Molière

Tartuffe

Fordította: Vas István

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

Eredeti kiadvány:

Molière / Hat színmű

Budapest, Európa, 1972

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/00400/00453

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

SZEMÉLYEK

PERNELLE ASSZONY, Orgon anyja

ORGON, Elmira férje

ELMIRA, Orgon felesége

DAMIS, Orgon fia

MARIANE, Orgon lánya, Valér szerelme

VALÉR, Mariane szerelme

CLÉANTE, Orgon sógora

TARTUFFE, álszent

DORINE, Mariane komornája

LOJÁLIS ÚR, törvényszolga

RENDŐRHADNAGY

FLIPOTE, Pernelle asszony szolgálója

Történik Párizsban, Orgon házában

ELSŐ FELVONÁS

ELSŐ JELENET –

Pernelle asszony és Flipote, szolgálója, Elmira, Mariane, Dorine, Damis és Cléante

PERNELLE ASSZONY Gyerünk, Flipote, gyerünk, csak szabadulni tőlük!

ELMIRA                          Már annyira siet, hogy követni se győzzük.

PERNELLE ASSZONY Hagyd ezt, menyem, maradj, ne is kísérj tovább,

Nekem nem kellenek e ceremóniák.

ELMIRA                          Nem teszünk egyebet, csak ami kötelesség.

De hova megy, anyám, miért ez a sietség?

PERNELLE ASSZONY Mert ami itt folyik, már nem is nézhetem.

Törődtök is vele, hogy mi tetszik nekem!

Nincs ínyemre sehogy ez az itteni élet,

S úgyis csak falra hányt borsó, amit beszélek.

Itt szájas mindegyik, nektek semmi se szent,

Még egy cigánytanyán, ott is nagyobb a rend.

DORINE                          Ha…

PERNELLE ASSZONY Higgye el, szívem, hogy ez sehol se járja:

Még a komorna is pimasz és jár a szája,

Mindenbe beleszól és véleménye van.

DAMIS                             De…

PERNELLE ASSZONY Te egyszerűen ostoba vagy, fiam.

Ezt én, a nagyanyád mondom neked, s apádnak

Megmondtam százszor is, hogy milyen mákvirág vagy,

Minél nagyobb leszel, csak annál léhütőbb

S nem teszel egyebet, csak keseríted őt.

MARIANE                       Azt hiszem…

PERNELLE ASSZONY Istenem! A húga, az a jámbor!

Mint egy kis barika, olyan szelídnek látszol.

Lassú víz partot most - azt mondják, és tudom,

Titkon csúf dolgokat is művelsz, angyalom.

ELMIRA                          Anyám…

PERNELLE ASSZONY Kedves menyem, ne vedd zokon, de kérlek,

Merőben helytelen egész viselkedésed:

Neked kellene jó példát mutatnod itt,

Míg édesanyjuk élt, jobb dolguk volt nekik.

Lányom, te tékozolsz, s ezért nagyon haragszom,

Hogy éppúgy öltözöl, akár egy hercegasszony.

Ha másnak nem akar az asszony tetszeni,

Csak férjének - nem is kell ennyi dísz neki.

CLÉANTE                        De mégis, asszonyom…

PERNELLE ASSZONY Maga Elmira bátyja,

Tisztelem, szeretem magát, uram, de látja,

Lennék csak a fiam, Elmira ura - hát

A házamból bizony kitiltanám magát,

Mintsem szüntelenül hallgassam iszonyattal,

Hogy az életről ön miféle elveket vall.

Túl őszinte vagyok? Ez a természetem:

Az van a nyelvemen, ami a szívemen.

DAMIS                             Kedves Tartuffe ura boldog hát bizonyára…

PERNELLE ASSZONY Az jó ember, lehet adni az ő szavára

És én nem tűrhetem - mert elönt a harag -,

Hogy megtámadják őt az ilyen szamarak.

DAMIS                             Egy álszent törtető döntse el, mit hibáztam?

Eltűrjem zsarnoki, új hatalmát a házban,

S hogy szórakozni is csupán azzal lehet,

Amit ez a kegyes nagyúr megengedett?

DORINE                          Mióta elveit itt hirdeti közöttünk,

Nem tehetünk olyat, hogy főbűnbe ne essünk.

Mindent bírál ez a buzgó erkölcsbíró.

PERNELLE ASSZONY És amit megbírál, az bírálnivaló.

Az ég felé vezet, rajongnotok kell érte,

S a fiam dolga, hogy ezt nálatok elérje.

DAMIS                             Nem látja, nagyanyám, hogy nincs olyan apa,

Ki engem erre rákényszerít valaha?

Szívem ellen való, hogy másképpen beszéljek,

És bármit is csinál, engem elönt a méreg.

E lúdtalppal, tudom, össze nem férhetek

S előre látom a rossz fejleményeket.

DORINE                          Hát annyi már igaz, én botrányt látok ebben,

Hogy nálunk urat játszik egy ismeretlen.

Nem volt cipője sem, mint koldus jött ide,

Öt dénárt ha megért egész öltözete,

De nálunk jól haladt, s most olyan gőz dagasztja,

Hogy mindent megítél s azt hiszi, ő a gazda.

PERNELLE ASSZONY Úgy segítsen az ég, minden jobb volna itt,

Ha követnék az ő jámbor parancsait!

DORINE                          Úgy látszik, asszonyom, hogy benne szentet lát már,

De lélegzete sem egyéb képmutatásnál.

PERNELLE ASSZONY Látom, van nyelve!

DORINE                          Jó kezes nélkül, bizony

A szolgájában és őbenne sem bizom.

PERNELLE ASSZONY Azt magam sem tudom, az a Lőrinc miféle,

De jó ember az úr - én kezeskedem érte.

Rá maguk is csupán azért haragszanak,

Mert szemükbe ő vágja az igazat.

Egyetlen célja van: az, hogy a bűnt letörje.

Az isten érdeke - csak az lebeg előtte.

DORINE                          Igen, és az miért van, hogy egy ideje

A lábát senki sem teheti ide be?

Ha egy vendég akad, istent megharagítja?

Zúg a fejünk - olyan nagy lármát csap miatta.

Bevallom, efelől megvan a nézetem: (Elmirára mutat)

Madame-ot őrzi csak ilyen féltékenyen.

PERNELLE ASSZONY Gondolja meg magát, mielőtt így beszélne!

Nem csupán ő dühös a vendégeskedésre:

Vendégeik nyomán az a zenebona,

A kapujuk előtt álló hintók sora.

A hemzsegő, zajos, hancúrozó lakájhad -

A szomszédok között ennek rossz híre támad.

Én elhiszem, hogy ez ártatlan valami,

De ha pletyka is, nem öröm hallani.

CLÉANTE                        Ki gátolhatja meg az ilyen szóbeszédet?

Bizony, nem is tudom, mivé lenne az élet,

Ha a mindennapos, buta pletykák miatt

Kiutasitanók a jó barátokat?

S ha képes valaki az ilyen csúf dologra,

Azt hiszi, a világ száját ezzel befogja?

A rágalomra nincs semmilyen gyógyszer itt:

Hát bolond, aki a pletykára hederít.

Igyekezzünk tehát okosan élni s tisztán,

S ne törődjünk vele, hogy mit fecseg a hitvány.

DORINE                          Talán Daphné meg a kis férje az, aki

Akkor boldog, ha ránk rosszat tud mondani?

Akiken a világ legtöbb okkal nevethet,

Megrágalmazni mást éppen azok sietnek.

Az ilyen lesben áll s lecsap, ha valahol

Udvarlást, mégolyan parányit szimatol,

Gyönyörrel hordja szét híreit a világba

S persze úgy színezi, ahogyan ő kívánja.

Azt hiszik, ha a más dolgát kiszínezik,

Az igazolja majd a maguk tetteit,

S azt remélik, hogy e látszat-hasonlatosság

Fényében a maguk ügyét tisztára mossák,

Vagy azt, hogy legalább megosztja valaki

A közbotránkozást, mely őket terheli.

PERNELLE ASSZONY Másról van szó! Minek is ide ennyi célzás?

Mindenki tudja, hogy Orante élete példás:

Az ég a gondja csak, s mondják az emberek,

Hogy elítéli azt, ami itt végbemegy.

DORINE                          Ez már igen! Remek a példa: szűzies hölgy,

Igaz, bármit csinál, csupa szigoru erkölcs.

De buzgalmát csak az öregkor hozta meg.

Erényes, de miért? Mert nem kell senkinek.

Ameddig férfiszív még meghódolt előtte,

Élvezte azt, ami a női báj előnye.

Mióta látja, hogy szeme már nem ragyog,

Elhagyta azt, ami előbb őt hagyta ott,

S az égi bölcseség pompázatos ruhája

Elhasznált bájait szépen bebugyolálja.

Mindig ez a kacér nők nagy fordulata,

Ha megérzik, hogy a sok szép kaland oda.

Egyedül, komoran és kielégítetlen

Gyógyszert keresnek és az erény az egyetlen.

Ismerjük már e jó asszonyok szigorát,

Mely mindent rosszall és semmit meg nem bocsát,

Fennhéjázón a más életét elitéli,

Mert nem az irgalom - az irigység vezérli

És nem tűrheti el, ha más még élvezi

Azt, amit a kora megtiltott már neki.

PERNELLE ASSZONY (Elmirához) Látom, e locsogás tetszik az én menyemnek,

És ez a nőszemély megszólalni sem enged.

Vagy mára a garast ő tette le? Na nézd!

De nem hallgatom el én sem a magamét.

Én mondom, a fiam bölcsebbet soha nem tett,

Mint hogy megnyerte ezt a buzgóhitü embert,

Kit szükség idején küldött ide az ég,

Helyrehozni a ház megtévedt szellemét.

Rá kell hallgatnotok, mert ő vezet az üdvhöz:

Csak üldöznivaló lehet az, amit üldöz.

A sok látogatás, társalgás, bál, zene

Mind a sátán ravasz eszköze, ötlete.

Jámbor szavak soha nem hangzanak e házban,

Mindig léháskodás, tréfa és dalolás van.

Pletykálkodás, kaján beszéd, rosszmájúság

Horgára kerül itt szomszéd és jó barát.

A józan is, ha ezt hallja és látja, kába,

S belebolondul a szalón zürzavarába.

Százféle semmiség és mindenki locsog.

A multkoriban egy doktor jól mondta, hogy

A Bábel tornya ez, épp olyan kúsza, tarka:

Mindenki gagyarász s nincs se füle, se farka,

S hogy megmondjam, mire is említette ezt… (Cléante-ra mutat)

No, nézd csak, ez az úr! Hát nem rajtam nevet?

A bolondok közé menjen és ott nevessen,

De ne… (Elmirához) Agyő, menyem, nincs többé egy szavam sem.

Felét se mondtam el, amit… No, lesheted,

Hogy mikor lépem át megint küszöbödet! (Pofonvágja Flipote-ot)

Gyerünk! Mit tátod itt a szádat? Meg se hallasz?

Én nyissam ki talán a füledet, te mamlasz?

Gyerünk, ólommadár!

MÁSODIK JELENET –

Cléante, Dorine

CLÉANTE                        Kísérni sem merem,

Félek, hogy kint megint veszekszik majd velem.

Jó öregasszony és…

DORINE                          Csak attól Isten óvja,

Hogy meghallja, hogyan szokott beszélni róla!

Akkor ő mondaná, hogy maga az “öreg”,

S nem tűrné, hogy ez a szó őt illesse meg.

CLÉANTE                        Hogy összevész velünk egy puszta semmiségen?

Ez a Tartuffe-je már megszéditi egészen.

DORINE                          Meglátja majd, hogy az anyán túltett fia.

S akkor lesz igazán csodálkozni oka.

A forrongásokat bölcsességgel kiállta

S készen állt mindig a király szolgálatára.

De amióta így Tartuffe-ért odavan,

Csúnyán megváltozott: buta, gyámoltalan.

Testvérnek nevezi, s nem drágább a családja,

Sem anyja, hitvese, sem saját fia, lánya.

Már senki másra, csak rá bízza titkait,

Az pedig okosan megszabja tetteit.

Becézi, öleli, gyöngédség fogja őt el.

És úgy bánik vele, akár egy szeretővel.

Az asztalnál is ő kapja a főhelyet,

S akkor örül az úr, ha eszik hat helyett.

Jó falatokat itt már nem kap senki úgyse,

S ha felböfög, az úr így szól: “Isten segítse!”

Szóval, bolondja lett, Tartuffe a hős neki,

Mindig idézi őt, mindig dicsőíti,

Csodatétel neki minden köznapi tette,

És ha Tartuffe beszél, minden szó szent előtte.

Az pedig persze jó bolondját ismeri

S úgy elszédíti őt, hogy az már mesteri:

Álszentséggel egész vagyont szed ki belőle

S mindannyiunknak ő lett a bírája, őre.

De nemcsak ő, hanem az a csibész lakáj,

Az is jön és nekünk erkölcsöt prédikál,

Vadul leckéztet és szabadon szertehányhat

Rúzst és szépségtapaszt, kenőcsöt, pántlikákat.

Az imakönyvben is talált egy keszkenőt

Multkor s dühöngve széttépte szemünk előtt

S azt mondta, iszonyú vétek így összehozni

A szentséget meg azt, ami sátáni holmi.

HARMADIK JELENET –

Elmira, Mariane, Damis, Cléante, Dorine

ELMIRA                          (Cléante-hoz) No, szerencsédre nem voltál a kapunál:

Nem hallottad, amit anyósom prédikál.

Már megjött az uram, de nem vett észre, láttam,

Én fölmegyek tehát s megvárom a szobámban.

CLÉANTE                        Én, mivel sietek, itt lent várom meg őt,

Épp csak üdvözlöm és elmegyek mielőbb.

DAMIS                             Bácsi, említse meg a húgom esküvőjét.

Tartuffe, azt gyanitom, az akadálya főképp.

Halogatni apám ezért volt kénytelen,

De maga tudja, hogy milyen fontos nekem.

Egy érzés hevíti húgomat és Valért,

S engem, s az ő húgát - bácsi, ugye megért?

És ha úgy…

DORINE                          Már jön.

NEGYEDIK JELENET –

Orgon, Cléante, Dorine

ORGON                           Ó! Jó napot, sógorom.

CLÉANTE                        Én megyek, s te hazatérsz… örülök nagyon.

Most már nem kellemes vidéken lenni, persze.

ORGON                           Dorine… (Cléante-hoz) Sógor, ugye, megbocsátasz egy percre.

Csak amíg magamat megnyugtatom kicsit

És megtudakolom, nagyobb baj nincs-e itt. (Dorine-hoz)

Minden jól ment e két napon, míg odajártam?

Mi történt itthon és hogy vannak általában?

DORINE                          Tegnapelőtt az úrnőt nagy láz verte le

S egész különösen fájt estig a feje.

ORGON                           És Tartuffe?

DORINE                          Tartuffe? Ó, nincs semmi baja, megvan.

Csak hízik és dagad, az arca majd kicsattan.

ORGON                           Szegény!

DORINE                          Asszonyomat elfogta a csömör

És este nem tudott kóstolni semmiből,

Mert fejfájása még akkor is úgy gyötörte.

ORGON                           És Tartuffe?

DORINE                          Közben ott vacsorázott előtte.

Volt vagdalt ürücomb, amelyből egy felet

S még áhitatosan két foglyot megevett.

ORGON                           Szegény!

DORINE                          És éjszaka ott vergődött az ágyon,

Egy pillanatra sem jött a szemére álom,

Mert a hideglelés nem hagyta, mi pedig

Virrasztottunk vele ágyánál reggelig.

ORGON                           És Tartuffe?

DORINE                          Kellemes kis álmosságot érzett,

S aludni ment, mihelyt a vacsorával végzett.

Már várta jó meleg paplana, vánkosa,

És reggelig aludt, akárcsak a duda.

ORGON                           Szegény!

DORINE                          Reggel felé hallgatott érveinkre

S az érvágásnak is magát alávetette.

A megkönnyebbülés be is következett.

ORGON                           Tartuffe?

