Shakespeare
Coriolanus

Fordította: Petőfi Sándor

SZEMÉLYEK

CAJUS MARCIUS CORIOLANUS, római nemes
TITUS LARTIUS,
COMINIUS, vezérek a volszkok ellen
MENENIUS AGRIPPA, Coriolanus barátja
SICINIUS VELUTUS,
JUNIUS BRUTUS, néptribunok
IFJABB MARCIUS, Coriolanus fia
RÓMAI HÍRNÖK
TULLUS AUFIDIUS, volszk vezér
Aufidius ALVEZÉRE
ÖSSZEESKÜDTEK Aufidiusszal
ANTIUMI POLGÁR
KÉT VOLSZK ŐR
VOLUMNIA, Coriolanus anyja
VIRGILIA, Coriolanus neje
VALERIA, Virgilia barátnője
TÁRSALKODÓNŐ Virgiliánál
Római és volszk szenátorok, patríciusok, aedilek, lictorok, 
katonák, polgárok, követek, Aufidius szolgái és egyéb kíséret

A történet helye részint Róma, részint a volszkok és antiumiak birtoka

Első felvonás
1. Szín
Róma. Utca. 
Jön egy csapat zavargó polgár botokkal, fütykösökkel s egyéb fegyverekkel
ELSŐ POLGÁR
	Mielőtt valamire szánjuk magunkat, hadd beszéljek.
TÖBBEN
	Beszélj, beszélj!
ELSŐ POLGÁR
	Föltettétek magatokban, hogy inkább meghaltok, semhogy éhezzetek?
TÖBBEN
	Föl, föl!
ELSŐ POLGÁR
	Először is, tudjátok: Cajus Marcius legnagyobb ellensége a népnek.
TÖBBEN
	Tudjuk, tudjuk.
ELSŐ POLGÁR
	Öljük meg őt, s akkor magunk szabhatjuk meg a gabona árát. Nos, határoztatok?
TÖBBEN
	Szót se róla többé. Megtesszük. El, el!
MÁSODIK POLGÁR
	Egy szót, jó polgárok.
ELSŐ POLGÁR
	Minket szegény polgároknak tartanak, s a patríciusokat jóknak. Az ő fölöslegök
	eltáplálna bennünket. Ha csak azt adnák nekünk, mi nekik már nem kell, azt
	gyaníthatnók, hogy emberségesen enyhítettek rajtunk; de ők azt gondolják, hogy
	erre nem vagyunk érdemesek. A soványság, mely bennünket gyötör, az arcunkra
	írt nyomorunk a jegyzék, melyben jóllétök el van sorolva; a mi szenvedésünk az
	ő nyereségök. Bosszuljuk meg dárdáinkkal, mielőtt magunk is olyan szárazak
	lennénk, mint ezek; mert az istenek látják lelkemet, hogy kenyéréhségből beszélek
	és nem bosszúszomjból.
MÁSODIK POLGÁR.
	És éppen Cajus Marcius ellen keltek fel?
TÖBBEN
	Ellene először; ő a legkutyább a néphez.
MÁSODIK POLGÁR
	Veszitek-e figyelembe, milyen szolgálatokat tett hazájának?
ELSŐ POLGÁR
	Helyes, és ezért szívesen is ruháznók föl jó hírnévvel; de ő maga jutalmazza meg
	magát kevélységével.
MÁSODIK POLGÁR
	Nem, ilyen rossz indulatból ne beszélj.
ELSŐ POLGÁR
	Mondom nektek, amit dicséretesen tett, csak ezért tette; habár a nagyon
	lelkiismeretes emberek azt mondják, hogy ez hazájáért volt, biz azt csak azért
	tette, hogy anyjának örömet szerezzen s maga kevélykedhessék, amely tulajdona
	érdemeivel egy magasságú.
MÁSODIK POLGÁR
	Bűnéül rójátok föl, ami a természete, amin nem változtathat; azt csak nem
	foghatjátok rá, hogy kapzsi.
ELSŐ POLGÁR
	Ha ezt nem is, azért nem fogyok ki a vádakból. Annyi a hibája, hogy elsorolásába
	belefárad az ember.

Kívül zaj

	Micsoda rivalgás ez? A város másik része fölkelt; mit állunk itt fecsegve? El a
	Capitoliumba!
MIND
	Jertek, menjünk.
ELSŐ POLGÁR
	Csendesen! ki jön itt?

Jön Menenius Agrippa
MÁSODIK POLGÁR
	A derék Menenius Agrippa, ki mindig szerette a népet.
ELSŐ POLGÁR
	Ő elég becsületes. Bár a többi is ilyen volna.
MENENIUS
	Mitévők vagytok, földiek? Hová e
	Botokkal? Mi baj? Kérlek, szóljatok.
ELSŐ POLGÁR
	Tudja azt a tanács; hallott felőle két hét óta, mi a szándékunk, most tettleg akarjuk
	megmutatni. Azt mondják ők, hogy a szegény pörös embernek “erős” a lehelete;
	majd meglátják, hogy karjaink is erősek.
MENENIUS
	Barátim, szomszédim, tehát azon
	Vagytok, hogy tönkre tegyétek magatok?
ELSŐ POLGÁR
	Dehogy! Hiszen már úgyis tönkre tettek.
MENENIUS
	Mondom, barátim, rátok a nemesség
	Gondot visel, s az éhínség miatt, mely
	Szenvednetek készt, e botokkal éppen
	Úgy fenyegethetnétek az eget,
	Miként Rómát, mely egyenest megy a
	Kezdett uton, széttépve tízezer
	Erősebb láncot, mint minőt reá
	Ti vethetnétek. Aztán e nyomort
	Az istenek szerzik, nem a nemesség.
	Ezen nem kéz, de térdhajtás segít. Ah,
	Az ínségtől fölingerelve, még majd
	Több bajba estek. Piszkolódtok a
	Kormányra, mely atyátokul vagyon, míg
	Ti mint ellenség átkozzátok őt.
ELSŐ POLGÁR
	Atyánk! a bizony! Sohasem volt ránk gondja. Minket éhezni hagynak, s az ő
	magtáraik tömvék gabonával; rendeleteket adnak ki az uzsora ellen, hogy az
	uzsorásokat segítsék; naponként visszavonnak egy-egy üdvös törvényt a gazdagok
	ellen, s naponként keményebb rendszabályokat állítanak föl, hogy a szegénységet
	megkötözzék és zabolázzák. Ők emésztenek el bennünket, ha a háborúk nem; ez
	az egész szeretet, mellyel irántunk viseltetnek.
MENENIUS
	Vagy valljátok be, hogy rosszindulattal
	Telétek meg, vagy azt kell hinni, hogy
	Bolondok vagytok. Mondok nektek egy
	Derék mesét; már hallátok talán,
	De minthogy éppen célomhoz segít,
	Ismét föltálalom.
ELSŐ POLGÁR
	Jól van, uram, meghallgatom. De azt ne gondold, hogy bajunkat rászedhetni
	mesével: hanem halljuk, ha úgy tetszik.
MENENIUS
	Egykor föllázadt a has ellen a
	Test minden tagja, s azt így vádolák:
	Hogy mint egy örvény vesztegel maga
	Ottan középütt, renyhén, tétlenűl,
	Az ételt egyre nyelve s társival
	A munkát meg nem osztva, míg a többi
	Lát, hall, gondolkodik, tanít, megy, érez,
	S így kölcsönös segélyadással a
	Közjóra törekesznek, az egész
	Testnek javára. Így felelt a has...
ELSŐ POLGÁR
	Nos hát, uram, mi a has válasza?
MENENIUS
	No mindjárt, mindjárt. Olyszerű mosollyal,
	mely szívességet tettetett (miért ne
	Hagynám mosolyogni a hasat csak úgy,
	Miként beszélni?), gúnyosan felelt az
	Elégületlenekhez, kik irígylék
	Járandóságát... éppen mint ti a
	Tanáccsal tesztek, mert ez nem hasonló
	Hozzátok.
ELSŐ POLGÁR
		A has válaszát! Hogyan,
	A koronás fej, a tanácsadó szív,
	Az őrködő szem, a vitézi kar,
	Paripánk, a láb, s kürtösünk, a nyelv,
	S egyéb istápunk s kis segédeink
	Alkotmányunkban, hogyha ők...
MENENIUS
				Nos aztán?
	Mit nem beszél ez a legény! tovább!
ELSŐ POLGÁR
	Ha őket így zablázza a faló has,
	Ez a szemétdomb...
MENENIUS
			Jól van: azután?
ELSŐ POLGÁR
	S a többi munkás tag panaszt emel
	Mit szólhat a has?
MENENIUS
			Megmondom azonnal.
	Csak egy parányit, amiből tinektek
	Kevés jutott, a türelembül, és
	Fogjátok tudni...
ELSŐ POLGÁR
	Be hosszúra nyúlik.
MENENIUS
	Hát, jó barátom, most figyelj ide.
	Megfontolá a dolgot a komoly has,
	Nem mint szeles vádlói, s ezt felelte:
	“Igazságtok van, társaim, hogy én
	Előbb szedem be az ennivalót,
	Melyből ti éltek, s ez rendén van így,
	Mert én a test magtára s műhelye
	Vagyok: de jusson eszetekbe, hogy
	Azt én szétküldöm a vér folyamán,
	Az udvarig, a szívig s agyvelőig,
	S a kanyarokon s mellékútakon
	A legerősb ideg s legvékonyabb ér
	Megkapja tőlem, ami illeti,
	Azt, amiből él, s bár ti összesen,
	Kedves barátim”, így beszéle a has...
ELSŐ POLGÁR
	Jó, jó, uram! nos?
MENENIUS
		“Bár ti összesen nem
	Látjátok, mit kap mindenik külön:
	Bebizonyíthatom, hogy nektek a
	Javát, fölét küldöm szét, és magamnak
	Csak a seprőt hagyom.” Mit szóltok erre?
ELSŐ POLGÁR
	Hát felelet; de hozzá mi közünk?
MENENIUS
	E jó has Rómának tanácsa, s ti
	A lázadó tagok; ha fontolóra
	Veszitek gondoskodásit s a közjót:
	Általláthatjátok, hogy mindazon
	Jótétemény, melyben nyilvánosan
	Ti részesültök, tőle származik,
	S nem magatoktól. Mit szólsz erre, te
	Nagy lábujja e szép gyülekezetnek?
ELSŐ POLGÁR
	Én lábnagyujja? Mért a lábnagyujja?
MENENIUS
	Mert a legaljasabb s legrongyosabb vagy
	E bölcs zavargók közt, s te jársz elől.
	Vezérkedel, pimasz sehonnai,
	Hogy önmagad húzz hasznot a dologból.
	De tartsátok csak készen a kemény
	Furkókat, mert Róma s patkányai
	Megütköznek, s egyik rész tönkre jut.

Cajus Marcius jön

	Üdvöz légy, bajnok Marcius!
MARCIUS
				Köszönöm.
	Mi dolog ez, ti lázongó gazok,
	Kik férges véleményteket vakarva
	Megrühösítitek magatokat?
ELSŐ POLGÁR
	Te csak mindig szépen beszélsz velünk.
MARCIUS
	Ki nektek jó szót ád, utálatos
	Hizelgő. Mit vártok, kutyák, akiknek
	Nem kell se harc, se béke? Az ijeszt, ez
	Dacossá tesz. Ki bennetek bizik,
	Oroszlán helyett nyulat lel s ludat
	Róka helyett. Nem vagytok biztosabbak,
	Mint a parázs a jégen s a napon
	A hó. Erénytek, dicsőítni a
	Gonosztevőt, s a törvényt szidni, mely azt
	Megbünteté. Ki nagyságot szerez,
	Gyülölitek; s jóindulattok olyan,
	Mint a beteg, ki arra vágy, mi néki
	Még jobban árt. Ki kegyetekre épít,
	Ólom-karokkal úszik s tölgyeket
	Hasít sással. Bitóra véletek!
	Tinektek hinni? Egyre változik
	Elmétek; kit gyülöltetek, dicső most,
	S akit megkoszorúztatok, silány.
	Mi baj? mit zúgtok minden piacon
	Az érdemes tanács ellen, holott ő
	Tart rendben istenink után? különben
	Egymást falnátok föl. Mi kell nekik?
MENENIUS
	Mint ők szabják, oly áron gabona,
	Amely, mint mondják, van bőségesen.
MARCIUS
	Azt mondják? Az akasztani valók!
	Ott ülnek a tűznél, s tudják, mi újság
	A Capitoliumban, hogy ki van
	Le- s fölmenőben? Házasítanak,
	Pártot csinálnak és erősitik,
	S azt gyöngitik, mely nem kedvök szerinti,
	És nem sarújok talpa. Bőviben van
	Gabona, mondják? Hagyna csak a nemesség
	Kardomhoz nyúlni: oly magas kazalt
	Raknék e fölnégyelt rabszolganépből,
	Amíly magasra csak fölérne dárdám.
MENENIUS
	Meg vannak győzve csaknem teljesen;
	Elméjökben nagy a hiány ugyan,
	De szörnyü gyávák. Ám szólj, mit csinál a
	Másik csapat?
MARCIUS
		Szétment. Kössék fel őket!
	Sohajtva példáztak, hogy éhesek, hogy
	Éhség falat dönt, enni kell az ebnek,
	A csontra hús kell, nem csak gazdagért van
	Az aratás. Ily rongyokban dobálták
	Ki a panaszt. És most, hogy megnyerék,
	Amit kivántak, s ez kemény dolog
	(A nemességen ez vesz majd erőt, ez
	Veri le), most kucsmáikat dobálják,
	Minthogyha a hold szarvára akarnák
	Föltűzni, versenyt bőgve.
MENENIUS
			S mit nyerének?
MARCIUS
	Öt szónokot, kit ők választanak pór
	Bölcsességök védőiűl; ezek
	Brutus, Sicinius... mit tudom én! Hah,
	Előbb földúlná e gaznép a várost,
	Mint tőlem ilyet kapna. Majd idővel
	Még többet nyer, s ismét többet csikar ki
	A lázadás zajával.
MENENIUS
		Különös.
MARCIUS
	El, hulladék, pusztuljatok haza!

Követ jön

KÖVET
	Hol Cajus Marcius?
MARCIUS
			Itt van; mi baj?
KÖVET
	Újság, uram; a volszkok fegyverre keltek.
MARCIUS
	Annál jobb! lesz módunk kihányni a
	Dohos fölösleget. Im, derék atyáink.
Cominius, Titus Lartius s más szenátorok, Junius Brutus és Sicinius Velutus jőnek

ELSŐ SZENÁTOR
	Igaz, mit nem rég mondál, Marcius:
	A volszk fegyverre kelt.
MARCIUS
			Vezére Tullus
	Aufidius; lesz véle bajotok.
	Vétkül vallom: nemességét irígylem;
	S ne volnék az, ki most vagyok: szeretném,
	Ha ő lennék.
COMINIUS
		Ti együtt vívtatok.
MARCIUS
	Ha birkóznék a föld, két részre állva,
	S ő velem volna: átmennék, hogy ő
	Velem vívjék... oroszlán ő, kire
	Büszkén vadászok.
ELSŐ SZENÁTOR
		Így, hős Marcius,
	Kisérd Cominiust e háborúba.
COMINIUS
	Megígéréd ezt egykor.
MARCIUS
			Meg, uram,
	S szavamnak állok. Titus Lartius, majd
	Megint szemközt látod Tullust velem. De
	Nyomorék vagy? Honn kell maradnod?
TITUS
					Ó, nem,
	E mankó támaszom s ez fegyverem lesz,
	De az ügyet nem hagyom el.
MENENIUS
				Dicső faj!
ELSŐ SZENÁTOR
	Jerünk a Capitoliumba; legjobb
	Barátink várnak.
TITUS
		Menj elől... utána
	Cominius... mi követünk; tiétek
	Az elsőség.
ELSŐ SZENÁTOR 
	(a polgárokhoz)
	El, el, haza!
MARCIUS
		Nem, hadd kövessenek. Van
	Búza a volszknál. Patkánynép, oda
	A garmadához! Tisztes lázadók,
	Hol a bátorság? Kérlek, jöjjetek.

