CARLO GOLDONI

A HAZUG

Fordította: Magyarósi Gizella

ELSŐ FELVONÁS
ELSŐ JELENET
Holdfényes este. A Canal Grandéra nyíló utca. Egyik felől Balanzoni doktor erkélyes háza.
A másik oldalon a Sas fogadó. Amikor felmegy a függöny, egy kivilágított bárka látszik.
A rajta ülők - néhány zenész és egy énekesnő - szerenádra készülnek. A zenészek muzsikálnak.
Florindo és Brighella oldalt, a parton nézelődik.
Rosaura és Beatrice kijön az erkélyre.
FLORINDO	Oda nézz, Brighella, oda föl az erkélyre: ott az én drága Rosaurám a húgával, Beatricével. Várják a szerenádot. Lassan talán lehetne is kezdeni.
BRIGHELLA	Én még ilyen szerelmet nem láttam. Uraságod szerelmes Rosaura kisasszonyba; ott lakik náluk, az apjától tanulja az orvostudományt; ezer alkalma volna beszélni vele, és ahelyett, hogy szépen megmondaná neki, mit csinál? Szerenádot ad, dalban sóhajtozik. Tiszta időpocsékolás. Szóljon neki, beszéljen vele nyíltan, puhatolja ki, megvan-e benne a hajlandóság. Szerenádozgatni ráér azután is, és legalább nem szórja a pénzt hiába.
FLORINDO	Kedves Brighella, mondtam már, hogy nem merem. Szeretem Rosaurát, de ezzel csak úgy nem állhatok elé. Ha a szemébe kellene mondanom, hidd el, elsüllyednék szégyenemben.
BRIGHELLA	De meddig mehet ez így? Meddig akar így szenvedni szótlanul?
FLORINDO	Inkább menj le a bárkához, és szólj, hogy kezdjék az új canzonettámat.
BRIGHELLA	Bocsásson meg, hogy akadékoskodom. Bolognában az apjauránál szolgáltam. Uraságodat születése óta ismerem és szeretem. Hacsak meglátom, rögtön a gazdám jut eszembe. És igaz, hogy ebben a városban más szolgája vagyok, de ha pár órára elszabadulhatok, szívesen...
FLORINDO	Brighella, ha szeretsz, azt csinálod, amit mondtam: lemégy a bárkához, és szólsz, hogy kezdhetik.
BRIGHELLA	Parancsára.
FLORINDO	Én meg elbújok ide a ház mögé.
BRIGHELLA	Elbújik? Miért?
FLORINDO	Nehogy észrevegyen valaki.
BRIGHELLA	(félre) Furcsa egy szerelem. Ekkora maradiságot! Kevés ilyen mamlasz szaladgál mostanában. (Elindul a bárka felé)
FLORINDO	Kedves Rosaurám, lelkem, egyetlen reményem! Ó, ha tudnád, mennyire szeretlek! (Elbújik)
A zenészek eljátsszák a refrént, aztán az énekesnő elénekli az alábbi velencei dalt:
ÉNEKESNŐ
Szívem bálványa, te,
Emészt a vágy heve,
Tebenned van reményem,
De gyötrelmem konok.
Megsúgnám végre, kedves,
Hogy kínom mily keserves,
De itt benn valami...
Talán tudod, hogy mi,
Lefog, s elnémulok.
Ha nem vagy itt velem,
Ha nem látsz, kedvesem,
Megvallanám tenéked
Szótlan a bánatom.
De reszketek, ha itt vagy,
Árnya vagyok magamnak.
Mert itt benn valami...
Talán tudod, hogy mi,
A szívemig hatol.
A szemed vesd reám,
Megsejtheted talán,
Hogy barbármód kegyetlen
Mi bántja keblemet.
Takargatnám, bizony,
Leplezném bánatom;
De itt benn valami...
Talán tudod, hogy mi,
Így súg: ő szeret.
Első szerelmem és
Utolsó légy, egész
Tiszta szívemből téged
Akarlak asszonyul;
Hamar, siess, te kedves...
Szólnék, szótlan szerelmes,
De itt benn valami...
Talán tudod, hogy mi,
Szavam köré szorul.
Éj-nap csak szenvedek,
Teérted reszketek,
Immár (bevalljam-e?)
Nem bírom én e kínt.
Jaj, bárcsak orvosolnám,
S a számat szóra nyitnám;
De itt benn valami...
Talán tudod, hogy mi,
Elnémít már megint.
Hallom, fedd Ámor is:
Ne félj és ne lapíts,
Mondd el, hogy mi szorongat,
Mily búnak súlya nyom.
Ám nincsen mód beszélnem,
Elnémulok, nem és nem,
És itt benn valami...
Talán tudod, hogy mi,
Megbűvölt, meg bizony.
Miközben szól a dal, a fogadó ajtajában megjelenik Lelio és Arlecchino; élvezettel hallgatják a szerenádot. Mikor a dal véget ér, a zenészek tovább játszanak, a bárka elindul.
BRIGHELLA	(halkan Florindónak) Meg van elégedve?
FLORINDO	Tökéletesen.
BRIGHELLA	Szépen csinálták?
FLORINDO	Szebben már nem is lehetne.
BRIGHELLA	Csakhogy Rosaura kisasszony nem tudja, ki küldi a szerenádot.
FLORINDO	Számít is az: nekem elég, hogy gyönyörködött benne.
BRIGHELLA	Menjen be hozzá, mutatkozzék előtte, legalább sejtesse, hogy uraságod volt ilyen figyelmes.
FLORINDO	Isten őrizz! Sőt, nem is innen megyek be a házba, hanem a hátsó kapun, hogy még a gyanú árnyékát is elkerüljem. Kísérj el.
BRIGHELLA	Ahogy parancsolja.
FLORINDO	Az szeret igazán, aki hallgatni tud róla.
Mindketten el
MÁSODIK JELENET
Rosaura és Beatrice az erkélyen, Lelio és Arlecchino
LELIO	Mit szólsz hozzá, Arlecchino? Szép város ez a Velence! Itt minden évszaknak megvan a maga szórakozása. Most, hogy a melegben csak éjszaka szívhat egy kis friss levegőt az ember, egyik gyönyörű szerenád a másikat éri!
ARLECCHINO	Én az ilyen szerenádot nem becsülöm semmire.
LELIO	Nem? Miért nem?
ARLECCHINO	Én az olyan szerenádot szeretem, ahol az éneklés után evés következik.
LELIO	Oda nézz, Arlecchino, nézd azt a két hölgyet az erkélyen! Már a szobám ablakából felfigyeltem rájuk; igaz, hogy már sötétedett, de úgy láttam, szépek.
ARLECCHINO	Uraságod szemében minden nő egyformán szép. Rómában Cleonice kisasszonyt is ragyogónak látta, aztán mégis hogy otthagyta!
LELIO	Hol van az már! Az a két hölgy viszont olyan régóta álldogál az erkélyen, hogy nem hihetem őket betegesen tartózkodónak. Szerencsét próbálok.
ARLECCHINO	Ajaj! Olyankor tíz hazugság esik minden mondatára.
LELIO	Ne szemtelenkedj!
ARLECCHINO	Jobban tenné, ha szépen hazamenne apjaurához, Pantalone úrhoz.
LELIO	Vidéken van. Majd elmegyek hozzá, ha megjön.
ARLECCHINO	Addig a fogadóban akar lakni?
LELIO	Ahogy mondod. Élvezni akarom a szabadságomat. Elvégre vásár van, ünnepelünk, nem? Húsz éve nem jártam szeretett szülővárosomban. Nézd, hogy tündököl a holdfényben a két hölgy! Mielőtt megszólítom őket, szeretném tudni, kicsodák. Ide figyelj, Arlecchino, bemégy a fogadóba és megkérdezed valamelyik pincértől, hogy kifélék, szépek-e, és mi a nevük.
ARLECCHINO	Mire ezt mind megtudom, az egy hónap.
LELIO	Lódulj már, és igyekezz, itt várlak.
ARLECCHINO	Na de való az? Más dolgait firtatni...
LELIO	Ne mérgesíts, mert megbotozlak.
ARLECCHINO	Ne tessék fáradni, inkább megyek. (Visszamegy a fogadóba)
LELIO	Úgy érzem, kalandot ígér az este. (Sétálgat)
ROSAURA	Jól mondod, húgom, én se hallottam még ilyen gyönyörű szerenádot.
BEATRICE	A környéken szerintem senki sincs, aki megérdemelné; csak nekünk szólhatott.
ROSAURA	Csak legalább tudnánk, melyikünknek, és hogy ki rendelte.
BEATRICE	Valami titkos hódolód.
ROSAURA	Vagy inkább a tiéd.
BEATRICE	Nem tudom. Ottavio, azt hiszem, szerelmes belém, de ő biztosan nem titkolózna.
ROSAURA	Fogalmam sincs, ki lehetett. Florindo aligha. Többször is próbára tettem egy-egy kedves szóval, de úgy vettem észre, nem szerelmes fajta, sőt.
BEATRICE	Látod azt a sétálgató férfit odalent?
ROSAURA	Igen; így holdfénynél előkelőnek látszik.
LELIO	(sétál, magában beszél) Arlecchino még mindig sehol: nem tudom, kik lehetnek, mihez tartsam magam. Mindegy, majd általánosságban beszélek.
ROSAURA	Menjünk be.
BEATRICE	Ugyan már, mitől félsz?
LELIO	Ó, de káprázatosan derült az égbolt! Micsoda tündöklő, csöndes éjszaka! (Az erkély felé) Nem is csoda, hogy a szokásosnál fényesebb az ég, hiszen két bűbájos csillag ragyogja be.
ROSAURA	(Beatricének) Rólunk beszél.
BEATRICE	(Rosaurának) Remek! Figyeljünk!
LELIO	Nem árthat most meg a nyirkos holdsugár, hiszen két izzó napkorong hevíti a levegőeget.
BEATRICE	(Rosaurának) Ez vagy valami félnótás, vagy tényleg valami hódolónk.
ROSAURA	(Beatricének) Nagyon csinosnak látszik; és milyen szépen beszél!
LELIO	Ha nem félnék, hogy tolakodónak tartanak, bátorkodnék jó éjt kívánni, hölgyeim.
ROSAURA	Sőt, megtisztel vele.
LELIO	Élvezik a friss levegőt? Jólesik ebben a meleg nyárban.
BEATRICE	Atyánk távollétét, ezt a kis szabadságot élvezzük.
LELIO	Ó, hát nincs itthon az édesapjuk?
BEATRICE	Nincs, uram.
ROSAURA	Talán ismeri a papát?
LELIO	Hogyne, kedves jó barátom. Megkérdezhetem, hová ment?
ROSAURA	Beteghez hívták Padovába.
LELIO	(félre) Szóval egy orvos lányai. (Hangosan) A doktor úr kiváló ember, kevés hozzá foghatót termett a század.
ROSAURA	Kedves magától, hogy így dicséri. De megbocsásson, kihez van szerencsénk? Ennyi mindent tud rólunk, és mi még csak nem is ismerjük.
LELIO	A hódolójuk vagyok.
ROSAURA	Az enyém?
LELIO	Egyiküké, hölgyeim.
BEATRICE	Tiszteljen meg bennünket azzal, hogy elárulja, melyikünké.
LELIO	Hadd legyen az egyelőre az én titkom. A maga idejében fel fogom fedni.
ROSAURA	(Beatricének) Ez alighanem közülünk akar feleséget.
BEATRICE	(Rosaurának) A jó ég tudja, melyikünk lesz a szerencsés.
HARMADIK JELENET
Arlecchino a fogadóból, és előbbiek
ARLECCHINO	(Leliót keresve) Hová tűnhetett?
LELIO	(Arlecchinóhoz lépve, halkan) Mi újság, megtudtad a nevüket?
ARLECCHINO	(halkan) Meg. A pincér mindent elmesélt.
LELIO	(halkan) Ki vele!
ARLECCHINO	(halkan) A hölgyek egy bizonyos...
LELIO	(halkan) Tudom, csak a nevüket mondd már, a fene essen beléd!
ARLECCHINO	(halkan) Rosaura és Beatrice.
LELIO	(halkan) Na végre. (Visszamegy az erkély alá) Bocsánat, megbízatást adtam a szolgámnak.
ROSAURA	Uraságod velencei vagy idegen?
LELIO	Nápolyi lovag vagyok.
ARLECCHINO	(félre) Lovag és nápolyi. Egy mondatban két hazugság.
ROSAURA	Akkor honnan ismer bennünket?
LELIO	Itt élek lassan már egy éve - persze inkognitóban.
ARLECCHINO	(félre) És az az év mind tegnap este óta telt el.
LELIO	Amint megérkeztem, tüstént szemembe tűnt Rosaura és Beatrice kisasszony szépsége. Egy ideig nem tudtam, melyiküknek adjam a szívem, mert mindketten méltónak látszottak rá; végül aztán választottam...
ROSAURA	És melyikünket?
LELIO	Hát ez az, amit egyelőre nem mondhatok meg.
ARLECCHINO	(félre) Előbb az egyiket, aztán a másikat.
BEATRICE	De mi tartja vissza, miért nem nyilatkozik?
LELIO	Félek, hogy a választottamnak már foglalt a szíve.
ROSAURA	Az enyém nem, afelől nyugodt lehet.
BEATRICE	Én sem köteleztem még el magam.
ARLECCHINO	(halkan Leliónak) Uraságodé a pálya.
LELIO	No és a szerenád az ablakuk alatt?
ROSAURA	Becsületszavamra, fogalmunk sincs, ki adta.
BEATRICE	Üssön belém a villám, ha tudom, ki volt.
LELIO	Nem csodálom, hogy nem tudják. De egyáltalán kíváncsiak rá?
ROSAURA	Én majd belepusztulok.
BEATRICE	Melyik nőt ne érdekelné?
LELIO	Na jó, nekem is van szívem. Az előbbi szerenád az én szerelmem csekély bizonysága volt.
ARLECCHINO	(félre) Ó, a szégyentelen! Ekkorát lódítani!
ROSAURA	És nem akarja elárulni, kinek küldte?
LELIO	Semmiképp. Hallották a dalt, amelyet énekeltettem? Nem egy titokban epedő, félénk szerelmesről szólt?...
ROSAURA	Hát jó; így viszont csak magát, a makacs titkolózását okolhatja, ha egyikünk sem köszöni meg a szerenádot.
LELIO	Szóra sem érdemes az egész, hódolatomnak szerény jele volt csupán. De ha majd abban a megtiszteltetésben részesülök, hogy imádottamnak nyíltan udvarolhatok, egész Velence bámulni fogja az ízlésemet.
ARLECCHINO	(félre) Pár napon belül zálogba csapja a ruháit, ha nem jön meg az apja.
ROSAURA	(Beatricének) Hallod, húgom, ez dúsgazdag lehet.
BEATRICE	(Rosaurának) Az, de nem nekem. Nekem nincs olyan szerencsém.
ROSAURA	Uram, legalább a nevét árulja el.
LELIO	Boldogan. Don Asdrubale di Castel d’Oro őrgróf.
ARLECCHINO	(félre) Nevekben sosem szűkölködött.
BEATRICE	(Rosaurának, halkan) Vonuljunk vissza. Nehogy afféle könnyű prédának gondoljon bennünket.
ROSAURA	(Beatricének, halkan) Úgy van, jobb az óvatosság. (Hangosan) Megbocsát, őrgróf úr, de a levegőtől lassan fájni kezd a fejünk.
LELIO	Máris vissza akarnak vonulni?
BEATRICE	A nénikénk sürget, ideje lefeküdnünk.
LELIO	Jaj nekem! Nagy boldogságtól fosztanak meg.
ROSAURA	Lesz még idő élveznünk kitüntető figyelmét.
LELIO	Ha megengedik, holnap a házukban tisztelegnék.
ARLECCHINO	(félre) Persze, mindjárt a házukban.
ROSAURA	Nocsak, Félénk Szerelmes úr, egyszerre hogy fölbátorodott!
LELIO	Akkor legalább az ablakban hadd köszöntsem a kisasszonyokat.
ROSAURA	Annyit megengedhetünk.
BEATRICE	Ha pedig nyilatkozik, még többet is.
LELIO	Majd a doktor úr megérkezésekor. Addig is...
ROSAURA	Őrgróf úr, isten vele. (Bemegy)
BEATRICE	Asdrubale úr, alászolgája. (Bemegy)
NEGYEDIK JELENET
Lelio és Arlecchino
ARLECCHINO	(Leliónak, nevetve) Csókolom a kezét, lovag úr őnápolyisága.
LELIO	Mit szólsz, micsoda rohamot vezettem?
ARLECCHINO	Csak azt tudnám, hogy a fenébe nem zavarodik bele abba a sok cifra hazugságba.
LELIO	Szamár! Ez nem hazugság, hanem megannyi szellemes ötlet, villámgyors, ragyogó eszem sziporkaözöne. Az igazi világfi legyen fesztelen, és ha alkalom adódik, gátlástalan. (El)
ÖTÖDIK JELENET
Arclecchino, majd Colombina az erkélyen
ARLECCHINO	Ez megbolondult. A vesztébe rohan. Ha nem jön haza sürgősen az apja, baj lesz.
COLOMBINA	Na, a kisasszonyok elmentek aludni, most már én is szippanthatok egy kis friss levegőt.
ARLECCHINO	Újabb fehérnép az erkélyen! Nem úgy néz ki, mint az előbbi kettő.
COLOMBINA	Az a férfi engem bámul; igazán rám férne már egy kis szerencse.
ARLECCHINO	Kíváncsi vagyok, tudok-e olyan kacifántosan lódítani, mint a gazdám.
COLOMBINA	Ez tényleg ide jön.
ARLECCHINO	Hódolatom a szépségnek, aki a sötétséget beragyogva látatlan is szerelemre gyújt.
COLOMBINA	Uraságod kicsoda?
ARLECCHINO	Don Piccaro di Catalogna.
COLOMBINA	(félre) Don? Akkor lovag.
ARLECCHINO	Tudja meg, hogy halálosan beleszerettem, elepedek magáért.
COLOMBINA	Igen? Így ismeretlenül?
ARLECCHINO	Félénk vagyok; szégyellős a természetem.
COLOMBINA	Előttem fölösleges szégyellősködnie, csak egyszerű szobalány vagyok.
ARLECCHINO	(félre) Szobalány! Igazi nekem való fogás. (Hangosan) Mondja csak, szép kislány, hallotta az előbb azt a szerenádot?
COLOMBINA	Igen, uram, hallottam.