DORINE                          Lesújtani készült a bűnöket.

Felébredt, lelke új bátorságot merített,

S hogy pótolja a vért, melyet úrnőm veszített,

Négy kupa bort ivott a reggelihez ő.

ORGON                           Szegény!

DORINE                          Jól vannak így mindketten - ez a fő.

Megyek jelenteni úrnőmnek, aki várja,

Hogy az úr mennyire érdeklődött iránta.

ÖTÖDIK JELENET –

Orgon, Cléante

CLÉANTE                        Gúnyt űz belőled ez. a lány, s orrod előtt.

A szándékom nem az, öcsém, hogy mérgelődj,

De be kell vallanom, igaza volt, ha gúnyolt:

Akárhogy forgatod, hallatlan ez a hóbort.

Lehet-e, mondd, hogy egy férfi bűvöljön el,

Hogy minden egyebet így végképp feledel?

Te voltál, aki a nyomorból kiemelted.

És most…

ORGON                           Hallgass! Nem is tudom, hogy mit feleljek.

Hiszem nem ismered, csak úgy rágalmazod.

CLÉANTE                        Jól van, nem ismerem, hadd legyen igazad,

De akárki ez az ember, akármiféle…

ORGON                           Ha ismernéd, te is rajonganál csak érte

S a te bámulatod sem ismerne határt.

Mert olyan ember ez… olyan… ember, nahát.

Aki őt követi, mélységes béke várja

S az egész világ nem egyéb neki: trágya.

Napról napra, ahogy követem, más leszek,

Már nem köt semmihez vonzalom, szeretet.

Tőle tanultam azt, hogy még ha itt előttem

Halna meg anyám, gyermekem, feleségem,

Nem törődnék vele még ennyit se, nem én!

CLÉANTE                        Ez aztán emberi érzés, uramöcsém!

ORGON                           Ahogy megláttam őt - ha úgy állna előtted,

Úgy éreznéd te is, hogy meg kell őt szeretned.

Eljött naponta a templomba jámborul

S láttam - mellettem állt - térdre hogyan borul.

Őt nézte az egész gyülekezet azonnal,

Mert úgy imádkozott, olyan nagy buzgalommal,

Hol sóhajtott, hol a két karját tárta szét

És csókolgatta a templom kövezetét.

Ha indultam, előbb a kapuhoz kiment és

Ott nyujtotta felém a szenteltvíz-medencét.

Inasa, aki őt mindenben követi,

Tudtomra adta, hogy semmije sincs neki.

Segítettem, de őt elfogta a szerénység

S visszakínálta az adomány fele részét.

“A fele is elég - azt mondta -, ennyi sok,

Szánalmára uram, én méltatlan vagyok.”

S amikor látta, hogy nem veszem vissza mégsem,

A szegények között szétosztotta előttem.

És végül is az ég házamba hozta őt,

Azóta van, hogy a sorsunk is kedvezőbb.

Ő mindenre figyel s főleg a feleségem

Érdekli őt az én jó hírem érdekében.

Mindig megmondja, hogy ki vetett rá szemet:

Soha nem én vagyok, ő a féltékenyebb.

El sem hinnéd, hová ragadja őt a szent hév,

Egy apróság miatt látnád csak töredelmét!

Kis semmiségeket bűnné nagyítva lát,

A multkoriban is vádolta önmagát,

Hogy térden állva és imába elmerülve

Bolhát fogott magán - s haragjában megölte.

CLÉANTE                        A fenébe, öcsém! Bolond vagy, azt hiszem,

Vagy lehet, hogy csupán tréfát űzöl velem?

Mi értelme lehet ennek a fecsegésnek?

ORGON                           Szabadgondolkodást szimatolok belőled,

Igen, az vagy, szabadgondolkodó, makacs,

Egyszer bajba kerülsz: ezerszer óvtalak,

Hogy ez a szabados beszéd semmire sem jó.

CLÉANTE                        Igen, mind így beszél, aki hozzád hasonló

Legyen csak a világ, mint ők, világtalan.

Szabadgondolkodó, akinek szeme van,

És aki nem leli kedvét a külszinükben, semmi se szent,

Annak semmi se szent, az már nekik hitetlen.

Akármit is beszélsz, én meg nem ijedek,

Kimondom, és az ég ismeri szívemet.

Nem leszek rabja az álszent komédiáknak:

Vannak áljámborak, éppúgy, mint színre bátrak,

S mint ahogy látjuk a becsület mezején,

Aki zajt csap, nem ő az igazi legény,

S a szentek, akiket én magam is követnék,

Nem ábrázatukon hordják azt ami szentség.

Neked egykutya, hogy ami szivedre hat,

Képmutatás-e vagy igazi áhitat?

Vallás, vakbuzgalom, szemedben, ugye, mindegy?

Egyazon tisztelet arcot s maszkot megillet?

Őszinteség s ravasz tettetés egyremegy?

A tényt és a látszatot te összekevered?

Te a személy helyett az árnnyal is beéred?

Aranypénznek veszed az ócska, hamis érmet?

Sajnos legtöbbnyire furcsák az emberek,

Sosem követik a helyes természetet.

A józan észt, bizony, ők túl szűknek találják

És jellemük szerint lépik át a határát.

Azt rontják el, ami igazán nemes itt,

Azzal, hogy sürgetik és túlzásba viszik.

De öcsém, ezt csak úgy mellesleg megjegyeztem.

ORGON                           Híres tudós lehetsz, már biztos vagyok ebben.

Az egész tudományt magadban tárolod,

Csak te vagy okos és felvilágosodott,

Cato[*] s orákulum vagy a mi századunkban,

S melletted az egész világ buta, tudatlan.

CLÉANTE                        Híres tudós, igaz, nem vagyok, sógorom,

S nem az vagyok, ki a tudományt tárolom.

Egyet tudok - egész tudományom csak ennyi:

Tudom, mi az igaz, s tudom, hogy mi a talmi.

S mert dicsőbb hősöket sehol sem ismerek,

Mint az alázatos, igazi szenteket,

S mert szebb és nemesebb dolog nincs a világon,

Mint ha az igazi vallás buzgalma lángol -

Előttem épp azért semmi sem undokabb,

Mint e szenteskedő, jól színlelt áhitat,

Mint e szélhámosok, mint e piaci szentek,

Szentségtörés, csalás, amit ezek müvelnek,

És mindazt, ami szent az embereknek itt,

Ők kiaknázzák és a hasznát élvezik,

És lelküknek, amely mindig érdeket hajhász,

Csak mesterség a hit és árucikk a vallás,

Mert a szemforgatás, a mohó, szemfüles

Vallásosság nekik rangot s hitelt szerez,

S bár égi útakon szárnyalnak ők rajongva,

Mire vadásznak? az evilági vagyonra.

Ott lángol az ilyen mindennap a misén

S lemondást prédikál az udvar közepén,

Szent rajongásait összeköti a bünével,

Haragos, hirtelen, becstelen, bosszút érlel.

S ha tönkreteszi azt, ki útban áll neki,

Az Isten érdekét, csak azt emlegeti,

S éppen azért olyan veszélyes a haragja,

Mert tisztelnünk kell azt, amivel eltakarja,

S dühe akármilyen alantas is lehet,

Fölszentelt a hurok, melyet nyakunkba vet.

Elég példány akad álszent, hazug fajából,

De felismerhető, ki a szívbéli jámbor.

Itt a szemed előtt, öcsém, elég akad

A mi korunkban is, aki példát mutat.

Csak Aristont tekintsd, vagy ott van Periander,

Oronte, Alcidamas, Polydore és Clitander,

E rangot senki sem vitatja tőlük el,

De egy sem kérkedik az erényeivel.

Ezekben nem találsz semmi nagyképűséget,

Az ő áhítatuk emberi, tisztességes.

Nem olyan gőgösek, hogy gáncsoskodjanak,

És nem gyanús nekik minden kis mozzanat.

Másokra hagyva a fennkölt szavak dagályát,

Tetteinket csupán a tetteik birálják.

Álarcban is a bűnt annak látják, ami,

Viszont másokról is tudnak jót mondani.

Egyben sincs intrika, a cselszövést nem érti,

Egy az erénye, hogy a jó életet éli.

Mert ezek soha nem a bűnöst üldözik,

Gyűlöletük csak a bűnre vonatkozik,

S nem hajszolják soha azt, ami égi érdek,

Olyan buzgón, hogy az nem érdeke az égnek.

Ez a viselkedés, látod, tetszik nekem,

S ha példa kell nekünk, öcsém, csak ez legyen.

Akit te úgy szeretsz, az nem efféle ember:

Dicséred a hitét s tudom, hogy jóhiszemmel,

De elkápráztatott a látszat, azt hiszem.

ORGON                           Befejezted-e már, kedves bátyám?

CLÉANTE                        Igen.

ORGON                           Volt szerencsém. (Indulni akar)

CLÉANTE                        Öcsém, csak még egy szóra, kérlek.

Hagyjuk ezt. Becsületszavadra megigérted

Valérnak, úgye, hogy csak ő lehet a vőd?

ORGON                           Úgy van.

Sőt már ki is tűzted az esküvőt.

ORGON                           Igaz.

CLÉANTE                        Mondd meg tehát, hogy akkor mért halasztod?

ORGON                           Nem tudom.

CLÉANTE                        Vagy talán meggondoltad a dolgot?

ORGON                           Talán.

CLÉANTE                        Egyszóval a szavadat megszeged?

ORGON                           Azt nem mondom.

CLÉANTE                        Hiszem olyan ok nem lehet,

Hogy meg ne tedd, ha már Valérnak megígérted.

ORGON                           Attól függ.

CLÉANTE                        De minek ez a sok kertelésed?

Igen vagy nem? Valér általam kérdezi.

ORGON                           Hála istennek!

CLÉANTE                        És mit mondhatok neki?

ORGON                           Azt, ami jólesik.

CLÉANTE                        Tudnom kell végre, értsd meg,

Hogy mit szándékozol tenni.

ORGON                           Ami az égnek

Tetszeni fog.

CLÉANTE                        Beszélj őszintén, ki vele:

Valérnak szavadat adtad - betartod-e?

ORGON                           Agyő!

CLÉANTE                        (egyedül) Valérnak ez rosszabb, mintha felelne.

Elmondom neki, hogy veszélyben a szerelme.

MÁSODIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET –

Orgon, Mariane

ORGON                           Te, Mariane!

MARIANE                       Igen!

ORGON                           Beszélnem kell veled.

Titokban.

MARIANE                       Mit keres?

ORGON                           (betekint egy kis szobába) Csak körülkémlelek,

Hogy bizonyos legyek, senki sem hallgatózik,

Mert ez a kis hely épp leselkedni való itt.

No jó, nincs semmi baj. Mariane, gyermekem,

Te szelíd vagy, tudom, és szót fogadsz nekem,

Épp ezért mindig is kedves voltál szivemnek.

MARIANE                       Ezt a szeretetet hogy is hálálhatom meg?

ORGON                           Kislányom, jól beszélsz, s meghálálod hamar,

Ha mindig azt teszed, amit apád akar.

MARIANE                       Ó, higgye el, apám, gondom csak erre céloz.

ORGON                           Helyes, nagyon helyes. És mit szólsz Tartuffe úrhoz?

MARIANE                       Hogy én?

ORGON                           Te. S jól vigyázz, mit felelsz, Mariane.

MARIANE                       Azt mondom róla csak, amit apám kiván.

Dorine halkan belép, és észrevétlenül megáll Orgon mögött

ORGON                           Ez már okos beszéd. Szóld róla azt, ha kérdem,

Hogy ragyog rajta a magasabbrendű érdem,

Hogy már is meghatott és előre örül

A szíved is, hogy őt választom férjedül.

No hát?

MARIANE                       (meglepetten visszahőköl)

No hát?

ORGON                           Mi az?

MARIANE                       Tessék?

ORGON                           Nos?

MARIANE                       Lehetetlen!

ORGON                           Hogyan?

MARIANE                       Mit mond, apám, kit kéne megneveznem,

Mint aki meghatott és akinek örül

A szívem, hogy apám őt adja férjemül?

ORGON                           Tartuffe-öt.

MARIANE                       De apám, esküszöm, hogy nem úgy van.

Miért akarja, hogy ilyen nagyot hazudjam?

ORGON                           De én azt akarom, hogy ez igaz legyen,

Neked pedig elég, ha így tetszik nekem.

MARIANE                       Azt akarja, apám…

ORGON                           Igenis, azt kivánom,

Hogy násszal kösse őt magához a családom.

Döntöttem: te leszel Tartuffe úr hitvese.

S ha kivánod…

MÁSODIK JELENET –

Dorine, Orgon, Mariane

ORGON                           (megpillantja Dorine-t) Maga meg hogy kerül ide?

Ugye nem tud erőt venni kíváncsiságán,

Azért lopózik itt minket kilesni, drágám?

DORINE                          Igazán nem tudom, hogy ez a furcsa nász

Valami kósza hír vagy csak találgatás,

De ha ilyesmiről beszéltek, csak nevettem:

Az ilyen házasság azt mondtam, lehetetlen.

ORGON                           Hogyan? Hát annyira hihetetlen?

DORINE                          Igen,

Sőt annyira, uram, hogy önnek sem hiszem.

ORGON                           Van módom arra, hogy magával elhitessem.

DORINE                          Csak tréfát űz velünk, uram, nem hisszük úgysem.

ORGON                           Majd elválik hamar, igaz-e, tréfa-e.

DORINE                          Mesebeszéd!

ORGON                           Vigyázz, lányom, ez nem mese.

DORINE                          Ugyan, ne higgyen el ilyet apjaurának.

Ez tréfa csak.

ORGON                           De nem.

DORINE                          Akármit is csinálhat,

Nem hiszünk önnek.

ORGON                           Úgy? Akkor dühös leszek!

DORINE                          Jó! Elhisszük, de ez csak annál rémesebb.

Hát az úr, akinek arcán a bölcsesség ül

S ilyen széles szakállt növesztett rajta díszül,

Lehet-e annyira bolond…

ORGON                           Sok, ami sok!

Túl bizalmas kegyed, csak annyit mondhatok,

Tudja meg, angyalom, hogy ez már tarthatatlan.

DORINE                          Semmi harag, uram, beszéljünk csak nyugodtan.

Így megtréfálni a világot mire jó?

Az ön lánya nem egy vak bigottnak való,

Annak pedig akad fontosabb hivatása.

De önt miféle ok bírhatta rá e nászra?

Mi oka lehetett, hogy ön, pénzzel tele

Egy koldus vőt keres…

ORGON                           Csitt! Nincsen semmije,

De megérdemli, hogy éppen ezért dicsérjék.

Szegény, igaz, de ez becsületes szegénység.

Őt minden rang fölé éppen az emeli,

Hogy hagyta jámboran magát kifosztani,

Mert soha nem ügyelt a világi vagyonra,

Örök dolgok felé irányult csak a gondja.

De rendbejön megint, ha segitek neki

S elvesztett vagyonát még visszanyerheti.

Ősei birtokát majd végül visszaváltja,

Mert nemesember ő, és régi a családja.

DORINE                          Ezt ő mondja, de nem hiszem, hogy összevág

A jámborsággal ez a földi hiuság.

Akinek célja, hogy a szentséget keresse,

Az nem a névre, sem a származásra büszke,

Mert az alázatos, igazi áhitat

Nem tűrheti el az ilyen becsvágyakat.

Mire jó ez a gőg?… De ez a téma sérti:

Jó, hagyjuk a nemest, lássuk, milyen a férfi.

Intézheti-e úgy, hacsak nem kénytelen,

Hogy ilyen lány olyan férj birtoka legyen?

Nem riad vissza, ha a folytatásra gondol?

Mi következhetik ilyen lakodalomból?

A lány erénye az, amely kockán forog,

Ha nászra kényszerül, s ízlése háborog.

Az, hogy jó feleség legyen s erényben éljen,

Nemcsak az asszonyon múlik, hanem a férjen,

S kiknek szarvára a világ ujjal mutat,

Ők rontják el maguk az asszonyaikat.