Szenátorok, Cominius, Marcius, Titus és Menenius el. Polgárok kisompolyognak

SICINIUS
	E Marciusnak van-e párja gőgben?
BRUTUS
	Páratlan áll.
SICINIUS
		Midőn népszónokoknak
	Megválasztának bennünket...
BRUTUS
			Figyelted,
	Mit mondott szeme-szája?
SICINIUS
				Hogy gunyolt!
BRUTUS
	Ha ingerült, az istenek se szentek.
	Előtte.
SICINIUS
	Csúfot űz a tiszta holdból.
BRUTUS
	Bár veszne e harcban! Nagyon fejébe
	Szállt a vitézség.
SICINIUS
		Hogyha jó siker
	Csiklandja, saját árnyát megveti,
	Amelybe délben lép. Csodálkozom,
	Hogy tűri dölyfe, hogy Cominius
	Vezér fölötte?
BRUTUS
		A hírt, melyre tör,
	S mely őt diszíti is már, nem lehet
	Jobban fönntartani s növelni, mint
	Másod helyen; mert a vezér hibája
	Mi el nem sül, bár mindent elkövet,
	Mi embertől telik, s így zúgnak a
	Könnyelmü bírák: hejh, ha Marciusra
	Bíznák a dolgot!
SICINIUS
		És ha sikerül:
	A Marciushoz hajló vélemény
	Cominiusnak minden érdemét
	Őrá ruházza.
BRUTUS
		Úgy van, már is az
	Övé Cominiusnak fél hire,
	Nem ő szerzé bár; és ennek hibái
	Dicsőségévé válnak, bár valóban
	Nem érdemlé meg.
SICINIUS
			Nézzük meg, minő
	Az útasítás és hogy viseli
	Magát ez ügyben?
BRUTUS
		Jer, menjünk tehát.
El mind a ketten

2. szín
Corioli. A tanácsház.
Jön Tullus Aufidius néhány szenátorral
ELSŐ SZENÁTOR
	Aufidius, hát véleményed az,
	Hogy terveinket tudja Róma, tudja,
	Hogy készülünk?
AUFIDIUS
		S a tietek nem ez?
	Mi volt ez országban föltéve már,
	Mi tetté vált valóban, mielőtt
	Kikémlé Róma? Még négy napja sincs,
	Hogy hírt adának onnan... a levél
	Talán nálam lesz... íme, itt vagyon. (Olvas)
	“Hadat készítnek. Még nem tudni, hogy
	Keletre vagy nyugatra? A nyomor nagy,
	Lázong a nép. Mondják: Cominius
	És Marcius, régi ellenségetek
	(Akit még jobban gyűlöl Róma, mint ti),
	És Lartius, egy bajnok római...
	E három a készülődés vezére.
	Alkalmasint felétek lesz az út.
	Vigyázzatok.”
ELSŐ SZENÁTOR
	Táborban seregünk.
	Hogy Róma mindig kész nekünk felelni,
	Sohsem kétkedtünk.
AUFIDIUS
			Nagy szándéktokat
	Jó volt titkolni, amig az maga
	Magát födé fel. Róma idő előtt
	Kitudta azt, úgy látszik, és ezáltal
	Nem tudjuk azt a célt elérni, hogy
	Néhány várost bevegyünk, mielőtt
	Ők észrevennék.
MÁSODIK SZENÁTOR
	Hős Aufidius, lépj
	Tisztedbe, menj sietve a sereghez,
	Mi majd magunk őrizzük Coriolit.
	Ha itt előttünk szállnak meg, segélyül
	Hozd sereged. Különben azt hiszem,
	Nem ellenünk készülnek.
AUFIDIUS
				Kétkedel?
	Én bizonyost beszélek. Ami több
	Már útban is van egy rész harcosikból,
	S mind erre tart. Elhagylak bennetek.
	Ha Marcius s én tán találkozunk,
	Megesküvénk, hogy mindaddig vivunk, míg
	Egyik lehull.
MIND
			Segítsenek istenink!
AUFIDIUS
	S kegyelmeteket védjék.
ELSŐ ÉS MÁSODIK SZENÁTOR
				Élj boldogul.

El mindnyájan

3. szín
Róma. Marcius lakása.
Jön Volumnia és Virgilia; alacsony székekre ülnek és varrnak
VOLUMNIA
	Kérlek, leányom, énekelj vagy beszélj vidámabban. Ha fiam férjem volna, jobban
	örülnék távollétén, mialatt dicsőséget szerez, mint nyoszolyája ölelésein, mikkel
	szerelmét tanúsítja. Még midőn csak gyönge gyermek s méhemnek egyetlen
	szülötte volt; midőn ifjúságát és szépségét minden szem bámulta; midőn még
	nézéséről egy királynak napestig tartó kérelmeért sem mondott volna le egy órára
	az anya: én - meggondolva, mennyire illenék a dicsőség ily lénynek, s hogy ez
	nem volna különb a falon függő képnél, ha a hír nem mozgatná - én már akkor
	örvendve láttam őt, hogy oly veszélyeket keres, mikben dicsőséget szerezhetett.
	Kegyetlen háborúba küldtem őt, melyből midőn visszatért, homlokát tölgykoszorú
	övezte. Mondom, leányom, nem örültem meg jobban annak előszöri hallatára,
	hogy figyermek, mint midőn először látám, hogy férfiúnak bizonyította be magát.
VIRGILIA
	De hátha odahalt volna, asszonyom, akkor?
VOLUMNIA
	Akkor jó híre-neve lett volna fiam, utódom. Őszintén mondom, ha tizenkét fiam
	volna, kiket mind egyaránt szeretnék, egyiket sem kevésbé, mint jó Marciusunkat:
	inkább ohajtanám, hogy közülök tizenegy vitézileg meghaljon honáért, hogysem
	egy tétlenül kéjelegjen.
Társalkodónő jön
TÁRSALKODÓNŐ
	Asszonyom, Valeria jött látogatásodra.
VIRGILIA
	Kérlek, engedd meg, hogy távozhassam.
VOLUMNIA
	Ne távozzál. Úgy tetszik, mintha hozzánk
	Elhangoznának férjed dobjai;
	Aufidiust hajánál rántja le,
	Mint gyermek a vadtól, fut tőle a volszk.
	Tombolni látom őt, amint kiáltja:
	“Elő, gyávák! ti félelem szülötti,
	Ámbár hazátok Róma.” Homlokáról
	Letörli a vért érckezével és megy,
	Mint arató, ki föltevé, hogy levág
	Mindenkit, vagy a díjáról lemond.
VIRGILIA
	Vér homlokán!... Ó, Jupiter, ne vért!
VOLUMNIA
	Te balga, az illik rá, mint szoborra
	Az aranyozás. Keble Hecubának,
	Hectort szoptatva nem volt ékesebb,
	Mint Hector arca véresen, midőn a
	Görögökkel küzde. Mondd Valeriának
	Készek vagyunk őt üdvözölni.
Társalkodónő el

VIRGILIA
				Óvja
	Az Ég Aufidiustól férjemet!
VOLUMNIA
	Aufidiust ő térde alá keríti,
	S nyakára hág.

Visszajön a társalkodónő Valeriával
VALERIA
	Jó napot mind a kettőtöknek, hölgyeim.
VOLUMNIA
	Édesem...
VIRGILIA
	Örvendek, hogy láthatom asszonyságodat.
VALERIA
	Mit míveltek? Ti valóságos háziasszonyok vagytok. Mit varrtok itten? Szép
	hímzésminta, igazán. Hát kisfiad hogy van?
VIRGILIA
	Köszönöm kérdésed, asszonyom, nagyon jól.
VOLUMNIA
	Jobban szereti a kardokat nézni s a dobszót hallgatni, mint tanítójára figyelni.
VALERIA
	Ó, tökéletesen apja fia. Esküszöm, hogy igen derék kisfiú. Valóban, a múlt szerdán
	félóra hosszat szemléltem őt; olyan erélyes alakja van. Egy aranyos pillangó után
	láttam őt szaladni; midőn megfogta, ismét el hagyta röpülni, s ismét utána; elesett,
	fölugrott, s újra elfogta. Elesése hozta-e dühbe vagy mi, de fogait csikorgatta, s
	széttépte a pillangót. Amint mondom, egészen széttépte.
VOLUMNIA
	Éppen olyan, mint apja.
VALERIA
	Valóban, nemes gyermek.
VIRGILIA
	Kis szeleverdi, asszonyom.
VALERIA
	Tegyétek félre varrástokat; legyetek szívesek ma délután szórakozással tölteni az
	időt a kedvemért.
VIRGILIA
	Nem, jó asszonyom, én nem megyek el hazulról.
VALERIA
	Nem fogsz kijönni?
VOLUMNIA
	Ki fog menni, ki.
VIRGILIA
	Valóban nem, engedjétek meg. Nem akarok átlépni a küszöbön, míg férjem vissza
	nem jön a háborúból.
VALERIA.
	Ejh, mért zárkóznál el így ok nélkül? Jer, meg kell látogatnunk a jó asszonyt, ki
	gyermekágyat fekszik.
VIRGILIA
	Kívánok neki kora fölgyógyulást, s meglátogatom imádságomban; de oda nem
	mehetek.
VOLUMNIA
	Kérlek, ugyan miért nem?
VIRGILIA
	Nem restségből, sem szeretethiányból.
VALERIA
	Második Penelope szeretnél lenni; hanem azt mondják ám, hogy azon szálak, miket
	Ulysses távollétében font, csak mosollyal töltötték meg Ithakát. Jer; bárcsak oly
	érzékeny volna vásznad, mint ujjaid, hogy szánakozásból szűnnél meg azt szurkálni.
	Jer, el kell jönnöd velem.
VIRGILIA
	Nem, jó asszonyom, engedj meg, valóban nem megyek.
VALERIA
	Igazán mondom, jer; aztán majd fölséges híreket mondok férjedről.
VIRGILIA
	Ó, lelkem, az még lehetetlen.
VALERIA
	Hidd el, nem tréfálok veled; a múlt éjjel érkeztek róla újságok.
VIRGILIA
	Igazán, asszonyom?
VALERIA
	Komolyan mondom, hogy igaz; egy szenátortól hallottam. Így hangzik: a volszkok
	hadserege előrenyomult, ellene Cominius vezér szállt a római erő egy részével;
	férjed és Titus Lartius városukat, Coriolit vette ostrom alá; semmi kétségök benne,
	hogy beveszik, s rövid időn véget vetnek a háborúnak. Ez igaz, becsületemre!
	Most pedig kérlek, jer velünk.
VIRGILIA
	Bocsánat, asszonyom, ez egyen kívül mindenben szavadat fogadom.
VOLUMNIA
	Hagyd magára, asszonyom, mostani kedélyével csak kedvünket rontaná.
VALERIA
	Magam is azt hiszem. Tehát Isten veled. Jer, kedves asszonyom. Kérlek, Virgilia,
	dobd ki a ajtón ünnepélyességedet, és jer velünk.
VIRGILIA
	Nem, asszonyom, egy szó, mint száz. Valóban nem mehetek. Jó mulatást.
VALERIA
	Nos, akkor Isten veled.

El mindnyájan

4. szín
Corioli előtt. 
Jőnek dobokkal és zászlókkal Marcius, Titus Lartius, tisztek, katonák; hozzájok egy követ

MARCIUS
	Ez hírt hoz itt. Megütköztek, fogadjunk...
LARTIUS
	Lovam lovadra, hogy nem.
MARCIUS
				Jól van.
LARTIUS
					Áll.
MARCIUS
	Találkozott az ellennel vezérünk?
KÖVET
	Szemközt vannak, de szó nincs váltva még.
LARTIUS
	Enyém a jó ló.
MARCIUS
		Add el, megveszem.
LARTIUS
	El nem adom, de kölcsön a tiéd,
	Félszázadig. Most szólítsd föl a várost.
MARCIUS
	Hol a sereg?
KÖVET
		Másfél mérföldnyire.
MARCIUS
	Akkor meghalljuk egymás hadzaját.
	Most kérlek, Mars, hogy munkánk gyors legyen,
	S gőzölgő karddal menjünk társaink
	Segítségére. Fújjad, harsonás!

Harsonaszó. A falakon megjelennek szenátorok s mások

	Falaitok közt van Aufidius?
ELSŐ SZENÁTOR
	Nincs, olyan sincs, ki félne tőletek, ti
	Parányiak. Halljátok, ifjaink

Távoli hadi lárma

	Dobja! Inkább ledöntjük e falat,
	Hogysem bezárjon bennünket. Kapunk csak
	Tetszőleg csukva, sás rajt a lakat,
	Magától nyílik ez meg. Hallga, ott az
Ismét hadi lárma

	Aufidius. Meglátjátok, miként dúl
	Szétszórt seregtekben.
MARCIUS
			Hah, rajta vannak!
LARTIUS
	Tanuljunk e zajtól. Hágcsót ide!

Volszkok jőnek

MARCIUS
	Nem félnek, sőt a városból kijőnek.
	Most szívre a pajzst, s vívjatok paízsnál
	Erősebb szívvel. Fel, hős Lartius!
	Jobban lenéznek, mint mi gondolók,
	S ez feldühít. Előre, társaim!
	Ki hátra lép, volszknak tekintem őt.
	S érezni fogja kardom élét!

Harci zaj; rómaiak és volszkok viaskodva el. 
A rómaiak visszaveretnek sáncaikhoz. Marcius visszajön

	A föld minden dögvésze rád, te Róma
	Gyalázata! te csorda!... A fekély
	Borítson el, hogy tőled undorodjék
	Az is, ki nem lát, és mérföldnyire
	Legyen ragályos nyavalyád. Ti ember-
	Alakba bújt ludak, ti, akiket
	Rabszolgák kergetnek meg, kiket a
	Majmok legyőznének! Pluto, pokol!
	Hátúl a seb... piros hát... halovány arc
	A félelemtől... Vissza, támadásra,
	Vagy ellenségeinkhez megyek át,
	S titeket verlek. Rajta hát! Szilárdság,
	És visszahajtjuk őket asszonyikhoz,
	Mint sáncainkhoz minket ők követtek.

Új ütközet. A volszkok és rómaiak visszajőnek és harcolnak. 
A volszkok Corioliba hátrálnak. Marcius utánuk a kapuig.

	Most nyitvák a kapuk. Hős társaim,
	Az üldözőknek nyitja a szerencse,
	S nem a futóknak. Tartsatok velem!
	(Bemegy a kapun, s ezt bezárják mögötte)
ELSŐ KATONA
	Bolond merény! én nem...
MÁSODIK KATONA
		Magam sem...
HARMADIK KATONA
			Íme,
	Bezárták őt.

Folytonos csatazaj

MIND
			Bizonnyal vége lesz.
Jön Titus Lartius

LARTIUS
	Hol Marcius?
KATONÁK
		Meghalt kétségkivűl.
ELSŐ KATONA
	Nyomban követte a futókat és
	Bement velök, mögötte a kaput
	Bezárák és most benn van egyedül
	Egy város ellen.
LARTIUS
		Ó, nemes barátom!
	Érző s bátrabb, mint az érzéktelen kard,
	Ez hajlik, ő nem. Elestél, Marcius!
	A legjobb drágakő, nagy, mint magad, nem
	Ért annyit, mint te. Oly catói bajnok
	Valál te! ki nemcsak rettenetes vad
	Csapással, ámde haragos szemeddel
	És hangjaidnak mennydörgő zajával
	Megráztad ellenségid, mint midőn
	Hideglelésben reszket a világ.

Visszajön Marcius, véresen s elleneitől megtámadva

ELSŐ KATONA
	Uram, tekints oda.
LARTIUS
			Ez Marcius!
	Mentsük meg őt vagy haljunk meg vele.

Harcolva be mindnyájan a városba

5. szín
Corioli. Utca. 
Néhány római jön martalékkal

ELSŐ RÓMAI
	Ezt elviszem Rómába.
MÁSODIK RÓMAI
	Én meg ezt.
HARMADIK RÓMAI
	A mennykőbe! azt tudtam, hogy ez itt ezüst.
A csatazaj még hallik a távolban. 
Jön Marcius és Titus Lartius egy harsonással

MARCIUS
	E hajhászok silány drachmák szerint
	Becsűlik az időt. Ón kanalat,
	Párnát, ruhát, mit a bakó elásna
	A holttal együtt, elhord e szolganép,
	Míg vége sincs a harcnak. Le velök!
	Halljátok a vezér zaját? Ki hozzá!
	Aufidius, kit lelkem gyűlöl, ott van
	És vágja népünket. Hős Lartius, maradj itt
	Egy jó csapattal a város körűl, én
	A bátrabbakkal elmegyek segítni
	Cominiust.
LARTIUS
		De bajnok, vérezel.
	Nagyobb volt munkád, hogysem részt vehess
	Új ütközetben.
MARCIUS
		Most ne azt latolgasd.
	Munkám alig hogy fölhevíte. Isten
	Veled! Kiomlott vérem gyógyszer inkább,
	Mintsem veszély. Ez hajt Aufidiushoz
	Csatázni!
LARTIUS
	Szép Fortuna istenasszony
	Szeressen meg, s varázsa vezesse félre
	Ellenséged kardját. Hős férfi, a
	Siker legyen szolgád!
MARCIUS
			S téged fogadjon
	Legjobb barátjaúl. Isten veled! (El)
LARTIUS
	Érdemdús Marcius!
	Eredj a vásártérre s harsonázz;
	Hídd össze a városnak tisztjeit, hogy
	Akaratunkat meghallják. Eredj!