ARLECCHINO	Tudja, ki énekelte?
COLOMBINA	Nem.
ARLECCHINO	Én voltam az.
COLOMBINA	Női hangnak véltem.
ARLECCHINO	Én mindenféle hangon tudok énekelni. Kétszer olyan magas c-t is kivágok, mint a csembaló.
COLOMBINA	Szép szerelmes dal volt, az biztos.
ARLECCHINO	Én szereztem.
COLOMBINA	Maga költő?
ARLECCHINO	Bizony, én is a Múzsa vénáján nevelődtem!
COLOMBINA	De mire volt jó ez a rengeteg vesződség?
ARLECCHINO	Magácskáért vállaltam, egyedül magáért.
COLOMBINA	Jaj, ne mondja, mert még elbízom magam.
ARLECCHINO	Pedig úgy van, nemesi címeimre esküszöm.
COLOMBINA	Ez igazán jólesik.
ARLECCHINO	Ha tudná, gyönyörűm, mit meg nem tennék azért a két égő szeméért!
COLOMBINA	(beszól a házba) Megyek már, megyek! (Arlecchinónak) Uram, hívnak a kisasszonyaim.
ARLECCHINO	Könyörgök, ne fosszon meg szépsége bíbor homályától!
COLOMBINA	Nem maradhatok tovább.
ARLECCHINO	Találkozunk még?
COLOMBINA	Igen találkozunk. Don Piccaro, isten vele! (Bemegy)
ARLECCHINO	Én is megadtam a módját. Igaz a mondás, hogy aki farkasok közé keveredik, megtanul üvölteni. Szégyent hoznék a gazdám fejére, ha annak idején úgy lépnék ki a szolgálatából, hogy nem tudok folyékonyan hazudni. (Bemegy a fogadóba)
HATODIK JELENET
Nappal
 Florindo és Brighella
BRIGHELLA	Tessék: egész éjjel szerenádozik, hajnalban meg már kinn van az utcán. Úgy látom, a szerelem elvette az álmát.
FLORINDO	Nem tudtam aludni örömömben, amiért olyan jól sikerült a szerenádom.
BRIGHELLA	Szép kis öröm! Szórja a pénzét, tönkreteszi az éjszakáját, és semmire se megy a kedvesénél.
FLORINDO	Nekem elég, hogy Rosaura gyönyörködött benne.
BRIGHELLA	Nagyon kevéssel beéri.
FLORINDO	Ide hallgass, Brighella; tegnapelőtt az én drága Rosaurám azt mondta, hogy valami selyemcsipkére vágyik; vásár van, gondoltam, megveszem neki én, meglepem vele.
BRIGHELLA	Helyes; és ebből az alkalomból sort keríthet majd a vallomásra is.
FLORINDO	Ó, nem adnám át neki! Kedves Brighella, ha szeretsz, figyelj ide, és tedd, amit mondok. Fogod ezt az erszényt, tíz dukát van benne: elmégy a rövidáru-kereskedésbe, veszel negyven rőf csipkét a legfinomabb fajtából. Mondd meg a kereskedőnek, hogy Rosaura kisasszonynak lesz, juttassa el hozzá, de semmiképp ne árulja el, ki küldi.
BRIGHELLA	Az a tíz dukát kidobott pénz.
FLORINDO	Ezt hogy érted?
BRIGHELLA	Rosaura kisasszony, ha nem tudja, kitől származik az ajándék, se meg nem köszöni, se meg nem hálálja uraságodnak.
FLORINDO	Nem számít. Egyelőre ismeretlenül akarok érdemeket szerezni nála.
BRIGHELLA	És hogy kaparta össze azt a tíz dukátot?
FLORINDO	A bolognai apanázsból, amit apám küld, és abból a pénzből, amit a doktor úr helyettesítéséért kapok néha.
BRIGHELLA	Csak spórol meg tékozol.
FLORINDO	Siess, Brighella, tedd meg nekem ezt a szívességet. Ma kezdődik a vásár; úgy intézd, hogy még ebéd előtt megérkezzen a csipke.
BRIGHELLA	Mit mondhatnék erre? Semmi kedvem hozzá, csak mivel annyira akarja...
FLORINDO	De szép legyen ám!
BRIGHELLA	Bízza rám nyugodtan.
FLORINDO	Örökre lekötelezel.
BRIGHELLA	(félre) Ezt a tíz dukátot okos ember úgy, ahogy van, elmulatná. (El)
HETEDIK JELENET
Florindo, majd Ottavio
FLORINDO	Erről az erkélyről szokott nézelődni a drága. Ha most kijönne, azt hiszem, meg merném szólítani. Megmondanám neki... megmondanám például, hogy...
Ottavio az erkéllyel szemközti oldalról jön, Florindót figyeli
Igen, tudom már; azt mondanám neki: kisasszony, teljes szívemből szeretem, nem tudok a kisasszony nélkül élni. Drága egyetlenem, könyörüljön rajtam! (Hátrafordul, megpillantja Ottaviót. Félre) Észrevett; most már késő... (Hangosan) Mit szól hozzá, barátom, micsoda műremek ez a kis erkély?
OTTAVIO	Gyönyörű; de ha szabad kérdeznem, uraságod az építész vagy a portréfestő szemével nézi?
FLORINDO	Hogyan?
OTTAVIO	Kényelmesebb volna odabent a házban...
FLORINDO	Én csak a magam munkájával törődöm. Orvos vagyok, nem festő.
OTTAVIO	Hallotta, kedves barátom, milyen szépen szerenádoztak itt az éjszaka?
FLORINDO	Korán fekvő vagyok. Nem érdekelnek a szerenádok.
OTTAVIO	Pedig itt látták uraságodat, mikor a bárkán szólt a zene.
FLORINDO	Véletlen volt, semmi közöm hozzá. Nincsenek szerelmi ügyeim.
OTTAVIO	(félre) Hogy zavarba jött! Gyanús ez nekem.
FLORINDO	Ottavio úr, ajánlom magamat. (El akar menni)
OTTAVIO	Csak még egy pillanat. A barátságunkra kérem, ne titkolózzék előttem. Szeretem Beatrice kisasszonyt, látja, nem szégyellem bevallani. Ha uraságod Rosaura kisasszonyba szerelmes, talán még használhat is az ügyünknek; ha pedig Beatrice kisasszonyt szereti, és viszonzásra talál, a kedvéért lemondok róla.
FLORINDO	Mondtam már, hogy nem bocsátkozom szerelmi ügyekbe. Engem az orvostudomány, a sebészet érdekel, nőkkel nem foglalkozom.
OTTAVIO	És én ezt higgyem el? Többször is felfigyeltem rá, mekkorákat sóhajt. A sebészet miatt nem sóhajtozik az ember.
FLORINDO	Hát jó, ha nem akarja, nem hiszi. Csak azt mondhatom még egyszer, hogy nincs a dologban semmiféle nő; és csak azért néztem föl arra az ablakra, mert megtetszett az erkély szép rajzolata. (Fölnéz az ablakra, majd el)
NYOLCADIK JELENET
Ottavio, majd Lelio
OTTAVIO	Biztos, hogy szerelmes, és félek, hogy Beatricébe, azért nem meri bevallani. Ha az éjjel a fogadóban vagyok, és nem a kártyaasztalnál vesztegetem gyalázatos módon az időmet, láthattam volna Florindót, és nem volna kétségem; de mostantól nyitott szemmel járok.
LELIO	(a fogadóból jön) Kit látok? Ottavio barátom!
OTTAVIO	Kedves Lelióm!
LELIO	Uraságod itt?
OTTAVIO	Hazahívta a szülőföld?
LELIO	Haza; tegnap érkeztem.
OTTAVIO	Hogy tudta elhagyni Nápolyt, ahová százszorosan is odaszögezte a szerelem nyila?
LELIO	Mi tagadás, nehéz szívvel hagytam ott szépséges áldozataimat. De nyomban a Velencébe érkezésemkor olyan gáláns kalandjaim estek, hogy egy csapásra feledtették velem a nápolyiakat.
OTTAVIO	Ennek örülök. Uraságod mindig szerencsés a szerelemben.
LELIO	A szerencse olykor igazságos, a szerelem nem mindig vak.
OTTAVIO	Igaz, igaz: egyedül uraságod érdeme, hogy olyan irigylésre méltó hódításai vannak.
LELIO	Mondja csak, uraságod ismerős a városban?
OTTAVIO	Annyira-amennyire. Vagy egy éve lakom itt.
LELIO	Ismeri annak a háznak a két kisasszonyát?
OTTAVIO	(félre) Előbb derítsük föl a terepet. (Hangosan) Nem én.
LELIO	Barátom, azok aztán a szépek! Rosaura és Beatrice; egy orvosdoktor lányai, és mind a kettő énbelém szerelmes.
OTTAVIO	Mind a kettő?
LELIO	Bizony, mind a kettő. Furcsának találja?
OTTAVIO	Hogy tudta őket ilyen hamar meghódítani?
LELIO	Mikor megláttak, meghajlással köszöntöttek, és megszólítottak.
OTTAVIO	(félre) Nehezen tudom elképzelni.
LELIO	Pár szavam elég volt, hogy elbűvölje őket, s máris mind a ketten szerelmet vallottak.
OTTAVIO	Mind a ketten?
LELIO	Mind a ketten.
OTTAVIO	(félre) Mardos a féltékenység.
LELIO	Invitáltak, hogy menjek be a házba...
OTTAVIO	(félre) Ez már több a soknál!
LELIO	De nem fogadtam el, mert eszembe jutott, hogy remek esti szórakozást szerezhetnék nekik, és elköszöntem tőlük.
OTTAVIO	Talán csak nem szerenádozott?
LELIO	De bizony. Már uraságod is tudja?
OTTAVIO	Hallottam róla. (Félre) Szóval ő rendelte a szerenádot, Florindo igazat mondott.
LELIO	De a szerenáddal nem ért ám véget a kellemes éjszaka!
OTTAVIO	(gúnyosan) Bravó, Lelio úr, mi szépet csinált még?
LELIO	Kiszálltam a bárkából, szolgáimmal pompás vacsorát hordattam a partra, és bebocsátást kértem a barátságos hölgyektől a házba; ott mulatoztunk hajnalig!
OTTAVIO	Barátom, isten őrizz, hogy a becsületébe gázoljak, de nyilvánvalóan ugrat, így kénytelen vagyok kétségbe vonni a szavait.
LELIO	Miért, mi olyan hihetetlen ebben?
OTTAVIO	Nem éppen mindennapos dolog, hogy tisztességes és finom lányok apjuk távollétében éjnek idején ajtót nyissanak egy idegennek, és megengedjék, hogy a házukban dáridózzon.
KILENCEDIK JELENET
Arlecchino és előbbiek
LELIO	Itt jön a szolgám. Faggassa csak ki, igazat mondtam-e!
OTTAVIO	(félre) Nagy szégyen volna, ha ilyen könnyelműségre vetemedtek!
LELIO	Mondd csak, Arlecchino, hol voltam én az éjszaka?
ARLECCHINO	Levegőzni.
LELIO	Nem beszélgettem az alatt az erkély alatt két hölggyel?
ARLECCHINO	De igen, uram.
LELIO	Nem adtam nekik szerenádot?
ARLECCHINO	Hajaj, én voltam a szólista.
LELIO	És utána nem vacsoráztunk?
ARLECCHINO	Vacsoráztunk?
LELIO	Ejnye, hát nem emlékszel, micsoda eszem-iszom volt Rosaura és Beatrice kisasszony házában? (Int, hogy mondjon igent)
ARLECCHINO	Dehogyisnem! Rosaura kisasszonynál és Beatrice kisasszonynál.
LELIO	És nem volt fejedelmi a vacsora?
ARLECCHINO	Kitettünk magunkért, az biztos!
LELIO	(Ottaviónak) Hallotta? Minden szavamat megerősítette.
OTTAVIO	Most is csak azt mondhatom: uraságod roppant szerencsés ember.
LELIO	Nem azért, mondom, de hódításaimnak nem a szerencse a legfőbb oka.
OTTAVIO	Hanem mi?
LELIO	Mondjuk szerényen úgy, hogy egy csekélyke érdem.
OTTAVIO	Elismerem, igaza van. Uraságod csupa kellem, csupa tűz. Nápolyban volt alkalmam a szellemét megcsodálni; de hogy egyszerre két testvér bolonduljon magába csak úgy egyik pillanatról a másikra... azt azért sokallom.
LELIO	Ugyan barátom! Lát még tőlem ennél különbet is!
OTTAVIO	Lenyűgöz a kiválósága és a szerencséje. Alkalomadtán majd még beszélgetünk róla. Most viszont, ha megengedi, fölmegyek a szobámba pénzért, ki kell fizetnem az éjszakai adósságomat. (A fogadó felé indul)
LELIO	Hol szállt meg?
OTTAVIO	Itt a fogadóban.
LELIO	(félre) A fenébe! (Ottaviónak) Nahát, én is itt lakom, de se tegnap, se az éjszaka nem láttam uraságodat.
OTTAVIO	A városban ebédeltem, és egész éjszaka kártyáztam.
LELIO	Ilyen régóta itt lakik, és nem ismeri azt a két hölgyet?
OTTAVIO	Látni láttam, de közelebbről nem ismerem őket. (Félre) Többet nem kötök az orrára.
LELIO	Ide hallgasson: ha valaha is beszédbe elegyedne velük, a világért se árulja el nekik, amit most megtudott. Bizonyos dolgokban fő a diszkréció. Az ilyesmit az ember csak a szívbéli jó barátjának mondja el.
OTTAVIO	Viszontlátásra, barátom.
LELIO	Alászolgája.
OTTAVIO	(félre) Nem gondoltam volna, hogy Rosaura és Beatrice csak ennyit ad a jó hírére. (Bemegy a fogadóba)
TIZEDIK JELENET
Lelio és Arlecchino
ARLECCHINO	Uram, ha így folytatjuk, hamarosan belezavarodunk.
LELIO	Te csak kontrázz nekem, és ne beszélj bolondokat.
ARLECCHINO	Mondok valamit. Legközelebb, ha uraságod valami hazugságra készül...
LELIO	Szamár, te! Az nem hazugság, hanem szellemes ötlet!
ARLECCHINO	Jó. Szóval, ha kikívánkozik uraságodból a szellem, jelezzen, hogy kontrázni tudjak.
LELIO	Ne bosszants már! Ezt az otrombaságot!
ARLECCHINO	Tudja, mit? Ha erősítést kér, csak tüsszentsen egyet!
LELIO	Minek ezzel annyit foglalkozni?
ARLECCHINO	A miheztartás végett. Különben nem tudom, mikor kell beszélnem és mikor hallgatnom.
TIZENEGYEDIK JELENET
Előbbiek; Rosaura és Colombina álarcosan kilép a házból
LELIO	Oda nézz, Arlecchino, nézd csak azt a két álarcost!
ARLECCHINO	Mi az, farsang van?
LELIO	Ebben a városban a vásár első napján már délelőtt álarcosan járnak.
ARLECCHINO	Kik lehetnek azok?
LELIO	Fogadni mernék, hogy az a két hölgy, akikkel tegnap este beszéltem.
ARLECCHINO	Ronda egy szokás ez a maskarádé.
LELIO	Hölgyeim, hiába az álarc, a szépségüket nem leplezhetik: ragyogó szemük rögtön elárulja kilétüket.
ROSAURA	(Colombinára mutatva) Az övét is?
LELIO	Köt a szavam, egyelőre nem nyilatkozom, melyik testvér a szebb.
ROSAURA	Csakhogy ő a szobalányom!
ARLECCHINO	Hallja, uram? El a kezekkel!
LELIO	Két álarcot nem nehéz összekeverni!
ROSAURA	Akkor miért hasonlította egymáshoz a szemünket?
LELIO	Kisasszony, most, hogy nyíltan beszélhetek magával, elárulom, hogy minden csodálatom, szívemnek minden dobbanása egyedül a kisasszonyt illeti, s csak azért beszéltem testvérekről, mert a társát meg se néztem.
ROSAURA	Álarcban is meg tud bennünket különböztetni?
LELIO	Micsoda kérdés! Milyen szerelem volna az, ha még csak föl se ismerném magát?
ROSAURA	És miről ismert rám?
LELIO	A hangjáról, az alakjáról, nemes és előkelő modoráról, eleven tekintetéről, és hát a szívemről, mert az még nem csalt meg soha.
ROSAURA	Akkor mondja meg, ki vagyok.
LELIO	A bálványom.
ROSAURA	Név szerint?
LELIO	(félre) Dupla vagy semmi. (Hangosan) Rosaura.
ROSAURA	Nahát! Tényleg felismert. (Leveszi az álarcát)
LELIO	(félre) Ráhibáztam. (Halkan Arlecchinónak) Nézd, Arlecchino, micsoda édes arc!
ARLECCHINO	(félre) Kifúrja az oldalamat, milyen lehet a másik!
ROSAURA	Csakugyan engem szeret?
LELIO	Don Asdrubale nem tudna hazudni. Szeretem, imádom; ha nincs itt, folyton a nevét hajtogatom, a szépségét dicsérem. (Arlecchinónak) Nem igaz?
ARLECCHINO	(félre) Csak az a másik maskara is kivetkőzne már!
LELIO	Szólalj már meg, nem igaz? (Tüsszent)
ARLECCHINO	Igaz, uram, de mennyire!
ROSAURA	Ha egyszer ennyire szeret, miért nem nyilatkozott már?
LELIO	Megmondom, drága. Apám Nápolyban össze akart adni egy palermói hölggyel, akitől én annyira irtóztam, hogy megszöktem az esküvő elől. Aztán megírtam atyámnak, hogy a maga szépségének a rabja lettem, kértem, egyezzen bele a házasságunkba, s csak tegnap jött meg a válasz. Beleegyezik.
ROSAURA	Nehéz elhinnem, hogy apjaura egy orvos lányát menyéül fogadná.
LELIO	Márpedig így van. (Tüsszent)
ARLECCHINO	Bizony, kisasszony, én is olvastam a levelét.
ROSAURA	A hozományom nem lenne méltó uraságodék előkelő házához.
LELIO	A Castel d’Oro ház nem szorul hozományra. Atyám mindig is takarékosan élt. Húsz éve gyűjti az ékszert, az aranyat és az ezüstöt az esküvőmre. Meglátja, Rosaura, gazdag menyasszonnyá teszem.
ROSAURA	Szóhoz sem jutok; a sok szép ígérettől már szinte félek, hátha becsap, hogy aztán kinevessen.