Hűnek maradni egy bizonyos fajta férjhez,

Ne tagadja, uram, tudjuk, milyen nehéz ez,

S ki gyermekére egy rossz férjet kényszerít,

Az magára veszi a lánya vétkeit.

Gondolja meg, milyen veszélyt hozhat a terve!

ORGON                           Majd maga megtanít, mit kell tennem - na, persze.

DORINE                          No, csak tanulja meg, jobbat nem is tehet.

ORGON                           Ne hallgasd, lányom, az üres beszédeket.

Tudom mi kell neked, apád vagyok, enyém vagy.

Igaz, hogy már odaigértelek Valérnak,

De kártyázni szeret, az a hibája van,

És valószínű, hogy kissé vallástalan,

Úgy vettem észre, hogy nemigen jár misére.

DORINE                          Hát nem is jár azért, hogy más szemmel kisérje,

Mint aki épp csupán külszinért megy el.

ORGON                           Amit maga beszél, engem nem érdekel.

A másik kitünő viszonyban van az éggel,

És hidd el, ez a kincs nagy gazdagsággal ér fel.

Minden óhajodat betölti ez a nász,

Csupa gyönyör lesz és mennyei mulatás.

Kettesben élsz vele, hű lángban egybekelve,

Akárcsak két gyerek vagy két valódi gerle.

Egy rossz szó, annyi sem esik majd köztetek,

S amivé akarod, majd azzá teheted.

DORINE                          Csak bolonddá teszi, szó sem lehet egyébről.

ORGON                           Ez micsoda beszéd?

DORINE                          Lerí a külsejéről,

És akármit beszél, uram, tönkreteszik

Az ő hajlamai lánya erényeit.

ORGON                           Ne szóljon közbe, már nem bírom türelemmel.

Ne üsse bele az orrát, ahova nem kell.

DORINE                          Ha beszélek, csak a javát nézem, uram.

Mindig akkor szól közbe, mikor Orgon a lányához fordul

ORGON                           Hallgasson, kár ezért a gondért: hasztalan.

DORINE                          Ne szeretnők csak úgy…

ORGON                           Hát minek is szeretnek?

DORINE                          Szeretem akkor is, ha nem tetszik kegyednek.

ORGON                           Elég!

DORINE                          Drága nekem az úr becsülete.

S nem tűröm el, hogy közgúnynak kitegye.

ORGON                           Elhallgatsz végre már?

DORINE                          Lelkiismeretére

Venné-e, hogy ilyen legyen a lánya férje?

ORGON                           Elhallgatsz végre, te kígyó, ki pimaszul…

DORINE                          Ó, milyen jámbor és mégis dühbe gurul!

ORGON                           Mert elönt az epe e zöldség hallatára.

Értsd meg, azt akarom, hogy hallgass valahára.

DORINE                          Többé nem szólok egy szót se… de gondolok!

ORGON                           Gondolj, amit akarsz, de teszek róla, hogy

Elhallgass, vagy… Elég. (Lányához fordul)

Hidd el, ezt az egészet

Elég alaposan megfontoltam.

DORINE                          (félre) De szétvet

A düh. (Elhallgat, amint Orgon feléje fordul)

ORGON                           Divatfi nem volt, ez igaz, soha,

Tartuffe mégis olyan…

DORINE                          (félre) Igazi csúf pofa!

ORGON                           Hogy ha a külseje nem is vonzana mindjárt,

Egyéb értékei… (Megáll Dorine előtt, összefonja karját, úgy nézi)

DORINE                          (félre) Na, ez a kicsi jól járt!

Ha én lennék az ő helyén, engem bizony

Férfi nem venne el, ha én nem akarom,

S ha nászt ülnék vele, hát ráébredne másnap,

Hogy mi a módja az asszonyok bosszujának.

ORGON                           (Dorine-hoz) Hát semmibe se vesz, maga haszontalan?

DORINE                          De mi baja, uram? Magához nincs szavam.

ORGON                           Akkor hát mit csinál?

DORINE                          Beszélgetek magamban.

ORGON                           (félre) Ideje már, hogy e pimasznak megmutassam,

Ha visszakézzel egy jó pofont lekenek…

Pofonra emeli kezét, úgy folytatja, de Dorine, valahányszor Orgon ránéz, elnémul

Kislányom, ez a terv csak tetszhetik neked.

Akit én emlitek, hidd el, jövendő férjed… (Dorine-hoz)

Most miért nem beszél?

DORINE                          Mert nincsen mit beszéljek.

ORGON                           No, csak egy szót.

DORINE                          De nincs kedvem egy szóra sem.

ORGON                           Hát nem felel?

DORINE                          De, majd ha elment az eszem.

ORGON                           Lányom, most végre már mutass szép engedelmet,

Hogy választásomat megadón helyeseljed.

DORINE                          (elszalad) Hát ilyen férj nekem nem kellene soha,

Orgon pofon akarja vágni, de nem sikerül

ORGON                           Melletted ez a lány, hidd el, kész nyavalya.

Akivel egy fedél alatt meglenni vétek.

Képtelen is vagyok folytatni a beszédet.

Hallgatni sem birom szemtelen szavait:

Megyek - a levegőn tán megnyugszom kicsit.

HARMADIK JELENET –

Dorine, Mariane

DORINE                          Elvesztette talán a hangját? Ezt nem értem!

A kisasszony helyett is nekem kell beszélnem?

Végighallgatja hát az ilyen esztelen

Tervet s nincs ellene egyetlen szava sem?

MARIANE                       De mikor ő az úr - apámnak mit feleljek?

DORINE                          Ami kivédi az efféle veszedelmet.

MARIANE                       De mit?

DORINE                          Azt, hogy nem a más szívével szeret,

S nem mehet nászra az apa a lány helyett.

Magáért készül az egész, nem pedig érte,

Magának, nem neki, kell hogy tessék a férje,

S ha szemében ez a Tartuffe lenyűgöző,

Tartuffe-höz ne maga - menjen csak férjhez ő.

MARIANE                       De fölöttünk olyan nagy az apai kényszer -

Nincs, aki ellene megszólalni merészel.

DORINE                          De, kisasszony, Valér megkérte a kezét:

Az a kérdés tehát, hogy szereti-e még.

MARIANE                       Dorine, miket beszélsz? Ez szerelmemre sértés.

Igazságtalan és fölösleges e kérdés.

Előtted százszor is kitártam szívemet

S szerelmem lángoló hűségét ismered.

DORINE                          Nem tudhatom, szíve beszélt vagy csak a szája,

Férjéül - mondja meg - igazán őt kívánja?

MARIANE                       Nem szép tőled, hogy így kételkedel, Dorine:

Túlontúl láthatók az én érzelmeim.

DORINE                          Szóval szereti még?

MARIANE                       Szeretem, holtomiglan.

DORINE                          S minden jel arra vall, ugye, hogy ő is így van?

MARIANE                       Azt hiszem.

DORINE                          És ugye, vágyódnak hevesen,

Hogy férj és feleség legyenek?

MARIANE                       Ó, igen.

DORINE                          S a másik esküvőt milyennek is találja?

MARIANE                       Ha kényszerítenek, kész vagyok a halálra.

DORINE                          Ez már igen! S nekem eszembe sem jutott:

Csak meg kell halnia, s elmúlnak a bajok.

Ez már aztán csodás gyógyszer! Elönt a méreg.

Hallani sem birok ilyen buta beszédet.

MARIANE                       Ó, istenem, milyen rosszkedvű vagy, Dorine!

Nem is sajnálkozol más ember bajain.

DORINE                          Nem is sajnálom azt aki ilyen butuska,

A legkisebb veszély azonnal megpuhítja.

MARIANE                       De hát mit is akarsz? Tudod, hogy nem merem.

DORINE                          Pedig erős szivet kiván a szerelem.

MARIANE                       Nem elég-e, Dorine, hogy hű maradt szerelmem,

S nem Valér dolga, hogy apámtól megszerezzen?

DORINE                          S ha apja konok és rögeszmés, bogara

E Tartuffe, akinek bolondja - annyira,

Hogy szavát megszegi, ígéretét nem állja

S magát nem adja - ez talán Valér hibája?

MARIANE                       Szóval legyek merész, mondjak nyiltan nem-et,

Magam válasszak és kitárjam. szívemet?

Bárhogy szeretem őt, visszatart mégis engem

Női szemérmem és gyermeki engedelmem.

Mit akarsz? A világ lássa szerelmemet…

DORINE                          Semmit sem akarok. Látom már, mit szeret.

Legyen, kisasszony, a Tartuffe úré. Megértem.

Nincs értelme, hogy én e frigyről lebeszéljem.

Küzdjek a vágyai ellen? Nincs rá okom:

Meglátja, sok előnyt hoz e lakodalom.

Tartuffe úr! Ó, nem is akármiféle gólya

Költötte! Tartuffe úr! Vegye csak fontolóra,

Nem tucatférfiú, nem átlagember ez:

Boldog lehet a nő, aki a párja lesz.

Glória ül fején, és mindenütt csodálják

Nemes eredetét, személye szép arányát.

Arca virágzik és piroslik a füle:

Ez lesz a férje - hát legyen boldog vele.

MARIANE                       Ó, ég…

DORINE                          Nincs semmi baj! Meglátja, hogy feléled,

Ha hitvese lehet ilyen gyönyörű férjnek.

MARIANE                       Kérlek, hagyd abba már! Csak bosszantasz te is!

Hogy védekezhetem e nász ellen? Segíts!

Megadom magamat - mondd meg, hogy mit csináljak?

DORINE                          Nem, nem, hisz tudja: szót kell fogadni a lánynak,

Még ha az apja egy majomhoz adja is.

Gyönyörű sorsa lesz - miért panaszkodik?

Postakocsin a kisvárosba viszi férje,

A komák, nénikék és bácsikák körébe.

A finom társaság várja, a helybeli,

S a kisasszony az ő fényüket emeli.

Először a birónénál mutatkozik be,

A jegyzőnéhez is mehet első vizitre,

Majd leültetik a faragott pamlagon.

Sőt farsang idején lesz tán rá alkalom

S láthat bált, zenekart, márminthogy két dudával.

Bolhacirkuszba is elmehet férjeurával,

Ha ugyan engedi…

MARIANE                       Dorine, sirba viszel!

Inkább tanácsot adj, hogyan kerüljem el.

DORINE                          Szolgálója vagyok.

MARIANE                       Hát nem ismersz kegyelmet?

DORINE                          Nem, jöjjön létre csak, hiszen ez kell kegyednek.

MARIANE                       No, édesem!

DORINE                          De nem.

MARIANE                       Ismered szívemet…

DORINE                          Magának ő való: Tartuffe - hát kapja meg!

MARIANE                       Csak tebenned, Dorine, tudtam megbízni mindig,

Tedd meg…

DORINE                          Nem. Jó lesz így, ha megtartüffösítik.

MARIANE                       No jó! Látom, neked minden bajom kevés.

Hát menj. Majd megsegít a kétségbeesés.

Majd ahhoz fordulok, ha magamra maradtam,

S olyan gyógyszert kapok, mely, tudom, csalhatatlan.

El akar menni

DORINE                          Kisasszony! Nem vagyok dühös! Ne menjen el!

Hiába no, magát mégis sajnálni kell.

MARIANE                       Mondom neked, ha még tovább is így gyötörnek,

Nem marad más kiút: el kell hagynom e földet.

DORINE                          Minek bánkódik? Egy kis ésszel többet ér.

Ne féljen, segítek. De itt jön már Valér.

NEGYEDIK JELENET –

Valér, Mariane, Dorine

VALÉR                            Most mondták el nekem a hírt - nem gyanitottam.

Kisasszony, nagyszerű hír ez, tagadhatatlan.

MARIANE                       Milyen hír?

VALÉR                            Igaz-e, hogy Tartuffe elveszi?

MARIANE                       Hát annyi bizonyos, apám ezt tervezi.

VALÉR                            Kisasszony! Apja hát…

MARIANE                       Igen, most másra készül

S imént közölte, hogy hozzá ad feleségül.

VALÉR                            Komolyan mondja ezt?

MARIANE                       Komolyan, igazán:

E nászhoz makacsul ragaszkodik apám.

VALÉR                            És kisasszony, maga? Szívében hogy határoz?

MARIANE                       Nem tudom.

VALÉR                            Ez igen derék, gyönyörü válasz.

Nem tudja hát?

MARIANE                       Nem.

VALÉR                            Nem?

MARIANE                       És mit gondol maga?

VALÉR                            Én? Én azt gondolom, szót kell fogadnia.

MARIANE                       Ezt gondolja?

VALÉR                            Igen.

MARIANE                       Igazán?

VALÉR                            És miért ne?

Dicső ajánlat ez, legyen csak ő a férje.

MARIANE                       Úgy? Jó! Ez a tanács, uram, tetszik nekem.

VALÉR                            És követnie is könnyű lesz, azt hiszem.

MARIANE                       A tanácsot maga sem adta nehezebben.

VALÉR                            Azért adtam csupán, hogy a kedvét keressem.

MARIANE                       S én azért követem, hogy örüljön neki.

DORINE                          (egészen hátrahúzódik) No kíváncsi vagyok, ebből mi sülne ki.

VALÉR                            Ez hát a szerelem? Vagy az egész csalás volt,

És…

MARIANE                       Beszéljünk, uram, inkább valami másról.

Nyíltan megmondta ön, hogy azt fogadjam el,

Akit most férjemül az apám kiszemel,

Nekem meg eltökélt tervem, hogy így csinálok,

Hisz maga adta az üdvözitő tanácsot.

VALÉR                            Miért említ ilyen átlátszó indokot?

Tudom, hogy maga már régen határozott,

S most e haszontalan ürüggyel visszaélve

Bizonyos jogcimet érez a szószegésre.

MARIANE                       Ez szép beszéd.

VALÉR                            Igen, s szivében sohasem

Vonzotta még felém igazi szerelem.

MARIANE                       No, igen, van joga, hogy ezt szememre vesse.

VALÉR                            Igen, van rá jogom, és lelkem megsebezve

Megelőzi magát tervében, úgy lehet;

Tudom, hová vigyem kezemet s szívemet.

MARIANE                       Ó, nem kételkedem, s a láng, melyet az érdem

Felszít…

VALÉR                            Az érdemet ne is említse, kérem,

Hisz megmutatta, hogy kevés az érdemem.

Más nő jobb lesz talán, abban reménykedem:

Tudok egyet, aki, ha innen visszalépek,

Tán elfelejteti ezt a nagy veszteséget.

MARIANE                       Nem is nagy veszteség, könnyen pótolja más.

Megvigasztalja majd magát a változás.

VALÉR                            Igyekszem, higgye el: ha hiába remélünk,

Nemcsak megcsalt szivünk - szenved a büszkeségünk,

És legfőbb gondja, hogy kárpótolja magát,

Ha nem is sikerül, színleljük legalább,

Különben pipogyák s gyávák vagyunk - olyan nagy

Hiba szeretni azt, aki bennünket elhagy.

MARIANE                       Ez igazán nemes, nagylelkű érzelem.

VALÉR                            Mindenki tudja ezt és egyetért velem.

Vagy azt kívánja, hogy őrizzem a szerelmet

És mindörökre csak maga után epedjek?

Elnézzem, hogy maga más karjába borul,

És szenvedjen szívem gyógyíthatatlanul?

MARIANE                       Ellenkezőleg, én már csupán azt kivánom,

Hogy essék túl hamar a gyógyszer-házasságon.

VALÉR                            Ezt kívánja?

MARIANE                       Igen.

VALÉR                            Sértett már eleget:

Kisasszony, indulok, hogy kedvére tegyek.

(Egy lépést tesz, mintha megindulna, de mindig újra visszatér)

MARIANE                       Helyes.

VALÉR                            (visszajön) De tudja meg, hogy maga volt a hűtlen.

Maga, aki miatt végsőkre kényszerültem.

MARIANE                       Úgy van.

VALÉR                            S csak a maga példáján tervezem

Ezt a lépésemet.

MARIANE                       Nem baj, csak meglegyen.

VALÉR                            (indul kifelé) Meglesz, nyugodt lehet, a kedvére cselekszem.