El mindnyájan

6. szín
Cominius táborához közel.
Jön Cominius és serege, visszajövet

COMINIUS
	Pihenjetek! Mint rómaik vivánk,
	Barátim; balgák nem valánk a téren
	S hátrálva nem gyávák. Higgyétek el,
	Hogy újra harc lesz. Amidőn csatáztunk,
	A szél koronkint elhozá barátink
	Zaját mihozzánk. Róma isteni
	Segítsék őket, mint saját magunkat,
	Hogy, seregünk ha vígan összejő,
	Hálásan áldozzunk nekik.
Követ jön
					Mi újság?
KÖVET
	A corioli polgárság kitört,
	S megütközött Titusszal s Marciusszal.
	Sáncunkhoz visszanyomták emberinket,
	S én eljövék.
COMINIUS
		Tán igazat beszélsz,
	De nem beszélsz jól. Mennyi ideje?
KÖVET
	Egy órájánál több, uram.
COMINIUS
	Nincs egy mérföldre; nem régen doboltak.
	Egy óra kell egy mérföldhöz neked,
	Hogy ily későn jössz?
KÖVET
			Űzni kezdtek a volszk
	Kémek, s kerülni voltam kénytelen
	Néhány mérföldet. Enélkül, uram, rég
	Itt lettem volna.

Marcius jön

COMINIUS
		Ki ez itten? Olyan,
	Mintha meg volna nyúzva. Istenek!
	Hasonlít Marciushoz, s én igy őt
	Előbb is láttam már.
MARCIUS
			Későn jövök?
COMINIUS
	A pásztor nem tudhatja jobban a síp
	S a mennydörgés különbségét, miként
	Én Marcius s más emberek szaváét.
MARCIUS
	Későn jövök?
COMINIUS
		Későn, ha a magad
	Vérébe s nem máséba öltözél.
MARCIUS
	Ó, hadd öleljelek meg olyan ép
	Karokkal, mint egy kérőéi, s olyan
	Vidáman, mint midőn megházasodtam,
	S a gyertyafény az ágyra hullt.
COMINIUS
				Vitézek
	Virága! Titus Lartius hogyan van?
MARCIUS
	Mint olyan ember, ki itéletet tart,
	Egyet kivégeztet, mást számkiűz,
	Fenyít, kegyelmez, szabadon bocsát.
	Úgy tartja Coriolit városunk
	Nevében mint hizelgő agarat
	A pórázon, mit úgy húz, mint akarja.
COMINIUS
	Hol a rabszolga, aki mondta, hogy
	A sáncokhoz hajtottak bennetek?
	Hol van? Híjátok ide.
MARCIUS
			Hagyd magára;
	Amit beszélt, igaz; de bajnokink,
	A söpredék - hah, és nekik tribún kell! -
	Egér macskától nem fut úgy, miként ők,
	Futottak a még nálok is silányabb
	Alávalóktól.
COMINIUS
		És hogy győztetek?
MARCIUS
	Nem érünk rá ezt elbeszélni. Hol van
	Az ellenség? Tiétek már a harctér?
	Ha nem, tegyétek azzá.
COMINIUS
			Marcius,
	Kárvallva harcolánk, azért ide
	Hátráltunk, hogy kilessük a sikert.
MARCIUS
	Hol seregök? Tudjátok, merre állnak
	Legjobbjaik?
COMINIUS
			Az antiumiak
	Tudtomra az elősort képezik, mint
	Java nép, Aufidius vezérletében,
	Aki reményeiknek szíve.
MARCIUS
				Kérlek,
	Mind a csatákra, mikben részt vevénk, az
	Együtt kiontott vérre és baráti
	Eskünkre: állíts engem egyenest
	Aufidius s vitézei elé,
	S ne hadd elcsúszni a jelent... A lég
	Teljék meg rögtön kard- és kopja-zajjal,
	S használjuk a percet.
COMINIUS
			Jobban szeretném,
	Ha jó fürdőbe mennél, magadat
	Írral kenetni; de sosem merék
	Kivánatidnak ellenállni. Válassz
	Magadnak társakat.
MARCIUS
			Csak aki kész rá,
	Az jön velem. Ha van valaki itt
	- S ebben kétkedni vétek -, akinek
	E festék tetszik, mely engem bemázolt;
	Ki inkább létét veszti, mint hitét; ki
	Hősleg hal inkább, hogysem rútul éljen,
	S honát magánál többre becsüli:
	Ki így itél, ha egy vagy szám szerint sok,
	Intsen így nékem, szándokát tudatni
	S kövesse Marciust.

Mindnyájan örvendve kiáltanak föl, karjaikkal hadonásznak, 
fölemelik őt karjaikon, s hajigálják süvegeiket
	Mindnyájan hát? egy karddá tesztek engem?
	Ha ez nem tettetés, úgy melyitek
	Nem ér négy volszkot? Hős Aufidius ellen
	Egy szálig visztek oly kemény paízst,
	Mint a magáé. Valamennyeteknek
	Köszönet, de most csak egy rész jön velem,
	A többi más harcban vesz részt, amint
	Az ügy kivánja majd. Menjünk, ha tetszik;
	A legkészebbeket válassza ki
	Közűletek négy.
COMINIUS
			Menjünk, társaim.
	Ha ez valóság s nem hetvenkedés,
	Megosztozunk mindenben véletek.

El mindnyájan

7. szín
Corioli előtt. 
Titus Lartius, Coriolinál őrséget hagyva, harsona- és dobszóval megy 
Cominius és Cajus Marcius elé, utána egy tiszt, katonasággal és kalauzzal

LARTIUS
	Így őrizzétek a kaput, miként
	Elétek szabtam. Hogyha üzenek,
	Küldjétek a centuriákat segédül;
	A többi itt elég egy darabig.
	Ha elveszítjük a csatát, a város
	Sem lesz mienk.
TISZT
		Minket ne félts, uram.
LARTIUS
	El! s zárjátok be a kaput mögöttünk.
	Követ, vezess most Róma táborába.

El mindnyájan

8. szín
Csatatér a római és volszk tábor közt.
Harci zaj. Jön egyfelől Marcius, másfelől Aufidius
MARCIUS
	Veled vivok csak, mert jobban gyülöllek
	A szószegőnél.
AUFIDIUS
		Egyformán vagyunk.
	Nem iszonyít kigyó úgy, mint hired
	S mérges fullánkod. Vesd meg lábadat!
MARCIUS
	Haljon meg a másik rabszolgájaként,
	Ki előbb mozdul el helyérül; aztán
	Itéljék őt el az istenek.
AUFIDIUS
			Ha én futok,
	Űzz, mint nyulat.
MARCIUS
		Nehány órája, hogy
	Magam csatáztam Coriolitokban,
	S tevém, mi tetszett; e vér nem enyém,
	Mely engem álarcoz... Hogy bosszut állj,
	Feszítsd meg minden erőd!
AUFIDIUS
				Hector lehetsz,
	Hetvenkedő ősidnek ostora,
	Mégsem menekszel innen!

Vívnak. Néhány volszk jön Aufidius segítségére
					Túlozott
	Készség s nem hősiség... szégyenlenem kell
	E megvetendő segitségteket.

El mindnyájan harcolva s Marciustól űzetve

9. szín
A római tábor. Harci zaj. Hátrálót fújnak. Harsonázás.
Jön egyfelől Cominius rómaiakkal, másfelől Marcius felkötött karral, vele más rómaiak

COMINIUS
	Ha elbeszélném, amiket ma tettél,
	Magad se hinnéd. Majd ott mondom el, hol
	Szenátorok könnyezve mosolyganak rá,
	S a nagy nemesség hallgat, hümmöget,
	S végül csodál, s hölgyek rémülnek el,
	S gyönyörtől reszketvén, tovább figyelnek
	S még a buta tribúnok is, kik a
	Penészes néppel gyűlölik hired
	Mondják szivök dacára: “Hála, hogy
	Rómának ilyen katonája van!”
	De lakománknak végéhez jövél csak,
	Elébb jóllakva már.

Jön Titus Lartius seregével, az üldözésből jőve

LARTIUS
			Ó, hadvezér, itt
	A harci ló, mi a csótár vagyunk.
	Ha láttad volna...
MARCIUS
		Kérlek, ne tovább.
	Anyám, kinek joga vérét dicsérni,
	Ő is megbánt, ha magasztal. Úgy tevék,
	Miként ti; tettem annyit, mennyi telt
	Miként ti, lelkesülten a hazáért.
	Ki végbevitte, amit szándokolt,
	Fölülmult engemet.
COMINIUS
			Ne légy koporsaja
	Ten érdemednek; Róma tartozik fia
	Becsét ismerni. Ennek elfödése
	Nem volna jobb, mint rablás, rágalom;
	Arról hallgatni, ami a dicsőség
	Tetőpontjára téve szerénynek
	Mutatkoznék! Kérlek hát (nem, hogy ezzel
	Dijazzalak, csak jellemzésedért),
	Hallgass szavamra seregünk előtt.
MARCIUS
	Nehány sebem van, s fáj nekik, midőn
	Említik.
COMINIUS
	Hogyha nem említenők,
	A háladatlanság meggyűjtené,
	S halálosokká tenné. A lovakból
	(Pedig sokat s jókat fogánk) s a kincsből,
	Mit a városban s harcmezőn szereztünk,
	Tied a tizedrész, válassz hát belőlök
	Az általános szétosztás előtt,
	Saját kedved szerint
MARCIUS
			Köszönöm, vezér,
	De szívemet nem bírhatom reá,
	Hogy kardomért ajándékot vegyek.
	Nekem nem kell több osztályrészemül, mint
	Amennyit kap, ki csak néző vala.

Hosszú harsonázás; mindnyájan ezt kiáltják: “Marcius! Marcius!” s 
fövegeiket és lándzsáikat emelgetik. Cominius és Lartius hajadonfővel áll

	E hangszerek, melyekkel visszaéltek,
	Ne adjanak több hangot! Ha ezek
	Táborban hízelegnek, hogyne lenne
	Úgy minden udvar és város csalárd.
	Ha, mint tányérnyalónak selyme, lágyul
	Az érc, hagyjuk nekik a háborút is.
	Elég, mondom!... mert véres orromat
	Meg nem mosám, vagy egy pár nyomorút
	Legyőztem, amit észrevétlenül nem,
	Egy tett közűlünk: ekképp kurjogattok,
	A dolgokat nagyítva, mintha volna
	Kedvem, táplálni kicsinységemet
	Hazug dicséretekkel.
COMINIUS
			Túlszerénység;
	Inkább kegyetlen vagy hiredhe’, mint
	Hálás irántunk, kik rólad valót beszélünk.
	Megengedj, de ha így bánol magaddal,
	Ha így magad ellen fordulsz, megkötünk, hogy
	Bizton beszélhessünk. Hát tudja meg
	Egész világ, hogy Cajus Marciusé
	A harc babéra, és azért övé
	Szerszámostul nemes paripám, melyet
	A tábor ismer. S mától fogva ő
	Azért, amit tett Coriolinál
	- Kiáltsa el mindenki a seregben -:
	Cajus Marcius Coriolanus!...
	Viseld mindig dicsően e nevet.

Harsona- és dobszó

MIND
	Cajus Marcius Coriolanus!
CORIOLANUS
	Megyek megmosdani;
	Láthatjátok, ha arcom tiszta lesz, hogy
	Pirúlok-e... Mindenképp köszönet;
	Lovad használom és azon leszek
	Mindenkor, hogy becsűletére váljam
	Melléknevemnek.
COMINIUS
			Most el sátrainkba,
	Ahol megírjuk, mielőtt pihennénk,
	Rómának a sikert. Te Lartius, menj
	Corioliba, s küldd legfőbbjeiket
	Rómába hozzánk, értekezni mind a
	Két rész ügyében.
LARTIUS
			Jól vagyon, vezér.
CORIOLANUS
	Hogy gúnylódnak az istenek velem!
	Előbb ama fejdelmi díjakat
	Elútasítám, és most koldulok
	Tábornokomtól.
COMINIUS
		Szólj; tiéd, amit kérsz.
CORIOLANUS
	Itt laktam egykor Corioliban egy
	Szegény embernél; jól bánt vélem. Itt most
	Mint foglyot láttam, megkért, hogy segítsem.
	De akkor jött elém Aufidius,
	S szánalmamon győzött a düh. Bocsásd ki
	Szegény gazdámat, kérlek.
COMINIUS
			Mily szép kérelem!
	Fiam hóhéra volna bár, szabad
	Lesz, mint a szél. Ereszd el, Titus, őt.
LARTIUS
	Hogyan híják?
CORIOLANUS
	Az Égre, elfeledtem.
	Emlékem bágyadt, oly fáradt vagyok.
	Nincs itt borunk?
COMINIUS
		Menjünk a sátorokba,
	Megszárad a vér rajtad. Ideje,
	Hogy gondoskodjunk rólad. Jöjjetek.

El mindnyájan

10. szín
A volszk tábor. Harsona- és kürtszó.
Jön Tullus Aufidius véresen, vele néhány katona
AUFIDIUS
	Elfoglalák a várost!
ELSŐ KATONA
	De visszaadják jó föltételekkel.
AUFIDIUS
	Föltételekkel!... Mért hogy római
	Nem lettem, mert mint volszk nem lehetek
	Az, ami vagyok. Föltételek!... Minő
	Föltételekre tarthat számot az, ki
	Kegyelmet vár? Ötször vívtam veled
	S ötször vetél meg engem, Marcius,
	S így lenne; ha annyiszor ütközünk meg,
	Ahányszor eszünk. Az elemekre mondom,
	Ha szembe lesz szakállammal szakálla,
	Egy elvesz, ő vagy én. Vetélkedésem
	Nem olyan tiszta már, mint volt. Előbb
	Becsűletes csatában vágytam őt
	Legyőzni, kard kard ellen... most akárhogy,
	Düh- vagy csalással elejtem.
ELSŐ KATONA
			Ő az ördög.
AUFIDIUS
	Nem oly cseles, de bátrabb. Hősiségem
	Meg van mérgezve; merthogy tőle foltos,
	Magát tagadja meg. Nincs menhely, álom,
	Nyomor, betegség, templom, capitól,
	Imádkozás vagy áldozás idője
	És más engesztelési eszköz, amely
	Kopott jogával csillapítni bírná
	Gyülölségem. Bárhol lelném is őt,
	Ha testvérem házában is, dacára
	A vendégszeretet szabályinak,
	Szilaj kezem szivébe mártanám!
	Menj a városba, nézd meg, hogy kik őrzik,
	S ki megy Rómába kezesnek.
ELSŐ KATONA
			S te nem jössz?
AUFIDIUS
	A cipruserdőben várnak reám, a
	Malmoktól délre. Hozz majd hírt oda,
	Hogy s mint áll a világ, hogy aszerint
	Intézzem dolgom.
ELSŐ KATONA
	Úgy leend, uram.
El mindnyájan