LELIO	Isten őrizz, én sohasem hazudok. Nem tudnám elviselni, ha az igazságon csorba esne. Engem még nem kaptak hazugságon.
Arlecchino elneveti magát
Kérdezze meg a szolgámat! (Tüsszent)
ARLECCHINO	Úgy van, kisasszony, szent igaz.
ROSAURA	Mikor remélhetem, hogy annak, amit most itt mondott, bizonyságát adja?
LELIO	Mihelyt apjaura hazaér.
ROSAURA	Meglátjuk, tiszta szívből szeret-e.
LELIO	Nálam őszintébb ember nincs a földön.
TIZENKETTEDIK JELENET
Egy boltosinas a csipkével, és előbbiek
BOLTOSINAS	Ez lesz a doktor úr háza. (Be akar kopogni)
ROSAURA	Kit keres, fiatalember?
BOLTOSINAS	Bocsánat, maskara kisasszony, ezt itt Balanzoni doktor úr háza?
ROSAURA	Ez. Kit keres?
BOLTOSINAS	Rosaura kisasszonynak, a lányának hoztam valamit.
ROSAURA	Az én vagyok. Mit hozott? Ki küldi?
BOLTOSINAS	Ez itt negyven rőf selyemcsipke. A gazdám azt mondta, a kisasszonynak lesz. De se ő, se én, egyikünk se tudja, ki küldi.
ROSAURA	Akkor vigye csak szépen vissza. Ha nem tudom, kitől származik, nem fogadom el.
BOLTOSINAS	A gazdám azt parancsolta, hogy mindenféleképpen hagyjam itt. Ha az utcán nem akarja elfogadni, bekopogok, és beviszem a házba.
ROSAURA	Már megmondtam, nem kell.
BOLTOSINAS	Ki van fizetve, tíz dukátba került!
ROSAURA	De hát ki küldi?
BOLTOSINAS	Nem tudom. Egy tisztességes fiatalember.
ROSAURA	Igen? Köszönöm, nem kérem.
LELIO	Rosaura kisasszony, tartózkodását csak csodálni tudom. Fogadja el azt a csipkét nyugodtan; s ha csak az tartja vissza, hogy nem ismeri a küldőjét, kénytelen-kelletlen bevallom: ez a csipke az én nagyrabecsülésem csekély bizonysága.
BOLTOSINAS	Tetszett hallani? Az úr vette.
Arlecchino szájtátva néz
ROSAURA	(Leliónak) Ez uraságod ajándéka?
LELIO	Igen, kedves kisasszony, de szerettem volna, ha titokban marad. Szégyellem, hogy ilyen fantáziátlan ajándékozó vagyok.
BOLTOSINAS	Tudja, meg kisasszony, hogy ennél finomabbat nemigen talál.
LELIO	Ízlésem persze van. Megnézem, mire adom ki a pénzt.
ARLECCHINO	(félre) Micsoda széltoló!
ROSAURA	Köszönöm, igazán kedves. Nem is tudja, mennyire örülök neki. Éppen venni akartam, de ilyen szépről álmodni sem mertem. Vedd át, Colombina. Holnap fölvarrhatod az ünneplő ruhámra.
Colombina átveszi az inastól a csipkét
BOLTOSINAS	Parancsol még valamit?
LELIO	Nem, elmehetsz.
BOLTOSINAS	Nagyságos uram, meg van elégedve a szolgálatommal?
LELIO	Meg. Később honorálni fogom.
BOLTOSINAS	(Rosaurának) Kisasszony, a pontosságomért.
ROSAURA	Várjon, megérdemel egy kis borravalót.
LELIO	Hagyja, kisasszony, majd én.
BOLTOSINAS	(Leliónak) Végtelenül hálás vagyok. Akkor hát...?
LELIO	Menjen csak, majd legközelebb.
BOLTOSINAS	(félre) Szóval sohanapján. (El)
TIZENHARMADIK JELENET
Lelio, Rosaura, Colombina és Arlecchino
ROSAURA	Megbocsásson, de most már megyek.
LELIO	Nem kísérhetném haza?
ROSAURA	Most nem. Csak azért jöttem ki ebben az álarcban, hogy beszéljek magával, és hogy megtudja, melyikünket szerencsélteti a figyelmével. Most boldogan térek vissza.
LELIO	És magával viszi a szívemet.
ROSAURA	A húgomnak mit mondjak?
LELIO	Egyelőre nem tanácsos felfednünk a dolgot.
ROSAURA	Hallgatok, ha úgy akarja.
LELIO	Kis menyasszonyom, ugye, szeret?
ROSAURA	Menyasszony? Még mindig olyan hihetetlen!
LELIO	Nekem minden szavam szentírás.
ROSAURA	Majd elválik.
COLOMBINA	(félre) Szerintem ezzel a kormos képűvel beszélgettem az éjszaka. Csak a ruhája gyanús, nem lovagra vall. Megállj, majd a körmödre nézek én! (Bemegy a házba)
TIZENNEGYEDIK JELENET
Lelio és Arlecchino, majd Colombina
ARLECCHINO	A fene egye meg, úgy elment, hogy meg sem nézhettem az arcát.
LELIO	Mit szólsz a szép Rosaurához? Valóságos gyöngyszem, nem igaz?
ARLECCHINO	Ugyanolyan gyöngyszem a maga nemében, mint uraságod szellemes ötletek dolgában.
LELIO	Alighanem van valami titkos imádója, aki nem meri felfedni magát.
ARLECCHINO	Uraságod meg kihasználja az alkalmat, és kegyesen helyettesíti.
LELIO	Bolond is lennék egy ilyen szép alkalmat elszalasztani.
Colombina álarc nélkül visszajön
ARLECCHINO	Hopp, a szobalány visszajött. Ahogy elnézem az ábrázatát, semmivel sem marad el a másiktól.
LELIO	Igyekezz, hasznosítsd magad: ha boldogulsz vele, érd le, hogy úrnőjénél egyengesse az utamat.
ARLECCHINO	Tanítson meg egy-két hazugságra.
LELIO	Kitanít arra a természet mindannyiunkat.
ARLECCHINO	Kisasszony, ha nem tévedek, maga volt az éjszaka is...
COLOMBINA	Én voltam én az éjszaka is, meg tegnap is, meg már húsz éve is!
ARLECCHINO	Bravó, szellemes! Én meg az vagyok, aki az éjjel azokat a szép szavakat mondta.
COLOMBINA	Don Piccaro?
ARLECCHINO	Szolgálatára.
COLOMBINA	Már megbocsásson, de nem hiszem. A ruhája nem kifejezetten lovagi öltözék.
ARLECCHINO	Pedig lovag vagyok, méghozzá előkelő és gazdag. Ha nem hiszi, kérdezze meg a barátomat. (Tüsszent Lelio felé)
COLOMBINA	Egészségére!
ARLECCHINO	Köszönöm. (Halkan Leliónak) Uram, tüsszentettem.
LELIO	(halkan Arlecchinónak) Jó, csak siess már!
ARLECCHINO	(halkan Leliónak) De kérem, uraságod is erősítse meg az én szellemes ötleteimet!
COLOMBINA	(Arlecchinónak) Hová valósi, uram?
ARLECCHINO	Róma ősi városába. Európa legelőkelőbb lovagjai tartoznak a famíliámba, a világ minden táján vannak birtokaim. (Nagyot tüsszent)
COLOMBINA	Kedves egészségére!
ARLECCHINO	Sose fáradjon, a tubák teszi. (Halban Leliónak) Szívesség is van a világon.
LELIO	(halkan Arlecchinónak) Túl nagyokat lódítasz.
ARLECCHINO	(halkan Leliónak) Uraságod sem aprózza.
COLOMBINA	Az őrgróf úr hódolata jeléül megajándékozta a kisasszonyomat. Ha uraságod szeretne, követné a példáját.
ARLECCHINO	Parancsoljon, nézzen körül a vásárban, vegyen, amit tetszik, félmillióig állom.
COLOMBINA	Don Piccaro, uraságod elvetette a sulykot. (Bemegy a házba)
TIZENÖTÖDIK JELENET
Lelio és Arlecchino
LELIO	Nesze neked, te tökkelütött.
ARLECCHINO	Nekem az az elvem: ha lúd, legyen kövér.
LELIO	Gyerünk a fogadóba. Alig várom, hogy Ottavióval találkozzam, el akarom neki mesélni a fejleményeket.
ARLECCHINO	Szerintem nem kellene okvetlen mindent kiteregetni.
LELIO	A szerelmes legnagyobb gyönyörűsége, ha imádottja kegyeivel dicsekedhet.
ARLECCHINO	És ezzel-azzal megtoldhatja.
LELIO	A szerelmi kalandok sava-borsa a regényesítés. (Bemegy a fogadóba)
ARLECCHINO	Éljenek a szellemes ötletek! (Bemegy a fogadóba)
TIZENHATODIK JELENET
Két evezős egy gondolát kormányoz a parthoz, Pantalone és
Balanzoni doktor szállnak ki belőle útiruhában
BALANZONI	Hál’ istennek, szerencsésen megérkeztünk.
PANTALONE	Mira és Velence közt ennél gyorsabban már nem is lehetne megtenni az utat.
BALANZONI	Nekem most minden pompásan sikerült. Először Padovában voltam, ott három konzíliummal mindjárt tíz dukátot kerestem. Akkor az a tegnap esti nagyszerű vacsora uraságodéknál... De legfőképpen a gyermekeinkről szóló megállapodásunknak, Lelio és Rosaura jövendő házasságának örülök.
PANTALONE	Olyan régi barátok vagyunk már, gondoltam, erősítsük meg rokonsággal a dolgot.
BALANZONI	Mikorra várja a fiát Velencébe?
PANTALONE	Legutóbbi levelében azt írta Rómából, hogy azonnal indul. Ma vagy holnap itt kell lennie.
BALANZONI	Mondja, kedves barátom, szép ember a fia? Tetszeni fog a lányomnak?
PANTALONE	Őszinte leszek: húsz éve láttam utoljára. Tízéves korában elküldtem Nápolyba a bátyámhoz, akivel egyébként üzlettársak is voltunk.
BALANZONI	Akkor meg se igen ismerné már.
PANTALONE	Bizony nem; de úgy hallom, talpraesett, szemrevaló és kellemes fiatalember vált belőle.
BALANZONI	Örülök neki. A lányomnak egy szava sem lehet.
PANTALONE	Hogyhogy nem adta még férjhez?
BALANZONI	Az az igazság, hogy lakik nálam egy diák, bizonyos Florindo. Jó házból való, derék fiatalember, egyébként földim. Mindig is neki szántam a lányom, de végül kiderült, hogy nőgyűlölő, esze ágában sincs házasodni, ezért kénytelen voltam letenni a dologról. Akkor vetett a szerencse uraságodékhoz, és pár szóval megkötöttük a világ legjobb üzletét.
PANTALONE	És Beatrice kisasszonyt nem akarja férjhez adni?
BALANZONI	Most, hogy Rosaura elkelt, ha tudok, túladok rajta is.
PANTALONE	Igaza van. Nem jó a lányokat otthon tartani, kivált hogyha nincsen anyjuk.
BALANZONI	Kérője volna: Ottavio úr, egy padovai lovag, de hát nem akartam, hogy a nagyobbik lemaradjon. Majd talán most.
PANTALONE	Ottavio urat ismerem. Ismerem az apját is és az egész famíliát. Adja hozzá nyugodtan, jól jár vele.
BALANZONI	Ha uraságod is azt mondja... Pantalone úr, köszönöm, hogy elhozott a gondoláján. Hazamegyek, beszélek a lányaimmal, elsősorban persze Rosaurával, úgy veszem észre, ő már nagyon a házasság felé kacsingat. (Kinyitja az ajtót, és bemegy a házba)
TIZENHETEDIK JELENET
Pantalone
PANTALONE	Ritka az olyan lány, aki nem kacsingat arrafelé! Alig várják, hogy férjhez mehessenek: az egyik azért, mert jobb életet vagy több szabadságot akar, a másik meg azért, mert nem szeret egyedül hálni.
TIZENNYOLCADIK JELENET
Lelio és a kocsis a fogadóból, és előbbi
KOCSIS	Egy dukát borravalóval szúrja ki a szemem, amikor Nápolytól egészen Velencéig fuvaroztam!
LELIO	Borravalót adni udvariasság, nem kötelesség; szerintem az egy dukáttal is szépen meg vagy becsülve.
KOCSIS	Nekünk a borravalónk a fizetésünk. Nápolytól idáig legalább három dukát járna.
PANTALONE	(félre) Ez az úr Nápolyból jön, lehet, hogy ismeri a fiamat.
LELIO	Ha kell az egy dukát, fogd, ha nem, nem. Kifizethetlek bottal is.
KOCSIS	Ha nem Velencében volnánk, majd megmutatnám én, milyen ember a nápolyi kocsis.
LELIO	Elég legyen, hordd el magad!
KOCSIS	Az is bolond, aki ezekkel a zsugoriakkal szóba áll! (El)
LELIO	Megállj, te szemtelen, összetöröm a csontodat! (Félre) Á, jobb, ha futni hagyom.
PANTALONE	(félre) De akár a fiam is lehet.
LELIO	Kocsisok! Telhetetlen népség! Mind azon van, hogy megkopassza az idegent!
PANTALONE	(félre) Majd óvatosan kipuhatolom, nehogy melléfogjak. (Hangosan) Nagyságos uram, bocsánat a tolakodásért; Nápolyból érkezett?
LELIO	Igen, uram.
PANTALONE	Nápolyban jó ismerőseim, sőt barátaim vannak, sok ottani lovaggal állok levelezésben. Ha uraságod netán közülük való, szívesen állok szolgálatára.
LELIO	D’Ancora gróf vagyok, parancsoljon velem.
PANTALONE	(félre) A fenébe! Nem a fiam. (Hangosan) Megbocsásson, méltóságos gróf úr, nem ismer Nápolyban egy bizonyos Lelio Bisognosi urat?
LELIO	Már hogyne ismerném: nagyon jó barátom. Mondhatom, igazán jó modorú, szellemes fiatalember, mindenki szereti, imádja. Futnak utána a nők, bálványozza egész Nápoly, és ami a legfontosabb: őszinte, egyenes jellem, annak nem hagyta el a száját hazugság.
PANTALONE	(félre) Hála az égnek. (Hangosan) Nagy örömet szerzett ezekkel a jó hírekkel. A könnyem is kikívánkozik.
TIZENKILENCEDIK JELENET
Ottavio a fogadóból, és előbbiek
OTTAVIO	(Pantalonénak) Uram, szívből gratulálok!
PANTALONE	Mihez, Ottavio úr?
OTTAVIO	Hát a fia megérkezéséhez.
PANTALONE	Megjött? Hol van?
OTTAVIO	Ez jó! Hiszen ott áll uraságod előtt!
LELIO	(félre) Ez az apám? Jól nézek ki.
PANTALONE	(Leliónak) Hogyan? D’Ancora gróf ezek szerint...
LELIO	(nevetve) Kedves apámuram, bocsássa meg ezt a kis tréfát. Rögtön fölismertem, csak figyelni akartam egy kicsit, hogy ütközik ki az arcán az apai érzés. Bocsásson meg, térden állva kérem.
PANTALONE	Gyere, kedves fiam, gyere ide. De régóta várlak, de sokat sóhajtoztam utánad! Hadd csókoljalak meg, drága Lelióm, csak aztán többet nekem még tréfából se mondj olyant, ami nem igaz!
LELIO	Higgye el, először hazudtam életemben.
PANTALONE	Jól van, no, remélem, egyben utoljára is. Édes kedves fiam, de örülök, hogy ilyen szépnek, ilyen okosnak látlak! Jól utaztál? Miért nem egyenest haza jöttél?
LELIO	Tudtam, hogy vidéken van. És ha ma nem jön haza Velencébe, Mirában kerestem volna fel.
PANTALONE	Derék fiam vagy. Menjünk haza, majd otthon beszélgetünk. Nagy dolgokat akarok neked mondani. Ottavio úr, minden jót.
OTTAVIO	Alászolgája.
PANTALONE	(félre) Ó, a drága! Áldjon meg az Isten! Micsoda remek fiú! Micsoda szép szál ember! Én mondom, nagy dolog az apai érzés! Örömömben alig térek magamhoz. (El)
LELIO	Barátom, ma reggel befizettem a két lányt a vásárba. Álarcosan megkerestek, és kimentünk a térre. De el ne fecsegje ám valakinek! (El Pantalone után)
HUSZADIK JELENET
Ottavio, majd Balanzoni
OTTAVIO	Egyre jobban csodálkozom ezen a két lányon. Ezt a könnyelműséget! Nem ismerek rájuk. Persze, hogy többet megengednek maguknak, ha nincs itt az apjuk, de ez már tényleg több a soknál.
BALANZONI	(jön a házból) Alászolgája, kedves Ottavio úr!
OTTAVIO	(félre) Szegény apa! Nagy becsületére válnak a kislányai.
BALANZONI	(félre) Eszi a méreg. Biztosan az a baja, hogy kikosaraztuk.
OTTAVIO	(félre) Jó is, hogy nem adta hozzám Beatricét, megkímélt egy rossz feleségtől.
BALANZONI	(félre) No, majd jóváteszem a dolgot. (Hangosan) Ottavio úr, nagy hírem van: Rosaura lányom menyasszony.
OTTAVIO	Végtelenül örülök. (Félre) Részvétem a vőlegénynek.
BALANZONI	Most már Beatricét is férjhez adhatom.
OTTAVIO	Könnyen talál rá jelentkezőt.
BALANZONI	Tudom, hogy önjelölt nem egy akadna, hiszen ez a két lányom van, halálom után rájuk száll mindenem. De mivel úgy vettem észre, Ottavio úr Beatricére, nem pedig az örökségére vágyik, uraságodnak szívesebben adnám, mint valaki másnak.
OTTAVIO	Végtelenül köszönöm, de most már nem fogadhatom el.
BALANZONI	Hogyan? Így akarja megbosszulni, hogy eddig elutasítottam? Amíg az idősebb itthon volt, nem lehetett, de most már férjhez adhatom.
OTTAVIO	(büszkén) Adja, akihez akarja. Én nem tartok rá igényt.
BALANZONI	Hogy beszélget uraságod ilyen megvetően? Beatrice talán egy foltozóvarga lánya?
OTTAVIO	Úriember lánya, csakhogy elfajzott az apjától, és nemigen ad a jó hírére.