MARIANE                       Jó lesz.

VALÉR                            (megint visszajön) És sohasem látjuk egymást mi ketten.

MARIANE                       Sok szerencsét!

VALÉR                            (elindul, az ajtónál visszafordul)

Mi az?

MARIANE                       Tessék?

VALÉR                            Ki szólt? Maga?

MARIANE                       Én? Álmodik.

VALÉR                            No jó, akkor megyek haza.

Agyő, kisasszonyom! (Lassan elindul)

MARIANE                       Agyő, uram.

DORINE                          (Mariane-hoz) Úgy érzem,

Hogy elment az eszük ebben a kedvtelésben.

Csak hagytam magukat, hadd pöröljenek itt,

Azt vártam, hogy talán kisütnek valamit!

Hó, Valér úr!

Megragadja Valér karját, Valér pedig úgy tesz, mintha nagyban vonakodnék

VALÉR                            Dorine, engedj utamra, kérlek.

DORINE                          Jöjjön csak vissza hát.

VALÉR                            Nem, nem, elönt a méreg.

Ne beszélj rá, hiszen ő, ő akarta ezt.

DORINE                          Várjon.

VALÉR                            Hiába, már ez elvégeztetett.

DORINE                          Ó!

MARIANE                       (félre) Nem bír látni sem, elűzi a személyem,

Jobb lesz, ha kimegyek, hogy maradni ne féljen.

DORINE                          (elengedi Valért, és Mariane-hoz szalad)

Most ez kezdi! Hová fut?

MARIANE                       Hagyj!

DORINE                          Nem engedem.

MARIANE                       Dorine, hiába már, nem tartasz vissza, nem.

VALÉR                            (félre) Kész büntetés neki, ha látnia kell engem:

Úgy látszik, többet ér, ha bajából kimentem.

DORINE                          (elengedi Mariane-t és Valérhoz szalad)

Maga kezdi megint? No szép! Ördög vigye!

Már ne évődjenek - csak jöjjenek ide.

(Megfogja és egymás felé húzza őket)

VALÉR                            (Dorine-hoz) De mondd hát mit akarsz?

MARIANE                       (Dorine-hoz) Mért hívtál vissza onnan?

DORINE                          Hogy kibéküljenek, s magukat összehozzam. (Valérhoz)

Mért veszekszik vele? Mért ilyen esztelen?

VALÉR                            Hát nem hallottad-e, hogyan beszélt velem?

DORINE                          (Mariane-hoz) S maga bolond-e, hogy így elfogta a méreg?

MARIANE                       Magad is tanuja voltál, mennyire sértett.

DORINE                          (Valérhoz) Mind a ketten buták. Elhihetik nekem:

Nincsen más gondja, mint hogy magáé legyen. (Mariane-hoz)

Csak magát szereti, s esküszöm életemre,

Hogy boldog volna, ha a maga férje lenne.

MARIANE                       (Valérhoz) Igen? S akkor ilyen tanácsot minek ad?

VALÉR                            Igen? S hogy kérheti ebben tanácsomat?

DORINE                          Mind a kettő bolond. No, kezet ide szépen. (Valérhoz)

Előbb maga.

VALÉR                            (Dorine-nak nyújtja kezét)

Minek?

DORINE                          (Mariane-hoz) Most maga, kéz a kézben.

MARIANE                       (szintén kezét nyújtja)

És mindez mire jó?

DORINE                          Csak gyorsan, jöjjenek.

Nem is tudják maguk, milyen szerelmesek.

VALÉR                            (Mariane felé fordul)

De ha nyújtja, miért tesz úgy, mint aki szenved?

Miért nézi ilyen gyűlölködve az embert?

Mariane Valér felé fordul, és kissé elmosolyodik

DORINE                          Mind bolond az, aki szerelmes, mondhatom.

VALÉR                            (Mariane-hoz) De mondhatja-e, hogy panaszra nincs okom?

És vallja be, ugye, magától nem a legszebb,

Hogy csak akkor örül, ha engem megsebezhet?

MARIANE                       S van-e hálátlanabb, mint maga, mondja hát…

DORINE                          Hagyjuk máskorra ezt az egész nagy vitát,

S inkább gondoljanak a kényszer-esküvőre.

MARIANE                       Mondd meg hát, mit tegyünk, hogy védjük ki előre?

Megteszünk ellene mindent, amit lehet.

Apja hadd szője a bolondos terveket,

A kisasszony pedig szavát fogadva szépen

Megnyugszik szeliden az apai szeszélyben.

Ha szorul a hurok, csak így nyerhet időt,

És elhúzhatja ezt az undok esküvőt.

Ha időt nyerhetünk, már meg van nyerve minden,

Még betegséget is lehet színlelni könnyen,

Hirtelen támad, és megvan a haladék,

Vagy rossz előjelet lát, az is már elég,

Beleütközik egy váratlan gyászmenetbe,

Iszappal álmodik vagy tükrét töri össze.

De a fődolog az, hogy másnak s neki sem

Lehet neje, ha nem mondja ki, hogy igen.

De csak úgy érhetünk célt - jó, ha megjegyezzük -

Ha addig senki sem látja magukat együtt. (Valérhoz)

Menjen, s barátai fáradjanak tovább

Azért, hogy Orgon úr betartsa a szavát.

Mi pedig sógora szavát vetjük a latba,

S mostohaanyja is ügyünket támogatja.

Isten vele.

VALÉR                            (Mariane-hoz) Tehát kezdődik a csata,

De bevallom, csak egy reményem van: maga.

MARIANE                       (Valérhoz) Akármit is akar apám, azt megigérem,

Hogy Valéré leszek, vagy pedig senkié sem.

VALÉR                            Milyen boldog vagyok! És újra merhetek…

DORINE                          Fecsegni tudnak a bolond szerelmesek…

Mondom, gyerünk.

VALÉR                            (lép egyet, aztán visszafordul)

De még…

DORINE                          Csak eszébe ne jusson! (Válluknál fogva kitolja őket)

Jobb, hogyha arra megy, erre meg a kisasszony.

HARMADIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET –

Damis, Dorine

DAMIS                             Mennykő csapjon belém, itt, ezen a helyen,

Legyen zsivány, bitang, gazember a nevem,

Ha bármely hatalom, tekintély visszatarthat:

Nem nézek semmire s fejjel megyek a falnak.

DORINE                          Kérem, fékezze meg e dühös szenvedélyt:

Erről apjaura éppen csak hogy beszélt.

Az ember csak beszél, de nem mindig cselekszik,

Gyakran hosszú az út a szándéktól a tettig.

DAMIS                             Meg kell gátolnom e csirkefogó cselét.

Meg nem köszöni, ha én mondom, hogy elég.

DORINE                          Csak nyugalom! Sem őt, sem az urat ne bánja:

Hadd beszéljen velük az úrfi mostohája.

Valahogy van neki Tartuffe-nél hitele

És Tartuffe mindig is előzékeny vele.

Talán még eped is az úrnőért szivében -

Az volna nagyszerű! Uram, csak ezt megérjem!

Épp most hivatta őt madame s kikérdezi

E házasság felől, hogy mik a tervei,

Megtudja, mit akar s közli vele előre,

Milyen kínos zavar származhatik belőle,

Ha tovább érleli ilyen szándékait.

Inasa mondja, hogy épp most imádkozik,

De azt is mondja, hogy lejön már nemsokára.

Én maradok, maga menjen, kérem, ne várja.

DAMIS                             Nem megyek, érdekel ez az egész dolog.

DORINE                          Nem, jobb, ha egyedül leszek.

DAMIS                             Megnémulok.

DORINE                          Tudjuk, milyen maga: felelne mindenáron,

S ez biztos módja, hogy saját ügyének ártson.

Menjen.

DAMIS                             Hadd lássam őt: majd mérséklem magam.

DORINE                          Jön már, menjen hamar, maga haszontalan.

Damis egy kis fülkébe rejtőzik a szín hátterében

MÁSODIK JELENET –

Tartuffe, Lőrinc, Dorine

TARTUFFE                      (észreveszi Dorine-t)

Lőrinc, rakd vissza az ostort és a szőrcsuhámat.

Reméljük, hogy az ég malasztja rád kiárad.

Ha keresnek, megyek a rabokhoz, mai

Kis adományomat köztük szétosztani.

DORINE                          (félre) Micsoda hencegés, szenvelgés, hiu érdem!

TARTUFFE                      Mi tetszik?

DORINE                          Csak az…

TARTUFFE                      (egy zsebkendőt húz elő zsebéből)

Ó, istenem, arra kérem,

Még mielőtt beszél, e keszkenőt vegye…

DORINE                          Hogy?

TARTUFFE                      Nézni sem birom a keblét: födje be.

A megbotránkozást az eféle okozza,

Ettől gerjedhetünk vétkes gondolatokra.

DORINE                          Csak ennyi kell, s az úr már kísértésbe jön?

És minden hús iránt ilyen fogékony ön?

Igazán nem tudom, milyen láz támad önben,

Bevallom, nálam ez nem megy ennyire könnyen.

Ön, uram, teljesen pőrén állhatna itt

S én veszélytelenül nézhetném tagjait.

TARTUFFE                      Ha énvelem beszél, beszéljen jámborabban,

Vagy itthagyom magát ebben a pillanatban.

DORINE                          Nem, én leszek, aki magát nyugton hagyom,

Egy-két szót kell csupán az úrnak mondanom.

Asszonyom idejön most mindjárt s arra kéri,

Kegyeskedjék vele valamit megbeszélni.

TARTUFFE                      Ó, boldogan.

DORINE                          (félre) Milyen szelíd lett hirtelen!

Sejtettem eddig is, de most már elhiszem.

TARTUFFE                      Jön nemsokára?

DORINE                          Sőt azonnal ideérhet.

Megyek - jobb lesz talán, ha kettesben beszélnek.

HARMADIK JELENET –

Elmira, Tartuffe

TARTUFFE                      Ó, bárcsak, asszonyom, megőrizné az ég

Az ön lelkének és testének erejét

S áldja meg életét úgy, ahogyan kivánja

Isten híveinek alázatos paránya.

ELMIRA                          Lekötelez, uram, e jámbor óhaja.

De tán kényelmesebb, ha leülünk oda.

TARTUFFE                      (Leül) Bajából, asszonyom, meggyógyult már egészen?

ELMIRA                          (Leül) Igen, elmúlt a láz, többé nyomát sem érzem.

TARTUFFE                      Az én imám, tudom, annyit nem érdemel,

Hogy ezt a nagy kegyet én értem volna el,

De ahány ájtatos imám felszállt az égbe,

Nem volt más tárgya, csak az ön felépülése.

ELMIRA                          Az én jólétemért túl nagy e buzgalom.

TARTUFFE                      Nem, nem lehet elég drágának tartanom:

Áldoznám szívesen a magamét is érte.

ELMIRA                          Túlzás már, higgye el, e keresztényisége,

S jóságáért, uram, hálás vagyok nagyon.

TARTUFFE                      Sokkal több az, amit érdemel, asszonyom.

ELMIRA                          Beszélni akarok, önnel, uram, titokban.

Jó, hogy most e helyen tárgyalhatunk nyugodtan.

TARTUFFE                      Az én lelkemre is nagy boldogság derül,

Hogy együtt lehetünk, kettesben, egyedül.

Imámban mindig is rajongva esedeztem

Ilyen alkalomért, de megtagadta isten.

Damis nem mutatkozik, de kinyitja annak a fülkének ajtaját, ahová visszavonult, hogy a beszélgetést kihallgassa

ELMIRA                          Amit én akarok, nyílt, őszinte beszéd,

És kérem, tárja fel nekem egész szivét.

TARTUFFE                      És én is, éppen e legfőbb kegyért esengek,

Hogy egész lelkemet megmutathassam önnek.

S végül elhiggye, hogy ha én űztem is el

A sok látogatót, kit bája érdekel -

Mégsem a gyűlölet hajtott asszonyom ellen,

De messzire ragadt túlbuzgó szenvedelmem

S egy tiszta hevület, mely…

ELMIRA                          Én is úgy hiszem,

Hogy üdvösségemért aggódik szüntelen.

TARTUFFE                      (megszorítja Elmira ujjai hegyét)

Ó, persze, asszonyom, s ez a hév néha tombol.

ELMIRA                          Jaj! De miért szorít?

TARTUFFE                      Csupán túlbuzgalomból.

Fájdalmat önnek én ne okozzak sosem.

Inkább én… (Kezét Elmira térdére teszi)

ELMIRA                          Mit keres a keze térdemen?

TARTUFFE                      Csak ruháját fogom: úgy omlik ez a kelme.

ELMIRA                          Jaj, csiklandós vagyok: kérem, már ne emelje.

(Elhúzza székét, Tartuffe közeledik a magáéval)

TARTUFFE                      (Elmira mellkendőjét babrálja)

E csipke, istenem, de szép, milyen csoda!

Nem dolgoztak ilyen finoman még soha.

Korunk méltán lehet az ilyesmire büszke.

ELMIRA                          Ez igaz, de talán térjünk a mi ügyünkre.

Azt hallom, az uram megszegi a szavát

S magához adja a lányát. Igaz-e hát?

TARTUFFE                      Én is hallottam ezt, de hadd valljam be önnek:

E boldogság nem az, amiért én esengek.

Asszonyom, tudja meg, én másban bámulom

Azt a bájt, vonzerőt, mely minden óhajom.

ELMIRA                          Ön nem vágyódhatik, tudom, földi dologra.

TARTUFFE                      Ne higgye, nincs az én szívem kőből faragva.

ELMIRA                          De azt hiszem, csupán az ég felé eseng,

S vágyait semmi sem vonzhatja idelent.

TARTUFFE                      Szerelmünk, amely az örök szépségre gerjed.

Nem tiltja a múló széphez vonzó szerelmet.

Érzékeinket is könnyen ragadja meg

Az isten műve, a tökéletes remek.

A legszebb nőkben is az ég visszfénye csábít.

De önben tárja fel legtitkosabb csodáit

És arcára olyan szépséget vetitett.

Mely elbűvöli a szemeket s szíveket,

S ha önre néztem, a halandó, földi bájban

A természet örök teremtőjét csodáltam.

Saját ábrázatát mintázta meg az ég

A képben, mely után szivem epedve ég.

Féltem előbb, hogy ez a vágy mely titkon égve

Keletezett, talán a sátán tőrvetése,

S úgy döntöttem, hogy önt többé nem láthatom,

Mert üdvösségemet gátolja, asszonyom.

De, ó, elbűvölő szépség, most már megértem,

Hogy vétkes nem lehet ez az én szenvedélyem,

És mert e szenvedély erényes is lehet,

Ezután átadom hevének szívemet.

Bevallom, asszonyom, tudom, milyen merészség

Önnek ajánlani szivemnek hevülését,

De vágyam csak az ön jósága kegyeit

Reméli, nem saját értékében bizik.

Nyugalmamat az ön itéletére bízom,

Mert öntől függ csupán az üdvöm vagy a kínom,

Igen, én teljesen önre bízom magam:

Boldog legyek-e vagy végképp boldogtalan.

ELMIRA                          Szép, gáláns vallomás hangzott el itt előttem,

De be kell vallanom, egy kissé meglepődtem.

Úgy érzem, nem elég erős az ön szive.

Nem illenék kicsit bölcsebbnek lennie?

Ön vallásos, uram, ezt mindenki beszéli.

TARTUFFE                      S aki vallásos, az nem lehet soha férfi?

Ha meglátom az ön mennyei bájait,

Szívem behódol és már nem okoskodik.

Furcsának tűnhetik, tudom, ez a beszédem -

Végre is, asszonyom, nem vagyok angyal én sem.

S ha mégis sértené önt ez a vallomás,

Szépsége az oka, tudja meg, semmi más.

Amint rám ragyogott emberfölötti fénye,

Egész belsőmet az ön rabjául igézte.

Páratlan, isteni, édes tekintete -

Lázongó szívemet azzal igázta le.

A böjtök, az imák, a könnyek mindhiába:

Minden vágyam csak az ön bájait imádta.