Második felvonás
1. szín
Róma. Nyilvános tér.
Jön Menenius, Sicinius és Brutus

MENENIUS
	A jós azt mondja, hogy ma este híreket hallunk.
BRUTUS
	Jókat vagy rosszakat?
MENENIUS
	Nem a nép kívánsága szerintieket, mert ez nem szereti Marciust.
SICINIUS
	A természet tanítja meg az állatokat barátaik ismerésére.
MENENIUS
	Ugyan kérlek, kit szeret a farkas?
SICINIUS
	A bárányt.
MENENIUS
	Igen, hogy elnyelje, mint az éhes plebejusok szeretnének tenni a nemes
	Marciusszal.
BRUTUS
	No, hisz ez bárány, valóban; úgy béget, mint a medve.
MENENIUS
	Ő igazán olyan medve, mely úgy él, mint a bárány. Ti két öreg ember vagytok:
	egyet kérdek tőletek, feleljetek rá.
TRIBUNOK
	Nos, uraim?
MENENIUS
	Milyen rosszaságban szenved Marcius, amellyel ti ketten nem bővelkedtek?
BRUTUS
	Ő egy hiba nélkül sem szűkölködik, valamennyivel el van látva.
SICINIUS
	Különösen kevélységgel.
BRUTUS
	És a hányavetiségben minden emberen túltesz.
MENENIUS
	Furcsa biz az. Tudjátok-e ti ketten, mit ítélnek felőletek itt a városban, magunkat
	értve, a jobb oldalt. Tudjátok?
TRIBUNOK
	Nos tehát, mit ítélnek felőlünk?
MENENIUS
	Minthogy a kevélységről beszéltetek... de nem haragusztok meg?
TRIBUNOK
	Nos, uram, nos?
MENENIUS
	Különben mindegy, mert bármily kis tolvaj alkalom igen nagy mennyiségű
	türelemről foszt meg benneteket. Tegyetek kedvetek szerint s haragudjatok, ha
	úgy tetszik, ha örömet szerez nektek a harag. Kevélységgel vádoljátok Martiust?
BRUTUS
	Nem egyedül mi, uram.
MENENIUS
	Tudom, hogy ti magatok nagyon kevésre vagytok képesek. Sok a cimborátok,
	különben szörnyen együgyű dolgokat vinnétek végbe. Képességtek sokkal
	gyermekibb, hogysem magatok sokat tehetnétek. Kevélységről beszéltek; hejh, ha
	a hátatok mögé láthatnátok s jó magatokat belsőképpen vizsgálat alá vennétek!
	Tennétek csak ezt!
BRUTUS
	Hát aztán, uram?
MENENIUS
	Hát aztán olyan érdemetlen, kevély, kegyetlen, makacs tisztviselő párt (más
	szavakkal bolondokat) födöznétek fel, aminőket csak kapni Rómában.
SICINIUS
	Menenius, téged is nagyon jól ismernek ám!
MENENIUS
	Ismernek mint afféle bogaras patríciust és olyat, aki szeret egy-egy pohár tüzes
	bort, melyben egy csepp szelídítő Tiberisvíz sincs. Mondják, hogy annyiban
	tökéletlen vagyok, amennyiben az első vádlót pártolom, hogy minden csekélységre
	indulatoskodom, s hogy többet mulatok az éj hátuljával, mint a reggel homlokával.
	Amit gondolok, kimondom, s rosszakaratomat kilehelem. Ha találkozom ilyen
	politikusokkal, mint ti (Lycurgusoknak nem nevezhetlek) s ha az ital, melyet
	nyújtotok, nem ízlik: félrerántom a képemet. Nem mondhatom, hogy “uraságaitok
	igen jól fejezték ki magokat”, ha majd minden szavatokból kirí a szamár; és ámbár
	el kell tűrnöm, ha valaki tiszteletre méltó férfiaknak nevez benneteket, de azok
	gyalázatosan hazudnak, kik azt mondják, hogy emberséges képetek van. Ha ezt
	látjátok mikrokozmusom földabroszán, következik ebből, hogy engem nagyon jól
	ismernek? Mi rosszat böngészhet vak látástok e jelből arra nézve, hogy engem
	nagyon jól ismernek?
BRUTUS
	Eredj, uram, eredj; eléggé ismerünk.
MENENIUS
	Ti sem engemet nem ismertek, sem magatokat, sem más egyebet. A ti
	nagyravágyástok: szegény fickóktól süvegeltetni és bókokat nyerni.
	Eltarisznyáztok egész egy istenadta délelőttet, hallgatva egy narancsos kofa és
	csaplár civódását, s elhalasztjátok a háromfilléres pört a következő törvényszékig.
	Ha valami ügyet terjeszt elétek két peres fél, s történetesen egyet csavarít rajtatok
	a kólika, olyan képeket rántotok, mint az alakosok, kitűzitek a véres zászlót a
	türelem ellen, s éji edény után ordítva véresen eresztitek el a pört, melyet
	kihallgatástok még jobban összegabalyított. Annyiban szereztek békét az
	ügybajosok közt, hogy mind a két részt összegazemberezitek. Derék legények
	vagytok, nagyon.
BRUTUS
	Eredj, eredj, jól tudják felőled hogy különb vagy bohócnak az asztalnál, mint
	bírónak a Capitoliumban.
MENENIUS
	Még napjaink is gúnyolódókká válnak, ha ilyen nevetséges személyekkel
	találkoznak, mint ti. Ha legcélszerűbben beszéltek, még az sem ér annyit se, mint
	szakállatok mozgása, szakállatok pedig nem érdemli azt a tisztességes sírt, hogy
	egy kontár szabó vánkosát tömjétek ki véle, vagy hogy szamár nyergébe temessék.
	De nektek azt kell mondanotok: Marcius kevély! holott ő egymaga testvérek közt
	is ér annyit, mint valamennyi nagyapátok Deucalion óta, ámbár közülük a java
	alkalmasint firól fira hóhér volt. Jó estét uraságtoknak; további mulatásom veletek
	megrontaná agyvelőmet, miután ti a plebejus barmok pásztorai vagytok. Leszek
	oly vakmerő s búcsút veszek tőletek.

Brutus és Sicinius hátramegy.
Jön Volumnia, Virgilia, Valeria

	Hogy vagytok, szép és nemes hölgyek? A hold, ha földi volna, sem volna
	nemesebb nálatok. Hová követitek oly gyorsan szemeiteket?
VOLUMNIA
	Érdemes Menenius, fiam, Marcius közeledik. Junó szeretetére kérlek, eressz
	bennünket.
MENENIUS
	Hah, Marcius hazafelé tart?
VOLUMNIA
	Igen, tisztelt Menenius, s a legnagyobb sikerrel és megbecsüléssel.
MENENIUS
	Neked nyújtom, Jupiter, fövegemet és köszönetemet. Marcius hazajön!
VOLUMNIA és VIRGILIA
	Igen is, úgy van.
VOLUMNIA
	Íme, itt levele; a szenátusnak is küldött, nejének is, s úgy hiszem, otthon a te
	számodra is van.
MENENIUS
	Ma este az egész házamat leitatom. Levelem van tőle?
VIRGILIA
	Igen, minden bizonnyal van leveled. Láttam.
MENENIUS
	Levél számomra? Ez képes engem hét esztendeig egészségben tartani, s ez 
	alatt az egész idő alatt csak úgy komázok az orvossal. Galenus legfölségesebb
	rendelvénye ezen óvószerhez képest csak kuruzslás, s annyit ér, mint valami
	lóital. Nincs megsebesítve? mert úgy szokott hazajőni.
VIRGILIA
	Ó, nincs, nincs, nincs!
VOLUMNIA
	Ó, de meg van sebesítve, hála Istennek!
MENENIUS
	Én is azt mondom, ha nincs nagyon megvagdalva. Vajon hoz-e győzelmet
	zsebében? Úgy illenek neki a sebek.
VOLUMNIA
	A homlokán hozza, Menenius. Harmadízben jön haza tölgykoszorúval.
MENENIUS
	Jól megtanította Aufidiust?
VOLUMNIA
	Titus Lartius írja, hogy együtt vívtak, és Aufidius megfutamodott.
MENENIUS
	Jól is tette, afelől biztosíthatom, mert ha ott megáll előtte, olyat kap, amit én föl
	nem vettem volna Coriolinak minden szekrényeért s az aranyért, mely azokban
	van. Tudja ezt a szenátus?
VOLUMNIA
	Jertek, hölgyeim... Igen, igen, a szenátus kapott levelet a vezértől, melyben ez a
	háború minden érdemét fiamra ruházza. E táborozásban minden előbbi tetteit
	fölülmúlta.
VALERIA
	Valóban, csodálatos dolgokat beszélnek róla.
MENENIUS
	Csodálatosakat? Kezeskedem is, hogy nem érdemetlenül.
VIRGILIA
	Adják istenink, hogy igazak legyenek.
VOLUMNIA
	Igazak? Ó!
MENENIUS
	Igazak? Esküszöm, hogy azok. Hol van megsebesítve? (A tribunokhoz, kik
	elörejönnek) Isten tartsa meg uraságtokot! Marcius hazajön, most még több oka
	van kevélynek lennie. Hol van megsebesítve?
VOLUMNIA
	Vállán és bal kezén. Majd mutathat elég sebhelyet a népnek, ha hivatalért
	folyamodik. Tarquin elűzetésekor hét seb esett rajta.
MENENIUS
	Egy a nyakán s kettő a combján... én úgy tudom, hogy kilenc.
VOLUMNIA
	Ez utolsó háború előtt huszonöt sebe volt.
MENENIUS
	Most van huszonhét. Minden sebe egy-egy ellenség sírja volt.

Örömzaj és harsonák
	Halljátok a harsonákat?
VOLUMNIA
	Ezek már Marciusnak hirdetői! Zaj
	Előzi őt meg, s könny marad mögötte.
	Izmos karjában a sötét halál,
	Kinyújtja, és sok ember sírba száll.

Jeladás; harsonák hangzanak. Jön Cominius és Titus Lartius, 
köztük Coriolanus, fején tölgykoszorú; kapitányok, katonák, hírnök
HÍRNÖK
	Tudjátok meg, hogy Marcius maga
	Harcolt Corioliban, s ott hősisége
	A Cajus Marciushoz új nevet nyert,
	Ezen tisztes név Coriolanus... Üdvöz
	Légy Rómában, híres Coriolanus!

Harsonák
MIND
	Légy üdvöz itt, híres Coriolanus!
CORIOLANUS
	Ne többet már, ez sérti szívemet;
	Ne többet, kérlek.
COMINIUS
		Ím, uram, anyád...
CORIOLANUS
				Ó!
	Tudom, kéréd az isteneket, hogy engem
	Segítsenek. (Letérdel)
VOLUMNIA
		Kelj föl, hős katonám!
	Szép Marcius, vitézi Cajusom!
	És tetteiddel szerzett új neved
	Hogy is van? Coriolanus, úgyebár?
	De nőd...
CORIOLANUS
		Üdvöz légy, kedves hallgatóm!
	Nevettél volna, ha koporsó hoz meg,
	Hogy diadalmamon sírsz? Kedvesem,
	Ez a corioli özvegyek s fiatlan
	Anyákhoz illő.
MENENIUS
		Áldjanak istenink!
CORIOLANUS
	S te még élsz? (Valeriához) Ó, bocsánat, asszonyom.
VOLUMNIA
	Hová forduljak? Üdvöz légy körünkben!
	Vezér, te szinte, s valamennyien!
MENENIUS
	Ezerszer üdvöz légy! Nevetni, sírni
	Tudnék; nehéz s könnyű vagyok. Üdvözöllek.
	Átok szakítsa ki szivét, aki
	Nem lát örömmel. Róma titeket
	Imádjon, hármatokat; hanem, hitemre,
	Van itt néhány vén vadfa, melyeken
	Az oltás nem fog. Jó napot, vitézek!
	Mi a csalánt csalánnak hívjuk s a bolondot
	Bolondnak.
COMINIUS
		Mindig igazsága van.
CORIOLANUS
	Mindig, Menenius, mindig az.
HÍRNÖK
	El itt az útból.
CORIOLANUS 
	(nejéhez és anyjához)
			Kezedet s tiédet.
	Előbb, mint házam árnyékába lépek,
	Nézzük el a jó patríciusokhoz,
	Akiktől nem csak üdvözlést nyerék, de
	Megtisztelést is.
VOLUMNIA
		Én megértem azt,
	Hogy fő ohajtásom s ábrándaim
	Beteljesültek. Egy van hátra még,
	És ezt tenéked, nem kételkedem, hogy
	Megadja Rómánk.
CORIOLANUS
			Anyám, a magam
	Módján inkább leszek szolgájuk, mint uruk
	Az ő módjukon.
COMINIUS
		El a Capitolba!

Harsonák, kürtök. Elmennek oly ünnepélyesen, mint jöttek. A tribunok maradnak

BRUTUS
	Minden nyelv róla szól s a gyönge szem
	Üveggel nézi őt. A csacska dajkák
	Jajgatni hagyják csecsemőiket,
	Őt emlegetvén elragadtatással,
	A konyhalyány legszebb vásznát köti
	Füstös nyakára s a falakra mászik,
	Megtömve minden, bódék, ablakok
	A fúladásig. Háztetők gerincén
	Ül a sokaság, s mind iparkodik
	Őt nézni. Ritkán látható papok
	Furódnak a tömeg közé, helyet
	Szerezni a köznép közt. Fátyolos nők
	Odaadják arcuk pírját és fehérét
	A kéjelgő s a forró ajku Phoebus
	Zsákmányaúl. Oly zaj van, mintha egy
	Isten, ki őt vezérli, emberi
	Lényébe bújt vón’ csellel, s adta volna
	A kellemet rá.
SICINIUS
		Konzul lesz maholnap,
	Fogadni mernék.
BRUTUS
		Úgy lefekhetünk
	Mindaddig, míg az ő hatalma tart.
SICINIUS
	Nem fogja ő méltóságát szerényen
	Viselni végig; elveszíti azt is,
	Mit eddig nyert.
BRUTUS
		Ez a vigasztalás.
SICINIUS
	Hidd el, hogy a nép, kit képviselünk,
	Felejti majd bármily kis alkalomkor
	Régi haragból újabb érdemét;
	S hogy ád alkalmat, olyan bizonyos,
	Mint hogy kevély.
BRUTUS
			Hallám eskünni őt,
	Ha konzulságért folyamodni fog,
	Nem jő a térre és nem ölti fel
	Az alázatosság ócska köntösét, s nem
	Mutatja a népnek, mint szokás, sebeit,
	Koldulni a büdös szájaktul.
SICINIUS
				Jól van.
BRUTUS
	Eképp beszélt. Ó, inkább odahagyja,
	Mint így szerezze meg, ha a nemesség
	Rá nem segíti.
SICINIUS
			Én ugyan kivánom,
	Hogy ez legyen szándéka és ezen terv
	Szerint müködjék.
BRUTUS
			Meglásd, megteszi.
SICINIUS
	Akkor megértjük, amit úgy kivánunk:
	Ő bukni fog.
BRUTUS
			Meg is kell buknia,
	Máskép mi járunk így. Rá kell vezetnünk
	A népet, hogy gyülölte mindig őt, hogy
	Öszvérekké változtatná, ha bírná,
	Hogy elnémítná szószólóikat,
	És a szabadságból őket kiverné,
	Hogy nem teszen föl bennök több erőt
	S tehetséget, több lelket, mint van a
	Tevében, mely azért tápláltatik csak,
	Hogy hordja a tehert, s jól megverik, ha
	Eldől alatta.
SICINIUS
		Ilyetén beszédtől,
	Ha majd a népet lázadó dacával
	Legjobban bántja (s ez meglesz, mihelyt
	Ingerlik, ami könnyü, mint kutyát
	Uszítni juhra:) lángra lobban a
	Száraz tarló, s e lángok őt örökre
	Be fogják feketíteni.

Követ jön
BRUTUS
			Mi baj?
KÖVET
	A Capitolba hínak. Híre van,
	Hogy Marcius konzul lesz. A vakok
	Tolonganak, hogy hallják, és a némák,
	Hogy lássák őt. Agg hölgyek kesztyüket
	S az ifju hölgyek kendőket dobáltak
	Felé, ahol ment. Bókolt a nemesség,
	Mint Jupiter szobránál; és a nép
	Örömzajából mennydörgést csinált
	S záport a fölhányt fövegekbül. Ilyet
	Még nem láttam.
BRUTUS
			Jerünk a Capitolba.
	Szemünk s fülünk a jelené legyen,
	S szivünk a sikeré.
SICINIUS
			Veled megyek.
El mindnyájan

2. szín
Ugyanott. A Capitol.
Jön két törvényszolga; párnákat raknak

ELSŐ SZOLGA
	Jöszte, jöszte, ezennel itt lesznek. Hányan iparkodnak a konzulságra?
MÁSODIK SZOLGA
	Azt mondják, hárman; de minden ember hiszi, hogy Coriolanus nyeri el.
ELSŐ SZOLGA
	Ez derék legény, de kegyetlenül kevély s nem szereti a köznépet.
MÁSODIK SZOLGA
	Valóban, volt elég nagy ember, ki hízelgett a népnek, pedig nem szerette soha;
	voltak ismét elegen, kiket a nép szeretett, s maga sem tudta miért. S így, ha
	szeretnek, nem tudják, mi végett s ha gyűlölnek, annak sincs jobb oka. Azért ha
	Coriolanus nem törődik vele, hogy szeretik-e vagy gyűlölik, ez azt bizonyítja,
	hogy jól ismeri gondolkodásukat; az ő nemes gondtalansága ezt világosan
	kimutatja.
ELSŐ SZOLGA
	Ha nem törődik vele, hogy szeretik-e vagy sem, részrehajlatlanul állna köztük, 
	s nem tenne velök se jót, se rosszat; de ő jobban igyekszik gyűlölségüket
	megnyerni, mint amennyire azok képesek ezt teljesíteni, és semmit el nem
	mulaszt, amiben teljesen kimutathatja irántok ellenséges indulatát. Márpedig a
	nép gyűlölségére és nemtetszésére iparkodnia éppen oly gonoszság, mint az,
	mit ő nem helyesel: hízelegni szeretetéért.
MÁSODIK SZOLGA
	Nagy érdemeket szerzett ő hazájától, s az ő emelkedése nem oly kényelmes
	lépcsőkön történt, mint azoké, kik, a nép előtt magokat udvariasan hajtogatva,
	süvegeléssel jutottak a hírre és tiszteletre, minden egyéb tett nélkül. Ő,
	ellenkezőleg, annyira beülteté dicsőségét szemökbe és tetteit szívökbe, hogy erről
	hallgatni s ezt meg nem vallani hálátlan igaztalanság, elferdíteni pedig oly gazság
	volna, mely maga magát meghazudtolván, rosszallást és szemrehányást vonna
	magára mindenkitől, aki hallaná.
ELSŐ SZOLGA
	Ne többet róla, ő érdemteljes ember. Helyet, helyet; jőnek.