BALANZONI	Ezt hogy érti, uram?
OTTAVIO	Tudom, mit beszélek. Hallgatnom kellene, de Beatrice kisasszony iránti változatlan rajongásom az uraságodhoz fűző barátság miatt kötelességemnek érzem, hogy beszéljek, és felnyissam uraságod szemét.
BALANZONI	Egészen összezavar. De hát mi történt?
OTTAVIO	Legyen, aminek lennie kell, nem hallgathatok tovább. Uraságod lányai a múlt éjszaka, miután végighallgattak egy szerenádot, beengedtek egy idegent a házba, és itt dáridóztak vele egész éjszaka.
BALANZONI	Csodálkozom uraságodon, lehetetlent állít.
OTTAVIO	Márpedig ez történt.
BALANZONI	Ha becsületes ember, bizonyítsa be. De ha kiderül, hogy rágalmazó, felelősségre fogom vonni.
OTTAVIO	Magát az idegent állítom tanúmul, aki tegnap, amint Nápolyból ideért, máris behízelegte magát a házukba.
BALANZONI	A lányaim ilyesmire nem képesek.
OTTAVIO	Majd elválik. Ha szavaimat jóindulattal veszi, a barátja vagyok, aki figyelmeztettem; ha rossz szándékot feltételez, akkor csak valaki vagyok, aki így vagy úgy, de felel minden szaváért.
HUSZONEGYEDIK JELENET
Balanzoni
BALANZONI	Ó, én szerencsétlen! Tönkrevan a házam! Oda a becsületem! Erre a bajra se Hippokratész, se Galénusz nem tud orvosságot, itt nekem kell a sarkamra állnom. A gyökerénél kell megragadni a bajt, mégpedig azonnal, hogy ne terjedjen, ne hatalmasodjon el. Principiis obsta, sero medicina paratur. (Bemegy a házba)
MÁSODIK FELVONÁS
ELSŐ JELENET
Szoba Balanzoni doktor házában
Balanzoni és Florindo
FLORINDO	Higgye el, doktor úr, a becsületemre esküszöm. Ebbe a házba az éjszaka nem tette be a lábát idegen.
BALANZONI	Biztos forrásból tudom, hogy a lányaimnak szerenádot adtak.
FLORINDO	Az igaz, és ők, a lehető legszolidabban, az erkélyről fogadták. Illedelmesen minden kisasszonynak szabad udvarolni.
BALANZONI	De éjnek idején vendéget fogadni! Egy vadidegennel vacsorázni!
FLORINDO	Erről szó sem volt.
BALANZONI	Mit tudhat erről maga? Rég ágyban lehetett!
FLORINDO	Ébren voltam egész éjszaka.
BALANZONI	Nofene! Miért?
FLORINDO	Nem tudtam aludni... akkora volt a hőség.
BALANZONI	Ismeri Ottavio urat?
FLORINDO	Ismerem.
BALANZONI	Ő állította mindezt; azt mondta, bizonyítani tudja.
FLORINDO	Ottavio úr hazudik. Keressük fel, kérdezzük ki, mire alapozza az állítását. Biztos vagyok benne, hogy uraságod valótlannak fogja találni.
BALANZONI	Lehet, hogy kár volt olyan szigorúan megfednem a lányokat.
FLORINDO	Szegények! Nem érdemelték meg a szidást.
BALANZONI	Különösen Rosaura vette a szívére. Úgy sírt, alig tudott megnyugodni.
FLORINDO	És ártatlanul. Sajnálom szegénykét. (Megtörli a szemét)
BALANZONI	Mi lelte, fiam, csak nem sír?
FLORINDO	Á, semmi; a szemembe ment a tubák. (Mutatja a szelencét)
MÁSODIK JELENET
Colombina és előbbiek
COLOMBINA	(Balanzoninak) Gyorsan, doktor úr, gyorsan! Szegény Rosaura kisasszony elájult, nem tudok lelket verni belé. Siessen, kérem, segítsen rajta!
Florindo alig tud uralkodni magán
BALANZONI	Hamar egy kis citromfűszeszt!
COLOMBINA	Ha tudná, hogy kalapál a szíve! Eret kellene vágni rajta.
BALANZONI	Florindo úr, menjen be hozzá, tapintsa meg a pulzusát. Ha szükségesnek látja, nyissa meg a vénáját, az efféle műveletekben maga nagyon ügyes. Én addig elmegyek citromfűszeszért. (El)
COLOMBINA	Az ég szerelmére, ne hagyják szegény kisasszonyomat! (El)
FLORINDO	Mindez azért, mert az apja ok nélkül úgy leteremtette. Segítek rajta, ha tudok. (El)
HARMADIK JELENET
Rosaura szobája székekkel
Rosaura ájultan egy széken;
majd Colombina, aztán Florindo, végül Balanzoni
COLOMBINA	Itt van szegényke! Még mindig nem tért magához. A húga meg nem segít rajta, felé se néz. Felőle akár meg is halhatna. Szép kis testvéri szeretet!
FLORINDO	Hol vagyok? Nem látok semmit.
COLOMBINA	Hogyhogy nem lát, egy ilyen világos szobában? Ott van szegény Rosaura kisasszony, ott fekszik ájultan.
FLORINDO	Jaj, nem bírom! Colombina, szaladj el az érvágókészletért!
COLOMBINA	Rohanok. Az ég szerelmére, el ne hagyja! (Kimegy, majd visszajön)
FLORINDO	Egyedül vagyunk, senki se lát, megérinthetem ezt a szép kezet. Igen, drágám, megnézem a pulzusodat. Még ájultában is milyen szép! (Megérinti a pulzusát) Jaj belehalok (Ájultan a földre vagy egy székre hanyatlik)
COLOMBINA	(hozza a citromfűszeszt és a műszereket) Nem mondom! Orvos és beteg teljes harmóniában.
BALANZONI	Itt is vagyok. Még nem tért magához?
COLOMBINA	Tessék, nézze meg. Florindo úr is elájult.
BALANZONI	Csak nem ette meg a fene? Mi történik itt? Gyorsan, segítsünk rajta. Fogd ezt a szeszt, tartsd Rosaura orra alá, én meg majd a fiúval törődöm.
COLOMBINA	(odatartja a szeszt) Ide nézzen! A kisasszony megmozdult.
BALANZONI	Florindo is éledezik. Tökéletes az összhang.
ROSAURA	Jaj nekem, hol vagyok?
BALANZONI	Jól van, lányom, szedd össze magad, semmi baj.
FLORINDO	(felkel, az orvos láttán elszégyelli magát; félre) Jól nézek ki, ezt megcsináltam.
BALANZONI	Mi történt, Florindo? Mi lelte?
FLORINDO	Magam se tudom... uram... Szíves engedelmével... (Zavartan el)
BALANZONI	Mint aki megbolondult.
COLOMBINA	Csak bátran, kisasszony, vidáman!
ROSAURA	Jaj, papa, könyörgök...
BALANZONI	Most már ne emészd magad, kislányom. Úgy hallom, nem igaz, amit mondtak rólad. Szeretném hinni, hogy tényleg csak rágalom, koholmány az egész. Hamarosan tisztázzuk a dolgot.
ROSAURA	De papa, ki hazudott magának ekkorát, ki gázolt így a becsületünkbe?
BALANZONI	Ottavio úr.
ROSAURA	És honnan vette ezt a badarságot?
BALANZONI	Nem tudom. Azt mondta, be fogja bizonyítani.
ROSAURA	Arra kíváncsi leszek. A becsületünkről van szó, a magáéról és az enyémről, ezt nem hagyhatjuk annyiban.
BALANZONI	Megkeresem, és felelősségre fogom vonni.
COLOMBINA	Megálljon, majd én. Idehívom, és ha a fene fenét eszik is, visszavonatjuk vele a rágalmakat.
BALANZONI	Eredj. Ha megtaláltad, mondd meg neki, hogy beszédem van vele.
COLOMBINA	A föld alól is előkerítem. (El)
NEGYEDIK JELENET
Rosaura és Balanzoni
ROSAURA	Nagyon csúnyán bánt velem, papa!
BALANZONI	Ne búsulj, orvosoljuk a bánatodat. Tudd meg, Rosaura, hogy elígértem a kezed.
ROSAURA	És kinek?
BALANZONI	Pantalone úr fiának.
ROSAURA	Jaj, ha szeret, nem ad hozzá.
BALANZONI	Miért? Mi kifogásod van ellene?
ROSAURA	Engedelmes, tisztelettudó lány nem titkolózik az apja előtt. Képzelje, papa, feleségül szeretne venni egy nagyon előkelő és dúsgazdag idegen lovag!
BALANZONI	Szóval csak itt ólálkodik az az idegen! Mégis igaz a szerenád és a vacsora.
ROSAURA	Annyi igaz belőle, hogy ez az idegen szeret, és szerenádot adott nekem. De csak egyszer beszélt velem, az erkély alól, és csapjon belém a villám, ha beengedtem a házba.
BALANZONI	Előkelő úr létére a te kezedre pályázik?
ROSAURA	Legalábbis azt állítja.
BALANZONI	Vigyázz, nehogy valami széltoló legyen!
ROSAURA	Ma be akar mutatkozni a papának. Nyissa ki a szemét énhelyettem is!
BALANZONI	Hát jó. Ha az ég ekkora szerencsével áld meg, nem vagyok olyan bolond, hogy elüsselek tőle. Pantalonéval ugyan megállapodtam, de csak szóban; nem lesz nehéz valami ürüggyel kibújni az egyezség alól.
ROSAURA	Elég annyit mondania, hogy én nem akarom.
BALANZONI	Hogy lenne elég, fiam, hiszen én parancsolok. De majd kitalálunk valamit. Hogy hívják azt a lovagot?
ROSAURA	Asdrubale di Castel d’Oro őrgróf.
BALANZONI	Hűha! Egy őrgróf?
ÖTÖDIK JELENET
A hallgatózó Beatrice és előbbiek
ROSAURA	Egy éve szerelmes belém, és csak tegnap este nyilatkozott.
BALANZONI	És tényleg szeret?
ROSAURA	Egyenesen imád.
BALANZONI	Biztos vagy benne, hogy feleségül akar venni?
ROSAURA	Határozottan kijelentette.
BALANZONI	Ha így áll a dolog, azon leszek, hogy segítsek rajtatok.
BEATRICE	Nehogy már elhiggye neki, papa. Nem igaz, hogy Asdrubale őrgróf őt kedveli. Ő úgy mondta, hogy egyikünket. És nem akarok dicsekedni, de jó okom van rá, hogy azt higgyem, engem választott.
BALANZONI	(Rosaurának) Szépen vagyunk! Mi ez a história?
ROSAURA	(Beatricének) Mire alapozod a reményedet?
BEATRICE	Amire te a tiédet.
ROSAURA	Papa, én nem a levegőbe beszélek.
BEATRICE	(Balanzoninak) Higgye el, tudom, amit tudok.
BALANZONI	Ez egyre szebb! Egyet mondok, ide figyeljetek! Mostantól nem nézegettek ki az ablakon, és az engedélyem nélkül nem hagyjátok el a házat. Ha az őrgróf úr megkeres, meglátjuk, mi igaz ebből a históriából, és kiderül, melyikőtöket választotta; ha meg csak humbug az egész - nem lepne meg -, nekem is jó okom lesz rá, hogy holdkórosnak tituláljam kivétel nélkül mindkettőtöket. (El)
HATODIK JELENET
Rosaura és Beatrice
BEATRICE	Te honnan veszed, hogy az őrgróf úr téged választott?
ROSAURA	Nem vagyok köteles mindent az orrodra kötni.
BEATRICE	Tudom, hogy álarcosan kimentél a házból. Csaltál, hogy a magad malmára hajtsd a vizet; de őrölni nem fogsz, arról kezeskedem.
ROSAURA	És te mitől vagy olyan biztos a dolgodban? Mondta talán, hogy téged akar? Adta valami jelét?
BEATRICE	Nekem is annyit mondott, mint neked, és nem tudom, milyen alapon követeled őt magadnak.
ROSAURA	Ebből most már elég, majd kiderül.
BEATRICE	Ha megtudom, hogy a hátam mögött kijátszottál, megnézheted magad!
ROSAURA	Igazán lehetnél egy kis belátással. Utóvégre én vagyok az idősebb.
BEATRICE	Tán még a kézcsók is kijár őnagyságának?
ROSAURA	Mindig mondtam én: mi ketten nem férünk össze.
BEATRICE	Temiattad nem tudok férjhez menni már több mint három éve. Pedig kérőm volt ötven is. De a papa nem akarta, hogy az elsőszülöttje lemaradjon.
ROSAURA	Azok aztán kérők voltak a javából! Például az igen kedves Ottavio úr, aki nyilván a visszautasításon bőszült úgy fel, hogy összevissza hazudott a papának.
BEATRICE	Szóval Ottavio volt!
ROSAURA	A papa legalábbis ezt állítja.
BEATRICE	Ó, a gyalázatos! Kapjam csak a kezem közé, tudom, megkeserüli!
ROSAURA	Akasztófát érdemelne!
HETEDIK JELENET
Colombina, majd Ottavio és előbbiek
COLOMBINA	Kisasszonynak, Ottavio úr szeretné tiszteletét tenni.
OTTAVIO	Sajnálom a dolgot, és nem értem...
ROSAURA	Maga rágalmazó!
BEATRICE	Maga hazug!
OTTAVIO	Higgyek el, nem én vagyok a hazug, nem én rágalmaztam meg a kisasszonyokat.
ROSAURA	Ki mondta a papának, hogy szerenádoztak az ablakunk alatt?
OTTAVIO	Én, de...
BEATRICE	És kimondta, hogy idegent fogadtunk a házban?
OTTAVIO	Én, de tudják meg...
BEATRICE	Hazug!
ROSAURA	Rágalmazó!
OTTAVIO	Tudják meg, hogy Lelio Bisognosi...
ROSAURA	Mondta vagy nem mondta, hogy kinn voltunk az erkélyen?
OTTAVIO	Igen, kisasszony, de hallgasson végig...
ROSAURA	És mondta, hogy az idegen nagy traktát rendezett nekünk?
OTTAVIO	Mondtam, mert ő maga...
BEATRICE	Hazug! (El)
ROSAURA	Rágalmazó! (El)
NYOLCADIK JELENET
Ottavio és Colombina
OTTAVIO	Ha nem engednek szóhoz jutni... Colombina, tebenned van minden reményem. Menj a kisasszonyaid után, mondd meg nekik, hogy ha meghallgatnak, mindjárt másképp látják a dolgot.
COLOMBINA	Mit tud felhozni mentségére?
OTTAVIO	Nagyon sok mindent; hallgass végig, ítéld meg te, hogy igazam van-e...
COLOMBINA	Jó, csak röviden. Uraságod, ugye, azt mondta a gazdámnak, hogy éjjel bejött a házba egy idegen.
OTTAVIO	Igen, de...
COLOMBINA	Meg hogy traktát rendezett a kisasszonyoknak.
OTTAVIO	Igen, csakhogy...
COLOMBINA	Most mondta vagy nem mondta?
OTTAVIO	Mondtam...
COLOMBINA	Akkor pedig tényleg hazug, és tényleg rágalmazó. (El)
KILENCEDIK JELENET
Ottavio, majd Balanzoni
OTTAVIO	Engem már a szobalány is leteremthet? Valaki sajnos tényleg hazudik, én pedig sehogy se tudom tisztázni magam. Florindo szerint nem igaz, hogy Lelio bejött a házba, s főleg, hogy velük vacsorázott. Egy szerenád meg igazán nem árt egy tisztességes lány jó hírének. Bánom, hogy elhittem, s még inkább, hogy továbbmondtam a dolgot. Lelio becsapott. Lelio a hazug, én meg vak féltékenységemben hittem neki, hirtelen eszembe se jutott, hogy hiszen csak most jött meg Nápolyból a bitang. Hogyan békítem meg Beatricét? S ami még fontosabb, hogyan békítem meg az apját? Már itt is van; megérdemlem, amit kapok tőle.
BALANZONI	Mi történt, Ottavio úr? Mit keres a házamban?
OTTAVIO	Uram, meg tud nekem bocsátani? (Letérdel)
BALANZONI	Mégsem igaz, amit mondott?
OTTAVIO	Mentségemre szolgáljon, hogy nem én találtam ki, csak túlságos hiszékenységemben gondolkodás nélkül továbbadtam uraságodnak, amit egy hazug ember állított.
BALANZONI	Kicsoda?
OTTAVIO	Lelio Bisognosi.
BALANZONI	Pantalone úr fia?
OTTAVIO	Ahogy mondja.
BALANZONI	Itt van Velencében?
OTTAVIO	Szerencsétlenségemre tegnap hazajött.
BALANZONI	És hol van? Az apja házában?
OTTAVIO	Nem úgy ismerem.
BALANZONI	De hogy hordhatott össze a gazember ennyi hazugságot?
OTTAVIO	Fogalmam sincs, de olyan meggyőződéssel állította, hogy hinnem kellett neki, és hinnék továbbra is, ha Florindo úr, akit őszinte, tisztességes embernek ismerek, nem nyitja fel a szemem.
BALANZONI	Elképesztő; alig ért ide, máris mindent a feje tetejére állított. Tudja vajon, hogy Rosaura és Beatrice az én lányaim?
OTTAVIO	Azt hiszem, igen. Tudja, hogy orvos az apjuk.
BALANZONI	Ó, az elvetemült! És így elbánik velük! Egy biztos: ezek után hiába pályázik Rosaurára.
OTTAVIO	Doktor úr, bocsásson meg, kérem.
BALANZONI	Sajnálom uraságodat.
OTTAVIO	Ne vonja meg tőlem a jóindulatát.
BALANZONI	Barátok maradunk.
OTTAVIO	Emlékezzék, nekem ajánlotta Beatrice kisasszony kezét.
BALANZONI	Emlékszem: kereken visszautasította.
OTTAVIO	Most könyörögve kérem, ne tagadja meg tőlem.
BALANZONI	Még beszélünk róla.
OTTAVIO	Esedezem, mondja, hogy rendben van.
BALANZONI	Majd meggondolom.
OTTAVIO	A lányát kérem, a hozomány nem érdekel.
BALANZONI	Jól van már, majd megbeszéljük. (El)
OTTAVIO	Bánom is én a hozományt, csak Beatricét megkaphassam. De félek, nem lesz könnyű dolgom. A nők állhatatosabbak a gyűlöletben, mint a szerelemben. (El)
TIZEDIK JELENET
Szoba Pantalone házában
Lelio és Arlecchino
LELIO	Arlecchino, én tényleg szerelmes vagyok.