Elárult százszor is szemem és sóhajom,

De most már szóval is be kellett vallanom.

Ha lelke könyörül és nem hallgatja zordul,

Amit alázatos, hű rabszolgája koldul,

Ha majd nem vonja el tőlem vigaszait

És semmiségemig tán leereszkedik -

Akkor, ó, asszonyom, édes világcsodája,

Hódolatomat is páratlannak találja.

Énvelem nem forog kockán jó hírneve,

Meglátja, semmitől sincs oka félnie.

A nők bálványai, a gáláns udvaronchad,

A hiú hódítók, kik hencegve zajongnak

És dobra verik az asszonyok kegyeit,

Ha sikert érnek el, rögtön kifecsegik.

Az ilyen kérkedő nem marad hű szavához

És meggyalázza az oltárt, hol szíve áldoz.

De aki, mint magam, eltitkolt tűzzel ég,

Csak arra bízza rá hirét s becsületét:

Amivel tartozunk saját jó hírnevünknek,

Az a gond kötelez titoktartásra minket,

S a szerelmet, amely félelem nélküli,

És a botránytalan gyönyört itt megleli.

ELMIRA                          Csak hallgatom, uram, s e szónoki szavakban

Lelkét feltárta itt napnál világosabban.

Mondja, mi lesz, ha nincs kedvemre e beszéd

S férjemnek mondom el egész gáláns hevét?

E hirtelen kitört, szerelmes szenvedélye

Nagy barátságukat nem is érintené-e?

TARTUFFE                      Túl könyörületes ön ehhez, asszonyom,

S vakmerőségemért majd megbocsát, tudom.

Nézzen tükrébe és akkor rögtön megérti,

Hogy vak én sem vagyok, s hogy hús és vér a férfi.

Emberi gyöngeség ez, ne itélje meg

Határt nem ismerő, vad szenvedélyemet.

ELMIRA                          Az ilyesmit talán mások másképp csinálnák -

Az én tapintatom nem kedveli a lármát.

Uramnak az egész ügyet nem említem,

De valamit viszont ön is megtesz nekem:

Elintézi nekünk - de nem kertelve, csalva -

Hogy meglegyen Valér s Mariane lakodalma,

S lemond igaztalan hatalmáról, amely

Csak addig van, amíg más javát veszi el

És…

NEGYEDIK JELENET –

Damis, Elmira, Tartuffe

DAMIS                             (kilép a kis szobából, ahol elrejtőzött)

Nem, anyám, nem, ez nem maradhat titokban.

Mindent hallottam itt, napnál világosabban.

Tán a jóságos ég működött közre itt,

Hogy tönkretegyem egy áruló cseleit,

És hogy az ég maga rajtam át bosszút álljon

E pimaszságon és ilyen képmutatáson,

S apám ismerje meg a gazembert, aki

Magának mer, anyám, szerelmet vallani.

ELMIRA                          Nem. Damis, jobb, ha a bölcsebb úton megindul,

És bocsánatomat megérdemli ezentúl.

Megígértem - miért hazudtolna meg itt?

Nincsen kedvemre, ha botrány keletkezik.

Egy asszony csak nevet e buta semmiségre:

Ilyesmivel minek foglalkozzék a férje?

DAMIS                             Ha ezt akarja, van rá oka, gondolom,

S hogy én másképp tegyek, nekem is van okom.

Képtelen gondolat, rossz tréfa, hogy kiméljem,

Hiszen már eddig is hányszor maradt fölényben

Ez a gőgös pimasz, ez az álszent bigott,

Köztünk már épp elég zűrzavart okozott.

Apámat ez a gaz kormányozgatja régen

S diadalt ült Valér szerelmén s az enyémen.

Elég e szemtelen aljasságból, elég,

Könnyű fegyvert adott ellene most az ég.

E jó alkalomért adós vagyok az égnek,

S nem azért adta, hogy ezzel végül ne éljek.

Megérdemlem, hogy az ég újra elvegye,

Ha nem tudok mihez kezdeni sem vele.

ELMIRA                          Damis…

DAMIS                             Nem, hagyja ezt, kell hogy szavamat álljam.

A lelkem hirtelen repes diadalában.

Úgysem téríthet el, kár is beszélni még,

Most már kiélvezem a bosszu örömét.

Nem töprengek sokat, véget vetek az ügynek,

És csak örülhetünk mindnyájan, hogy ez így lett.

ÖTÖDIK JELENET –

Orgon, Damis, Tartuffe, Elmira

DAMIS                             Ó, jó, hogy jön, apám, éppen egy friss ügyet

Tárgyalunk, mely nagyon meglepi, úgy lehet.

Jóságát ez az úr szép áron visszaváltja,

Gyöngédségeiért, apám, ez hát a hála.

Most elárulta, hogy mennyire szereti

Apámat s mire tör: megbecsteleníti.

Anyámnak vakmerő szívvel, bűnös hevében

Szerelmet vallott, és én közben tetten értem.

Anyám tapintatos, a szíve túl szelid,

S a titkot tartja, ha csak őrajta mulik,

De én nem falazok ilyen pimasz csalásnak

S hallgatni annyi, mint megsérteni apámat.

ELMIRA                          Igen, én nem tudom, e sok hiú beszéd

Miért zavarja meg egy férj nyugodt eszét.

Mert nem ilyesmitől függ a mi büszkeségünk,

Csak azt kell tudni, hogy ellene mivel éljünk.

Én így vélekedem, s ha rám hallgat, Damis,

Hallgatott volna az ilyenről maga is.

HATODIK JELENET –

Orgon, Damis, Tartuffe

ORGON                           Hát lehetséges ez? Mit hallok? Ó, nagy isten!

TARTUFFE                      Ó, testvérem igen, a bűnöm feneketlen,

Igen, bűnös vagyok, nyomorult, zaklatott,

Aljas gonosztevők között a legnagyobb,

Minden pillanatom új bűn, mocsokban élek,

Lelkemet ellepik gennyes, rothadt fekélyek.

Látom már, hogy az ég e pillanatra várt

S rajtam bűneimért kitölti bosszuját.

Érhet akármilyen gaztettek vádja engem,

Nincs bennem gőg, amely unszol, hogy védekezzem.

Mindezt csak higgye el, vértezze fel dühét,

Mint bűnöst űzzön el, nem is kérdem, miért.

Bármilyen büntetést, szégyent kell elviselnem,

Biztos hogy többet is régen megérdemeltem.

ORGON                           (fiához) Gazember, áruló! Bemocskolnád sötét

Rágalmakkal szelíd erényét, hírnevét?

DAMIS                             Hát megtéveszti e színlelt jóság, az álnok,

Szemforgató erény?

ORGON                           Hallgass, te lepra, átok!

TARTUFFE                      Hadd beszéljen, az ön vádja alaptalan:

Jobban teszi, ha hisz az ő szavaiban.

Miért gondolkozik rám nézve kedvezően?

Tudja-e végre is, hogy mi telik ki tőlem?

Testvérem, ön talán a látszatból itél?

Az megtéveszti: nem vagyok jobb senkinél.

Ne induljon ki ön jámbor külalakomból:

Sajnos, nem az vagyok, akinek bárki gondol

Erényes férfinak tart az egész világ.

S nincs bennem semmi, csak csalás meg bujáság.

(Damis felé fordul)

Beszéljen csak, fiam, nevezzen árulónak,

Aljasnak, gaznak és orgyilkosnak, csalónak,

Vagy szólítson, ha tud, gyűlöltebb neveken,

Megérdemlem, tudom, nem is ellenkezem,

Ezt a gyalázatot kész vagyok tűrni térden:

A bűnöm annyi, hogy illik hozzá e szégyen.

ORGON                           Ó, testvérem, elég. (Fiához) Nem esik meg szived.

Te gazember?

DAMIS                             Apám, ilyesmit elhihet?

ORGON                           Fogd be a szád, bitang! (Tartuffe-höz) Ó álljon fel, fivérem! (Fiához)

Akasztófavirág!

DAMIS                             Apám!

ORGON                           Hallgass!

DAMIS                             De én nem…

ORGON                           Merészelj még egy szót… nyakad kitekerem.

TARTUFFE                      Testvér, az istenért, megálljon, türelem!

Inkább szenvedjek én a legszörnyűbb kinokban.

Mint egy hajszála is meggörbüljön miattam.

ORGON                           (fiához) Hálátlan!

TARTUFFE                      Hagyja hát! Inkább két térden itt

Kérem bocsánatát…

ORGON                           (maga is letérdel, és átöleli Tartuffe-öt)

Mi ez? Hogy rám pirít! (Fiához)

Milyen jó! Látod-e, pimasz?

DAMIS                             Hát…

ORGON                           Csönd!

DAMIS                             De…

ORGON                           Csöndet!

Tudom, mi az, ami megnyugodni nem enged.

Mind gyűlölitek őt, s látom, mi kellene:

Asszony, gyerek, cseléd összefog ellene

És mindent latbavet, együtt sző képtelen cselt.

Elűzni tőlem a mélyen vallásos embert.

De tudd meg, kárba vész e meddő buzgalom.

Mert bármibe kerül, én itt marasztalom,

Megtartom Mariane meg az ő esküvőjét

S így töröm össze majd e ház családi gőgjét.

DAMIS                             Hát kényszeríti, hogy elfogadja kezét?

ORGON                           Sőt, hogy dühöngjetek, meglesz ma este még.

Jó eszköz arra, hogy végre megmagyarázzam,

Mi a szófogadás, és ki az úr a házban.

No, gazfickó, amit mondtál, vond vissza hát,

Lába elé borulsz s kéred bocsánatát.

DAMIS                             Én? E pimasz előtt, aki csupa ravaszság…

ORGON                           Tovább makacskodol, koldus, rágalmazod hát?

Botot! (Tartuffe-höz) Engedjen el! Egy botot akarok! (Fiához)

Itt nincs többé helyed - azonnal takarodj!

Visszatérni ne merj, a színedet se lássam!

DAMIS                             Jó, indulok, de…

ORGON                           Nincs mit keresned e házban.

Kitagadlak, bitang, rögtön hordd el magad,

Nem kapsz semmit, csupán apai átkomat.

HETEDIK JELENET –

Orgon, Tartuffe

ORGON                           Hogy egy szent emberen ilyesmit elkövessen!

TARTUFFE                      (félre) E szenvedésemet bocsásd meg neki, Isten! (Orgonhoz)

Ha tudná, hogy nekem mekkora kínt okoz,

Hogy testvérem előtt rágalmaz a gonosz…

ORGON                           Szörnyű!

TARTUFFE                      Hálátlanak mind, és e gondolatra

Lesujtott lelkemet a kín majd széthasítja…

Borzasztó fájdalom… Szívem úgy elszorul,

Hogy bele is halok… Tűrnöm kell szótlanul.

ORGON                           (könnyezve rohan az ajtóhoz, amerre fiát kiűzte)

Miért is kíméltelek? Már sajnálom… Gazember!

Miért nem ütöttelek agyon, itt, két kezemmel? (Tartuffe-höz)

Testvér, csak nyugalom, üljön le újra hát.

TARTUFFE                      Inkább zárjuk le ezt a sok gonosz vitát.

Látom, hogy itt milyen komoly zavart okoztam.

Fivérem, azt hiszem, ideje, hogy bucsúzzam.

ORGON                           Hogyan? Tréfál velem?

TARTUFFE                      Gyűlölnek, s figyelem,

Hogy izgatják az ön gyanúját ellenem.

ORGON                           És vádjaik talán helyet kapnak szivemben?

TARTUFFE                      Nem hagyják abba majd, hagy üldözzenek engem,

S a vádat, amelyet ezúttal elvetett,

Meghallgatja talán máskor, legközelebb.

ORGON                           Nem, fivérem, soha.

TARTUFFE                      Ó, fivérem, egy asszony

Tud módot arra, hogy férje lelkére hasson.

ORGON                           Nem, nem.

TARTUFFE                      Gyorsan megyek. Ha már nem leszek itt,

Tán kikerülhetem haragjuk nyilait.

ORGON                           Nem, nem, maradjon itt, nem élem túl, ha elhagy.

TARTUFFE                      Jó, maradok, habár e tűrés kínja túl nagy.

De ha akarja, hát…

ORGON                           Ó!

TARTUFFE                      Jó, nincs több szavam.

De legalább tudom, mihez tartsam magam.

Kényes a becsület, kötelez a barátság,

Hogy elkerüljük a pletykát s a gyanu árnyát,

Kerülöm hitvesét, és vele ön se lát…

ORGON                           Nem, találkozzanak, beszélhet a világ.

Csak örülök, ha az embereket dühítjük,

S inkább azt akarom, mutatkozzanak együtt,

Sőt még mással fogom őket dühíteni:

Ön lesz örökösöm, de az egyedüli.

Nem is halogatom, nyélbeütöm azonnal

S megajándékozom önt egész vagyonommal.

Egy hű és jó barát, akit vőül veszek,

Nem kedvesebb-e, mint asszony, szülő, gyerek?

Nos, elfogadja-e, amit önnek kínálok?

TARTUFFE                      Isten akarata - ez az, amit kívánok.

ORGON                           Szegény! Intézzük el írásban az ügyet.

Hogy megpukkadjanak sorban az irigyek.

NEGYEDIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET –

Cléante, Tartuffe

CLÉANTE                        Ez a botrány, igen, a várost körbejárta

S elhiheti nekem, hogy nem az ön javára.

Kapóra jön, uram, hogy éppen itt lelem:

A véleményemet elmondom röviden.

Hagyjuk mindazt, amit ekörül magyaráznak,

Feltételezem azt, ami legjobb magának.

Damis volt a hibás - no jó, elfogadom,

És az, amivel önt vádolja, rágalom.

De keresztény-e az, aki meg nem bocsátja

A sértést s eltüri, hogy győzzön bosszuvágya?

Lelkére veszi-e, hogy viszályuk miatt

Fiának az apa rögtön ajtót mutat?

Megmondom nyiltan is, eljárását nem értem,

Botránykő ez a tény az emberek szemében.

Ha rám hallgat, ez a botrány lecsillapul -

Az istenért, csak a húrt ne feszítse túl,

Csak áldozza fel az égnek jogos haragját

S gyorsan békítse ki a fiút meg az apját.

TARTUFFE                      Ha rajtam múlna ez, megtenném boldogan,

Bennem nincs semmi düh, elhiheti, uram,

Megbocsátok neki, nem is itélem őt el,

És megsegíteném szántszándékkal s erővel.

De isten érdeke, sajnos, mást követel,

És ha ő hazatér, nekem távozni kell.

Tette után, amely példátlan, hihetetlen,

Botrány az volna, ha találkoznánk mi ketten.

Még isten tudja, mit gondolna a világ,

Tán azt, hogy én űzök ravasz politikát,

Azt hinnék, magamat mégis bünösnek érzem

S innen ered egész irgalmat-tettetésem,

Hogy aggaszt vádolóm, azért tartom közel,

S rábírom arra, hogy végül némuljon el.

CLÉANTE                        Csupa szép kifogás, de ezekkel mit érek?

Úgy gondolom, ezek nem természetes érvek.

Nem bölcs ember, akit Isten érdeke bánt:

A bűnöst sujtani nincsen szüksége ránk.

Ön hát elébevág az Isten bosszujának:

Gondolja meg, az ég parancsa a bocsánat,

És ha az ég magas parancsát tölti be,

Emberi szóval itt nem kell törődnie.

Az a meggondolás, hogy itt-ott mit hihetnek,

Lehet-e gátja egy jámbor cselekedetnek?

Nem, nem, tegyünk, amit az ég parancsa mond,

Azontúl minek is izgatná bármi gond?

TARTUFFE                      Uram, hallotta, hogy megbocsát neki szívem,

Ezzel tehát az ég parancsát teljesítem.

De vele éljek a mai botrány után?

Ó, nem, uram, ilyet az Isten sem kíván.

CLÉANTE                        S azt kívánja-e, hogy ön szívesen fogadja,

Amit kitervel a fiú szeszélyes apja,

S öné legyen ez a jogtalan adomány -

Vagyona? Nem, ilyet az Isten nem kíván.

