generális lenni!
LUKA LUKICS	Adja a Jóisten.
RASZTAKOVSZKIJ	Ami embereknél lehetetlen, lehetséges az Istennél.
AMMOSZ FJODOROVICS	Nagy hajónak nagy víz kell!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Amilyen az érdem, olyan a tisztesség!
AMMOSZ FJODOROVICS	(félre) A végén még csakugyan generális lesz! Épp a te hasadra való az a szalag. Tehénen a gatya! Hohó, barátom, lassan a testtel! Vannak itt különb legények is, akikből eddig még nem lett generális.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(félre) Fene a jódolgát! Generális. Bolondjába még az is lesz! Protektorban nincs hiány! Ott enné meg a fene! (A polgármesterhez fordulva) Aztán ne feledkezzék meg rólunk, Anton Antonovics!
AMMOSZ FJODOROVICS	Ha úgy fordul, hogy valami kérésünk lesz, ne tagadja meg a pártfogását.
KOROBKIN	Jövőre a városba küldöm a fiamat, állami szolgálatra... Legyen kegyes majd támogatni. Legyen atyja helyett atyja.
POLGÁRMESTER	Ami engem illet - örömmel teszek meg mindent.
ANNA ANDREJEVNA	Antosa, te mindent mindjárt megígérsz. Először is nem lesz időd az ilyesmire. Mért terheled magad ilyen ígéretekkel?
POLGÁRMESTER	Ugyan, lelkem, ennyit néha igazán megtehetek.
ANNA ANDREJEVNA	Néha! De ne pazarold a pártfogásodat mindenféle incifinci alakokra.
KOROBKINNÉ	(a vendégekhez) Hallják, hogy beszél rólunk?
VENDÉGEK	Mindig is ilyen volt! Én ismerem: ültesd csak asztalhoz, a lábát is felrakja rá...
Nyolcadik jelenet
Előbbiek és a postamester

POSTAMESTER	(lélekszakadva jön, kezében felbontott levél) Uraim! Uraim, döbbenetes hír! Az az ember, akit mi revizornak néztünk - nem revizor!
MIND	Micsoda? Nem revizor?
POSTAMESTER	Sose volt! Itt ez a levél! Világosan beszél!
POLGÁRMESTER	Mi? Micsoda? Milyen levél?
POSTAMESTER	Az ő levele! Hoznak nekem a postára egy levelet. Nézem a címet: Posta utca. Elhűlt bennem a vér. No, gondolom, ennek valami nincs ínyére itt a hivatalomban... s most besúgja a postaigazgatóságnál... Fogom a levelet, felbontom...
POLGÁRMESTER	Hogy mer ilyet tenni?
POSTAMESTER	Én magam se tudom. Valami természetfölötti erő szállt meg. Már éppen hívtam a futárt, hogy váltott lovakkal küldjem a levelet, de hirtelen olyan kíváncsiság fogott el - én még ilyet soha életemben nem éreztem! “Nem bírom! Nem bírom!” - egyszerűen nem bírtam magammal. Az egyik fülemmel mintha azt hallanám: fel ne bontsd, fel ne bontsd, mert véged van! A másik fülembe meg azt súgja az ördög: “Bontsd fel, bontsd fel, bontsd fel!” Ahogy a pecséthez érek, tűz fut végig az ereimen... ahogy felbontom: még a vér is megfagy bennem! Reszketett a kezem, forgott velem a világ!
POLGÁRMESTER	Hogy merészelte felbontani egy ilyen magas méltóság levelét?
POSTAMESTER	Épp az, hogy se nem magas, se nem méltóság!
POLGÁRMESTER	Hát micsoda?
POSTAMESTER	Se ez, se az, tudja az ördög, miféle!
POLGÁRMESTER	(rikácsolva) Se ez? se az? Hogy mer ilyet mondani? Ördög tudja, miféle? Azonnal letartóztatom.
POSTAMESTER	Kicsoda? Maga?
POLGÁRMESTER	Igenis, én!
POSTAMESTER	Ahhoz korábban kellett volna felkelni!