ARLECCHINO	Engedelmével, nem tudom elhinni.
LELIO	Pedig úgy van, elhiheted.
ARLECCHINO	Próbálom én, de nem megy.
LELIO	Pedig most a színtiszta igazat mondom.
ARLECCHINO	Lehet, hogy igaz, de én nem hiszem.
LELIO	Neked már az igazság sem elég hihető?
ARLECCHINO	Attól függ, ki mondja.
LELIO	Nem hallod, mennyit sóhajtozom.
ARLECCHINO	Mintha bizony nem akkor sírna, sóhajtozna, amikor akar! Szegény Cleonice kisasszony is megtanulta, hogyan sír és sóhajtozik uraságod, amikor valakit le akar venni a lábáról.
LELIO	Ő egy kicsit hiszékenyebb volt a kelleténél.
ARLECCHINO	Házasságot ígért neki, az a szegény római kisasszony meg elhitte.
LELIO	Engem tízen, sőt többen is becsaptak; én meg egyet se szédíthetek?
ARLECCHINO	Ne is folytassa; imádkozzon, hogy jól süljön el a dolog, és nehogy a római hölgy uraságod után jöjjön Velencébe.
LELIO	Ilyesmire csak nem vetemedik...
ARLECCHINO	A nők a szerelemben nem ismernek lehetetlent.
LELIO	Na jó, elég ebből a kellemetlen ügyből., Cleonice már eszembe se jut. Most Rosaurát szeretem, valami különleges, rendkívüli szerelemmel.
ARLECCHINO	Látszik is, ha másból nem, a szép ajándékokból, amiket vesz neki. Jóságos ég! Tíz dukátért csipke!
LELIO	(nevet) Mit szólsz hozzá, Arlecchino, hogy föltaláltam magam!
ARLECCHINO	Szellemes ötlet volt. De uram, mióta itt vagyunk már apjaura házában, és még mindig nem kaptunk enni.
LELIO	Türelem, ne elégedetlenkedj.
ARLECCHINO	Milyen ember uraságod apja? Én még nem is láttam.
LELIO	Tisztes öregúr. Ott jön, oda nézz!
ARLECCHINO	Azt a, de szép szakálla van!
TIZENEGYEDIK JELENET
Pantalone és előbbiek
PANTALONE	Téged kereslek, fiam.
LELIO	Itt vagyok, parancsoljon velem.
ARLECCHINO	Don Pantalone úr, uraságod férfiivadékának szolgája lévén tartom szerencsémnek, illetve ajánlom magamat, vagyis hát... Ugye érti?
PANTALONE	Ejha, milyen kedves bolond! Hát ez meg ki volna?
LELIO	Ez az én derék szolgám; van egy kis bogara, de hűséges fiú.
PANTALONE	Jól van, helyes. Megvan a szórakozásunk.
ARLECCHINO	A bohóca leszek, ha parancsolja.
PANTALONE	Meglesz a dolgod.
ARLECCHINO	Csak egyre vigyázzon: etessen rendesen, mert a bohócgyomor különösen tágas.
PANTALONE	Ne félj, itt nem kell nélkülöznöd.
ARLECCHINO	Majd elválik, állja-e a szavát.
PANTALONE	Amit megígérek, meg szoktam tartani.
ARLECCHINO	Csak a próba döntheti el. Most például ehetnékem van.
PANTALONE	Menj ki a konyhába, adass magadnak.
ARLECCHINO	Állja a szavát. Megyek, megkeresem a szakácsot. (Leliónak) Uram, egy szóra.
LELIO	Mit akarsz.
ARLECCHINO	(halkan Leliónak) Félek, ez mégsem uraságod apja.
LELIO	(halkan) Hogyhogy?
ARLECCHINO	(halkan) Nem hallotta? Igazat mondott... (El)
LELIO	(félre) Túl sokat megenged magának.
TIZENKETTEDIK JELENET
Pantalone és Lelio
PANTALONE	Furcsa egy szolga. Nohát, fiam, azért jövök, mert beszédem van veled.
LELIO	Állok elébe.
PANTALONE	Te vagy az egyetlen örökösöm, s minthogy szegény bátyám halála miatt most még gazdagabb vagy, mint apád után lennél, ideje a ház, a család fönntartására gondolnod, röviden: meg akarlak házasítani.
LELIO	Ez már nekem is megfordult a fejemben. Van is kilátásban valami, annak idején majd megbeszéljük.
PANTALONE	Manapság a fiatalok pillanatnyi szeszélyből házasodnak, pár nap múlva meg már bánják az egészet. Az effajta üzleteket eleve jobb az apákra hagyni. Egy apa jobban tudja, mi válik a fia javára, mint maga a fiú, mert már benőtt a feje lágya, nem hajtja a vére, szóval, akárhogy vesszük, egy apa bölcsebben tud dönteni, és ezt előbb-utóbb minden gyerek belátja.
LELIO	Apámuram nélkül természetesen én sem döntenék. Mindenben ki fogom kérni a tanácsát, sőt alávetem magam az akaratának.
PANTALONE	Jól van fiam, akkor tudd meg, hogy már el is jegyeztelek; éppen ma reggel állapodtam meg a házassági szerződésed ügyében.
LELIO	Hogyan? Nélkülem?
PANTALONE	Jobb partit keresve sem találtam volna. Jó családból való, tisztességes lány, szép kis hozománnyal, az apja Bolognából származott ide. És majd elfelejtettem: a lány ráadásul szép és okos. Mi kell még? Szaván fogtam az apját, megállapodtunk.
LELIO	De apámuram, már megbocsásson, az igaz, hogy egy apa mindig a fia javát akarja, de aztán a fiúnak kell a feleségével együtt élnie; neki is kell legyen beleszólása a dologba.
PANTALONE	Ejnye, fiam, az előbb még egész mást értettél fiúi engedelmességen. Az apád vagyok, és ha a távolság miatt eddig nem tanulták meg tisztelni, épp itt az ideje.
LELIO	De még csak be se mutatja?
PANTALONE	Majd meglátod, ha aláírtad a szerződést. Ez mindig is így volt. Amit tettem, jól tettem, ez nem lehet kérdés, utóvégre az apád vagyok.
LELIO	(félre) Most kellene valami szellemes ötlet.
PANTALONE	Akkor hát mi a válaszod?
LELIO	Apámuram... nehéz helyzetbe hozott, nem titkolózhatom tovább.
PANTALONE	Hogy? Mit beszélsz?
LELIO	(térdre veti magát) Térden állva kérek bocsánatot. Hiba volt, tudom, de kényszerítettek rá.
PANTALONE	Kivel, halljam, mit csináltál?
LELIO	Nem bírok a könnyeimmel.
PANTALONE	Szedd már össze magad, beszélj!
LELIO	Nápolyban megnősültem.
PANTALONE	És ezt csak most mondod? Miért nem írtad meg? A bátyám se tudta?
LELIO	Nem.
PANTALONE	Állj föl: megérdemelnéd, hogy kitagadjalak és elzavarjalak a háztól. De hát szeretlek, mégiscsak az egy szem fiam vagy, és ha megtörtént, most már nincs mit tenni. Ha a házasság a rangunkhoz méltó, ha a menyem ír vagy megkeres, hát nem bánom... De ha valami cafkát találtál elvenni...
LELIO	Ugyan már, hová gondol, apámuram! A feleségem tisztességes ifjú hölgy.
PANTALONE	És mégis kiféle?
LELIO	Egy lovag lánya?
PANTALONE	Hová valósi?
LELIO	Nápolyi.
PANTALONE	Van valamije?
LELIO	Dúsgazdag.
PANTALONE	És egy ilyen házasságról te nem is értesítesz? Attól féltél, hogy nem egyezem bele? Nem vagyok bolond. Jól tetted, hogy elvetted. De miért nem szóltál se nekem, se a nagybátyádnak? Talán a lány családja előtt kell titkolózni?
LELIO	Dehogy! Mindenki tudja.
PANTALONE	Akkor meg végképp nem értem, hogy mi miért voltunk kirekesztve.
LELIO	Mert csak úgy kutyafuttában kötöttük meg a házasságot.
PANTALONE	Hogyhogy kutyafuttában?
LELIO	A lány apja ott ért a menyasszonyom szobájában...
PANTALONE	Mit kerestél te a lány szobájában?
LELIO	A szerelem elvette az eszemet, tudja is az ember olyankor, hogy mit csinál.
PANTALONE	Ó, te szerencsétlen! Na jó, megvolt az esküvő, nem firtatom tovább. Mi a neve az asszonykának?
LELIO	Briseide.
PANTALONE	Az apjának?
LELIO	Don Policarpio.
PANTALONE	Családneve?
LELIO	De Albacava.
PANTALONE	Fiatal a lány?
LELIO	Velem egykorú.
PANTALONE	Honnan ismered?
LELIO	Ott laktak a közelünkben.
PANTALONE	Hogy jutottál be a házba?
LELIO	Egy szobalány segített.
PANTALONE	A lány apja meg ott talált.
LELIO	Igen, édeskettesben vele.
PANTALONE	Nappal vagy éjszaka?
LELIO	Éppen csak derengett.
PANTALONE	Hogy lehet annyi eszed, hogy rajt kapatod magad? Agyon is csaphatott volna.
LELIO	Elbújtam a szekrényben.
PANTALONE	Akkor hogy talált rád?
LELIO	Jelzett az órám, azt hallotta meg.
PANTALONE	A fenébe! És mit mondott?
LELIO	Megkérdezte a lányától, hogy honnan van az az óra.
PANTALONE	Mire a lány?
LELIO	Rávágta, hogy az unokanővérétől.
PANTALONE	Ki az unokanővére?
LELIO	Matilde hercegnő. Astolla herceg lánya, őfelsége fővadászmesterének, Argante grófjának a húga.
PANTALONE	Nem mondom, szép család.
LELIO	Csupa főnemes.
PANTALONE	És az órára mit szólt az apja? Elhitte?
LELIO	Látni akarta.
PANTALONE	Ajaj! Na és aztán?
LELIO	Briseide odajött, résznyire kinyitotta a szekrényajtót, és halkan elkérte az órát.
PANTALONE	Jól van; gondolom, szépen odaadtad, és el volt intézve.
LELIO	Csakhogy a lánca beleakadt a pisztolyom ravaszába, mert az is ott volt csőre töltve, és ettől elsült.
PANTALONE	Szegény fiam! Nem esett bajod?
LELIO	Egy karcolás sem.
PANTALONE	És erre mit szóltak? Mi lett?
LELIO	Nagy kiabálás. Az apósom föllármázta a cselédséget.
PANTALONE	És megtaláltak?
LELIO	Gondolhatja!
PANTALONE	Jaj, a szívem! És mit csináltál?
LELIO	Fogtam a kardom és rendet vágtam köztük.
PANTALONE	Meg is ölhettek volna!
LELIO	Olyan kardom van, hogy azzal százat lekaszálok!
PANTALONE	Búzát, fiam, búzakalászt. No és akkor elmenekültél?
LELIO	Hagytam volna ott a kedvesemet?
PANTALONE	A lány? Mondott valamit?
LELIO	(gyengéden) Könnyezve a lábam elé vetette magát.
PANTALONE	Nagyon regényes.
LELIO	Pedig ez csak a meztelen igazság.
PANTALONE	És mi lett a vége?
LELIO	Az apósom a bírósághoz fordult. Karhatalommal megházasítottak, és büntetésképpen a nyakamba akasztottak egy húszezer scudós hozományt.
PANTALONE	(félre) Alighanem ez az első eset, hogy a rossz kezdett után jól sült el valami.
LELIO	(félre) Ennél cifrább történetet Európa legügyesebb újságírója se találhatott volna ki.
PANTALONE	Nagy veszedelemben forogtál fiam, adj hálát az égnek, hogy tisztességgel kivágtad magad, a jövőben meg legyen egy kicsivel több eszed. Az a pisztoly, az a pisztoly. Te, mit az a pisztoly? Mifelénk nem látni ilyesmit.
LELIO	Azóta se hordok lőfegyvert.
PANTALONE	Legalább a nagybátyádnak azért szólhattál volna az esküvőről.
LELIO	Akkortájt betegedett meg.
PANTALONE	Megírhattad volna nekem.
LELIO	Szóban akartam elmondani.
PANTALONE	Te, a feleségedet miért nem hoztad magaddal Velencébe?
LELIO	Viselős. A hatodik hónapban van.
PANTALONE	Viselős? Hatodik hónapja? És ezt csak így mondod? Akkor nem tegnapelőtt történt az eset. Mondhatom, szép dolog, hogy nem értesítettél. Azt hiheti a nászuram, hogy valami istentelen apád van, akinek még a házasság se szent, hiszen egy üdvözlő levél se telik tőle. De most majd pótolom a mulasztásomat. Estére indul a nápolyi posta, azzal elmegy, rögtön írok neki. A lelkére kötöm, hogy vigyázzon a menyemre meg a születő unokámra, aki a fiam után ugyebár hús a húsomból, vér a véremből... Úgy van. Azonnal megírom neki, hogy is hívják Don Policarpiót? Kiment a fejemből.
LELIO	(félre) Az baj, mert az enyémből is. (Hangosan) Don Policarpio Carciofoli.
PANTALONE	Carciofoli? Az előbb mintha nem ezt mondtad volna... Tudom már: azt mondtad, D’Albacava.
LELIO	Lehetséges. A Carciofoli a családneve, Albacava a birtoka; hívják így is, úgy is.
PANTALONE	Értem. Akkor megyek. Megírom neki, hogy amint az állapota engedi, azonnal küldje az én drága menyemet Velencébe. Alig várom, hogy találkozzam vele, szeretném már megcsókolni azt az arany kis csöppséget, a Bisognosi ház reménységét és támaszát, öreg napjaim egyetlen vigaszát. (El)
TIZENHARMADIK JELENET
Lelio egyedül
LELIO	Szörnyű, mi fáradságomba került ettől a papaféle bolognai menyasszonyjelölttől megszabadulni! Ha egyszer annyira elmegy az eszem, hogy házassággal béklyózom le magam, csakis Rosaura lesz a feleségem. Egészen megszédített. Van benne valami, ami első pillantásra megfogott. Apámnak se lehet kifogása ellene, végül is egy orvos lánya. Elveszem, és azzal a nápolyi nő velenceivé változik. Apám unokákat szeretne? Csinálhatunk neki, amennyit csak akar. (El)
TIZENNEGYEDIK JELENET
Utca Balanzoni házának erkélyével
Florindo és Brighella
FLORINDO	Baj van, Brighella.
BRIGHELLA	Mi történt?
FLORINDO	Úgy hallom, Balanzoni doktor úr egy nápolyi őrgrófnak szánja Rosaurát.
BRIGHELLA	Ki mondta ezt uraságodnak?
FLORINDO	Beatrice, a húga.
BRIGHELLA	Akkor nincs veszteni való idő. Beszélnie kell vele, nyilatkoznia kell.
FLORINDO	Tudom, Brighella. Már elszántam magam.
BRIGHELLA	Hála az égnek. Még a végén megérem a boldogságát.
FLORINDO	Írtam egy szonettet, abban minden benne van.
BRIGHELLA	Jaj, nem szonett kell ide. A prózának nagyobb a foganatja.
FLORINDO	Az én szonettem világosan beszél.
BRIGHELLA	Hát ha világosan beszél, és Rosaura kisasszony ért belőle, éppenséggel a szonett is megteszi. Hallhatnám esetleg?
FLORINDO	Hogyne. Nézd, milyen szép a kalligráfiája.
BRIGHELLA	Mi? Nem saját kezűleg írta?
FLORINDO	Isten őrizz! Megbíztam valakit.
BRIGHELLA	De miért kellett mással íratnia?
FLORINDO	Nehogy fölismerje a betűimet.
BRIGHELLA	Nem tudhatja, hogy uraságod a szerző?
FLORINDO	Hallgasd meg, beszélhetne-e magamról világosabban:
SZONETT
Bálványozott istennőm, úgy imádlak,
Hogy szenvedek is szótlan, félve szörnyen:
Jajj, ne szánjon a sorsod senki másnak,
S szememből hull, de szívből jő a könnyem.
Ne gondolj lovagnak, nagy uraságnak,
Nincs vagyonom nekem, nem élek könnyen,
Szerén a helyzetem, a sors nem áltat,
Iparkodás az egyedüli kincsem.
Idegen vagyok, lombard föld szülötte.
Gyakorta látsz te, ott tudhatsz magadnál;
S a szólhatnék nyelvem máig gyötörte.
Bizony, nem volnék itt, ha te se volnál.
Hogy mi hevít, Rosaurám, tudod te,
S maholnap a nevem is megtudod már.
No, mit szólsz hozzá?
BRIGHELLA	Szép, szép, de nem derül ki belőle semmi.
FLORINDO	Hogyhogy nem derül ki? Nem ismerni rám? A második strófa pontosan meghatároz. Aztán az első terzina első sorában, itt: Idegen vagyok, lombard föld szülötte, talán nem fejezem ki egyértelműen, hogy bolognai vagyok?
BRIGHELLA	Milánó, Bergamo, Brescia, Verona, Mantova, Modena, és föl se győzöm az összeset sorolni, mind-mind lombard városok. Hogyan lehessen ebből kitalálni, hogy uraságod éppen bolognai?
FLORINDO	És ez a sor ni: Gyakorta látsz te, ott tudhatsz magadnál, talán nem mondja ki világosan, hogy csak én lehetek az?
BRIGHELLA	Vagy valaki más.
FLORINDO	Ne légy ilyen szőrszálhasogató. A szonettem nyílt vallomás. Rosaura érteni fog belőle.
BRIGHELLA	Feltéve, ha uraságod adja át neki.
FLORINDO	Még csak az kellene!
BRIGHELLA	Akkor hogy akarja eljuttatni hozzá?
FLORINDO	Gondoltam, földobom az erkélyre. Ha megtalálja és elolvassa, mindent tudni fog.
BRIGHELLA	És ha valaki más találja meg?
FLORINDO	Akárki talál rá, meg fogja mutatni Rosaurának is.
BRIGHELLA	Nem volna jobb...
FLORINDO	Pszt, ide nézz, hogyan csinálom. (Földobja a szonettet az erkélyre)
BRIGHELLA	Talált! A keze bátrabb, mint a nyelve.
FLORINDO	Úgy látom, éppen jön valaki.
BRIGHELLA	Várjunk egy kicsit.