Jeladás a harsonákkal. Jön, a lictorok után, Cominius konzul, Menenius, 
Coriolanus, több szenátor, Sicinius és Brutus. A szenátorok elfoglalják 
helyeiket, a tribunok szinte
MENENIUS
	Bevégezvén a volszk ügyet s haza
	Rendelvén Titus Lartiust, ezen
	Másod-gyülésünk legfő pontja lesz,
	Dijazni a nemes szolgálatot, mely
	Honáért ennyit tőn. Kérlek tehát,
	Komoly s nagyon tisztelt apák, hogy a
	Jelen konzult, ki sikeres hadunk
	Vezére volt, hagyjátok szólani
	A hősiségről, melyet végbevitt
	Cajus Marcius Coriolanus, aki
	Azért van itt, hogy érdeme szerint
	Köszönjünk néki.
ELSŐ SZENÁTOR
		Jó Cominius, szólj.
	Rövidség kedveért ne hagyj ki semmit,
	Higgyük inkább, hogy a hon gyenge őt
	Dijazni, mintsem, hogy tán mibelőlünk
	Hiányzik rá a kedv. Népszónokok,
	Kérünk, figyeljetek barátilag,
	S bírjátok rá a népet, hogy velünk
	Majd egyetértsen.
SICINIUS
		Jó egyezkedés
	Végett vagyunk itt; hajlandó szivünk
	Tisztelni és elősegítni e
	Gyülés ügyét.
BRUTUS
		Ezt annál szívesebben
	Tesszük, ha nyájasb véleménye van
	A nép felől, s jobban becsűli, mint
	Becsűlte.
MENENIUS
		Ejh, ez nem való ide.
	Inkább ne szóltatok vón. Tetszik-e
	Hallgatnotok Cominiust?
BRUTUS
			Szívesen, de
	Inkább helyén volt észrevételem, mint
	Ezen feddés.
MENENIUS
		A népnek ő barátja,
	De hálótársa nem leszen. Derék
	Cominius, szólj.

Coriolanus fölkel s indul ki
			Ülj le a helyedre.
ELSŐ SZENÁTOR
	Foglalj helyet; ne szégyeld hallani
	Hőstettidet.
CORIOLANUS
	Bocsánat, uraim,
	Türöm inkább megint a gyógyuló seb
	Kínját, mint halljam, hogy mint kaptam őket.
BRUTUS
	Uram, remélem, nem beszédem űz el.
CORIOLANUS
	Nem, uram; de míg a harcban gyakran álltam,
	Futék a szótól. Nem hízelgetek s így
	Nem sértetek ti. És én szeretem
	A népet, mint érdemli.
MENENIUS
			Kérlek, ülj le.
CORIOLANUS
	Inkább vakarnám a napon fejem
	Rohamfuváskor, mint henyélve halljam
	Nagyítni semmiségemet. (El)
MENENIUS
				Tribúnok!
	Hogy hízelegne ő fajotoknak, ahol
	Ezer közt egy jó van?... Látjátok: inkább
	Kockára tette minden tagjait
	A hírért, mint annak hallásaért csak
	Egyik fülét! Kezdd el, Cominius.
COMINIUS
	Hangom hiányzik: gyöngén nem szabad
	Coriolanusról beszélni. Közhit,
	Hogy a vitézség fő erény, s leginkább
	Vál díszére a birtokosnak; így
	Az említettem férfihoz hasonló
	Nincs a világon. Már tizenhat éves
	Korában, hogy Tarquin meglepte Rómát,
	Harcolt a többi előtt. Diktatorunk
	(Kinek dicsőség!) látta víni őt,
	Midőn amazón-állával kergeté
	A szőrös képeket. Megmente egy
	Szorított rómait, s a konzul látta, hogy
	Lesújta három ellent; térdre ejté
	Magát Tarquint is. E napon, midőn
	Nőt játszhatott volna a színpadon még,
	Csatában férfi volt, tölgykoszorú
	Lett a jutalma. Kisgyermek korában
	Lőn férfivá, s így nőtt, miként a tenger,
	S azóta ő tizenhét ütközetben
	Egy kardnak sem hagyott babért. Utolsó
	Tettére, Coriolin kül s belül,
	Már erre nincs szó. Gátlá a futókat
	S példáján a gyávák játék gyanánt
	Vevék a vészt. Mint a hajó előtt
	A hullám, úgy hajlott előtte a nép
	S hullott le. Kardja, e halál pecsétje,
	Ölt, ahová csak ért. Egy vér vala,
	Tetőtül talpig; minden mozdulását
	Halálhörgés követte. Egyedül ment
	Be a vészes városkapun, s befesté
	Kerűlhetetlen balsorssal; kijött
	Segély nélkül, s úgy zúdult, új erővel
	Corioliba, mint üstökös. Övé most
	Minden; de ekkor harci zaj veré föl
	Serény lelkét és kettős lelkesűlés
	Élénkité föl fáradt tagjait.
	Jött a csatába, és itt párologva
	Rohant az emberéletek fölött, mint
	Az örök romlás, s míg nem lett a mienk
	A város és a harctér, meg nem állt
	Lélegzet-vételért sem.
MENENIUS
			A dicső!
ELSŐ SZENÁTOR
	Nem tisztelhetjük úgy meg, hogy reá
	Méltó ne volna.
COMINIUS
		A zsákmányt megveté,
	A drágaságokat silány szemétnek
	Tekinté csak. Kevesbet követel, mint
	Mit a fösvénység adna. Tettei
	Jutalma az, hogy tette. Idejét
	Eltölté, s néki ez elég.
MENENIUS
			Valódi
	Nemes. Hivassuk.
ELSŐ SZENÁTOR
		Hídd be Coriolanust.
ELSŐ SZOLGA
	Ím, érkezik.
Coriolanus jön

MENENIUS
	Örömmel választ, Coriolanus, a
	Tanács konzulnak.
CORIOLANUS
		Néki köszönöm
	Éltem s szolgálatom.
MENENIUS
			Most már csak a
	Néphez kell szólnod.
CORIOLANUS
		Kérlek, mentsetek föl e
	Szokás alól; én föl nem ölthetem
	Ama ruhát, hogy esdjek meztelen
	A voksokért sebeim miatt. Tegyétek,
	Hogy elkerüljem.
SICINIUS
		A nép megkivánja
	Magáét, egy szikrát sem enged a
	Bevett szokásból.
MENENIUS
		Ne ingereld őket.
	Kérlek, hogy tégy a rendszabály szerint,
	Vedd át oly módon méltóságodat,
	Mint elődid vevék.
CORIOLANUS
			Ez oly szerep,
	Melyet pirúlva játszanám; s szeretném,
	Ha elvennők a néptől.
BRUTUS
			Hallod ezt?
CORIOLANUS
	Hetvenkedjem, hogy ezt és ezt tevém?
	Mutassam a nem-fájó sebhelyet
	(Mit rejtenem kellene) mintha épp csak
	Szavazat-nyerni kaptam volna?
MENENIUS
				Hagyd ezt.
	Vegyétek pártfogás alá ügyünket,
	Népszónokok. S nemes konzul, neked
	Üdv s tisztelet!
SZENÁTOROK
	Üdv s tisztelet neked, Coriolanus!
Harsonák. A szenátorok el
BRUTUS.
	Látod, hogyan fog bánni majd a néppel?
SICINIUS
	Csak észrevegyék szándékát. Megvetőleg
	Fog kérni, mintha olyat kérne, amit
	Megadniok kell.
BRUTUS
		Jer, tudtokra adni
	Eljárásunkat. A vásár terén
	Várnak bennünket, úgy tudom.

El mind a ketten

3. szín
Ugyanott. A Forum. 
Polgárok jőnek

ELSŐ POLGÁR
	Ismétlem, ha kérni fogja voksainkat, nem tagadhatjuk meg tőle.
MÁSODIK POLGÁR
	De meg, uram, ha akarjuk.
HARMADIK POLGÁR
	Hatalmunkban van ezt megtenni, csakhogy ez olyan hatalom, melynek
	végbevitelére nincs hatalmunk, mert ha megmutatja nékünk sebeit és elmondja
	tetteit, be kell mártanunk nyelveinket a sebekbe, s érettök szólanunk; így ha
	elmondja nemes tetteit, nekünk is el kell mondanunk nemes elismerésünket. A
	hálátlanság szörnyűség, s ha a sokaság hálátlan, ez annyi, mint a sokaságot
	szörnyeteggé tenni; eszerint, annak tagjai levén, magunkat szörnyeteg tagokká
	tennők.
ELSŐ POLGÁR
	S hogy különbnek nem tartanak bennünket, nemigen sok híja van, mert midőn a
	gabona dolgában föltámadtunk, ő maga sem átallott bennünket sokfejű tömegnek
	nevezni.
HARMADIK POLGÁR
	Többen adták már nekünk e nevet; nem azért, hogy fejeink közül némelyik barna,
	némelyik fekete, némelyik gesztenyeszín, némelyik kopasz, hanem hogy elménk
	olyan sokszínű; s én úgy hiszem, ha minden elméncségünk egy koponyából eredne
	is, ki keletre, ki délre, ki éjszakra, ki nyugatra röpülne, s ha megegyeznének is,
	hogy egy úton haladnak, azonnal ott volnánk az éjszaktű minden pontjain.
MÁSODIK POLGÁR
	Úgy gondolod? Hát az én elméncségem vajon merre repülne?
HARMADIK POLGÁR
	Ó, a tied nem jönne ki oly hirtelen, mint más emberé, mert nagyon bele van
	sutulva ebbe a tuskófejbe; de ha szabadon volna, bizonnyal dél felé szállna.
MÁSODIK POLGÁR
	Miért arra?
HARMADIK POLGÁR
	Hogy ködbe vesszen! Ha háromnegyede rothadt gőzbe oszlanék, a negyedik része
	lelkiismeretességből visszafordulna, hogy téged megházasítni segítsen.
MÁSODIK POLGÁR
	Te csak mindig tele vagy ilyen furcsaságokkal., No hiszen jól van, no.
HARMADIK POLGÁR
	El vagytok-e tökélve, mindnyájan rá szavazni? De az mindegy, a többség mellette
	lesz. Annyit mondok, ha a néphez hajolna, nem volna különb ember nála.

Jön Coriolanus és Menenius

	Íme, itt jön, mégpedig az alázatosság köntösében; vigyázzunk magaviseletére.
	Ne álljunk így együtt, hanem menjünk arra, ahol áll, egyenként, kettenként és
	hármanként. Mindegyikünknek el kell mondania kérelmét, miáltal valamennyien
	részesülünk a megtiszteltetésben, hogy saját nyelveinkkel adjuk neki
	szavazatunkat; azért kövessetek: megmutatom, hogy menjetek el mellette.
MIND
	Jól van, jól van.

Polgárok el

MENENIUS
	Uraim, nem úgy van; hisz legjobbjaink
	Ekkép tevének.
CORIOLANUS
	Mit mondjak tehát?...
	Uram, kérlek... Hah, dögvész! nyelvemet
	Nem bírhatom rá... Nézd, uram, sebeim,
	A hont szolgálva kaptam, amidőn
	Testvéreid közül sok orditott
	S futott saját dombunktól.
MENENIUS
					Istenek!
	Ilyet ne mondj. Kérd, hogy gondoljanak rád.
CORIOLANUS
	Gondoljanak rám? Akasszák fel őket!
	Inkább felejtsenek, mint az erényt, mit
	Hiába vernek papjaink beléjök.
MENENIUS
	Mindent lerontasz. Úgy beszélj velök,
	Amint tanácsos; kérlek. (El)
CORIOLANUS
		Mondd nekik, hogy
	Mossák meg képök és foguk.

Jön két polgár
				Itt jön egy pár.
	Uram, tudod, mi végett állok itt.
ELSŐ POLGÁR
	Tudom: mondd meg, mi bírt reá, uram?
CORIOLANUS
	Én érdemem.
MÁSODIK POLGÁR
			Ten érdemed?
CORIOLANUS
			Nem is
	Kivánatom.
ELSŐ POLGÁR
	Mit, nem kivánatod?
CORIOLANUS
	Nem, uram.
	Sosem kivántam a szegényeket
	Koldúlással zavarni.
ELSŐ POLGÁR
	Gondold meg, hogy ha nyújtunk valamit,
	Mi is remélünk nyerni általad.
CORIOLANUS
	Jól van; mi hát a konzulságnak ára?
ELSŐ POLGÁR
	Az ára: baráti kérelem.
CORIOLANUS
			Baráti?
	Hát, kérlek, add. Mutathatok sebet, ha
	Magunk leszünk. Becses szavazatod kell!
	Mit mondasz rá?
MÁSODIK POLGÁR
	Tisztelt úr, megkapod.
CORIOLANUS
	Megalkuvánk, uram.
	Két érdemes voksot már koldulék. Az
	Alamizsna megvan. Isten hírivel!
ELSŐ POLGÁR
	Ez mégis furcsa egy kicsit.
MÁSODIK POLGÁR
			Ha újra
	Adnám szavam... no, mit se tesz.

El mind a ketten. Jön két más polgár
CORIOLANUS
	Kérlek benneteket, ha szavatok hangjával összeüt, hadd legyek konzul; íme,
	rajtam a szokott köntös.
HARMADIK POLGÁR
	Érdemesen viselted magadat hazád irányában, meg nem is viselted magad
	érdemesen.
CORIOLANUS
	E talány?
HARMADIK POLGÁR
	Ellenséginek ostora voltál, barátinak vesszeje voltál.
	Valóban, te nem szeretted a népet.
CORIOLANUS
	Annál többre kell engem becsülnötök, hogy szeretetemet nem alacsonyítottam le.
	Hízelkedni fogok, uram, megesküdt testvéremnek, a népnek, hogy több érdemet
	arassak nála; ez olyan tulajdonság, amit szívesen vesz... s miután választásuk
	bölcsessége inkább akarja bírni kalapomat, mint szívemet: betanulom a kedveltető
	hajlongást, s iparkodni fogok majmolni, ti. utánozni valamely népszerű férfi
	varázsát, s ezt bőkezűleg közlöm minden emberrel, aki kívánja. Annak okáért
	kérlek, hadd legyek konzul.
NEGYEDIK POLGÁR
	Reméljük, hogy barátot nyerünk benned, s azért szívesen szavazunk rád.
HARMADIK POLGÁR
	Sok sebet kaptál hazádért.
CORIOLANUS
	Nem akarom hitelesíteni tudományodat azzal, hogy ezeket mutassam. Nagyra
	becsülöm szavazatotokat, s így nem háborgatlak tovább.
MIND A KÉT POLGÁR
	Az istenek boldogítsanak, uram, szívünkből kívánjuk.

El mind a ketten
CORIOLANUS
	Mi édes voksok!
	Inkább meghalni, éhen veszni, mint
	Koldulni a megérdemelt dijért.
	Mért álljak én e farkasbőrben itt,
	S kérjek fütől-fától szükségtelen
	Bizonyságot? Mert a szokás kivánja!
	Ha mindenben követjük a szokást,
	A régi por söpretlenül marad,
	S oly hegymagosra nő a rossz, hogy a jó
	Fölül nem múlja. Nem vagyok bolond,
	Inkább legyen dicsőség s hívatal
	Akárkié. Felén már túl vagyok,
	Átkínlódom hát a másik felén is.

Más három polgár jön
	Itt jő nehány voks.
	Szavazzatok rám, csak azért csatáztam,
	A voksért virraszték, voksotokért van
	Rajtam huszonnégy seb, s kétszer kilenc
	Csatát láték, hallék; voksotokért
	Tettem hol ezt, hol azt. Voksoljatok rám,
	Szeretném a konzulságot, valóban.
ÖTÖDIK POLGÁR
	Ő nemesen viselte magát; minden becsületes ember rá fog szavazni.
HATODIK POLGÁR
	Hadd legyen tehát konzul. Az istenek boldogítsák őt s tegyék a nép barátjává.
MIND
	Amen, amen. Az Isten tartson meg, nemes konzul.