POLGÁRMESTER	Tudja maga, hogy az az ember elveszi a lányomat? Hogy én generális leszek! Ha akarom, Szibériába toloncoltatom!
POSTAMESTER	Ugyan, Anton Antonovics, Szibériába? Nem lesz kicsit messze? Majd inkább felolvasom ezt a levélkét! Parancsolják, hogy felolvassam?
MIND	Olvassa! Olvassa!
POSTAMESTER	(olvas) “Édes komám, Trjapicskin! Sietek megírni, milyen csudák estek velem. Az úton valami bakatiszt úgy megkopasztott, hogy egy fitying nélkül maradtam. A fogadós már le akart ültetni. De mi történik? Pétervári elegánciámról és gavalléros ábrázatomról ítélve egy egész város főkormányzónak néz! Most a polgármesternél lakom, nincs egyéb gondom, mint nyakra-főre udvarolgatni a házikisasszonynak meg a mamának. Csak azt nem tudom még, melyikkel kezdjem. Valószínűleg a mamát veszem előbbre, mert igencsak elszánt asszonyságnak látszik. Emlékszel, komám, milyen szűk napokat láttunk? Mikor hozomra ebédelgettünk? Meg mikor galléron fogva pöndörített ki a cukrász, mert azt találtam mondani, hogy majd fizet az angol király. Hát fordult a kocka, komám! Mindenki pénzzel töm, van, amennyi csak kell! Csuda figurák az itteniek! Meghalnál a röhögéstől. Tudom, cikkeket írogatsz - hát ezeket fesd le. Itt van először a polgármester: buta, mint a szamár...”
POLGÁRMESTER	Lehetetlen, ez nincs benne!
POSTAMESTER	(mutatja a levelet) Tessék, olvassa maga!
POLGÁRMESTER	(olvas) “Mint a szamár...” Lehetetlen! Ezt maga írta bele!
POSTAMESTER	Már hogy írtam volna bele én?!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Olvassa!
LUKA LUKICS	Olvassa!
POSTAMESTER	(folytatja az olvasást) “A polgármester, buta, mint a szamár...”
POLGÁRMESTER	Hogy a nyavalya! Mit olvassa újra, a levélben is csak egyszer van!
POSTAMESTER	(folytatja az olvasást) Hm, hm, hm, hm... “mint a szamár. A postamester is ritka példány...” (Abbahagyja az olvasást) Nagyon illetlenül nyilatkozik rólam.
POLGÁRMESTER	Tessék olvasni!
POSTAMESTER	Semmi értelme!
POLGÁRMESTER	De a mindenit, nem addig van az! Aki át mond, mondjon bét is. Tessék végigolvasni!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Talán majd én! (Szemüveget tesz fel, és olvassa) “A postamester szakasztott olyan, mint Mihejev, az altisztünk. Fogadni mernék, hogy ennek is sok van a füle mögött. Csak úgy dől belőle a pálinkaszag...”
POSTAMESTER	(a nézőkhöz) Komisz kölyök! Fenekére kéne verni!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(olvas) “A közjótékonysági főgondnok...” Hm, hm...
KOROBKIN	Miért állt meg?
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Olvashatatlan itt az írás... Különben is nyilvánvaló, hogy közönséges szélhámos...
KOROBKIN	Adja csak, az én szemem jobb. (Nyúl a levélért)
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(nem adja a levelet) Hagyja csak, ezt át is ugorhatjuk, itt már olvasható.
KOROBKIN	De engedje csak, majd én.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Nem, köszönöm, magam is boldogulok: itt alul már minden világos.
POSTAMESTER	Nem, ne hagyjunk ki semmit. Az elébb se hagytunk ki semmit.
MIND	Adja oda! Adja oda a levelet! (Korobkinnak) Olvassa maga!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Mindjárt. (Odaadja a levelet) Tessék... (letakarja a lap tetejét) innen tessék!
Mind odalépnek
POSTAMESTER	Olvassa, olvassa! Ne hagyjon ki semmit!