FLORINDO	Ne, ne, menjünk! (El)
BRIGHELLA	Akkor fog szólni, amikor már késő lesz. (El)
TIZENÖTÖDIK JELENET
Colombina az erkélyen, majd Rosaura
COLOMBINA	Mintha valamit feldobtak volna az erkélyre. Egy darab papírt. Mi ez, levél? (Kinyitja) Sz...o...n...e... szone... szonett, csak kisilabizáltam! Egy szonett. (Beszól a házba) Kisasszony, tessék kijönni! Földobtak egy szonettet.
ROSAURA	(kijön) Egy szonettet? Ki volt az?
COLOMBINA	Nem tudom, itt találtam.
ROSAURA	Hadd nézzem!
COLOMBINA	Tessék; aztán majd mondja el, miről szól. Megyek vasalni, amíg tüzes a vas. (El)
ROSAURA	Szívesen. (Halkan elolvassa a szonettet)
TIZENHATODIK JELENET
Lelio és Rosaura
LELIO	Ott az én szépséges Rosaurám; nem tudom, mit olvas, de nagyon belemerült.
ROSAURA	(félre) Csupa rejtély.
LELIO	Engedje meg, Rosaura kisasszony, hogy üdvözöljem.
ROSAURA	Jaj, őrgróf úr, ne haragudjon, nem vettem észre uraságodat.
LELIO	Ha szabad kérdeznem, mi szépet olvas?
ROSAURA	Megmondom. Colombina egy szonettet talált az erkélyen; úgy veszem észre, nekem szól.
LELIO	Tudja, ki küldi?
ROSAURA	Nincs aláírva.
LELIO	A kézírás?
ROSAURA	Nem ismerős.
LELIO	El se tudja képzelni, ki írta?
ROSAURA	Akárhogy töröm a fejem nem jövök rá.
LELIO	És szép az a szonett?
ROSAURA	Szerintem gyönyörű.
LELIO	Szerelmes vers, fogadni mernék.
ROSAURA	Nem is akármilyen!
LELIO	És még mindig nem tudja, ki a szerző?
ROSAURA	Fogalmam sincs.
LELIO	Az én múzsámtól származik.
ROSAURA	Uraságod költötte ezt a szonettet?
LELIO	Én bizony, drága Rosaura; szüntelenül azon jár az eszem, hányféleképpen biztosíthatnám a szerelmemről.
ROSAURA	Őszintén csodálkozom.
LELIO	Talán nem nézi ki belőlem, hogy képes vagyok egy szonettet megírni?
ROSAURA	Azt igen, de valahogy más körülmények közé képzeltem magát.
LELIO	Nem egy szívről van benne szó, amelyik a kisasszonyért dobog?
ROSAURA	Hallgassa meg az elejét, ráismer-e.
	Bálványozott istennőm, úgy imádlak,
	Hogy szenvedek is szótlan, félve szörnyen.
LELIO	Az enyém! Ráismerek: Bálványozott istennőm, úgy imádlak, hogy szenvedek is szótlan, félve szörnyen. Látja, fejből tudom.
ROSAURA	De mért mondja, hogy szótlan? Tegnap este nyilatkozott!
LELIO	Szenvedéseim töredékét sem mondtam el. És vegye hozzá, hogy egy éve hallgatok, hogyne mondhatnám akkor, hogy szenvedek is szótlan?
ROSAURA	Menjünk tovább.
	Jaj, ne szánjon a sorsod senki másnak,
S szememből hull, de szívből jő a könnyem.
Kinek szánna engem a sorsom? Ki pályázna rám?
LELIO	Ez a szerelmesek szokásos féltékenysége. Még nem beszéltem apjaurával, nem nyertem el a kisasszony kezét, ezért gyötör a kétség, és gyötrelmemben sírok.
ROSAURA	Ez a négy gyönyörű sor is magyarázatra szorul:
	Ne gondolj lovagnak, nagy uraságnak,
Nincs vagyonom nekem, nem élek könnyen,
Szerény a helyzetem, a sors nem áltat,
Iparkodás az egyedüli kincsem.
LELIO	(félre) Nem csodálom.
ROSAURA	A magáé ez a szép szonett?
LELIO	Igen, az enyém. A kisasszony iránti őszinte és tiszta szerelmem nem engedte, hogy tovább áltassam egy mesével, amely egy napon a kisasszonynak szívfájdalmat, nekem szégyent jelentene. Nem vagyok lovag, nem vagyok nemes, ez az igazság. Csak kérkedtem vele a bemutatkozáskor, mert nem akartam felfedni a kilétemet. Nem akartam vaktában kalandba bocsátkozni, kíváncsi voltam, remélhetek-e. Most, hogy úgy látom, hajlik hozzám, s remélem, viszonozza tiszta érzelmeimet, rászántam magam, hogy megmondom az igazságot. Szóban nem mertem bevallani, ezért választottam közvetítőül a szonettet. Nem vagyok gazdag, szolidan élek, s mivel Nápolyban a kereskedés nemes mesterségét folytatom, elmondhatom, hogy az iparkodás az egyedüli kincsem.
ROSAURA	Vallomása enyhén szólva meglepő; most el kellene küldenem azzal, hogy hazudott. De annál már jobban szeretem. Egy tisztes kereskedő nekem nem megvetendő parti. Hanem van itt egy még furcsább kijelentés. Olvasom.
LELIO	(félre) Ennél rosszabb már mi a fene lehet?
ROSAURA	Idegen vagyok, lombard föld szülötte. Ha uraságod nápolyi, ezt sehogy se értem.
LELIO	Nápoly ugyanis Lombardiához tartozik.
ROSAURA	Igen? Sose hallottam, hogy a Nápolyi Királyság Lombardia része volna.
LELIO	Megbocsásson, de akkor olvasgassa a történelmet; meg fogja látni, hogy a longobárdok egész Itáliát meghódították, és mindazokat a területeket, ahol a longobárdok megvetették a lábukat, költői nevén Lombardiaként emlegetjük. (Félre) Egy nő mellett én is lehetek történelemtudós.
ROSAURA	Ha uraságod mondja... De menjünk tovább: Gyakorta látsz te, ott tudhatsz magadnál; Én pedig este láttam itt először, akkor hogy mondhatja, hogy gyakorta látsz te?
LELIO	Úgy van, hogy látsz te?
ROSAURA	Úgy, pontosan.
LELIO	Elírás lesz; úgy helyes, hogy látsz majd.
ROSAURA	S a szólhatnék nyelvem máig gyötörte.
LELIO	Egy éve csak hallgatok, nem bírom tovább.
ROSAURA	Nézzük a végét.
LELIO	(félre) Ha ezt megúszom!
ROSAURA	Bizony, nem volnék itt, ha te se volnál.
LELIO	Ha a kisasszony nem volna, most vagy Londonban, vagy Portugáliában lennék. Üzleti ügyeim elszólítanak, de a szerelem ideköt Velencéhez.
ROSAURA	Hogy mi hevít, Rosaurám, tudod te.
LELIO	Ez a sor nem szorul magyarázatra.
ROSAURA	Az utolsó annál inkább:
	S maholnap a nevem is megtudod már.
LELIO	Ez az a nap, és most jön a magyarázat. Engem nem Asdrubale di Castel d’Orónak, hanem Ruggiero Pandolfinak hívnak.
ROSAURA	Lássa be, a magyarázat nélkül nem érthető a szonett.
LELIO	A költők szeretik a képes beszédet.
ROSAURA	Annyira, hogy még a nevüket is át szokták költeni?
LELIO	A tegnap este a költészet jegyében telt.
ROSAURA	És a mai délelőtt minek a jegyében telik?
LELIO	Az őszinteségében.
ROSAURA	Elhihetem tehát, hogy költői túlzás nélkül szeret?
LELIO	Szerelmem emésztő tüzében csak az a remény ad enyhülést, hogy viszontszeret.
ROSAURA	Nem akarok többet csalódni. Beszéljen apámmal. Mutatkozzék be, és ha neki nincs kifogása uraságod ellen, én sem utasítom vissza. Becsapott, mégsem tudok magára haragudni.
LELIO	És hol találom az apját?
ROSAURA	Éppen itt jön.
TIZENHETEDIK JELENET
Balanzoni és előbbiek
BALANZONI	(Rosaurának, messziről) Ő az?
ROSAURA	Ő, de...
BALANZONI	(Rosaurának, halkan) Eridj be!
ROSAURA	Még mielőtt...
BALANZONI	(mint fent) Bemégy, amíg szépen mondom.
ROSAURA	Igen, papa. (El)
LELIO	(félre) Eddig jól ment. Gil Blas sem ért meg ennél különb kalandokat.
BALANZONI	(félre) Külsőre nagy úrnak látszik, de úgy nézem, kissé szeszélyes.
LELIO	(félre) Már csak az apát kell lépre csalni. (Hangosan) Hódolatom, doktor úr.
BALANZONI	A legalázatosabb tiszteletem.
LELIO	Rosaura kisasszony apjaurához van szerencsém?
BALANZONI	Szolgálatára.
LELIO	Végtelenül örvendek, és nagy megtiszteltetésnek venném, ha bármiben a szolgálatára lehetnék.
BALANZONI	Nagyon lekötelez.
LELIO	Uram, én mindig a lényegre török. Engedje meg hát, hogy kertelés nélkül kijelentsem uraságodnak, hogy beleszerettem a lányába, és szeretném feleségül venni.
BALANZONI	Ezt szeretem én is: az egyenes beszédet; az a válaszom, hogy nem is érdemlek ekkora megtiszteltetést, és szíves örömest adom a lányomat, mihelyt uraságod a kilétét a kellő okmányokkal igazolni méltóztatik.
LELIO	Amint Rosaurát nekem adja, igazolom magam.
BALANZONI	Uraságod Asdrubale őrgróf, nemde?
LELIO	Őszintén szólva, kedves barátom...
TIZENNYOLCADIK JELENET
Ottavio és előbbiek
OTTAVIO	(Leliónak) Uraságodat keresem. Felelnie kell a rágalmakért, amelyekkel a doktor úr lányainak a jó hírét kikezdte. Ha ad a becsületére, megvív velem.
BALANZONI	Hogyan? Az őrgróf úr?
OTTAVIO	Még hogy őrgróf! Ez Lelio, Pantalone úr fia.
BALANZONI	Ó, hogy az a...!
LELIO	Akárki vagyok, annyira futja az erőmből, hogy a hőzöngést a torkára forrasszam. (A kardjához kap)
OTTAVIO	Akkor hadd lássuk! (Ő is megmarkolja a kardját)
BALANZONI	(Közbelép) Ne, Ottavio úr, megálljon, ne tegye! Csak nem áll le ezzel a megrögzött hazudozóval! (Ottaviónak) Jöjjön innen!
OTTAVIO	Hagyjon, kérem.
BALANZONI	Nem, szó se lehet róla. Ha fontos magának a lányom, velem jön.
OTTAVIO	Engedelmeskednem kell. (Leliónak) Még találkozunk.
LELIO	Amikor csak tetszik.
BALANZONI	Gyönyörűséges mákvirág. A kegyelmes őrgróf úr! A nápolyi lovag! A mágnás! Csaló, szélhámos gazember! (Ottavióval el)
TIZENKILENCEDIK JELENET
Lelio, majd Arlecchino
LELIO	A fenébe ezzel az átkozott Ottavióval! Tönkre akar tenni; de esküszöm az égre, ezért még megfizet! Karddal veszek elégtételt magamnak.
ARLECCHINO	Uram, mit keres az a kard a kezében?
LELIO	Ottavio kihívott párbajra.
ARLECCHINO	Megverekedtek?
LELIO	Háromnegyed órán keresztül vívtunk.
ARLECCHINO	És mi lett a vége?
LELIO	Egyetlen vágással kettéhasítottam.
ARLECCHINO	Akkor meg is halt.
LELIO	Na hallod!
ARLECCHINO	A holttest?
LELIO	Elvitték.
ARLECCHINO	Ez igen, uram le a kalappal; élete legnagyobb tettét vitte végbe.
HUSZADIK JELENET
Ottavio és többiek
OTTAVIO	Nekünk számolnivalónk van. Holnap várom a Giudecca-szigeten; ha van magában becsület, kiáll velem.
Arlecchino elképedten mered Ottavióra
LELIO	Ott leszek.
OTTAVIO	Majd elveszem én a kedvét a hazudozástól. (El)
ARLECCHINO	(nevetve) Uram, ott sétál a halott.
LELIO	Megvakított a harag. Valaki mást szúrtam le helyette.
ARLECCHINO	Gondolom, valami szellemes pengevágással. (Tüsszent és el)
HUSZONEGYEDIK JELENET
Lelio
LELIO	Nem is szellemes ember az, akinek nincsenek életrevaló ötletei. Hanem ez a szonett csúnyán próbára tett. Szerencsétlenebbül már nem is szólhatott volna. Ne gondolj lovagnak, nagy uraságnak, nincs vagyonom nekem, nem élek könnyen. Meg aztán: Idegen vagyok, lombard föld szülötte. Ismeretlen vetélytársam az elevenemre tapintott; de az én szellemem, ügyességem, villámgyors eszem nem ismert leküzdhetetlen akadályt. A végrendeletemben meg fogom hagyni, hogy a sírkövemre ezt a feliratot véssék:
Itt nyugszik Lelio. Tudd meg, erre járó,
hogy hazugságban nem volt néki párja,
hazudott ő akármikor s akárhol,
különbül egy prókátor sem csinálja.
Azért ha sírjánál megállsz, ne gyászold,
mert hogy meghalt, az is csak lódítás volt.
HARMADIK FELVONÁS
ELSŐ JELENET
Utca
Florindo, aki Balanzoni házából jön, és Brighella
BRIGHELLA	Florindo úr, éppen uraságodat keresem.
FLORINDO	Engem? Mit akarsz, kedves Brighellám?
BRIGHELLA	Beszélt vele? Megmondta Rosaura kisasszonynak?
FLORINDO	Még nem. A szonett óta nem láttam.
BRIGHELLA	Félek, most már így is, úgy is késő.
FLORINDO	Szent Isten! Miért?
BRIGHELLA	Mert egy széllelbélelt, hazug zsivány megkörnyékezte.
FLORINDO	Ki? Ki az? Talán Castel d’Oro őrgróf?
BRIGHELLA	Ő bizony. Összefutottam a szolgájával, egyébként falumbéli, és amilyen kelekótya, mindent kibeszélt. Tudja meg, hogy a gazember azt hazudta Rosaura kisasszonynak, hogy ő szerezte a szerenádot is meg a szonettet is, és a fene tudja, mi mindent összehordott még neki. Uraságod fizet, ő mulat. Uraságod sóhajtozik, ő nevet. Uraságod hallgat, neki meg be nem áll a szája. A végén még majd ő kerül nyeregbe, uraságod meg hoppon marad.
FLORINDO	Rettenetes!
BRIGHELLA	Döntenie kell, beszélnie kell vele, most vagy soha.
FLORINDO	Beszélnék én, de nem merek.
BRIGHELLA	Akkor szóljon az apjának.
FLORINDO	Félek tőle.
BRIGHELLA	Akkor kérje meg valamelyik barátját.
FLORINDO	Nem tudom, kiben bízhatom.
BRIGHELLA	Én beszélnék vele, de egy libériás inas mégsem árthatja magát ilyesmibe.
FLORINDO	Mondd meg, mit csináljak.
BRIGHELLA	Menjünk be, uraságodnál megbeszéljük.
FLORINDO	Ha elvesztem Rosaurát, mindennek vége.
BRIGHELLA	Akkor azonnal lépni kell.
FLORINDO	Úgy van, ne vesztegessük az időt. Kedves Brighella, végtelenül leköteleztél. Ha Rosaura hozzám jön, a boldogságomat köszönhetem neked! (Bemegy a házba)
BRIGHELLA	Ki tudja, akkor eszébe jutok-e egyáltalán. De számít az? Neki bármit szívesen megteszek.
MÁSODIK JELENET
Pantalone, kezében levél
PANTALONE	Én magam küldöm el személyesen ezt a levelet a nápolyi postával, nem akarom, hogy a szolga elfelejtse nekem; ennyivel tartozom Policarpio úrnak. De hogy ilyen istentől elrugaszkodott fiam legyen! Házas ember létére udvarolgat, bolondítja a doktor lányát. Kellett nekem Nápolyba küldeni! Ha itt van a szemem előtt, kordában tartom, az biztos. Megállj, még számolunk, bánom is én, hogy a fejemre nőttél, megházasodtál! Igaza van a doktornak, hogy elégtételt követel. A betyár! Hogy Castel d’Oro őrgróf, meg szerenád, meg vacsora! Így kikezdeni egy tisztességes házat! Majd adok én neked!
HARMADIK JELENET
Egy levélhordó és Pantalone
LEVÉLHORDÓ	Pantalone úr, egy levél. Harminc soldo.
PANTALONE	Honnan?
LEVÉLHORDÓ	A római postával jött.
PANTALONE	Biztosan Nápolyból. Itt a harminc soldo. De vastag!
LEVÉLHORDÓ	És bocsánat, ki az a Lelio Bisognosi úr?
PANTALONE	A fiam.
LEVÉLHORDÓ	Mióta lakik itt?
PANTALONE	Most jött meg Nápolyból.
LEVÉLHORDÓ	Neki is volna egy levele.
PANTALONE	Adja ide, mondom, az apja vagyok.
LEVÉLHORDÓ	Tessék, hét soldo.
PANTALONE	Hét soldo.
LEVÉLHORDÓ	Alászolgája.