TARTUFFE                      Úgysem hiheti el az, aki ismer engem,

Hogy az én érdekem is közrejátszik ebben.

Énnekem semmiség a föld minden java

És hamis fénye nem kápráztat el soha.

Nos, hajlandó vagyok el is fogadni végül

Az adományt, melyet Orgon úr adni készül.

De csak azért, uram, mert félni van okom,

Hogy rossz kezekbe jut különben e vagyon,

Olyanra jut, aki ha benne részesülne,

Mire fordítaná? Valamely gonosz ügyre,

S nem szolgálná vele, mint én teszem, az ég

Dicsőségét, sem, az emberek érdekét.

CLÉANTE                        Én nem hiszem, uram, hogy így félnie kelljen.

Finoman érvel a jogos örökös ellen!

Nem kellene magát ezzel zaklatnia:

Övé a vagyon is, meg a kockázata,

S jobb, ha ő visszaél vele, mintha az úrra

Száll az a vád, hogy őt örökéből kitúrta.

Csodálkozom, mi is az oka, hogy nyugodt

Lélekkel tűrte el ezt az ajánlatot.

Vagy tán az igazi vallás ad arra módot,

Hogy kell kifosztani a törvényes utódot?

Ha úgy érzi, az ég szava hogy így legyen

S nem is férhet meg ön Damisszal egy helyen -

Nem volna szebb - hisz így kívánja jog és illem

Ha tisztességesen visszavonulna innen,

Mintsem eltűri, hogy egy őrült akarat

A család gyermekét elűzze ön miatt?

Mást kíván, higgye el, a jóság és szerénység,

Uram…

TARTUFFE                      Kérem, uram, bocsásson meg, de fél négy,

Vár a szent hivatás, egy vallásos dolog,

Bocsásson meg tehát, ha rögtön indulok.

CLÉANTE                        (egyedül) Nahát!

MÁSODIK JELENET –

Elmira, Mariane, Dorine, Cléante

DORINE                          (Cléante-hoz) Ó jaj, uram, tegyen valamit érte,

Mert szörnyű kínokat szenved most el szegényke.

Úgy döntött apja, hogy még ma, éjfél előtt

Eljegyzi, s e parancs kétségbeejti őt.

Mindjárt itt lesz az úr. Hát fogjunk össze, kérem.

Erővel, ésszel, és ingassuk meg hitében,

Hogy hagyja abba már borzasztó terveit.

HARMADIK JELENET –

Orgon, Elmira, Mariane, Cléante, Dorine

ORGON                           Haha! No jó, hogy épp így összegyűltek itt. (Mariane-hoz)

Itt van az okirat, mely örömödre szolgál.

Hogy benne mi lehet, előtted nem titok már.

MARIANE                       (letérdel) Apám, az égre, mely tudja, hogy szenvedek,

S mindenre, ami még apámnak szent lehet:

Oldja fel apai jogát egy percre s engem

Hadd ne némítson el gyermeki engedelmem,

Ne hallja meg az ég, hogy tör fel panaszom,

Mert lesújt, amivel apámnak tartozom,

S ne kívánja, hogy az élet, melyet apámtól

Kaptam, apám miatt boldogtalanra váljon.

Ha tönkreteszi már édes reményemet

És nem engedi, hogy szerelmemé legyek,

Legalább ne legyek - így kérem, látja, térden -

Azé, akit csupán utálni tudok, érzem,

S ne használja, apám, hatalmát arra, hogy

Még szerencsétlenebb legyek, mint most vagyok.

ORGON                           (érzi, hogy ellágyul, félre)

Csak keményen, szívem, csak nem szánni, kímélni.

MARIANE                       Én nem bánom, apám, bárhogyan is becézi.

Egész nagy vagyonát adja már most neki,

Sőt az enyémmel is még megnövelheti,

Én beleegyezem boldogan, csak szeresse,

De a személyemet ne adja neki, ezt ne.

Jobb lesz egy szigorú kolostorban nekem,

Zord falai között múljék el életem.

ORGON                           Szép eset, mondhatom! Csak azért lesz apáca,

Mert szíve lángjait elfojtja a papája.

Állj fel! Mennél nagyobb fájdalom ez neked,

Annál nagyobbra nő a mennyben érdemed:

Érzékeidet e házasság csak gyötörje

És ne jajgasd tele a fejemet előre.

DORINE                          Hogyan?

ORGON                           Hallgasson ott! Kérdezte valaki?

Maga ne merjen itt bármit is mondani!

CLÉANTE                        Ha tán meghallgatod, van néhány jó tanácsom.

ORGON                           A te tanácsaid legjobbak a világon,

Mindegyik alapos, mindnek van veleje,

De ha megengeded - most nem élek vele.

ELMIRA                          (férjéhez) Csak nézem, hallgatom, és eláll a szavam,

Csodálatom maga iránt határtalan,

Mert ilyen elvakult férfi nem is lehet,

Hogy el ne higgye ezt a mai esetet.

ORGON                           Szolgálatára, de nekem elég a látszat,

Mert az a gaz fiam, tudom, kedves magának.

Nem akarta, ugye, leleplezni a csinyt,

Mit ő eszelt ki a szegény ellen megint?

Túl nyugodt volt maga ahhoz, hogy elhihessem:

Ó, sokkal hevesebb volna ilyen esetben.

ELMIRA                          Egy vallomás olyan nagy esemény nekünk,

Hogy rögtön riadót fujjon becsületünk?

Hát azonnal kiüt a rossz hír foltja rajtunk,

Ha nem lángol szemünk, nem átkozódik ajkunk?

Az ilyen vallomást én csak kinevetem

És bevallom, hogy a botrányt nem szeretem.

Én híve vagyok a szelídebb bölcsességnek,

És nem kedvelem azt a vad erkölcsiséget,

Melynek fog és köröm legelső fegyvere

És embertársait azzal leplezi le.

Mihez is kezdenék eféle bölcsességgel?

Nekem nem az ilyen pokoli zord erény kell.

Az elutasítás, ha csöndes és hideg,

Visszataszít az is egy tolakvó szivet.

ORGON                           Ismerem az ügyet, és amit mondtam, állom.

ELMIRA                          Én meg e különös gyarlóságát csodálom.

De akkor is ilyen hitetlen volna, ha

Fülével hallja, hogy mégsem volt igaza?

ORGON                           Hallom?

ELMIRA                          Igen.

ORGON                           Mese.

ELMIRA                          S ha tudok arra módot,

Hogy lássa maga is, mennyire becsapódott?

ORGON                           Tréfál.

ELMIRA                          Az istenért, feleljen legalább!

Ne higgye el, csak azt, amit a szeme lát.

Tegyük fel, hogy maga jól elrejtőzik, aztán

Kettőnk jelenetét hallja és látja tisztán -

Mondogatná-e, hogy Tartuffe kegyes, derék?

ORGON                           Azt mondanám… No de semmit se mondanék,

Ez lehetetlen.

ELMIRA                          Úgy? Tehát megmarad ebben,

S szándéka, hogy tovább is hazugnak nevezzen?

Ha csak tréfából is, de megkövetelem,

Hogy azonnal és itt tanúskodjék nekem.

ORGON                           No jó, szaván fogom. Már magam is kiváncsi

Vagyok, mit tervez és tud-e szavának állni.

ELMIRA                          (Dorine-hoz) Hívja le.

DORINE                          (Elmirához) De ravasz, és fortélyos eszű,

És tőrbe csalni őt nem olyan egyszerű.

ELMIRA                          (Dorine-hoz) A szerelem saját ábrándjainak rabja

És az önszeretet önmagát is becsapja.

Csak küldje le ide. (Cléante-hoz és Mariane-hoz)

Ti pedig menjetek.

NEGYEDIK JELENET –

Elmira, Orgon

ELMIRA                          Itt az asztal alatt keressünk jó helyet.

ORGON                           Hogyhogy?

ELMIRA                          Csak bujjon el s maradjon észrevétlen.

ORGON                           Asztal alá? Miért?

ELMIRA                          Bízza rám, arra kérem:

Legyen enyém a terv, maga pedig figyel.

Mondom, bujjon alá, és jól rejtőzzön el,

Senki ne hallja és ne lássa, jól vigyázzon.

ORGON                           Nagy szívesség, amit megteszek, úgy találom,

De kíváncsi vagyok, ezt hogyan oldja meg.

ELMIRA                          Tán nem ítéli el viselkedésemet. (Férjéhez, aki az asztal alá bújt)

Egy kissé különös tárgyról kell majd beszélnem:

Megbotránkoznia nem szabad semmiképpen.

Engedje meg nekem, hadd szóljak szabadon:

Amint igértem is, meggyőzni akarom.

Most majd megindulok az édesebb irányban,

Hogy e képmutató lélek maszkját lerántsam,

Szerelme vakmerő vágyait biztatom,

Hadd lássa, hogy ez a kedvező alkalom.

Magának játszom én és hogy őt tőrbe csaljam,

Mintha vágyaira bennem is volna hajlam,

Abbahagyom, amint magának megfelel,

És maga szabja meg, hogy meddig menjek el.

Maga szabjon határt eszeveszett hevének,

Ha majd úgy látja, hogy az ügy éppen megérett,

Hogy kímélje nejét és ne tűrjön tovább,

Csak amig végre már nem csalja önmagát.

A maga érdeke, maga az úr a házban

És… Siessen, jön is. Ne tűnjék fel, vigyázzon.

ÖTÖDIK JELENET –

Tartuffe, Elmira, Orgon (az asztal alatt)

TARTUFFE                      Itt vagyok, asszonyom, ez volt az óhaja.

ELMIRA                          Igen. Nagy titkokat kell meghallania.

Az ajtót csukja be, mielőtt belekezdek

És nézzen jól körül: félek, valaki meglep.

Tartuffe becsukja az ajtót, és visszajön

Egyikünk sem akar még egy olyan ügyet,

Mint mi az előbb halálra rémitett.

De ki gondolta, hogy ilyen meglepetések

Várnak? Féltettem önt, mikor Damis belépett.

De láthatta ön is, hogy mindenekelőtt

Önt védtem és hogyan csillapítottam őt,

Csak épp az nem jutott eszembe zavaromban,

Hogy az egész ügyet szemébe letagadjam.

De égnek hála, jól végződött az eset

És ennél biztosabb ügyünk nem is lehet,

Mert szent híre elől a vihar messze hátrált

S nem tűri ön körül férjem a gyanu árnyát.

A rágalommal úgy dacol az én uram,

Hogy parancsa: legyünk csak kettesben vigan,

Ezért megtehetem, hogy önnel e szobában

Kettesben maradok - meg lehet tenni bátran,

S csupán ezért merem feltárni szívemet -

Az ön tüze nyomán máris lángot vetett.

TARTUFFE                      Nehéz megértenem e vallomása nyelvét -

Más stílusban beszélt, asszonyom, nem is oly rég.

ELMIRA                          Ha e kosár miatt ilyen dühös lehet,

Még rosszul ismeri a női szíveket,

S nem tudja, mit jelent a nőknél ez a kezdet,

Mikor csupán ilyen szelíden védekeznek.

E percekben, uram, harcot vív idebenn

Szemérmünk s ellene a gyöngéd érzelem.

A győztes szerelem mellett szólnak az érvek,

De még bevallani feszeng a szégyenérzet,

Védekezünk előbb, de kiolvasható

Szemünkből az a jel, hogy nyert a hódító,

Már csak becsületünk mond ellene a vágynak

S az elutasítás fél-ígéretbe bágyad.

Túl nyílt e vallomás - talán úgy véli ön -

S hogy szemérmünket is kissé lebecsülöm,

De ha kimondtam ezt, habozva és zavartan:

Hát mi bírt volna rá, hogy Damist visszatartsam?

Vagy olyan szeliden hallgattam volna-e

Végig mindazt, amit felajánlott szive,

S fogadtam volna-e úgy, ahogy maga látta,

Ha szívem nem felel szive ajánlatára?

S ha kényszeríteni akartam ezután,

Hogy vesse el a nászt, melyet férjem kiván -

Tudhatta volna, hogy e kérés mit jelentsen,

S csupán maga miatt történt, önérdekemben,

Mert kezdtem félni, hogy a tervezett kötés

Szivét megosztja s nem marad nekem egész.

TARTUFFE                      Ó, asszonyom, gyönyör nekem s csodálva hallom

Szólalni szavait ezen a drága ajkon,

Érzékeimbe ez a méz árasztja szét

Egy édes, soha nem izlelt öröm izét.

Fő igyekezetem csak az, hogy tessem önnek,

S hogy szerelmes belém, ez boldogság szivemnek,

De megbocsát, ha e szív alig hiszi el

Szerencséjét s kicsit még kételkedni mer.

Szánhatta szavait tisztes szándékú tőrnek,

Hogy így gátolja meg készülő esküvőmet,

És ha beszélhetek magával szabadon:

Édes szavaiban addig nem bízhatom,

Amíg egy kis kegye, mely után úgy esengek,

Nem biztosítja azt, amit most kijelentett,

S belém nem ülteti azt a szilárd hitet,

Hogy hozzám jó lesz és hogy igazán szeret.

ELMIRA                          (köhög, hogy férjét figyelmeztesse)

Hogyan? Ön hát olyan gyorsan akar haladni

S egy gyöngéd szíven itt már diadalt aratni?

Az édes vallomás kínzó szégyene még

Itt dúl szívemben, és ez önnek nem, elég?

És nem nyugtatja meg már semmi más, csak az, ha

Szívem végső kegyét azonnal leszakasztja?

TARTUFFE                      Érdemtelen remény rendszerint ingatag

És nem nyugtatja meg a szó a vágyakat.

Kétkedni könnyű a hirtelen fényü sorsban

S nem hisszük el, amíg nem élvezzük ki gyorsan.

Tudom, hogy mennyire nem érdemlem kegyét

S kétkedve bámulom rohamom sikerét,

És, asszonyom, egy szót sem hiszek el szívének,

Amíg szerelmemet nem győzik meg a tények.

ELMIRA                          A szerelme milyen zsarnoki! Remegek.

Mért ejti különös zavarba lelkemet?

A szíveken hogyan tombol dühös hatalma.

S amire vágyik, azt nagy erővel akarja.

Nem védekezhetik ön ellen senki sem -

Hát már lélegzeni sem hagy időt nekem?

És illik-e ilyen szigorral, vakmerően,

Ami után eped - így követelni tőlem,

És kihasználni a legvégső kegyekig,

Ha észreveszi, hogy mennyire szeretik?

TARTUFFE                      De ha imádatom nem esik rosszul önnek,

Miért vonakodik, hogy jelét adja ennek?

ELMIRA                          S az ég, amelyről ön annyit beszélt nekem

Mit szól hozzá az ég, ha beleegyezem?

TARTUFFE                      Ha gondot már csupán az ég okoz magának.

Könnyen elháritom utunkból ezt a gátat,

És nem kell, hogy szivét az ég ijessze meg.

ELMIRA                          Pedig ilyesmivel hányszor rémítenek!

TARTUFFE                      E lelkifurdalás, asszonyom, kész nevetség -

Csitításának én a művésze lehetnék.

Igaz, hogy tiltva van egynémely élvezet,

De alkudozni az Istennel is lehet,

Mert fontos tudomány s a szükséglet hatása

A lelkiismeret kellő kitágítása.

És igazolja majd legrosszabb tetteit

A cél szentsége és a buzgó, tiszta hit.

Én e titkokra majd lassanként kitanítom,

Csak bízza rám magát ezen a kényes úton.

Töltse be vágyamat s ne féljen, asszonyom:

Én felelek ezért, s a bűnt elvállalom.

Elmira hangosan köhög

Ön erősen köhög.

ELMIRA                          Bizony, kínszenvedés ez.

TARTUFFE                      És mit szól, asszonyom, egy kis édesgyökérhez?

ELMIRA                          Makacs hülés, ilyet nem éreztem soha -

S tán nincs is szer, ami most meggyógyítana.

TARTUFFE                      Ez borzasztó lehet.

ELMIRA                          Igen, elmondhatatlan.