A polgárok el

CORIOLANUS
	Érdemes voksok!

Visszajön Menenius; vele Brutus és Sicinius
MENENIUS
	Kiálltad, amit kelle. A tribúnok
	Reád ruházzák a nép voksait.
	Mostan, felöltve tiszted jeleit,
	Menj a tanács elé.
CORIOLANUS
		Megvan tehát?
SICINIUS
	A kérelem-szokást beteljesítéd,
	A nép megválasztott, s fölhívatol, hogy
	Gyűlésbe jöjj és elfoglald helyed.
CORIOLANUS
	Hol? A tanácsháznál?
SICINIUS
			Ott, Coriolanus.
CORIOLANUS
	Vehetek rám más ruhát?
SICINIUS
			Vehetsz, uram.
CORIOLANUS
	Tészem tüstént, s ha újonnan magamra
	Ismérek, a tanács elé megyek.
MENENIUS
	Társad leszek. Ti nem jöttök velünk?
BRUTUS
	A népet várjuk.
SICINIUS
		Isten véletek.
Coriolanus és Menenius el
	Megkapta, s mint szeméből látható,
	A szíve ég.
BRUTUS
		Kevély szívvel viselte az
	Alázatosság köntösét. A népet
	Szétoszlatod?

Visszajőnek a polgárok

SICINIUS
	Nos, társaim, megválasztátok őt?
ELSŐ POLGÁR
	Reá szavaztunk.
BRUTUS
			Adják istenink, hogy
	Hajlandóságtokat megérdemelje.
MÁSODIK POLGÁR
	Ámen. Szegény, súlyatlan véleményem
	Szerint gúnyolt, midőn esdett.
HARMADIK POLGÁR
				Valóban,
	Csúfolt bennünket nyilvánságosan.
ELSŐ POLGÁR
	Nem, ez csak szólásmódja, nem csufolt.
MÁSODIK POLGÁR
	Magad vagy köztünk azt mondó, hogy ő
	Nem bánt velünk csufúl; nem is mutatta
	Érdemjelét, honáért nyert sebeit.
SICINIUS
	Ezt csak tevé...
POLGÁROK
		Nem látta senki sem.
HARMADIK POLGÁR
	Mondá: magánhelyen mutathat sebeket,
	S kalapját megvetőn billentve szólt:
	“Konzul szeretnék lenni, s az ős szokás csak,
	Megegyezésetekkel engedi;
	Szavazzatok rám.” Amidőn igértük:
	“Köszönöm” mondá, “a voksot köszönöm
	Az édes voksot... most szavaztatok
	Végzők ügyünket.” Hát nem csúfolás ez?
SICINIUS
	Dőrék volátok ezt nem látni? Vagy
	Láttátok, s mégis gyermekmódra rá
	Szavaztatok?
BRUTUS
		Mért nem beszéltetek, mint
	Tanítánk? Még midőn hatalma nem volt,
	Csak mint közember szolgált a hazának,
	Már ellenségetek volt; a szabadság
	S jogaitok ellen szólt mindig, miket
	Az államtól bírtok. És most, midőn
	Hatalmat nyert, ország-kormányozást,
	Ha most is megmarad rosszindulatja
	A nép iránt: nem tennen voksotok lesz
	Átkotok? Kellett volna mondani,
	Hogy érdemét tekintve nem igényel
	Ugyan sokat, de voksaitokért
	Emlékezzék reátok szívesen,
	S rosszindulatját változtassa jóvá,
	S legyen baráti főtök.
SICINIUS
			Íly beszéd, mint
	Megmondottuk, próbára tette volna
	Lelkét s szivét; s vagy jó igéretet
	Csalt volna tőle, melyre őt adandó
	Alkalmakon figyelmessé tehetnők,
	Vagy megsértette volna nyers kedélyét,
	Mely nem tűr semmit, ami egybe-másba
	Korlátozná, s így feldühítve őt,
	Fordíthatátok hasznotokra mérgét,
	S meg nem választatik.
BRUTUS
			Vevétek észre
	Hogy megvetett nyilvánosan, midőn
	Szüksége volt reátok? s hiszitek,
	Hogy megvetése nem lesz elzuzó most,
	Midőn rátok tiporhat? Testetekben
	Mért nem volt szív! Azért van nyelvetek, hogy
	A józan ész ellen kiáltsatok?
SICINIUS
	Máskor kérelmeket tagadtatok meg,
	S most arra, aki nem kért, de csufolt,
	Reá szavaztatok!
HARMADIK POLGÁR
	Nem iktaták be, visszavonható még.
MÁSODIK POLGÁR
	És visszavonjuk!
	Ötszáz ilyen voksért kezeskedem.
ELSŐ POLGÁR
	Én ezerért, s hozzá barátaik.
BRUTUS
	El innen rögtön, s mondjátok nekik, hogy
	Oly konzult választottak, aki őket
	Szabadságuktól fosztja meg, s kutyákként
	Elnémitandja, melyek ugatásért
	Tartatnak, s mégis oly sokszor verik meg,
	Midőn ugatnak.
SICINIUS
			Gyűljenek össze mind
	S döntsék le jobb megfontolás után
	E balga választást. Mondjátok el, mily
	Kevély, hogy mindig gyűlölt bennetek,
	S mily gőggel hordta az alázat köntösét,
	S hogyan gunyolt. Csupán a szeretet,
	Szolgálatit tekintve, nem hagyá most
	A bántó módot észrevennetek,
	Mely csúfoló, illetlen modorú volt
	Ős gyűlöleténél fogva.
BRUTUS
				Fogjatok
	Mindent reánk, hogy (gátat nem tekintve)
	Mi voltunk rajt, nektek ki kelle őt
	Neveznetek.
SICINIUS
		Mondjátok azt, hogy inkább
	Parancsainkra, mint jó kedvetekből
	Választottátok őt, hogy lelketek
	Eltelve volt azzal, mit tennetek
	Kellett, nem amit akartatok, s ezért
	Szavaztatok rá kelletlen. Miránk
	Fogjátok.
BRUTUS
			Minket ne kiméljetek.
	Mondjátok, hogy mi vertük fejetekbe:
	Szolgálni mily ifjan kezdé honát,
	S szolgálja folyvást... hogy honnét ered,
	A bajnok Marciusoktól... őse volt
	Numának unokája, Ancus, aki
	A nagy Hostilius királyt követte...
	Ezen házból volt Quintus s Publius, kik
	Csatornákon legjobb vizet hozának;
	És Censorinus, népkedvenc, ki e nevet
	Két ízbeni cenzorságért nyeré,
	Az ő nagy őse volt.
SICINIUS
			Ily sarjadék,
	S maga is megérdemlé azonfölül
	E szép helyet; mi mondtuk, hogy vegyétek
	Őt pártfogás alá... de vélitek,
	Múltját s jelenjét összevetve, hogy
	Ellenségtek, s a gyors megegyezést
	Eltörlitek.
BRUTUS
		Mondjátok: nélkülünk így
	Soha nem tesztek... Mindig ezt a húrt;
	S mihelyt elég sok ember összegyűlt,
	El a Capitolba.
POLGÁROK
		Jó. Majd mindenik
	Sajnálja a választást.

A polgárok el
BRUTUS
			Menjetek hát;
	Tanácsosabb most e fölzendülés,
	Mint várni később még nagyobb veszélyre.
	Ha visszalépésökre, mint szokása,
	Fölingerül: vigyázunk rá s dühéből
	Hasznot huzunk.
SICINIUS
			Jer a Capitoliumba,
	Legyünk elébb ott, mint a népfolyam:
	Lássék saját szándékának (miként
	Részint az is), mihez mi ösztönöztük.

El mind a ketten

Harmadik felvonás
1. szín
Róma. Utca. Kürtök. 
Jőnek Coriolanus, Menenius, Cominius, Titus Lartius, szenátorok, patríciusok
CORIOLANUS
	Megint hadat gyűjt hát Aufidius?
LARTIUS
	Igen, uram, s ez okból végezők
	A frigykötést oly hirtelen.
CORIOLANUS
	És így a volszk nép úgy áll, mint előbb;
	Kész rajtunk ütni ismét kedvező
	Időben?
COMINIUS
	Úgy meg vannak rontva, konzul,
	Hogy egyhamar nem látjuk lengeni
	Zászlóikat.
CORIOLANUS
	Aufidiust ki látta?
LARTIUS
	Ótalmam alá jött, s szidta nemzetét,
	Hogy elveszíté csúfondárosan
	A várost, aztán Antiumba tért.
CORIOLANUS
	Beszélt rólam?
LARTIUS
		Beszélt, uram.
CORIOLANUS
			Miket?
LARTIUS
	Hányszor jött össze kardosan veled;
	Hogy a világon mindenek fölött
	Téged gyülöl, hogy minden vagyonát
	Kockáztató zálogba tenni kész, csak
	Győződ lehessen.
CORIOLANUS
		Antiumban él?
LARTIUS
	Ott, Antiumban.
CORIOLANUS
	Bár lenne fölkeresni őt okom, hogy
	Szembenézzek dühével. (Lartiushoz) Jó napot honn!
Jön Sicinius és Brutus

	Im, itt a néptribúnok, nyelvei
	A község szájának. Nem szívelem,
	Mert úgy kérkednek rangjukkal, hogy azt nem
	Tűrheti a nemesség.
SICINIUS
			Ne tovább!
CORIOLANUS
	Mi történik?
BRUTUS
		Maradj; tovább haladnod
	Veszély.
CORIOLANUS
	Honnét e változás?
MENENIUS
					Mi baj?
COMINIUS
	Nem választá meg őt nép és nemesség?
BRUTUS
	Cominius, nem.
CORIOLANUS
		Gyermekek szavaztak?
ELSŐ SZENÁTOR
	Utat, tribúnok; a piacra megy.
BRUTUS
	Föl van lobbanva a nép ellene.
SICINIUS
	Megállj, mert baj lesz.
CORIOLANUS
		Ilyen hát a csorda?
	Ezeknek voksot! Most igérnek és
	Azonnal visszaveszik. Mi tisztetek van?
	Ti vagytok a száj, mért a fogakon
	Nem uralkodtok? Ti bujtogattatok?
MENENIUS
	Csak csendesen.
CORIOLANUS
	Szántszándékos dolog;
	Nemesség ellen összeesküvés.
	Tűrjük s éljünk azokkal, kik sem úrnak,
	Sem szolgának nem jók.
BRUTUS
			Nem összeesküvés.
	A nép zajong, mert gúnyolád. Minap, hogy
	Ingyen buzát kaptak, te zúgolódtál;
	Mocskoltad szószólóikat, nevezted
	Őket hizelkedőknek, a nemesség
	Ellenségének s köntösforgatóknak.
CORIOLANUS
	Ez tudva van rég.
BRUTUS
		Nem mindenki tudta.
CORIOLANUS
	Te beszélted el?
BRUTUS
		Mit! én beszéltem?
CORIOLANUS
	Tőled kitellik.
BRUTUS
		Meglehet, de dolgom
	Jobban végeztem, mint te a tied.
CORIOLANUS
	Mért én legyek hát konzul? A pokolra!
	Oly silány leszek, mint ti... s társatokként
	Tribúnkodom.
SICINIUS
		Sok olyat téssz, ami
	A népet bántja. Ha pályád, melyre léptél,
	Folytatni vágyod, kérdezd nyájasabban
	Az útat, amelyről letévedél,
	Másképp nem állhatsz, mint konzul, fölötte,
	Sem, mint tribún, mellette.
MENENIUS
				Csendesen!
COMINIUS
	A néppel visszaéltek. Menjetek.
	Rómához ilyen aljasság nem illik,
	S ezt meg nem érdemelte Coriolanus,
	Ezen méltatlan botrányt, hogy galádul
	Dicsőségének gáncsot vessenek.
CORIOLANUS
	Beszéljetek ti gabnáról nekem!
	Azt mondtam, úgy van, s azt ismétlem is.
MENENIUS
	Ne most, ne most.
ELSŐ SZENÁTOR
		Uram, ne e zavarban.
CORIOLANUS
	Az életemre, most!... Nemes barátim,
	Engedjetek meg.
	Hadd lássa e csélcsap, büdös csapat,
	Hogy nem hizelgek, és tekintse bennem
	Magát. Ismétlem, hogy kimélve őket
	Tanácsunk ellen hintjük el magvát az
	Orcátlanságnak, pimasz zendülésnek;
	Magunk szántottuk és vetettük ezt el,
	Közénk vegyítve őket, nemesekbe,
	Kikben van erény, erő is, kivéve,
	Mit koldusoknak adtak.
MENENIUS
			Elég, ne többet.
ELSŐ SZENÁTOR
	Kérlek, ne szólj többet.
CORIOLANUS
		Hogyan! ne többet?
	Amint hazámért ontám véremet,
	Nem félve külhatalmat, úgy kiáltsa
	Tüdőm a szót, míg megszakad, e fekélyes
	Nép ellen, melynek undorít baja
	S mégis keressük, hogy reánk ragadjon.
BRUTUS
	Úgy szólsz a népről, mintha büntető
	Isten volnál, s nem oly erőtelen
	Ember, mint ők magok.
SICINIUS
			Jó lenne ezt a
	Népnek tudtára adni.
MENENIUS
			Mit? Haragját?
CORIOLANUS
	Harag!
	Ha, mint éjféli álom, oly nyugodt
	Volnék, így vélekedném, esküszöm.
SICINIUS
	Rejtett méregnek kell maradnia
	E véleménynek, hogy tovább-tovább mást
	Ne mérgezzen meg.
CORIOLANUS
			Kell maradnia!
	Halljátok ezt a kis Tritont, hatalmas
	Kell-jével?
COMINIUS
		Az nem volt törvényszerű.
CORIOLANUS
					Kell!...
	Te jó, de oly eszélytelen nemesség,
	Tisztes, de gondatlan tanács, azért hagyál
	A hydrának szolgát választani,
	Hogy ez makacs kell-jével, mely csupán
	A szörnyetegnek kürtharsogtatása,
	Folyód pocsolyába fojtsa s medredet
	Magának tartsa meg? Ha van hatalma,
	Engedjen balgaságtok; hogyha nincs,
	Ébredjünk e veszélyes lanyhaságból.
	Ha bölcsek vagytok, mért bolondoztok; ha nem,
	Vánkost nekik. Ha ők szenátorok, ti
	Plebejek vagytok, s ők azok valóban,
	Ha összeolvasztott voksaitokon csak
	Az ő izök van. Tesznek tiszteket,
	És ilyeket, mint ez, aki paraszti
	Kell-jét oly bíróságnak mondja, milyen
	Még Graeciában sem volt. Jupiterre,
	Ez meggyalázza a konzult s szivem fáj,
	Látván: ha két egyenlő hatalom
	Támad, mily hirtelen jön a zavar
	Nyilásaik közé, s azáltal egymást
	Emésztik föl.
COMINIUS
		Jó, menjünk a piacra.
CORIOLANUS
	Bárki tanácslá, hogy magtárainkból
	A gabnát ingyen osszuk, mint koronként
	Szokás volt Graeciában...
MENENIUS
				Elég elég...
CORIOLANUS
	(Bár ott a népnek több hatalma volt),
	Az, mondom, engedetlenséget és
	Romlást idézett.
BRUTUS
			Mit, a nép ilyenre
	Szavazzon, aki így szól?
CORIOLANUS
				Okaim
	Vannak, különbek, mint az ő szavok.
	Tudják, hogy nem volt tőlünk díj a gabna;
	Bizton levén, sohsem szolgáltak érte.
	Egy sem mozdult, midőn ingott az állam
	És hadba kellett volna menniök.
	Ingyen gabnát az íly szolgálatért!
	A hadban föllázadtak, itt kitűnt
	Vitézségök sem válik érdemökre.
	A vád, mivel gyakran méltatlanúl
	Szenátusunkat illeték, jogot
	Ajándékokra nem szerez. Továbbá
	E sok gyomor hogy emészthetné meg a
	Tanács kegyelmét? Tett beszéljen a
	Szavak helyett: “Mi kívánjuk, mi a
	Többség vagyunk, s félelmök majd megadja
	Kivánatunkat.” Így lealjasítjuk
	Magunkat; e rongy nép azt véli, hogy
	Gondoskodásunk félelem... s ez egykor
	Ajtót tör, s varjakat hoz a tanácsba,
	Megtépni a sasokat.
MENENIUS
			Menjünk, elég.
BRUTUS
	Mértéken túl elég.
CORIOLANUS
		Nem az, nektek több:
	Esküt teszek mindenre, ami szent
	Ég s föld előtt! e kettős hatalomnak
	(Hol egyik párt méltán büszke s a másik
	Ok nélkül bősz, hol ész, igény, nemesség
	Mit sem tehet, csak a közbutaság
	Igen- s nemjével) el kell hagynia
	A szükségest, helyt ád az ingatag
	Hanyagságnak. Hiába várjuk a
	Sikert ily gátak közt. Kérlek tehát: kik
	Kevésbé vagytok gyávák, mint szerények,
	Kik inkább kedvelitek hazánk alapját,
	Mint féltek változástól, kik előtt
	Szép élet a hosszúnál többet ér, kik
	Ráálltok a testet megóni a
	Haláltól vészes gyógyszer által... e
	Sokágu nyelvet tépjétek ki rögtön,
	Ne nyaljon édest, mely méreg neki,
	Aláztatástok sérti a józan észt
	S megfosztja a hazát azon tökélytől,
	Mely illő, hogy diszítse, s képtelen
	A jót, mint óhajt, végbevinni az
	Ellenszegűlő rossz miatt.
BRUTUS
				Elég volt.
SICINIUS
	Mint áruló beszélt, s mint áruló
	Lakolni is fog.
CORIOLANUS
	Alávaló! fúlj meg gyülöletedben.
	Miért a népnek e kopasz tribúnok?
	Ezeknek engedvén, szót nem fogad.
	A felsőbbeknek. Lázadás alatt,
	Midőn törvény a szükség volt, nem a jog,
	Választatának. Boldogabb időben
	Mondjuk ki: így jó s így kell lennie,
	S dobjátok porba hatalmokat.
BRUTUS
	Nyilvános árulás.
SICINIUS
			Konzul legyen? Nem!
BRUTUS
	Aedilek, hé!