NEGYEDIK JELENET
Pantalone
PANTALONE	Ki írhatott? Mit akarhat? A kézírás nem ismerős. A pecsét se. Felbontom, és kiderül, minek annyit töprenkedni. Mélyen tisztelt uram! Nézzük, ki ez? Masaniello Capezzali, Nápoly, 1750. április 24. Fogalmam sincs, na lássuk. Minthogy már két levelet írtam a fenti címre uraságod Lelio fiának, s mindmáig nem kaptam választ... A fiam Rómában volt, a leveleknek a postán kell lenniük. ...ezt a mostanit uraságodnak írom, hátha ő még nem érkezett meg, vagy ne adj isten beteg. Nápolyból való elutazása előtt két nappal Lelio úr megbízott engem mint jó barátját, hogy szerezzem be a nőtlenségét igazoló iratokat, hogy ne legyen akadálya, ha esetleg meg akarna házasodni... No hiszen! A nős ember? Alkalmasabb személyt nem is találhatott volna, hiszen ahogy jó baráthoz illik, az indulása órájáig jóformán állandóan vele voltam... Akkor pedig tudnia kellene a házasságról is. ...közös barátunkkal, Nicoluccióval tehát beszereztük és törvényesen hitelesíttettük a nőtlenségi bizonyítványát, s hogy el ne kallódjon, a biztonság kedvéért uraságodnak küldjük el. Hogyan? Mi ez a história? Nőtlenségi bizonyítvány? Nem nős a gyerek? Vagy a bizonyítván hamis, vagy a házasság mese. Nézzük tovább. Egyébként csoda, hogy Lelio úr függetlenül tér haza az után a rengeteg veszély után, amikbe a jó szíve sodorta; eldicsekedhetem vele, hogy a barátságunk okán magam is sok bajból kimenekítettem, hogy szabadon és minden kötelezettség nélkül hagyhassa el Nápolyt, ami, gondolom, nem kis örömére szolgál uraságodnak, minthogy ilyenformán maga gondoskodhat hozzá illő és kedvére való házastársról. Maradok tisztelettel. Micsoda? Lelio mégse nős? Ez lesz a nőtlenségi bizonyítvány. (Kinyitja) Szabályos, hitelesített okirat. Nem lehet hamis. Miért is hazudna ez a derék levélíró? Semmi oka rá. De hogy Leliónak mire volt jó ez a mese? Megfoghatatlan. Nézzük ezt a másik levelet, hátha abból kiderül valami. (Fel akarja bontani a levelet)
ÖTÖDIK JELENET
Lelio és Pantalone
LELIO	Éppen apámuramat keresem.
PANTALONE	Jókor jössz, fiam. Ismersz Nápolyban egy bizonyos Masaniello Capezzali urat?
LELIO	Nagyon jó ismerősöm volt. (Félre) Minden lépésemről tud; rosszul járnék, ha apám írna neki.
PANTALONE	Becsületes ember? Egyenes, szavahihető?
LELIO	Az volt, de már nem az.
PANTALONE	Nem, miért nem?
LELIO	Mert meghalt szegény.
PANTALONE	Mikor?
LELIO	Mielőtt Nápolyból eljöttem.
PANTALONE	Nem három hónapja jöttél el Nápolyból?
LELIO	De, pontosan.
PANTALONE	Örömhírt mondok: a te drága barátod, Masaniello úr feltámadt.
LELIO	Ne vicceljen velem!
PANTALONE	Ide nézz, az ő írása ez?
LELIO	Á, nem. (Félre) Nem a fenét!
PANTALONE	Biztos vagy benne, hogy nem az ő írása?
LELIO	Holtbiztos... Mondom, hogy meghalt.
PANTALONE	(félre) Vagy a bizonyítván hazudik, vagy a fiam. Itt csak diplomáciával boldogulok.
LELIO	(félre) Kifúrja az oldalamat, hogy mi lehet abban a levélben. (Hangosan) Mutassa csak, hadd lássam jobban azt az írást.
PANTALONE	Mégsem halt meg Masaniello úr?
LELIO	Dehogynem.
PANTALONE	Akkor hagyjuk, van itt más. Mit tettél Balanzoni doktor úrral?
LELIO	Vele semmit.
PANTALONE	Vele semmit; hát a lányával?
LELIO	Ő tett valamit énvelem.
PANTALONE	Ő teveled? Ugyan mit tehetett ő teveled?
LELIO	Elbűvölt, elvakított. Alighanem meg is babonázott.
PANTALONE	Nofene! És hogy történt!
LELIO	Tegnap estefelé mentem az utcán. Meglátott az ablakból; nyilván őt is megszédítette az a valami, ami az arcom láttán minden nőt megszédít, mert egy sóhajtással üdvözölt. Engem meg, ha egy nőt sóhajtozni hallok, elhagy minden erőm. Megálltam, ránéztem. Azt látta volna! A pillantásunk találkozott. Azt hiszem, ördög lakik a szemében: azon nyomban megbabonázott, többé nem volt menekvés.
PANTALONE	El tudom képzelni. No és aztán szerenádoztál neki?
LELIO	Ugyan! A szerenádot valaki más rendelte, de a lány azt hitte, hogy én vagyok az. Ábrándítottam volna ki?
PANTALONE	Azt is hazudtad, hogy a szerenád után bementél a házba.
LELIO	Én nem hazudok. Igenis bent voltam a házban.
PANTALONE	És vele vacsoráztál?
LELIO	Őszinte leszek: igen, vele vacsoráztam.
PANTALONE	Szerinted való így bizalmaskodni egy lánnyal?
LELIO	Hívott, bementem.
PANTALONE	Illik ezt egy nős embernek?
LELIO	Igaza van, nem illik; többé nem fog előfordulni.
PANTALONE	Merthogy nős vagy, ugyebár.
LELIO	Hacsak meg nem halt a feleségem.
PANTALONE	Miért, a halálán van?
LELIO	A szülésbe például belehalhat.
PANTALONE	A hatodik hónapban?
LELIO	El is vetélhet.
PANTALONE	Mondd csak fiam, tudod te, ki az a Rosaura kisasszony, akivel beszéltél, és akinek a házában voltál?
LELIO	Balanzoni doktor lánya.
PANTALONE	Úgy van; nahát őt szántam én feleségednek.
LELIO	Őt?
PANTALONE	Őt, igen.
LELIO	Azt mondta, egy bolognai ember lánya.
PANTALONE	Úgy is van. Balanzoni doktor bolognai.
LELIO	(félre) Ó, hogy az a...! Ezt jól megcsináltam!
PANTALONE	Mit mondtál? Ha még szabad volnál, feleségül vennéd?
LELIO	Boldogan! Apám, kérem, ne hagyja a dolgot, ne mondja fel a szerződést! Békítse meg a doktort, tartsunk ki a lány mellett. Nem tudok nélküle élni.
PANTALONE	De hiszen nős vagy!
LELIO	Lehet, hogy a feleségem meghalt.
PANTALONE	Így a bolond reménykedik. Légy eszednél, a magad dolgával törődj, ne a lányokat hajkurászd. Rosaura kisasszonyról lemondtam, és hogy elégtételt adjunk a doktornak, visszaküldlek Nápolyba.
LELIO	Az ég szerelmére, csak azt ne!
PANTALONE	Nem vágysz a feleséged után?
LELIO	Jaj, apám, a halálomat akarja!
PANTALONE	Ezt hogy érted?
LELIO	Ha Rosaurától megfoszt, abba belehalok!
PANTALONE	Végtére is hány feleséget akarsz? Hetet, mint a törökök?
LELIO	Csak egyetlenegyet.
PANTALONE	Na látod, ott van neked Briseide.
LELIO	Jaj nekem, Briseide...
PANTALONE	Mit nyökögsz?
LELIO	Apámuram, a lába elé borulok. (Letérdel)
PANTALONE	Ki vele, mit akarsz?
LELIO	Ezer bocsánat, amiért...
PANTALONE	Mondd már, a jóisten áldjon meg!
LELIO	Briseidét csak kitaláltam, nincs is feleségem.
PANTALONE	Bravó, derék fiam van! Való így rászedni a tulajdon apádat? Állj föl, Don Szélhámos, Don Hazug; ezt tanultad Nápolyban? Eljössz Velencébe, s alighogy ideérsz, még az apádat se láttad, vadidegeneknek rázod a rongyot, mint Don Asdrubale de Castel d’Oro nápolyi lovag, milliós vagyon birtokosa, hercegi ivadék, úgyszólván a király testvére; mindenféle disznóságot összehordasz két tisztességes, derék lány ártalmára. Oda jutottál, hogy még az apádat is félre akartad vezetni. Bejelented, hogy Nápolyban megnősültél; kitalálod Briseidét, Policarpiót, az ismétlőórát, a pisztolyt; hagyod, hogy örömömben sírva fakadjak képzelt menyem és nem leendő unokám miatt, engeded, hogy levelet írjak az apósodnak, ami aztán örökös hitbizománya lehetne a nápolyi postának. Mi a fenének kell összevissza hazudoznod? Honnan a fenéből szeded az átkozott ötleteidet? Nem a származás teszi a becsületes embert, hanem a tettei. A kalmárember hitele az igazmondása. A mi legnagyobb tőkénk a bizalom. Ha nem bíznak benned, ha nem tudnak tisztelni, örök életedre gyanús leszel, rossz kereskedő, méltatlan erre a piacra, méltatlan a házamra, méltatlan a Bisognosik tisztességes nevére.
LELIO	Nagyon szégyellem magam, apám. Rosaura kisasszony iránti szerelmem az oka, hogy ennyi mindent összehordtam, holott egyébként nem kenyerem a hazudozás, a becsületemre nagyon kényes vagyok. Nem tudtam, hogy őt szánta nekem.
PANTALONE	Ez mind szép, de félek, nem igaz. Félek, hogy megrögzött hazug vagy, és az is maradsz.
LELIO	Nem, nem higgye el. Gyűlölöm a hazugságot, irtózom tőle. Az igazság örök szerelmese vagyok. Esküszöm, többé nem hagyja el a számat nemhogy hazug, de kétértelmű szó sem. Csak ne hagyjon cserben, könyörgök. Járjon közben az én drága Rosaurám bocsánatáért, különben meghalok. Felindulásomban az előbb is vért hánytam, nem is keveset.
PANTALONE	(félre) Szegény gyerek! (Hangosan) Ha bízhatnék benned, meg is tenném a kedvedért - de félek.
LELIO	Vigyen el az ördög, ha még egyet hazudok.
PANTALONE	Szóval nem volt semmiféle esküvő.
LELIO	Dehogy volt!
PANTALONE	Nem jegyeztél el senkit?
LELIO	Soha senkit.
PANTALONE	Se Nápolyban, se Nápolyon kívül?
LELIO	Sehol.
PANTALONE	Vigyázz, te!
LELIO	Többet a világ minden kincséért se hazudnék.
PANTALONE	Van nőtlenségi bizonyítványod?
LELIO	Nincs, de minden pillanatban várom.
PANTALONE	Ha megjött volna, örülnél neki?
LELIO	Adná az ég; hamarabb elnyerhetném az én drága Rosaurámat.
PANTALONE	Ide nézz! Látod, mi ez? (Odaadja a bizonyítványt Leliónak)
LELIO	Uramisten! A nőtlenségi bizonyítványom!
PANTALONE	Csak egy baj van, hogy hamis.
LELIO	Hogy volna ez hamis? Nem látja rajta a hitelesítést?
PANTALONE	De ha egyszer halottól származik!
LELIO	Halottól? Hogyhogy?
PANTALONE	Nézd csak meg, Masaniello Capezzali úr küldte, aki, most mondtad, három hónapja halott.
LELIO	Mutassa! Most ismerem csak föl az írást. Ez nem az öreg Masaniellóé, hanem a fiáé, az én drága barátomé. (Visszaadja a papírt)
PANTALONE	A fiút is Masaniellónak hívják, mint az apját?
LELIO	Igen; valami örökség miatt mind ugyanazt a nevet viselik.
PANTALONE	Olyan jó barátod, és mégsem ismerted föl az írását?
LELIO	Éjjel-nappal együtt voltunk, nem levelezgettünk mi egymással.
PANTALONE	Az apja írását meg ismered?
LELIO	Azt igen, mert bankárként néha váltókat állított ki nekem.
PANTALONE	De ha egyszer meghalt az öreg, miért nem feketével pecsételt le Masanielló úr a levelet?
LELIO	Hiszen tudja, hogy már nem szokás!
PANTALONE	Lelio, nem szeretnélek újabb hazugságon kapni.
LELIO	Úgy éljek, hogy többé nem hazudok.
PANTALONE	Elhallgass, jómadár! Szóval akkor érvényes a bizonyítványod?
LELIO	A legteljesebb mértékben; akár holnap nősülhetek.
PANTALONE	És az a bő két hónap, amit Rómában töltöttél?
LELIO	Arról nem beszélünk senkinek. Azt kell mondani, hogy Nápolyból egyenesen Velencébe jöttem. Két tanút is állítok, ha kell.
PANTALONE	Na tessék: újabb hazugság.
LELIO	Ez nem hazugság, ezzel csak megkönnyítjük a dolgot.
PANTALONE	Na jó. Beszélek a doktorral, aztán meglátjuk. Van itt még egy levél, most hozták.
LELIO	Nekem szól?
PANTALONE	Neked; hét soldót fizettem érte. Alighanem Rómából jött.
LELIO	Lehet. Adja ide, hadd lássam.
PANTALONE	Engedelmeddel, majd én. (Komótosan felbontja)
LELIO	Már bocsánat... de az az én levelem.
PANTALONE	Az apád vagyok, elolvashatom.
LELIO	Ahogy akarja... (Félre) Csak nehogy valami újabb disznóság süljön ki belőle.
PANTALONE	(olvas) Drága vőlegényem! (Lelióra néz) Drága vőlegényem!
LELIO	Ez a levél nem nekem szól.
PANTALONE	Itt a címzés: Nagyságos Lelio Bisognosi úrnak, az én tiszteletre méltó, nemes jövendőbelimnek Velencében.
LELIO	Láthatja, hogy nem nekem szól.
PANTALONE	Ugyan miből?
LELIO	Mi nem vagyunk nagyságosak.
PANTALONE	Á, manapság olcsó portéka a cím, te meg még a kegyelmest is elviselnéd. Hadd látom, ki írta. Hűséges menyasszonya, Cleonice Anselmi.
LELIO	Nagy ugye! Mondom én, hogy nem nekem szól!
PANTALONE	Miért?
LELIO	Mert ezt a hölgyet nem is ismerem.
PANTALONE	Nincs több hazugság!
LELIO	Isten őrizz!
PANTALONE	Megesküdtél rá!
LELIO	Úgy éljek.
PANTALONE	Akkor szerinted kinek címezték ezt a levelet?
LELIO	Valaki másnak, akit ugyanúgy hívnak, mint engem.
PANTALONE	Szép kort megértem, de sose hallottam, hogy Velencében rajtunk kívül más Bisognosi is volna.
LELIO	Nápolyban és Rómában vannak.
PANTALONE	De ezt a levelet Velencébe címezték.
LELIO	Esetleg valamelyik nápolyi vagy római Lelio Bisognosinak, aki éppen Velencében tartózkodik.
PANTALONE	Lehetséges. Lássuk az írást.
LELIO	Már megbocsásson, apámuram, de nem való a más levelét elolvasni. Sőt, ha véletlenül bontják fel, olvasatlanul illik visszazárni.
PANTALONE	A fiam levelét csak elolvashatom.
LELIO	Értse meg, nem nekem jött.
PANTALONE	Majd meglátjuk.
LELIO	(félre) Cleonice nyilván tele van szemrehányással. Kénytelen leszek az ötleteimre hagyatkozni.
PANTALONE	Rómából való elutazása nagyon rosszulesett: megígérte, hogy magával visz Velencébe, és azután hirtelen otthagyott...
LELIO	Mondom, hogy nem nekem szól.
PANTALONE	De hiszen azt írja, hogy Velencébe utaztál.
LELIO	Mert az a valaki Velencében van.
PANTALONE	Emlékezzék, megígérte, hogy elvesz feleségül...
LELIO	Egyáltalán nem nekem szól.
PANTALONE	Még egyszer kérdem: biztos nem jegyeztél el senkit?
LELIO	Biztos.
PANTALONE	Nem hazudsz többet.
LELIO	Semmi szín alatt.
PANTALONE	Nézzük tovább.
LELIO	(félre) Ezzel a levéllel még úgy járok, mint a szonettel.
PANTALONE	Ha megpróbál becsapni, biztosíthatom, hogy bárhol utolérem és elszámoltatom.
LELIO	Valami cserbenhagyott szerető lesz.
PANTALONE	Megéri a pénzét ez a Lelio Bisognosi.
LELIO	Sajnálom, hogy így meghurcolja a nevem.
PANTALONE	Egy ilyen őszinte emberét...
LELIO	Ahogy mondja.
PANTALONE	Lássuk a végét: Ha nem visz magával Velencébe, és nem vesz feleségül, hatósági személlyel íratok apjaurának, Pantalone úrnak... Micsoda? Pantalone?
LELIO	No, ez szép. Az apám nevét is bitorolja.
PANTALONE	Tudom, hogy Pantalone úr tekintélyes velencei kereskedő. Ez egyre jobb! És noha Nápolyban, a bátyjánál neveltette... Nézzenek oda! ...azért csak szorult belé annyi apai szeretet és aggodalom, hogy ne akarja a fiát börtönben látni, kénytelen leszek ugyanis feltárni, mi mindent csikart ki tőlem a hozományom terhére. Ez már mindennek a teteje!
LELIO	Fogadni mernék, hogy valamelyik kedves barátom tréfája lesz...
PANTALONE	Baráti tréfa? Te ezt viccesnek találod? Ide figyelj, fiam: az én házamban többé semmi keresnivalód. Kiadom a jussodat. Elmégy Rómába, és állod a szavad.
LELIO	De apámuram...
PANTALONE	Hordd el magad, gyalázatos hazug, te utolsó becstelen, szószegő kurafi! (El)
LELIO	Nyugalom, nem kell megijedni. Ettől még nem esem kétségbe. Egyébként pedig leszokom a hazudozásról. Megfogadom, hogy mindig az igazat fogom mondani. Kivéve persze, ha az őszinteség keresztezné a terveimet. (El)
HATODIK FEJEZET
Szoba Balanzoni házában
Balanzoni és Rosaura
BALANZONI	Mondd csak, kislányom, mikor láttad utoljára Asdrubale di Castel d’Oro őrgróf urat?
ROSAURA	Nagyon jól tudom, hogy nem őrgróf.
BALANZONI	Szóval tudod, hogy kicsoda?
ROSAURA	Igen, papa: Ruggiero Pandolfi nápolyi kereskedő.
BALANZONI	Ruggiero Pandolfi?
ROSAURA	Így mutatkozott be.
BALANZONI	Nápolyi kereskedő?
ROSAURA	Nápolyi kereskedő, igen.
BALANZONI	Te, te naiv, hiszékeny, buta liba, tudod, ki ő?
ROSAURA	Miért, kicsoda?
BALANZONI	Pantalone fia, Lelio.
ROSAURA	Akihez hozzá akart adni?
BALANZONI	Az, az a lókötő.
ROSAURA	Akkor annál könnyebb a dolgunk.
BALANZONI	Észnél légy, te szerencsétlen. Nem is gondolod, hová vezethetett volna a hiszékenységed, a meggondolatlanságod. Lelio Bisognosi, aki álnéven be akart hálózni, Nápolyban megnősült.