KOROBKIN	(olvas) “A közjótékonysági főgondnok Zemljanyika! Tisztára - disznó sábeszdeklivel.”
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(a nézőkhöz) Azt hiszi, hogy ez szellemes! Disznó sábeszdeklivel! Hát látott már disznót sábeszdeklivel?!
KOROBKIN	(olvas) “A tanfelügyelő meg csak úgy bűzlik a hagymától.”
LUKA LUKICS	(a nézőkhöz) Bizony isten, soha életemben nem volt a számban hagyma.
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(félre) Hál’ istennek, legalább énrólam nem ír!
KOROBKIN	(olvas) “A járásbíró...”
AMMOSZ FJODOROVICS	(félre) Na tessék! (Hangosan) Nem gondolják, hogy ez a levél kicsit hosszú? Mi az ördögnek töltjük az időnket ilyen butasággal?
LUKA LUKICS	Nem, nem!
POSTAMESTER	Dehogy hosszú, csak olvassa!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Olvassa csak!
KOROBKIN	(folytatja) “A járásbíró, Ljapkin-Tyapkin, a legteljesebb mértékben mauvais ton”. (Megáll) Ez bizonyára valami francia szó.
AMMOSZ FJODOROVICS	Tudja az ördög, mit jelent! Még jó, ha csak csirkefogót, nem valami rosszabbat!
KOROBKIN	(olvas) “Különben igen jámbor, vendégszerető népség! Tudod-e, Trjapicskin komám, már azon vagyok, hogy magam is írásra adom a fejemet. Unom így az életet. A szellem is megéhezik valami táplálékra. Látom már, hogy előbb-utóbb valami okos dologhoz kell fognom. Címem: Podkatyilovka falva, szaratovi kormányzóság.” (Megfordítja a levelet, a címzést olvassa) Tekintetes Ivan Vasziljevics Trjapicskin úrnak, Szentpétervár, Posta utca 97, II. udvar, III. emelet jobbra.
EGY HÖLGY	Micsoda váratlan ledorongolás.
POLGÁRMESTER	Tönkretett! Tönkretett! Végem van! Csupa disznópofát látok, nem arcokat! Utána! Utána! Fogják meg! (Hadonászik)
POSTAMESTER	Utána! Könnyű azt mondani! Megparancsoltam, hogy a legjobb trojkát adják neki! Az ördög bújt belém: még váltó fogatokat is rendeltem neki!
KOROBKINNÉ	Szó, ami szó - példátlan botrány!
AMMOSZ FJODOROVICS	És én még háromszáz rubelt adtam neki!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Én is!
POSTAMESTER	(sóhajt) Sajnos, én is; éppen annyit.
BOBCSINSZKIJ	Tőlem meg Dobcsinszkijtól hatvanöt rubelt kapott bankóban.
AMMOSZ FJODOROVICS	(értetlenül széttárja karjait) Hogy eshetett ez, uraim? Ekkora bakot lőni?
POLGÁRMESTER	(fejét veri) Én marha, állat, bamba birka! Harminc év alatt nem akadt egyetlen kereskedő, egyetlen vállalkozó, aki túljárt volna az eszemen! Orruknál fogva vezettem a legnagyobb szélhámosokat! Lépre csaltam olyan lókötőket, akik a fél világot összelopták - három kormányzót egyszerre! (Legyint) Egy kormányzó meg se kottyant!
ANNA ANDREJEVNA	Antosa, ez lehetetlen! Hisz eljegyezte Masenykát!