Egy aedil jön
			El kell fogatni őt.
SICINIUS
	Menj, hídd a népet,

Aedil el
				amelynek nevében
	Elfoglak, mint áruló újitót
	S a közjó ellenét. Parancsolom,
	Kövess a számadásra.
CORIOLANUS
		Félre, vén barom!
SZENÁTOROK ÉS PATRÍCIUSOK
	Megvédjük őt.
COMINIUS
		Öreg, vedd el kezed.
CORIOLANUS
	Odább innen, rohadt lény, mert kirázom
	Ruhádból csontod!
SICINIUS
			Polgárok, segítség!
Plebejus csőcselék jön az aedilekkel

MENENIUS
	Több tisztelet mind a két részrül.
SICINIUS
					Itt van,
	Ki romlástokra tör.
BRUTUS
			Fogjátok el,
	Aedilek.
POLGÁROK
	Rajta, rajta, le vele!
SZENÁTOROK
	Fegyvert, fegyvert, fegyvert!

Körülveszik Coriolanust; általános zavar
	Tribúnok, polgárok, nemesek, megálljunk!
	Sicinius, Brutus, Coriolanus,
	Polgárok! Békét, békét; álljatok meg!
MENENIUS
	Mi válik ebből?... A lélegzetem fogy,
	Romlás közelg, nem szólhatok. Tribúnok,
	Beszéljetek; lassan, Coriolanus.
	Szólj, jó Sicinius.
SICINIUS
			Figyeljen a nép!
POLGÁROK
	Halljuk!... Beszélj!
SICINIUS
			Veszély fenyegeti.
	Szabadságjogotokat. Marcius
	Akarja azt elvenni, Marcius, kit
	Imént konzullá tettetek.
MENENIUS
				Piha,
	Hisz ez nem olt, hanem még bujtogat.
ELSŐ SZENÁTOR
	Eldönti a várost, mindent leront.
SICINIUS
	Mi a város, ha nem a nép?
POLGÁROK
				Úgy vagyon,
	A nép a város.
BRUTUS
	Köz-egyezés útján levénk a nép
	Előljárói.
POLGÁROK
		És azok maradtok.
MENENIUS
	Valóban, olyan színe van.
CORIOLANUS
	Ez úton így a város összeomlik,
	Alapjához leroskad a födél,
	És omladékok fogják eltemetni
	Az álló rendet.
SICINIUS
		Ez halálra méltó.
BRUTUS
	Erősítsük meg vagy veszítsük el
	Tekintélyünket. Nyilván mondjuk a nép
	Nevében, amelynek hatalma minket
	Magának megválaszta, Marcius
	Büne halált kiván!
SICINIUS
			Fogjátok el hát,
	Vigyétek a tarpei szirthez, onnan
	Taszítsátok le!
BRUTUS
		Rajta, aedilek!
POLGÁROK
	Add meg magad.
MENENIUS
			Csak egy szót halljatok,
	Kérlek, tribúnok, hadd szólhassak egy szót.
AEDILEK
	Csendet! Csendet!
MENENIUS 
	(Brutushoz)
				Legyetek, aminek
	Látszotok, igaz honfiak s tegyétek
	Jóvá a dolgot mérséklettel és ne
	Erőszakoskodással.
BRUTUS
				A hidegség,
	Mely bölcsességnek tetszik, méreg ott,
	Hol így dühöng a baj. Fogjátok el,
	S vigyétek a sziklára.
CORIOLANUS
		Nem, itt halok meg. (Kardot ránt)
	Nem egy van itt, ki látta, hogy vivok, most
	Jöjjön, s amit látott, próbálja meg.
MENENIUS
	Le e kardot!... Hátrább, tribúnusok.
BRUTUS
	Fogjátok el!
MENENIUS
			Segítsük Marciust!
	Nemesség, föl, segítsen ifju s agg!
POLGÁROK
	Le vele, le vele!

A zavargásban a tribunok, aedilek s a nép kiűzetnek
MENENIUS
	Eredj, menj a házadba, szaporán,
	Különben végünk van.
MÁSODIK SZENÁTOR
	Menj.
CORIOLANUS
			Álljatok meg!
	Ahány az ellen, annyi a barátunk.
MENENIUS
	Odáig menjünk?
ELSŐ SZENÁTOR
			Ne adja az Ég!
	Kérlek, nemes barátom, menj haza,
	S hagyd ránk a dolgot.
MENENIUS
			Bízd ránk e sebet; te
	Nem orvosolhatod. Menj, menj haza.
COMINIUS
	Menjünk együtt, uram.
CORIOLANUS
	Bár barbárok volnának (és azok, noha
	Itt ellették) s ne rómaiak! (nem is
	Azok, habár a Capitolium
	Előtt vetélték őket)...
MENENIUS
			Menj haza.
	Ne vedd nyelvedre méltó haragod;
	Jön még idő miránk is.
CORIOLANUS
		Nyílt mezőben
	Levernék negyvenet.
MENENIUS
			Én is a javából
	Elvállalnék egy párt: a két tribúnt.
COMINIUS
	Ne számítgassuk most, hogy ki erősebb;
	A bátorság csak bolondság, ha omló
	Épűlet elé áll. Jöttök, mielőtt
	E dibdáb nép itt lesz, mely ront, miként a
	Gátolt folyam s legyőzi, ami őt
	Korlátolá előbb.
MENENIUS
			Eredj, könyörgök;
	Elmésségem tán majd fog azokon,
	Akikben ez kevés van. Toldjuk a rést
	Minden szinű vászonnal.
COMINIUS
			Jöszte, menjünk.

Távoznak Coriolanus, Cominius s mások
ELSŐ PATRÍCIUS
	Szerencséjét ez ember tönkre tette.
MENENIUS
	Nemesb ő, mint érdemli a világ.
	Neptun villájaért sem hízelegne
	S Zeus mennykövéért. Ajkán van szive,
	Mi keblében terem, kimondja nyelve,
	S ha megharagszik, elfelejti, hogy
	Hallotta a halál nevét.

Kívül zaj
	Ott szép dolog van!
MÁSODIK PATRÍCIUS
	Bár volnának ágyban!
MENENIUS
	Vagy inkább a Tiberben!... A manóba,
	Mért nem beszélt szépen?

Visszajön Brutus és Sicinius a néppel
SICINIUS
				Hol a kígyó, mely
	Rómát kiölni szándékszik, hogy ő
	Legyen itten minden?
MENENIUS
			Derék tribúnok...
SICINIUS
	Kemény kezekkel dobjuk őt le a
	Tarpei szirtről; törvénnyel dacolt,
	S azért a törvény nem hallgatja ki.
	Érezze a közönség szigorát,
	Mit semmibe sem vett.
ELSŐ POLGÁR
			Tudja meg, hogy a
	Nemes tribúnok a nép szája és mi
	A karja.
POLGÁROK
	Úgy van!
MENENIUS
		Kérlek...
SICINIUS
			Csendesen!
MENENIUS
	Miért kiáltasz pusztulást, ha szép
	Lassan célt érhetsz?
SICINIUS
			Hogy miképp, uram, te
	Őt elsegítéd innen?
MENENIUS
				Halld szavam:
	Amint ismérem a konzul becsét, úgy
	Tudom hibáit is...
SICINIUS
			Miféle konzul?
MENENIUS
	Coriolanus konzul.
BRUTUS
			Konzul, ő!
POLGÁROK
	Nem, nem, nem, nem, nem!
MENENIUS
	Tribúnok s jó nép, engedelmetekkel
	Egy-két szót ejtek, hogyha rám figyeltek.
	Kivéve az időt, nem vallanátok
	Egyéb kárát.
SICINIUS
			Beszélj hát röviden,
	Mert elszántuk magunk, halálba küldjük
	E mérges árulót. Száműzni őt
	Szintúgy veszélyes; itten tartani
	Biztos halálunk. Elhatározók hát,
	Hogy még ma meghal.
MENENIUS
			Istenink ne adják
	Hogy híres Rómánk, melyről Jupiter
	Könyvébe van jegyezve, miszerint
	Háládatos nagy emberei iránt,
	Mint egy természetellenes vadállat
	Eméssze el tulajdon magzatát!
SICINIUS
	Fekély ő, mit ki kell belőle vágni.
MENENIUS
	Ő csak beteg tag, mit lemetszeni
	Halálos baj, s gyógyítni nem nehéz.
	Hogy érdemelt ő Rómától halált?
	Az ellent ölve?... Vére, mely kifolyt
	(S ez, mondhatom, hogy több, mint mennyi még
	Maradt erében), a honért folya,
	S ha megmaradt vérét kiontja a hon,
	Ez rajtunk, akik tesszük s tenni hagyjuk,
	Világ végéig szenny lesz.
SICINIUS
				Szóbeszéd!
BRUTUS
	Fonákság! Míg szerette a hazát,
	Becsülte őt az.
MENENIUS
			Ha megromlik a láb,
	Megszűnünk számba venni egykori
	Szolgálatát?
BRUTUS
		Nem hallgatunk tovább.
	Utána házához! S hurcoljuk el, hogy
	Odább ne terjedhessen a baja,
	Mert ez ragályos.
MENENIUS
		Egy szót még, egyet!
	E tigrislábu düh, ha féktelen
	Rohamja kárát látja, óntehert a
	Sarkára későn köt. Rendes per útján
	Járjatok el, nehogy - népszerü! - pártharc
	Támadjon s római sarcolja Rómát.
BRUTUS
	S ha úgy volna is?...
SICINIUS
			Mily badar beszéd!
	Nem láttuk, milyen szófogadó? Üté az
	Aedileket, nekünk is ellenállt. Jer.
MENENIUS
	Hadban nőtt fel, gondoljátok meg ezt,
	Mióta csak kardot bír, s nem tanult
	Finom beszédet; összevissza hány
	Darát és lisztet. Engedelmetekkel
	Hozzá megyek s előidézem őt, hogy
	Kihallgassátok, nagy veszélyire,
	A törvények szerint.
ELSŐ SZENÁTOR
			Nemes tribúnok,
	Ez emberséges út, a többi véres
	Találna lenni; ismeretlen a vég
	A kezdeten.
SICINIUS
		Nemes Menenius
	Légy hát a nép szolgálatbélije...
	Le a fegyvert, polgárok.
BRUTUS
			El ne menjetek.
SICINIUS
	El a piacra, ott találkozunk, s ott,
	Ha Marciust el nem hoznád, előbbi
	Tervünk szerint cselekszünk.
MENENIUS
				Elviszem.
	(A szenátorokhoz)
	Menjünk együtt mi. El kell jőnie,
	Különben minden rossz lesz.
ELSŐ SZENÁTOR
			Érte menjünk.
El mindnyájan

2. szín
Szoba Coriolanus házában.
Coriolanus és patríciusok jőnek
CORIOLANUS
	Kiáltsanak bármit fülembe, ha
	Kerékbe törnek, vad lóhoz kötöznek,
	Vagy a tarpei szirtre tíz hegyet
	Tesznek még, hogy mélyebbre döntsenek, mint
	Ameddig ér a szem sugára: mégsem
	Leszek más, mint valék.
ELSŐ PATRÍCIUS
		Annál nemesb vagy.

Jön Volumnia
CORIOLANUS
	Csodálkozom, hogy nem helyesli tettem
	Anyám, ki őket csak rongyháziaknak
	Hivá s olyan lényeknek, kik teremtvék,
	Hogy apró pénzzel kereskedjenek, s a
	Gyülésekben födetlen álljanak,
	Ásítsanak, s némán bámuljanak,
	Ha a magamfélék hadról beszélnek
	S békéről. (Volumniához) Téged emlegettelek.
	Miért legyek szelídebb? Magamat
	Csaljam? Mondd inkább, hogy játsszam csupán a
	Férfit, aki vagyok.
VOLUMNIA
			Hatalmad
	Bár addig vetted volna föl, amíg
	El nem kopott.
CORIOLANUS
	Vesszen Isten hirével.
VOLUMNIA
	Inkább lehetnél, aki vagy, ha nem
	Törekednél így rá. Szándékod kevésbé
	Gátolták volna, ha nem mutatod ki,
	Míg el nem vesztik a hatalmukat, hogy
	Árthassanak neked.
CORIOLANUS
		Kössék fel őket!
VOLUMNIA
	És égessék el!

Menenius és szenátorok jőnek
MENENIUS
	Jer, durva voltál, durva egy kicsit,
	Jer és hozd helyre.
ELSŐ SZENÁTOR
		Nem használ egyéb;
	Ha nem teended ezt, jó városunk
	Kettéhasad s eldől.
VOLUMNIA
			Kérlek, fogadj szót.
	Szivem csak úgy nem kész rá, mint tiéd,
	De agyvelőm jobban vezéreli
	Indúlataimat.
MENENIUS
		Jól beszélsz, nemes hölgy.
	Mielőtt ekképp meghajlanék a
	Nyájnak, ha nem kivánná azt a hon, mint
	Gyógyszert e lázas korban, én magam
	Fegyvert kötnék, mit már alig birok.
CORIOLANUS
	És mit tegyek?
MENENIUS
		Jer a tribúnusokhoz.
CORIOLANUS
	Jó, és aztán?
MENENIUS
		Bánd meg beszédedet.
CORIOLANUS.
	Én! ezt?... Az isteneknek sem teszem.
	S nekik tegyem?
VOLUMNIA
		Ne légy oly hajthatatlan.
	Bár itt túlságosan nemes sosem lehetsz,
	Csak ha szükség int. Én tőled tudom, hogy
	Becsűlet és eszély, mint hű barátok,
	Együtt harcolnak. Mondd meg hát, hogy a
	Békében melyik lesz hűtlen, hogy itt
	El vannak válva?
CORIOLANUS
	Eh!
MENENIUS
			Jól kérdezi.
VOLUMNIA
	Ha hadban annak látszanod becsűlet,
	Mi nem vagy (s ezt eszélyed engedi
	A célért), mért csekélyebb vagy roszabb,
	Ha ez békében, mint hadakban, a
	Becsűlet társa, már ha egyaránt
	Szükséges mindkettőnek?
CORIOLANUS
			Mért erőtetsz?
VOLUMNIA
	Mivel most kell, hogy a néppel beszélj,
	Nem tenbelátásod szerint, sem úgy,
	Mint szíved ösztönöz, de oly szavakkal,
	Mik ajkadon teremnek, fattyuhangok
	S kebled valójával nem összefüggők.
	Ez oly kevéssé válik szégyenedre,
	Mint egy várost szép szóval venni be,
	Amelynek sorsán másképp jó szerencséd
	Határoz és a vérontás merénye.
	Én képmutató lennék barátim és a
	Magam javáért, s ez nem lenne rajtam
	Gyalázat. Itt kérdésben forgok én,
	Fiad, nőd, a szenátus, a nemesség;
	S előtted több, a népnek megmutatnod,
	Mily ráncos homlokod, mint hízelegni
	Kegyének megnyeréseért s megóni
	Azt, ami enélkül ledől.
MENENIUS
				Nemes hölgy!
	Jer vélünk, szép szóval megmentheted,
	Nemcsak, mi most veszélyben van, hanem
	Azt is, mi elveszett.
VOLUMNIA
				Kérlek, fiam,
	Eredj hozzájok sapkáddal kezedben,
	Nyújtsd azt ki ennyire és lépj oda,
	Csókolja térded a követ (ily esetben
	Szónoklat ez, s értelmesb a szem e
	Tudatlanokban, mint a fül), fejed
	Mozgasd, mintegy javítva vad szived, mely
	Szelíd most, mint a lágy szeder, s nem áll
	Az érintésnek ellen. Mondd nekik:
	Te harcosuk vagy, s zajban növekedvén,
	Megvallod, nem bírsz a kivánatos
	Nyájas modorral, mit várhatnak ők, ha
	Kegyökre vágyasz; ámde a jövőben
	Iparkodol kedvökben járni majd
	Kitelhetőleg.
MENENIUS
			Hogyha ezt teszed,
	Amit beszélt, minden szív a tied, mert
	Kérésre oly készek megbocsátni, mint
	Szószátyárkodni máskor.
VOLUMNIA
				Kérlek, engedj,
	S eredj. Tudom, hogy elleneddel inkább
	Tűzlángba mennél, mint nekik lugasban
	Hizelkedjél. Itt jön Cominius.