TARTUFFE                      Szóval aggályait oszlassa el nyugodtan:

Itt mély titok marad minden, ezt higgye el,

Márpedig bűn csak az, aminek híre kel.

A botrány, asszonyom, csak az kiált az égre.

S ki titkon vétkezik, annak már nincs is vétke.

ELMIRA                          (megint köhög és kopog az asztalon)

Látom, engedni kell, ha kínos is nekem:

Amit tőlem kiván, rendben van, megteszem,

Mert ennél kevesebb nem volna elég úgysem,

Hogy egy bizonyos úr szavamnak végre higgyen.

Igen, rettenetes, hogy így áll a dolog -

Nem hittem volna, hogy még idáig jutok,

De kényszerítenek, hogy még tovább haladjak

S mondhatok bármit is, hitetlenek maradnak.

Az úr mást követel, meggyőzőbb tanukat,

Hogy kedvére tegyek, elszánom magamat.

Ha megadásomért mégis haragszik Isten,

Haragja arra száll, akiért bűnbe estem,

Az nem lehet, hogy a vétek enyém legyen.

TARTUFFE                      Vállalom, asszonyom, s persze hogy semmi sem…

ELMIRA                          Azt ajtót nyissa ki s nézze meg, arra kérem,

Hogy kint a folyosón… nem jár-e ott a férjem.

TARTUFFE                      Fölösleges - miért pazarol rá időt?

Már régen vezetem orránál fogva őt,

Dicsőség neki az, mikor kettesben érhet,

S elértem nála, hogy nem hisz saját szemének.

ELMIRA                          Azért csak menjen, és, kérem, jól nézze meg

És vigyázzon, nehogy itt meglephessenek.

HATODIK JELENET –

Orgon, Elvira

ORGON                           (előbújik az asztal alól) Undorító alak, bevallom hát magának,

Odavagyok, nem is tudom, hogy mit csináljak.

ELMIRA                          Hogyan? Hát már kibújt? Nem, ez nem tréfa itt,

Bujjon csak vissza és még várjon egy kicsit,

Hogy biztos legyen és látszattal be ne érje

S ne bízza rá magát gyanúra, feltevésre.

ORGON                           A pokol fenekén sincs ennél gonoszabb.

ELMIRA                          Vigyázzon! Túl hamar hinnie nem szabad.

Győződjék meg s csak úgy ítéljen, arra kérem.

Türelem, türelem - túl gyorsan ne ítéljen.

(Orgon elé áll, hogy eltakarja)

HETEDIK JELENET –

Tartuffe, Elmira, Orgon

TARTUFFE                      (nem látja meg Orgont) Itt minden összevág javamra, asszonyom:

Megnéztem a lakást és megnyugtathatom,

Hogy senki sincs közel, és lelkem elbüvölten…

Miközben Tartuffe kitárt karral előrelép, hogy megölelje Elmirát, az hátralép, és Tartuffe észreveszi Orgont

ORGON                           (előlép) Hohó! A szerelem ennyire tombol önben?

Hogy elragadja önt e mohó szenvedély!

Ó, ó, a szent! Nekem már hiába beszél!

Ilyen könnyen esik bűnbe? Na, szép bitangság,

Nőül venni a lányt s elcsábítani anyját!

Azt hittem, nem igaz, s egész idő alatt

Vártam csak, hogy mikor jön a jó fordulat.

De kívánhatok-e még több bizonyítékot?

Nem, többre nem vagyok kiváncsi, épp elég volt.

ELMIRA                          (Tartuffe-höz) Nem volt kedvem szerint, hogy önnel így tegyek

S nem tettem volna, ha nem kényszerítenek.

TARTUFFE                      (Orgonhoz) Hogyan? Hát elhiszi…?

ORGON                           Hagyja ezt abba, kérem.

Ki a házamból és már ne sokat beszéljen.

TARTUFFE                      Úgy volt, hogy…

ORGON                           Ezzel itt már nem megy semmire

S nem változtat azon, hogy el kell mennie.

TARTUFFE                      Maga megy! Azt hiszi, hogy maga itt a gazda?

Nem, enyém ez a ház, mert maga nekem adta,

S majd megmutatom én, hogy hiába akar

Belémkötni pimasz cselfogásaival,

S hogy majd megbüntetem ezt a csalást, e vétket

S tudni fogom, hogyan bosszuljam meg a sértett

Eget, s keservesen meg fogja bánni, hogy

Így bánt velem s az én házamból most kidob.

NYOLCADIK JELENET –

Elmira, Orgon

ELMIRA                          Nem értem, mit jelent az egész, mire mondta…

ORGON                           Nagyon zavart vagyok, s nincs okom vigalomra.

ELMIRA                          Miért?

ORGON                           Látom, milyen nagy volt az én hibám.

És nagy gondot okoz nekem az adomány.

ELMIRA                          Az adomány…

ORGON                           Igen, ez megtörtént valóban.

De van egy másik ok, hogy amiatt aggódjam.

ELMIRA                          Mi az?

ORGON                           Megtudja majd. Megyek s megnézem én,

Hogy fent van-e az a kazetta a helyén.

ÖTÖDIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET –

Orgon, Cléante

CLÉANTE                        Hová szaladsz?

ORGON                           Nem is tudom - jaj, hihetetlen!

CLÉANTE                        Én azt tanácsolom, fontoljuk meg mi ketten,

Hogy mit tegyünk, ha már így fordult az eset.

ORGON                           Ez a kazetta, ez még veszélyes lehet:

Nekem a legnagyobb gondot most ez okozza.

CLÉANTE                        De mi is hát ez a titokzatos kazetta?

ORGON                           Argas barátomé e kazetta - szegény

Titokban bízta rám még annak idején,

Amikor menekült, az én kezembe adta,

Tudom, iratait rejti ez a kazetta,

S ettől függ élete és minden birtoka.

CLÉANTE                        Hogyan bízhattad ezt Tartuffe gondjaira?

ORGON                           Lelkiismereti kérdés volt ez valóban:

Elmondtam titkomat, megbíztam árulómban,

És elhittem neki, rábírt érveivel,

Hogy az iratokat jobb, ha ő rejti el,

Mert így, ha kutatatás indul meg a dologban,

Találok kiutat s tagadhatok nyugodtan -

S azzal nyugtatta meg lelkiismeretemet,

Hogy így valótlanul is megesküdhetek.

CLÉANTE                        Barátom, rosszul állsz, és elbillen a mérleg,

Mert nézetem szerint - ha ugyan jól ítélek -

Az adománylevél s az elárult titok

Olyan könnyelműség, mely most hurokba fog.

Ha e két zálogot az ő kezébe tetted,

Ezzel már nagy előnyt biztositott fölötted

S akkor nem volt okos dolog, hogy így kitedd:

Van az ilyesmire más mód is, szelidebb.

ORGON                           Hát ilyen megható áhitat köntösében

Gonosz és kétszínű sziv rejtőzhetik? Szégyen!

S én befogadtam őt, koldus volt, nincstelen:

De több áhítatos alak nem kell nekem.

Ha rájuk gondolok, dühömben forr a vérem,

S már jöhet ezután, ott ütöm, ahol érem.

CLÉANTE                        No lám! Túlzol megint és szélsőségesen,

Nem tudsz mértékletes maradni semmiben.

A józan ész sosem vág össze a tiéddel,

S egy pillanat alatt másik végletbe érsz el.

Megérted a hibát és tévedésedet,

Színlelt áhítat, látod, hová vezet.

No de hát, szabad-e hibád mérlegre téve

Belebotlani egy még nagyobb tévedésbe,

S egy pimasz naplopó után ítélni meg

Az igazán derék és őszinte szivet?

Azért mert rászedett egy szemtelen gazember

Sivár erkölccsel és dagályos intelemmel,

Hirtelen azt hiszed, hogy mindenki ilyen,

S igazi áhitat sehol meg nem terem?

Csak az istentelen élhet ily logikával.

Ne téveszd össze az erényt a látszatával,

Fontold meg jól, ki az, akit tisztelni kell,

De a mértékedet ne veszítsd ebben el,

A csalásra ne nézz rajongó tisztelettel

S azért az igazi buzgalmat, azt se vesd el.

S ha már természeted, hogy végletbe esel,

Még mindig jobb, öcsém, ha emígy vétkezel.

MÁSODIK JELENET –

Damis, Orgon, Cléante

DAMIS                             Apám! Igaz-e, hogy e gaz megfenyegette,

S ami jót tett vele apám, már elfeledte,

S többet is mert ez a rongy felfuvalkodott,

S kezébe tőrt apám nagy jósága adott?

ORGON                           Igen, így van, fiam, s kínom már tűrhetetlen.

DAMIS                             Apám, csak bízza rám: a két fülét lemetszem.

Aljas pimasz, de nem kell megijednie:

Csak egy csapás elég, s már végeztem vele.

Én elintézem őt, agyoncsapom, levágom.

CLÉANTE                        Kissé fiatalos megoldás ez, barátom.

Jobb lesz indulatát lecsillapítani:

Korunk a rend kora, és nem jár jól, aki

Erőszakoskodik és megsérti a törvényt.

HARMADIK JELENET –

Pernelle asszony, Mariane, Elmira, Dorine, Damis, Orgon, Cléante

PERNELLE ASSZONY Milyen rettenetes titkok ezek? Mi történt?

ORGON                           Én voltam tanuja, itt kétség nem lehet.

Látja, jóságomért ez hát a köszönet.

Buzgón befogadok egy embert nyomorában.

Jobban saját öcsém, az sem élhetne nálam,

Jótéteményemet naponta élvezi,

Lányomat s pénzemet odaadom neki,

Ő pedig azalatt, sötét terveit szőve,

A gazember pimasz szemet mer vetni nőmre,

S aljas merénylete neki még nem elég,

Rám szegzi most saját jótettem fegyverét,

Amit tőlem kapott, most azzal tönkretenne,

Ostoba jó szivem hoz romlást a fejemre,

Birtokomból elűz és letaszítana

Oda, ahonnan én húztam ki valaha.

DORINE                          Szegény!

PERNELLE ASSZONY Nem, fiam, én nem hihetem sehogy sem,

Hogy része van neki egy rossz cselekedetben.

ORGON                           Hogy?

PERNELLE ASSZONY A jámborakat irígység környezi.

ORGON                           Tessék? Mit mond, anyám? Hogy kell ezt érteni?

PERNELLE ASSZONY Különös életet élnek itt a tiéid,

S tudod, hogy őt milyen gyűlölettel kisérik.

ORGON                           Mit változtat ezen, anyám, a gyűlölet?

PERNELLE ASSZONY Gyerekkorodban is arra neveltelek,

Hogy a bűnösök az erényt sosem dicsérték:

Vesznek az irigyek, nem vész el az irigység.

ORGON                           S az egésznek anyám, ehhez itt mi köze?

PERNELLE ASSZONY Amit róla ezek mondanak, mind mese.

ORGON                           De mondtam már, anyám, láttam saját szememmel.

PERNELLE ASSZONY Nem is tudod, milyen gonosz az irigy ember.

ORGON                           Megpukkadok, anyám. Nem mondom eleget?

Én magam láttam a bűnös merényletet.

PERNELLE ASSZONY Mindig ontják ezek a rossz nyelvek a mérget,

A földön senki sincs, akit ők megkimélnek.

ORGON                           Ez a beszéd, anyám, mondhatom, esztelen.

Láttam - és tanu rá a saját két szemem.

Láttam, láttam - hogyan mondjam már, hogy megértse?

Talán századszor is ordítsam a fülébe?

PERNELLE ASSZONY A látszat, istenem, gyakran tévútra visz.

S hányszor csalódhatik az ember szeme is!

ORGON                           Megőrülök.

PERNELLE ASSZONY Bizony, a hamis gyanu árnya

Nagyon gyakran a jót is rosszra magyarázza.

ORGON                           Szóval, ha kedve van a feleségemet

Ölelni - irgalom ez tőle?

PERNELLE ASSZONY Nem lehet

Vádolni valakit, csak ha komoly okod van,

Várhattál volna, míg biztos vagy a dologban.

ORGON                           Az ördögit! Tehát amíg biztos vagyok?

Úgy gondolja, amíg megvártam volna, hogy

Szemem előtt… Nem is tudom már, mit beszélek.

PERNELLE ASSZONY Hiszen tudod, milyen rajongó, tiszta lélek.

Nem megy fejembe, nem, olyat nem hihetek,

Hogy megtette, amit most ráfognak ezek.

ORGON                           Ha más gyötörne így, tudnám, hogyan beszéljek,

De inkább hallgatok - úgy elöntött a méreg.

DORINE                          (Orgonhoz) Csak visszakapta a magáét - ez szabály;

Nem akart hinni s most hitelre nem talál.

CLÉANTE                        Hány perc vész kárba e mihaszna semmiségre,

És legfőbb ideje már intézkedni végre.

Ha Tartuffe fenyeget, nem kis veszedelem.

DAMIS                             Hogyan? Lehet-e hát, hogy ilyen szemtelen!

ELMIRA                          Nem tudom hinni, hogy ez így mehetne végbe:

Túlontúl feltűnő hálátlan cselszövése.

CLÉANTE                        (Orgonhoz) Csak ne bízz ebben: a módot majd megleli,

Hogy a pör ellened sikerüljön neki.

Kevesebb okkal is vitt már gonosz hinárba

Ártatlanokat a cselszövők intrikája.

Ismétlem, ha tudod, hogy ez a fegyvere,

Nem-lett volna szabad így elbánnod vele.

ORGON                           Igaz, de mit tegyek? Az áruló gazember

Itt úgy viselkedett, hogy nem birtam dühömmel.

CLÉANTE                        Most az volna talán legokosabb, ha mi

Tudnánk közöttetek békét teremteni.

ELMIRA                          Ha tudom, hogy ez a fegyver van a kezében,

Ilyen nagy zűrzavart nem keltek semmiképpen.

Hisz én…

ORGON                           (Dorine-hoz, megpillantva a belépő Lojális urat)

Ki ez az úr? Menjen, kérdezze meg,

Most aztán szívesen látok vendégeket!

NEGYEDIK JELENET –

Lojális úr, Pernelle asszony, Orgon, Damis, Mariane, Dorine, Elmira, Cléante

LOJÁLIS ÚR                   (Dorine-hoz, a szín hátterében)

Kedves nővérem, én csak beszélni szeretnék

Az úrral.

DORINE                          Ó igen, de épp most sok a vendég,

S nem hiszem, hogy az úr fogad még valakit.

LOJÁLIS ÚR                   Nem azért keresem, hogy tán zavarjak itt,

Nem lesz az én ügyem az úrnak kellemetlen,

Végül meglátja majd, örül, hogy idejöttem.

DORINE                          Neve?

LOJÁLIS ÚR                   Csak mondja azt, hogy ő küldött ide,

Tartuffe úr, de az ügy az úrnak érdeke.

DORINE                          (Orgonhoz) Egy finom modorú ember Tartuffe nevében,

S azt hangoztatja, hogy az úrnak érdekében,

S hogy majd örül az úr.

CLÉANTE                        (Orgonhoz) Meg kell tudni hamar,

Ki ez az ember és miért jött, mit akar.

ORGON                           (Cléante-hoz) Békíteni akar - tán azért jött ide.

Igazán nem tudom, milyen legyek vele.

CLÉANTE                        Kérlek, haragodat ne áruld el neki,

S ha akar, szívesen engedd békíteni.

LOJÁLIS ÚR                   (Orgonhoz) Üdvözlöm önt, uram. Az ég bosszúja érje

Az ellenségeit, önt meg kegye kisérje.

ORGON                           (Cléante-hoz) Mondtam, ugye? Milyen szelíden kezd bele!

Majd meglátod, hogy ez a békülés jele.

LOJÁLIS ÚR                   Az ön háza, uram, becses az én szememben,

Atyjaurának is már szolgája lehettem.

ORGON                           Bocsásson meg, uram, de röstellem nagyon,

Hogy nem ismerem önt és nevét sem tudom.

LOJÁLIS ÚR                   Lojális a nevem, normandiai, kérem,

Főporkoláb vagyok, e tisztséget elértem,

Mert negyven éve már, hogy az ég így kegyel,

És hivatalomat dicsően látom el.