POLGÁRMESTER	(dühösen) Eljegyezte! Eljegyezte! A nyavalyát jegyezte el! Csak még egyszer halljam azt az eljegyzést! (Őrjöng) Emberek! Emberek! Ide nézzen az egész világ! Az egész kereszténység! Gyalázat! Csúffá tettek egy polgármestert! Vén hülye! Vén hülye! (Öklével veri a homlokát) Te hájfejű, te! Hogy nézhettem nagykutyának azt a kákabélű taknyost. És most ott csilingel az országúton! Fűnek-fának elújságolja! Kiröhögnek - de ez még semmi! Végül majd akad egy nyavalyás firkász, aki komédiát fabrikál belőle! Ez a bosszantó! Fütyül a rangra, címre! Az emberek meg tapsolnak, hasukat fogják a nevetéstől - Mit röhögtök? Magatokon röhögtök! (Toporzékol) Hej, de elkapnám a nyakát minden koszos firkásznak, minden rohadt liberális sátánfajzatnak! Ízzé-porrá törném-zúznám minden csontjukat, hogy a poklok fenekén se szednék össze az ítéletnapig! (Öklével hadonászik, toporzékol, kis szünet után) Nem tudok magamhoz térni! Hiába, akit Isten meg akar verni, annak előbb elveszi az eszét. Hogy is hihettük arról a szélhámosról, hogy revizor? Még csak nem is hajazott hozzá! De egyszerre mindenki megkergült: “Itt a revizor!” “Itt a revizor!” Ki mondta először ezt a baromságot, feleljetek!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	(széttárt karokkal) Ha agyonütnek, se tudom megmagyarázni, hogy is történhetett. Köd szállt az agyvelőkre! Az ördög játszott velünk!
AMMOSZ FJODOROVICS	Hogy ki mondta először? Itt van ni: ez a két jómadár! (Bobcsinszkijra és Dobcsinszkijra mutat)
BOBCSINSZKIJ	Bizony isten, nem én voltam!
DOBCSINSZKIJ	Én egy árva szót se szóltam!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Maguk voltak, persze hogy maguk!
LUKA LUKICS	Ők hát! Úgy futottak ide a vendéglőből, mint az őrült! Megjött, megjött, ő az, ő az! Mindent felirat, mindent! No, hiszen eltalálták: szarva közt a tőgyit.
POLGÁRMESTER	Persze hogy maguk voltak! Vénasszonyok! Átkozott pletykafészkek!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Takarodjatok innen a fenébe revizorostul, mindenestül!
POLGÁRMESTER	Csak lófrálnak városszerte, csak bolondítják a sok embert. Kereplők, csörgő szarkák!
AMMOSZ FJODOROVICS	Disznók!
LUKA LUKICS	Tökfilkók!
ARTYEMIJ FILIPPOVICS	Pókhasú hüvelykmatyik!
Mind körülveszik őket
BOBCSINSZKIJ	Bizony isten, nem én voltam! Dobcsinszkij volt.
DOBCSINSZKIJ	Ne beszéljen, Bobcsinszkij! Maga mondta először.
BOBCSINSZKIJ	Még hogy én?! Nem maga kezdte?
Zárójelenet
Előbbiek és egy csendőr

CSENDŐR	Megérkezett Pétervárról a revizor úr! Kéreti a tekintetes urakat a fogadóba!
E szavak villámcsapásként hatnak. A nőkből egyszerre tör fel a megdöbbenés hangja. Egy pillanat alatt mindenki változtat állásán, és megdermed
Néma jelenet
Középen áll a polgármester, dermedten, mint egy bálvány, széttárt karokkal, hátraszegett fejjel. Jobbján felesége és leánya, amint feléje indulnak. Mellettük a postamester kérdőjellé görbülve, a közönség felé fordulva; majd Luka Lukics a legegyügyűbb zavarban. A szín szélén három vendég nő összebújva, epés ábrázattal sandít a polgármester családjára. A polgármester balján Zemljanyika félrebillent fejjel, mintha fülelne. Mellette a bíró, széttárt karokkal, csaknem guggoló helyzetben, mintha fütyülni próbálna, vagy mintha azt mondaná, itt a végítélet. Utána következik Korobkin, a nézők felé fordulva, gúnyosan int szemével a polgármesterre. Mellette a szín szélén Dobcsinszkij és Bobcsinszkij egymással szembefordulva, kinyújtott karral, tátott szájjal, kimeresztett szemmel. A többi vendég is mintha sóbálvánnyá meredt volna. A néma társaság mintegy másfél percig marad így, majd legördül a
Függöny