ROSAURA	Ez biztos? Nehezen tudom elképzelni.
BALANZONI	Biztos. Az apja mondta.
ROSAURA	(sírva) Jaj nekem! Lelketlen áruló!
BALANZONI	Ugye, most sírsz, te szeleburdi? Majd megtanulod, hogy okosabban, óvatosabban viselkedj! Az én szemem nem lehet ott mindig mindenen, a munkámmal kell törődnöm. Téged meg, ha egyszer ennyi eszed van, majd olyan helyre raklak, ahol nem fenyeget veszély.
ROSAURA	Igaza van. Rászolgáltam a büntetésre. (Félre) Gyalázatos gazember, még megver az Isten. (El)
HETEDIK JELENET
Balanzoni, majd Ottavio
BALANZONI	Megértem és sajnálom szegény lányt, de a jó híre érdekében biztonságba kell helyeznem.
OTTAVIO	Doktor úr, a szobalányuk azt mondja, hogy Beatrice kisasszony beszélni akar velem. A becsület úgy kívánja, hogy előbb uraságod engedélyét kérjem.
BALANZONI	Ez derék! Így viselkedik egy úriember. Mindig nagyra tartottam, de mostantól még többre becsülöm uraságodat. Ha gondolja, estig meg is köthetjük a házassági szerződést. (Félre) Annál előbb szabadulok a lánytól.
OTTAVIO	Részemről semmi akadálya.
BALANZONI	Hívatom Beatricét, megkérdezzük, mit szól hozzá.
NYOLCADIK JELENET
Colombina és előbbiek
COLOMBINA	Lelio Bisognosi úr, quondam őrgróf szeretne az úrral beszélni.
OTTAVIO	Vele elszámolnivalóm van.
BALANZONI	Legyen nyugodt, elbánik ő saját magával. Kíváncsi vagyok, mit akar. (Colombinának) Engedd be!
COLOMBINA	A rondája! És még a nőket mondják hazugnak! (El)
OTTAVIO	Nyilván valami új mesével áll elő.
BALANZONI	Ha egyszer nős, nincs az a mese, amivel Rosauránál célba ér.
KILENCEDIK JELENET
Lelio, Ottavio és Balanzoni
LELIO	Doktor úr, szégyenkezve és nagy zavarban a bocsánatát kérem.
BALANZONI	Alávaló gazember!
OTTAVIO	(Leliónak) Holnap mi ketten elszámolunk.
LELIO	(Ottaviónak) Uraságod párbajozni akar velem, az ellenségének tekint, én pedig a baráti pártfogásáért könyörgök.
OTTAVIO	Ugyan, ki előtt fogjam a pártját?
LELIO	Az én szeretve tisztelt doktor uram előtt.
BALANZONI	Mit akar tőlem?
LELIO	A lányát kérem feleségül.
BALANZONI	Micsoda? A lányomat feleségül? Nős ember létére?
LELIO	Én nős? Tévedés. Vakmerő, hitvány ember volnék, ha csak vőlegényként is ilyesmire mernék vetemedni?
BALANZONI	Valami újabb hitványságra készül?
OTTAVIO	Uraságod már eljátszotta a hitelét.
LELIO	De honnan veszik, hogy nős vagyok?
BALANZONI	Uraságod apjától; tőle tudjuk, hogy Briseide kisasszonyt, Don Policarpio lányát vette el.
LELIO	Á! Doktor úr, sajnálom, hogy meg kell hazudtolnom apámat, de a becsületem érdekében és Rosaura kisasszony iránti szerelmem miatt mégiscsak rákényszerülök. Apám nem mondott igazat.
BALANZONI	Hallgasson, és szégyellje magát. Uraságod apja talpig becsületes ember, nem tudna hazudni.
OTTAVIO	(Leliónak) Mikor lesz már elege a szélhámoskodásból?
LELIO	(megmutatja Ottaviónak a nápolyi okiratot) Tessék, itt a bizonyíték. Szélhámosságom tükre, a nőtlenségi bizonyítványom, Nápolyban adták ki. Ottavio úr ismerős azon a vidéken, ellenőrizze, kérem, törvényes és hitelese-e.
OTTAVIO	Hiteles; ismerem az írást is, a pecsétet is.
BALANZONI	Jóságos isten! Szóval nem nős?
LELIO	Nem én.
BALANZONI	De hát akkor miért állította Pantalone úr, hogy az?
LELIO	Mindjárt megmondom.
BALANZONI	Nehogy nekem megint valami mesével álljon elő!
LELIO	Apám megbánta, hogy a nevemben elkötelezte magát uraságod lánya mellett.
BALANZONI	Aztán miért?
LELIO	Mert ma reggel a téren egy házasságközvetítő, aki tudott az érkezésemről, ötvenezer dukátos hozományt ajánlott neki.
BALANZONI	Pantalone úr így semmibe vesz engem?
LELIO	Az érdek könnyen elvakít.
OTTAVIO	(félre) Ez sehogy se fér a fejembe.
BALANZONI	Szóval a lányomba szerelmes?
LELIO	Igen, uram, halálosan.
BALANZONI	Hogy szeretett bele ilyen hirtelen?
LELIO	Hirtelen? Két hónap alatt a legfélénkebb szerelem bimbója is kivirágzik.
BALANZONI	Hogyhogy két hónap alatt, mikor uraságod csak tegnap este érkezett?
LELIO	Doktor úr, tudnia kell a teljes igazságot.
OTTAVIO	(félre) Újabb porhintés.
LELIO	Tudja, mikor jöttem én el Nápolyból?
BALANZONI	Apjaura szerint mintegy három hónapja.
LELIO	És hogy hol voltam ez alatt a három hónap alatt?
BALANZONI	Tudtommal Rómában.
LELIO	Tévedés. Három-négy napra valóban megálltam Rómában, de aztán egyenesen Velencébe jöttem.
BALANZONI	Pantalone úr nem is tudott róla?
LELIO	Nem; éppen akkor utazott el a mirai birtokra.
BALANZONI	De miért nem jelentkezett nála? Miért nem kereste föl vidéken?
LELIO	Mert ahogy megpillantottam Rosaura kisasszony arcát, attól fogva nem bírtam elszakadni tőle.
OTTAVIO	Lelio úr, uraságod egyre jobban elveti a sulykot. Én két hónapja ott lakom a Sas fogadóban, uraságod viszont csak tegnap érkezett.
LELIO	Azelőtt a Francia Király-ban laktam; aztán, hogy közelebb lehessek a bájos Rosaura kisasszonyhoz, tegnap este átköltöztem a Sas-ba.
BALANZONI	Ha egyszer szerelmes a lányomba, mire volt jó szerenádról meg vacsoráról hazudozni?
LELIO	A szerenád igaz; én adtam.
BALANZONI	És a vacsora?
LELIO	Azt csak szerettem volna, azért találtam ki.
OTTAVIO	És az a reggeli kiruccanás a vásárba a két lánnyal?
LELIO	Beszél az ember butaságokat; sajnálom, többé nem fordul elő. Térjünk a tárgyra. Doktor úr, Pantalone de Bisognosi fia vagyok, ezt ugyebár elhiszi.
BALANZONI	Pedig talán még ez sem igaz.
LELIO	És nőtlen, amint a bizonyítvány is tanúsítja.
BALANZONI	Remélem, nem hamis.
LELIO	Ottavio úr hitelesnek találta.
OTTAVIO	Érvényesnek látszik.
LELIO	Uraságod apámmal már megállapodott a házasságunkról.
BALANZONI	Sajnálom, hogy Pantalone urat úgy megszédítette az az ötvenezer dukátos hozomány, hogy a szavát szegte miatta.
LELIO	Azzal még nincs vége. Az ötvenezer dukátos hozomány csak mese volt, apám már bánja az egészet.
BALANZONI	Nem értem, mindezt miért nem ő maga mondja el.
LELIO	Nem mer idejönni.
BALANZONI	Gyanús ez nekem.
LELIO	Becsületszavamra esküszöm.
BALANZONI	Jó, nem bánom, vigye a lányt. Ha Pantalone úrnak tetszik, nagyon örülök, ha meg nem, legalább visszafizetem a sértést. Mit szól hozzá, Ottavio úr?
OTTAVIO	Csak helyeselni tudom. Az esküvő után meg már egy szava sem lehet.
BALANZONI	Adja ide azt a bizonyítványt.
LELIO	Tessék.
BALANZONI	Az utóbbi három hónapban persze elkötelezhette magát.
LELIO	Végig Velencében voltam.
BALANZONI	Mi erre a bizonyíték?
LELIO	A világ minden kincséért sem hazudnék többet.
BALANZONI	Szólok a lányomnak. Ha ő is úgy akarja, legyenek boldogok. (El)
TIZEDIK JELENET
Lelio, Ottavio, majd Balanzoni és Rosaura
LELIO	(félre) Ez mestervágás volt. Ha megnősülök, Cleonice már nem követelőzhet.
OTTAVIO	Lelio úr, üldözi a szélhámosok szerencséje.
LELIO	Barátom, halasszuk el a holnapi verekedést.
OTTAVIO	Miért?
LELIO	Én most egy másfajta párbajban reménykedem.
BALANZONI	(Rosaurának) Itt van Lelio úr, feleségül akar; mit szólsz hozzá, lányom?
ROSAURA	De hiszen az előbb azt mondta, hogy nős.
BALANZONI	Rosszul tudtam. Még független.
ROSAURA	Én nem is hittem el róla, hogy ekkora csúfságra képes.
LELIO	Magának nem tudnék hazudni, drága Rosaura, annál sokkal jobban szeretem.
ROSAURA	Azért megpróbálta!
BALANZONI	Most már ne bolygassuk. Hozzámégy?
ROSAURA	Hát, ha hozzáad...
TIZENEGYEDIK JELENET
Pantalone és előbbiek
PANTALONE	Bocsánat, Doktor úr. Mit keres itt a fiam?
BALANZONI	Megmondhatom. Elégtételt ad a házamnak az uraságodtól elszenvedett sérelemért.
PANTALONE	Éntőlem? Mit csináltam én?
BALANZONI	Nősnek mondta a fiát, hogy kibújhasson az ígérete alól.
PANTALONE	Nősnek mondtam, mert ő nősnek állította be magát.
LELIO	Most már ne feszegessük. Apámuram, elveszem a menyasszonyt, akit szánt nekem. Mindenki meg van elégedve. Kár a szóért, jobb, ha hallgat.
PANTALONE	Kár a szóért, te zsivány? Jobb, ha hallgatok?... Nézze csak, doktor úr, ezt a levelet, aztán döntse el maga, lesz-e ebből a házasságból valami. (átadja Balanzoninak Cleonice levelét)
LELIO	Az a levél nem nekem szól.
BALANZONI	Gratulálok, Lelio úr! Több mint két hónapja Velencében van? Még nem kötelezte el magát? Független? Szabad, mint a madár? Rosaura, hagyd ott azt az alávaló gazembert. Három hónapig Rómában szélhámoskodott, és eljegyezte Cleonice Anselmit. Nem vehet el más nőt. Becstelen hazug, szemtelen csaló!
LELIO	Minthogy apám így szégyenít, kénytelen vagyok kijelenteni, hogy az a nő egy szánalmas némber, római tartózkodásom röpke három napja alatt találkoztam vele. Egyik este kissé fejembe szállt a bor, azt se tudtam, mit beszélek, és ezt használta ki: behálózott és kicsikarta tőlem a házassági ígéretet; tanúim vannak rá, hogy nem voltam beszámítható.
BALANZONI	Időbe kerül, míg ezt kiderítjük, addig is szíveskedjék elhagyni a házamat.
LELIO	Tönkre akar tenni? Nem bírom ki az én drága Rosaurám nélkül.
BALANZONI	Minél inkább kiismerem uraságodat, annál biztosabb vagyok benne, hogy csak a szája jár, a lányom egyáltalán nem érdekli.
LELIO	Engem nem érdekel? Kérdezze csak meg őt? Mondja el, Rosaura kisasszony, milyen figyelmes voltam ebben a pár napban. Mesélje el, milyen gyönyörű szerenádot adtam tegnap este, és azt is, hogy egy szonettben milyen őszintén felfedtem magam.
TIZENKETTEDIK JELENET
Florindo, Brighella és előbbiek
FLORINDO	Doktor úr, Rosaura kisasszony, engedjék meg, hogy feltárjam egy mindeddig féltve őrzött titkomat. A napokban több apró figyelmességgel is jelét adtam a hódolatomnak, de valami csaló mint sajátjaival dicsekszik velük. Ezek után, úgy látom, nem titkolhatom tovább: én adtam a szerenádot, és én írtam a szonettet.
LELIO	Hazudik.
FLORINDO	(két papírt ad Rosaurának) Ez a canzonettám, ez pedig a szonettem piszkozata. Kérem, Rosaura kisasszony, nézze meg.
BRIGHELLA	Ha megengedi, doktor úr, az igazsághoz hozzátartozik, hogy Florindo úr parancsára én rendeltem meg a szerenádot, és ott voltam, amikor saját kezűleg feldobta a szonettet az erkélyre.
BALANZONI	Ehhez mit szól, Lelio úr?
LELIO	Szerintem nagyon mulatságos. Ennél különb komédiát kitalálni sem tudtam volna Rosaura kisasszonynak. Egy sótlan mamlasz szerenádot ad, és nem fedi fel magát. Szonettet ír, feldobja az erkélyre, elbújik és mélyen hallgat; meg kell szakadnom a nevetésben. És akkor jövök én, hogy még mulatságosabb legyen a helyzet, és a szellemes ötleteimmel kiugratom a nyulat a bokorból. Óhajt valamit, Inkognitó úr? Elkésett a bemutatkozással, Rosaura kisasszony az enyém, engem szeret, rajtunk az apai áldás, és én most uraságod előtt már a vőlegényeként nyújtok neki kezet.
PANTALONE	(félre) Hogy nem sül le a képéről a bőr!
BALANZONI	Megálljon, uram, lassan azokkal a szellemes ötletekkel! Jól értettem, Florindo úr, szerelmes Rosaura lányomba?
FLORINDO	Igen, uram, csak eddig nem mertem színt vallani.
BALANZONI	És te, lányom, hozzámennél Florindo úrhoz?
ROSAURA	Boldogan. Egy ilyen megrögzött hazugnak, mint Lelio, semmi pénzért nem lennék a felesége.
PANTALONE	(Félre) Ezt kellett megérnem. Legszívesebben kitekerném a nyakát.
LELIO	No de Rosaura kisasszony! Megígérte, nem léphet vissza!
BALANZONI	Vegye csak el azt a római hölgyet!
LELIO	Egy könnyen kapható nő engem nem kötelezhet házasságra.
TIZENHARMADIK JELENET
Arlecchino és előbbiek
ARLECCHINO	(Leliónak) Meneküljön, uram.
LELIO	Mi az?
PANTALONE	(Arlecchinónak) Mi történt?
ARLECCHINO	(Leliónak) Vége a hazudozásnak. A római nő uraságod után jött Velencébe.
BALANZONI	Ki ez a hölgy?
ARLECCHINO	Cleonice Anselmi kisasszony.
BALANZONI	Valami utcalány?
ARLECCHINO	Ugyan, dehogy. Róma egyik leggazdagabb kereskedőjének a lánya.
LELIO	Nem igaz, hazudik. Becsületszavamra.
OTTAVIO	Maga meg a becsületszó! A hamis esküdözéssel és bizonykodással elérte, hogy előttünk már se hitele, se becsülete.
BALANZONI	Ne is lássam többet itt!
PANTALONE	(Balanzoninak) Kikergeti a fiamat?
BALANZONI	Az ilyen fiú az apját is csak szégyeníti.
PANTALONE	Sajnos uraságodnak igaza van. Ez az alávaló szélhámos gazember tönkretette a házamat, és aláásta a tekintélyemet. Takarodj a szemem elől, te gyalázatos, csaló, leveszem rólad a kezem, többé látni sem akarlak! (El)
LELIO	Átkozott, undok, mocskos hazugságok! Még egy, és kitéplek, te hazug nyelv!
ROSAURA	(kiabál) Colombina!
UTOLSÓ JELENET
Colombina és előbbiek
COLOMBINA	Kisasszony.
Rosaura a fülébe súg valamit
	Azonnal.
BALANZONI	Szégyellje magát!
LELIO	Ha még egyszer hazudni hall, joggal tekint utolsó gazembernek.
OTTAVIO	Szedje össze magát, ha tisztességes emberek közt akar élni.
LELIO	Ha ezután csak egyet is hazudok, megérdemlem a megvetésüket.
COLOMBINA	(a csipkét hozza dobozban) Tessék, itt van. (Átadja Rosaurának)
ROSAURA	(Leliónak nyújtja a dobozt). Fogja, Csaló úr, a csipkéje. Nem tartok igényt az ajándékára.
FLORINDO	Megálljon! Azt a csipkét én rendeltem.
BRIGHELLA	Úgy van, uram, tíz dukátba került. Én vettem meg, és én küldtem el a boltosinassal Rosaura kisasszonynak, szigorúan titokban tartva, hogy ki küldi.
ROSAURA	(visszaveszi) Szóval a szélhámos megint a más tollával ékeskedett.
LELIO	Florindo úr hallgatása hozta meg a kedvem, hogy éljek az alkalommal, próbáljak szerencsét két szép kisasszonynál. Először azért hazudtam, hogy könnyebben boldoguljak, csakhogy a hazugság természeténél fogva olyan szapora, hogy egyből mindjárt száz születik. Nem marad más hátra, elveszem azt a római lányt. Doktor úr, Rosaura kisasszony, tisztelettel bocsánatot kérek, és úgy éljek, hogy soha többé nem fogok hazudni. (El)
ARLECCHINO	Ezt a nótát már kívülről tudom. Soha többé nem hazudik, csak a szellemes ötleteit eregeti szabadjára.
BALANZONI	Akkor hát megvolnánk. Rosaura Florindo úrnak, Beatrice Ottavio úrnak adja a kezét.
OTTAVIO	Mi négyen boldogok is leszünk, mert őszinték az érzelmeink. Mindörökre maradunk az igazság szerelmesei, mert a hazugunk példáján megtanultuk, hogy a hazugság nevetségessé, árulóvá teszi és mindenkivel meggyűlölteti az embert; s hogy aki nem akar hazugságba keveredni, annak kevés beszédűnek, igazságszeretőnek és előrelátónak kell lennie.

.oOo.