Engedje meg, uram, mert azért zavarom csak,

Hogy egy rendeletet a házon végrehajtsak…

ORGON                           Hogy ön azért…

LOJÁLIS ÚR                   Uram, csak semmi izgalom:

Egy kis fölszólítás, ez a hivatalom,

Kilakoltatni önt s övéit s persze minden

Ingóságot, bútort elszállíttatni innen.

Jogerős rendelet és haladéktalan…

ORGON                           Én, innen el?

LOJÁLIS ÚR                   Igen, ha úgy tetszik, uram.

Hiszen most már e ház, ezt tudjuk mind a ketten,

A jó Tartuffe úré, megfellebbezhetetlen.

Az ön javainak ura s gazdája ő

Egy szerződés szerint, mely nálam lelhető,

S nyugodjék meg, uram, szabályos és hibátlan.

DAMIS                             (Lojális úrhoz) Csak bámulok - ilyen pimaszt még sose láttam.

LOJÁLIS ÚR                   (Damishoz) Uram, én önnel itt tárgyalni sem tudok,

De látom, ez az úr megfontolt és nyugodt. (Orgonra mutat)

Mert jámbor ember ő, tudja, hogy mi a dolga:

S biztos, hogy soha a törvénnyel nem dacolna.

ORGON                           De…

LOJÁLIS ÚR                   Jól tudom, uram, hogy egy millió miatt

Sem türne lázadást vagy villongásokat

S mint hű alattvaló és tisztességes ember

Elszenvedi, amit a törvény szava rendel.

DAMIS                             Főporkoláb uram, nem gondolja-e, hogy

Fekete zubbonya ingerli e botot?

LOJÁLIS ÚR                   (Orgonhoz) Küldje el a fiút, vagy megteszem, amit kell:

Sajnálatomra egy jegyzőkönyvet veszek fel,

S elmarasztalom önt haladéktalanul.

DORINE                          (félre) Illojális nagyon ez a Lojális úr!

LOJÁLIS ÚR                   A jó embereken én mindig meghatódom

S e megbizást nem is vállalnám semmi módon,

Ha nem azért, hogy így örömet okozok

Önnek, s én járok el ügyében, nem azok,

Kik nem néznek ilyen nagy tisztelettel önre -

Eljárásuk bizony egy kissé durva lenne.

ORGON                           Rosszabb lehet-e, mint hogy az embereket

Házukból kiteszi?

LOJÁLIS ÚR                   Kap időt eleget.

Mert holnapig, hogy ön jóságomat belássa,

Haladékot adok a kilakoltatásra.

Persze, az éjszakát, azt itt kell töltenem:

Nem lesz itt senki más, csak én s tíz emberem.

De lefekvés előtt - ez formaság, szabályzat -

Átadja nekem minden kulcsát a háznak.

Lesz gondom arra, hogy itt csend és rend legyen,

S ne zavarja az ön nyugalmát senki sem.

Reggelre azután kell persze itt ügyesség:

Az utolsó szegig - és csak sietni tessék.

Ne féljen, itt marad tíz erős emberem,

Önnek segíteni, hogy minden kint legyen.

Ilyen szivélyesen ki intézné e dolgot?

És minthogy önnel én ilyen kegyet gyakorlok,

Viszontszolgálatul csak azt kérem, uram,

Hadd működhessem itt én is zavartalan.

ORGON                           (félre) Abból, amim maradt, itt helyben és azonnal

Megfizetném a száz legszebb Lajos-arannyal

Azt az élvezetet, hogy úgy vágjam pofon

Ezt a rongy alakot, ahogyan csak tudom.

CLÉANTE                        (halkan Orgonhoz) Csak ártanál vele.

DAMIS                             Úgy felháborít engem,

Hogy máris viszketést érzek a tenyeremben.

DORINE                          Az ön háta olyan jó szélesre szabott,

Kedves Lojális úr - illenék rá a bot.

LOJÁLIS ÚR                   A pimaszságait, szivem, könnyen letörném,

Mert asszonyokra is vonatkozik a törvény.

CLÉANTE                        (Lojális úrhoz) Fejezzük is be már, beszéltünk eleget,

Kérjük az iratot, azután elmehet.

LOJÁLIS ÚR                   Viszontlátásra! A jóságos Isten óvja!

ORGON                           Csapjon be mennyköve beléd és megbizódba!

ÖTÖDIK JELENET –

Orgon, Cléante, Mariane, Elmira, Pernelle asszony, Dorine, Damis

ORGON                           Most láthatja, anyám, hogy igazam van-e:

Elég bizonyíték az ügy kifejlete.

Nos, világos-e már a többi árulása?

PERNELLE ASSZONY Úgy vagyok, mint aki égből potyog a sárba.

DORINE                          (Orgonhoz) Kár panaszkodnia, kár őt csepülnie,

Ha szent szándékait így teljesíti be.

A szeretetben ő olyan tökélyre tett szert,

Tudja, hogy a vagyon kísérti meg az embert!

És tiszta irgalom, ha ettől fosztja meg:

Szeme előtt csupán az ön üdve lebeg.

ORGON                           Hallgasson - mindig ezt kell mondanom magának.

CLÉANTE                        (Orgonhoz) A baj ellen milyen orvosságot találhat?

ELMIRA                          Ha közhírré teszi rút merényleteit,

A szerződést ezek érvénytelenitik

S hálátlansága oly mélységesen sötét lesz,

Hogy nem juthat el a gaztett élvezetéhez.

HATODIK JELENET –

Valér, Orgon, Cléante, Elmira, Mariane stb.

VALÉR                            Bocsánat, Orgon úr, meg kell zavarnom itt,

De a fenyegető veszély rákényszerít.

Egy barátom, aki örül, ha megkímélhet,

És tudja, hogy mi fűz önhöz, miféle érdek,

Megszegte esküjét, s azon melegiben

Egy nagy, hivatalos titkot közölt velem,

S üzenete nyomán rögtön idesiettem,

Hogy értesítsem és rögtön szökni segítsem.

A gazember, aki sokáig csalta önt,

Fejedelmünk elé kihallgatásra ment.

Ott megvádolta önt és bűnjelként adott át

Uralkodónknak egy irattal telt kazettát,

S előadta, hogy ön tudva rejtette itt

Egy fölségáruló titkos papírjait.

Nem tudom pontosan, mi vétke önnek ebben,

De parancs iratott az ön személye ellen,

Sőt még Tartuffe maga is engedélyt kapott,

Hogy elkisérheti a rendőrhadnagyot.

CLÉANTE                        Nézd csak, az áruló fegyvert szerez jogának,

Hogy örökölje a házat s vagyont utánad.

ORGON                           Az ember igazán förtelmes bestia!

VALÉR                            Most a kis haladék is végzetes hiba,

Hintóm s kapuban: jöjjön, fő a sietség,

S itt van ezer arany, a költségekre: tessék.

Ne veszítsünk időt: a villám fenyeget,

Csapásai elől más kiút nem lehet.

Arról gondoskodom, hogy biztos helyre érjen,

És míg célba nem ér, én végig elkisérem.

ORGON                           Ez a gondoskodás hogy lekötelezett!

Most nincsen rá idő, hogy megköszönjem ezt,

De tán megérem, és az ég megsegít abban,

Hogy hű szolgálatát még viszonozni tudjam,

Isten veletek és vigyázat…

CLÉANTE                        Gyorsan el!

Igyekszünk majd, öcsém, megtenni, ami kell.

HETEDIK JELENET –

Rendőrhadnagy, Tartuffe, Valér, Orgon, Elmira, Mariane stb.

TARTUFFE                      (megállítja Orgont) Lassan, uram, minek szaladni?

Csak nyugodtan:

Megpihenhet hamar egy jó, közeli lyukban.

Letartóztatjuk, és e percben már fogoly.

ORGON                           Áruló, ezzel a fogással búcsúzol?

Így sikerült, bitang, utadból félretenned?

Ez hát a teteje az egész förtelemnek?

TARTUFFE                      E rágalmaival, uram, hiába sért;

Én mindent el tudok szenvedni Istenért.

CLÉANTE                        Azt meg kell adni, hogy ehhez nagy türelem kell.

DAMIS                             Isten nevével is játszik ez a gazember!

TARTUFFE                      Szándékomat dühük sem másíthatja meg,

De bátran megteszem kötelességemet.

MARIANE                       Mondhatom, igazán dicsőségére válik,

Hogy miért jött s milyen megbizatással áll itt.

TARTUFFE                      Dicsőség bármilyen megbízás, amelyet

Az a hatalom ad, melytől ez is ered.

ORGON                           S arra emlékszel-e, te hálátlan gazember,

Hogy honnan húztalak ki irgalmas kezemmel?

TARTUFFE                      No, igen, jól tudom, mennyire segített,

De a trón érdeke áll mindenek felett,

Ez kívánja, e szent függés, jogos erőszak,

Hogy most minden egyéb hálát szivembe fojtsak,

Jó barátot, szülőt, feleséget, s ha kell,

Magamat is velük áldozom érte fel.

ELMIRA                          Csaló!

DORINE                          Ehhez hogy ért: amit mindenki tisztel,

Köpenynek szabja ki s beburkolózik ezzel.

CLÉANTE                        S ha ilyen tiszta és nem néz önérdeket,

Ez a nagy buzgalom, mellyel itt kérkedett,

Miért várt vele, míg Orgon úr tetten érte,

Hogyan tört titkosan neje becsületére?

Eszébe sem jutott őt följelenteni

Addig, amíg magát ő nem kergette ki!

Nem azért említem, hogy szándékát ne állja,

Az adományt, melyet imént hagyott magára,

De ha a bűne ez és így bánik vele,

Az ajándékba ön miért is ment bele?

TARTUFFE                      (a hadnagyhoz) Uram, túl sok idő vész el a nyelvelésben -

Hát végrehajtani a parancsot ne késsen.

RENDŐRHADNAGY    Igen, már túl soká időztünk e helyen:

Jókor szólt közbe, hogy amit kell, megtegyem.

És majd kisérem önt, s ön azonnal elindul

A börtönbe, amely lakhelye lesz ezentúl.

TARTUFFE                      Én, uram?

RENDŐRHADNAGY    Igen, ön.

TARTUFFE                      Börtönbe? Hogy lehet?

RENDŐRHADNAGY    E kérdésére nem magának felelek. (Orgonhoz)

A veszélyből, uram, térjen magához újra.

Uralkodónkat a hazugság undorítja,

Szeme az emberi szivekbe lát bele,

S nem téveszti meg a csalók müvészete.

Helyes itélete, finom, nagyszerű lelke

Az élet menetét mindig jól megfigyelte,

Mindig megfékezi nagy indulatait,

Soha szilárd esze végletbe nem esik.

Megadja az igaz jámbor fénykoszorúját,

De nem lesz soha e buzgalma elvakultság,

S bárhogy tiszteli a szentet, az igazit,

Az álszentektől ő éppúgy undorodik.

Ez sem elég ravasz ahhoz, hogy őt becsapja,

Mert nem szedheti rá, semmi ördögi csapda.

Tiszta és átható szemének sugara

Belehatolt e szív aljas zugaiba.

Önt vádolta be ő, de saját maga végre

E tett folytán jutott a bíróság kezére,

Egy hirhedett csaló, kit a fejedelem

Régóta keres, mindig más neveken,

Oly sok terheli őt, annyi fekete bűne,

Hogy egész kötetek telnének ki belőle,

Uralkodónk, kit a csalás visszataszít,

Gyűlölte gonosz hálátlanságait,

Most még e legnagyobb szörnytettét is kivárta,

S engem csupán azért adott szolgálatára,

Hogy lássuk csak, mit is mer még a szemtelen,

És leleplezzük itt, ön előtt, hirtelen.

És elrendelte, hogy ami írást e gaznak

Ön kiszolgáltatott, most tőle elkobozzák,

S hatalma a kötést érvényteleníti,

Mellyel ön javait átengedte neki,

Végül az ön bűnét, melybe titkon, barátja

Szökésekor esett, ezennel megbocsátja,

Ezzel hálálja még azt az odaadást,

Mellyel ön valaha az ő pártjára állt,

És így mutatja meg, hogy jó szíve a bajban

Megjutalmazza azt, ki jól szolgálta hajdan.

Hogy nem felejti el soha az érdemet,

S emlékezete nem a rosszat őrzi meg.

DORINE                          Áldott legyen az ég!

PERNELLE ASSZONY Szivemről kő esett le.

ELMIRA                          Szerencsés fordulat!

MARIANE                       Hát ezt ugyan ki hitte?

ORGON                           (Tartuffe-höz, akit a rendőrhadnagy magával visz)

Látod, te áruló…

CLÉANTE                        Öcsém, fékezd magad,

Méltatlanságait átvenni nem szabad.

E nyomorultat itt rossz sorsa már elérte,

Ne bántsd: rábízhatod lelkiismeretére,

Kívánjuk neki, hogy találjon rá szive

Az emberi erény jó ösvényeire,

Javítsa életét és bűnét meggyülölje,

S a nagy fejedelem ne sujtsa őt a földre,

Te pedig magad trónja elé veted

S hálát adsz, hogy ilyen szelíden bánt veled.

ORGON                           Jól mondod ezt, igen: menjünk hát mind eléje,

S hálás szivünk az ő kegyes szivét dicsérje.

És ha leróttuk ezt az első tartozást,

Sorra kerítjük a következőt, a nászt:

Megünnepelni, hogy ők ketten egybekelnek,

S Valérban az igaz és nagylelkű szerelmet.

[*] Cato - római politikus és író (i. e. 234-149-ig). A régi római hagyományok ápolását állította szembe a görög kultúrával.

Table of Contents

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

ELSŐ JELENET – Pernelle asszony és Flipote, szolgálója, Elmira, Mariane, Dorine, Damis és Cléante

MÁSODIK JELENET – Cléante, Dorine

HARMADIK JELENET – Elmira, Mariane, Damis, Cléante, Dorine

NEGYEDIK JELENET – Orgon, Cléante, Dorine

ÖTÖDIK JELENET – Orgon, Cléante

MÁSODIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET – Orgon, Mariane

MÁSODIK JELENET – Dorine, Orgon, Mariane

HARMADIK JELENET – Dorine, Mariane

NEGYEDIK JELENET – Valér, Mariane, Dorine

HARMADIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET – Damis, Dorine

MÁSODIK JELENET – Tartuffe, Lőrinc, Dorine

HARMADIK JELENET – Elmira, Tartuffe

NEGYEDIK JELENET – Damis, Elmira, Tartuffe

ÖTÖDIK JELENET – Orgon, Damis, Tartuffe, Elmira

HATODIK JELENET – Orgon, Damis, Tartuffe

HETEDIK JELENET – Orgon, Tartuffe

NEGYEDIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET – Cléante, Tartuffe

MÁSODIK JELENET – Elmira, Mariane, Dorine, Cléante

HARMADIK JELENET – Orgon, Elmira, Mariane, Cléante, Dorine

NEGYEDIK JELENET – Elmira, Orgon

ÖTÖDIK JELENET – Tartuffe, Elmira, Orgon (az asztal alatt)

HATODIK JELENET – Orgon, Elvira

HETEDIK JELENET – Tartuffe, Elmira, Orgon

NYOLCADIK JELENET – Elmira, Orgon

ÖTÖDIK FELVONÁS

ELSŐ JELENET – Orgon, Cléante

MÁSODIK JELENET – Damis, Orgon, Cléante

HARMADIK JELENET – Pernelle asszony, Mariane, Elmira, Dorine, Damis, Orgon, Cléante

NEGYEDIK JELENET – Lojális úr, Pernelle asszony, Orgon, Damis, Mariane, Dorine, Elmira, Cléante

ÖTÖDIK JELENET – Orgon, Cléante, Mariane, Elmira, Pernelle asszony, Dorine, Damis

HATODIK JELENET – Valér, Orgon, Cléante, Elmira, Mariane stb.

HETEDIK JELENET – Rendőrhadnagy, Tartuffe, Valér, Orgon, Elmira, Mariane stb.