Jön Cominius

COMINIUS
	A téren voltam, és szükség, barátom,
	Hogy gyűjts erőt, vagy fuss, vagy szendeséggel
	Védjed magad. Mindenfelé harag van.
MENENIUS
	Csak a szép szó...
COMINIUS
		Ez tán használni fog, ha
	Magát rábírja.
VOLUMNIA
			Kell s akarja is!
	Ó, mondd, hogy úgy van, és aztán eredj.
CORIOLANUS
	Hajadon fővel menjek hát eléjök?
	Silány nyelvem tegyen nemes szivemre
	Hazugságot, mit el kell tűrnie?
	Jó, megteszem; de hogyha egy személy
	Forogna fönn, e Marcius teste csak:
	Porrá törnék azt s a szelekbe szórnák.
	El hát!... E rám tukmált szerepben én
	Sosem játszom jól.
COMINIUS
			Jer, mi majd segítünk.
VOLUMNIA
	Édes fiam, kérlek! Mondád: az én
	Dicséretem tett hőssé; hogy megint
	Dicsérjelek, vedd át e szerepet, mit
	Még nem játszottál.
CORIOLANUS
			El kell játszanom.
	Menj, meggyőződésem! Szálljon belém
	Egy ringyó lelke! Torkom, mely miként a
	Dob, harsogott, oly vékony síp legyen,
	Mint a herélt vagy kislyány hangja, ki
	Pulyákat altat el! Fickó-mosoly
	Tanyázzon arcomon, sírjon szemem,
	Mint iskolásfiú! Koldúsi nyelv
	Mozogjon ajkaim közt, s e vasas térd,
	Melyet csupán a kengyel görbitett, mint
	Alamizsnás emberé hajoljon?... Én nem
	Teszem; saját hitem megsemmisítsem,
	S tanítsam testem által lelkemet
	Örök aljasságra?
VOLUMNIA
			Tetszésed szerint hát.
	Nagyobb szégyen nekem koldulni tőled
	Mint őtőlök neked. Pusztuljon el hát
	Minden. Könnyebb éreznem gőgödet, mint
	Félnem dacod veszélyét. A halált úgy
	Vetem meg, mint te. Tégy kedved szerint.
	Enyém vitézséged, tőlem szivád azt;
	E gőg sajátod.
CORIOLANUS
	Kérlek, légy nyugodt
	Anyám, s ne dorgálj többé; elmegyek,
	Elcsempészem hajlandóságukat
	Sziveiket elnyerem, szeretni fog
	Rómának minden céhe. Lásd, megyek már.
	Üdvözlöm nőmet. Mint konzul jövök meg,
	Vagy sohse bízzál nyelvemben, hogy egykor
	Ügyes hizelgő lesz.
VOLUMNIA
			Tégy, mint akarsz. (El)
COMINIUS
	El, a tribúnok várnak. Rajta légy, hogy
	Szelíden szólj, mert úgy hallám, keményebb
	Vádakkal állnak még eléd azoknál
	Amelyek nyomnak már.
CORIOLANUS
	“Szelíden” a jelszó. Kérlek, jerünk.
	Vádoljanak koholmányokkal, én
	Becsűlettel felelek.
MENENIUS
			Hanem szelíden.
CORIOLANUS
	Jó, jó, szelíd leszek tehát, szelíd.

El mindnyájan

3. szín
Ugyanott. A Forum. 
Jön Sicinius és Brutus
BRUTUS
	Fő vád legyen, hogy zsarnok-hatalomra
	Törekszik, és ha itt kisiklik, a nép
	Iránti gyűlölségével szorítsd,
	S hogy a prédát nem osztá szét, amit
	Az antiumbeliktől vettek el.

Aedil jön

	Nos, jő?
AEDIL
	Igen.
BRUTUS
		Kik társai?
AEDIL
				Az öreg
	Menenius s a szenátorok, kik őt
	Mindig kegyelték.
SICINIUS
			Összeírtad-e
	A voksokat mind, melyeket szereztünk?
AEDIL
	Igen, leírtam, rendiben van, íme.
SICINIUS
	S beszedted tribusok szerint?
AEDIL
				Beszedtem.
SICINIUS
	Most gyűjtsd a népet össze e helyen,
	S ha én azt mondom: “Úgy kell lennie
	A köznép joga s ereje szerint”, bár
	Halál, pénzbüntetés vagy számüzés
	Mondják utánam, hogy “pénzbüntetés” vagy
	“Halál”, az ősi jog szerint s a jó ügy,
	Hatalmánál fogvást.
AEDIL
				Tudtul adom.
BRUTUS
	S ha így elkezdenek kiáltani,
	Ne szűnjenek meg, míg a zaj s zavar
	Ki nem csikarja azt a büntetést,
	Amelyet rá itéltünk.
AEDIL
			Jól vagyon.
SICINIUS
	Mondd, hogy kemények s készen legyenek,
	Ha intésünket látják.
BRUTUS
			Eszerint tégy.
Aedil el
	Lobbantsd haragra őt. A győzelemhez
	Van szokva, s ellenmond nagyon hamar,
	S ha föl van ingerülve, vissza nem tér
	A mérséklethez; akkor ő kimondja,
	Mi szívén van, s ott az van, ami minket
	Nyakát szegnünk segít.

Jőnek Coriolanus, Menenius, Cominius, szenátorok, patríciusok
SICINIUS
	Hah, jól van, itt jön.
MENENIUS
			Kérlek, csak nyugodtan.
CORIOLANUS
	Mint a lovász, ki százszor tűri el
	Egy kis pénzért a gaz nevet. Istenink
	Tartsák meg Rómát, adjanak érdemes
	Birákat, hintsenek közénk szeretetet,
	S töltsék meg békejellel templominkat
	S ne haddal utcáinkat.
ELSŐ SZENÁTOR
		Ámen, ámen.
MENENIUS
	Nemes kivánat.

Az aedil visszajön polgárokkal
SICINIUS
		Emberek, idébb.
AEDIL
	Figyeljetek a tribúnusokra. Lassan!
CORIOLANUS
	Előbb én szólok.
TRIBUNOK
		Jó, szólj. Csendesen!
CORIOLANUS
	Csak itt és másutt nem vádoltatom?
	Itt vége lesz mindennek?
SICINIUS
				Kérdezem:
	Meghajtod a népszó előtt magad,
	Elismered képviselőiket,
	S eltűröd a törvényes büntetést a
	Vétkekért, mik rádbizonyulnak?
CORIOLANUS
		El.
MENENIUS
	No, látjátok, polgárok, ő igent mond.
	Tekintsétek vitézi tetteit,
	Gondoljatok sebeire... Olyanok
	Testén, mint sírok a szent temetőn.
CORIOLANUS
	Nevetséges kis tüskekarcolások.
MENENIUS
	Továbbá gondoljátok meg: ha nem
	Beszél mint polgár, tesz mint katona.
	Ne nézzétek vad hangját rosszaságnak.
	Amint mondottam, ő csak katonás, de
	Nem gyűlöl bennetek.
COMINIUS
			Jó, jó, ne többet.
CORIOLANUS
	Hogyan van az, hogy bár egyhangulag
	Konzulnak választattam, ilyetén
	Csúfot vallok, hogy egy óra alatt
	Visszaveszitek?
SICINIUS
		Te felelsz nekünk.
CORIOLANUS
	Beszélj hát... Jó... Hisz így kell lennie.
SICINIUS
	Bevádolunk, hogy tervezéd, miképp
	Rómába minden tisztséget kiírtasz,
	Hogy így zsarnok hatalmat vívj magadnak.
	Ezért a népnek árulója vagy.
CORIOLANUS
	Mit! Áruló!
MENENIUS
		No, lassan, megigérted.
CORIOLANUS
	Pokol mély lángja nyelje be a népet!
	Én áruló! Gyalázatos tribún!
	Bár ülne húszezer halál szemedben,
	Markod szorítna milljomot, s hazug
	Szájad kétannyit, mégis mondanám:
	Hazudsz! s oly nyíltan, mintha istenimhez
	Imádkoznám.
SICINIUS
		Nép, hallod ezt?
POLGÁROK
				El a
	Sziklára véle, a sziklára!
SICINIUS
				Lassan.
	Nem szükség vádjait szaporítanunk;
	Láttátok tettit, hallátok beszédét,
	Szolgátokat megverte, titeket
	Káromlott, a törvénynek ütlegekkel
	Állt ellen, megvetéssel illeté
	A nagyhatalmu bíróságot. Ez mind
	Főbenjáró bűn, mely a legkeményebb
	Halált érdemli.
BRUTUS
	De mert elébb honát
	Szolgálta...
CORIOLANUS
	Mily szolgálatról fecsegsz itt?
BRUTUS
	Mondom, mivel tudom.
CORIOLANUS
		Te?
MENENIUS
				Ez tehát
	Anyádnak tett igéreted?
COMINIUS
			Könyörgök,
	Tudd meg...
CORIOLANUS
	Nem, én már semmit sem tudok.
	Mondjátok ki a tarpei szirt-halált, a
	Csavargó számütöttséget, nyuzást
	A börtönt egy szem búzával naponként...
	Nem adnék egy jó szót kegyelmökért
	Nem kéne, amit adhatnak, habár
	Megkapnám azt egy “Isten jó nap”-ért.
SICINIUS
	Mert gyűlöletet szított ellene
	S iparkodott a népet megrabolni
	Hatalmától, és most is úgy viselte
	Magát, mint ellen, s nem csupán a tisztes
	Törvény iránt, de még azokhoz is, kik
	Azt végrehajtják: a népnek nevében
	S tribún-hatalmunknál fogvást ezennel
	Száműzzük őt a városból, s kikötjük
	Mihelyt bejő Rómának kapuján
	Lelökjük őtet a tarpei szirtről.
	A nép nevében mondom: úgy legyen!
POLGÁROK
	Úgy légyen, úgy, úgy! számkivetjük őt! Úgy
	Kell lenni!
COMINIUS
	Urak, barátaim, hallgassatok rám.
SICINIUS
	Nem, el van már itélve.
COMINIUS
			Hadd beszéljek.
	Konzul valék, s Rómának elleni
	Nyomot hagyának rajtam. Szeretem
	Hazám javát gyöngédebb tisztelettel
	Szentebben s mélyebben, mint éltemet
	És drága nőmet s méhének gyümölcsit
	Ágyékom kincseit. Ha mondanám, hogy...
SICINIUS
	Mit mondanál hát? Tudjuk, hányadán vagy.
BRUTUS
	Nincs mit beszélned. Ő száműzve van, mint
	A népnek és hazának ellene.
	Úgy lészen.
POLGÁROK
		Úgy lesz, úgy kell lennie!
CORIOLANUS
	Hitvány kutyák! kiknek lélegzetét
	Utálom, mint a mocsár bűzhödését,
	S kegyét úgy becsülöm, mint temetetlen
	Halott maradványát, mely levegőmet
	Megrontja: én száműzlek titeket!
	Maradjatok itt ingó lelketekkel!
	Remegjen minden neszre szívetek!
	Az ellenség tollának lebbenése
	Ejtsen kétségbe! Legyen hatalmatok
	Mindig, védőtöket száműzni, s végre
	Butaságtok (mely nem lát, míg nem érez),
	Nem tartóztatva bennetek (levén
	Tenellenségtek), légyen nyomorú
	Szolgáivá olyan nemzetnek, amely
	Egy kardcsapás nélkül hódíta meg!
	Megvetve a várost miattatok,
	Hátat fordítok... Széles a világ.

Coriolanus, Cominius, Menenius, szenátorok és patríciusok el

AEDIL
	Elment a népnek ellensége, elment!
POLGÁROK
	Ellenségünk száműzeték! hahó!
SICINIUS
	Kisérjétek ki őt a kapukig, mint
	Ő megvetéssel kísért titeket,
	S bosszantsátok, miként érdemli. Minket
	Kövessen őrség át a városon.
POLGÁROK
	Jerünk, jerünk, nézzük ki a kapun.
	Óvja az Ég nemes tribúnainkat!

El mindnyájan

Negyedik felvonás
1. szín
Róma. A város kapuja előtt. 
Jönnek Coriolanus, Volumnia, Virgilia, Menenius, Cominius és néhány ifjú patrícius

CORIOLANUS
	Ne sírjatok... rövid bucsút... kiöklel
	A sokfejű vadállat. Hát, anyám,
	Hol régi bátorságod? Hisz te mondtad:
	A lélek próbája a balszerencse,
	Hogy apróságot apró ember is bír,
	Hogy minden sajka mesterként evez
	Csendes vizen... Midőn a sors lesújt ránk:
	Kín közt szelídnek lenni, ez kiván nagy
	Erélyt. Te adtál oly tanácsokat
	Nekem, mik győzhetetlenné teszik
	A szívet, amely tudja azokat.
VIRGILIA
	Ó, istenek!
CORIOLANUS
		Kérlek, ne, feleség...
VOLUMNIA
	Most érje dögvész Róma céheit,
	S pusztuljon el minden!
CORIOLANUS
		Mit, ejh! szeretni
	Fognak, ha nélkülöznek majd. Anyám,
	Légy olyan ismét, mint midőn beszélted:
	Ha lettél volna neje Herculesnek,
	Végzetted volna hat müvét, kimélni
	Férjed verítekét. Cominius, ne
	Csüggedj. Anyám, nőm, Isten véletek; még
	Jó dolgom lesz. Vén, jó Menenius,
	Könyűd sósabb, mint ifjabb emberé,
	S méreg szemednek. Egykori vezérem,
	Komor vagy és sok szívkeményitő
	Látványod volt; mondd e bús asszonyoknak:
	Kerűlhetlen bajon jajgatni olyan
	Bolondság, mint nevetni. Anyám, hiszen
	Merészségem vigaszod vala mindig,
	S hidd el (bár most magam megyek, miként
	Magános sárkány, melyet rettegetté
	Tesz elhiresztelt s nem látott tanyája),
	Fiad túllép a köznapin, ha ármány
	Nem ejti őt el.
VOLUMNIA
			Kedves gyermekem,
	Hová mégy? Vidd magaddal egy darabra
	Cominiust; menj egyenes irányban
	S ne a vad véletlenre bízd magad,
	Mely véled szembejő.
CORIOLANUS
		Ó, istenek!
COMINIUS
	Egy hónapig kisérlek és kikötjük,
	Hol fogsz maradni, hogy halljuk hirét
	Egymásnak; így, ha a visszahivásra
	Majd ok kerül, nem kell a nagy világba
	Szétküldenünk, keresni egyes embert,
	És elveszítnünk a kegyelmet, amely
	Mindig hűl, hogyha távol az, kinek
	Szüksége van rá.
CORIOLANUS
			Isten véletek...
	Rajtad nagy a kor, s jobban jóllakál a
	Csatákkal, hogysem ép erőmmel a
	Bolygásd kibírd. Csak a kapun kisérj ki.
	Jer, édes nőm s te drága, jó anyám, s ti,
	Próbált barátim, mondjatok bucsút,
	Ha távozom, s mosolygjatok. Jerünk.
	Amíg a földön járok, hallani
	Fogtok felőlem, és mindig hasonlót
	Előbbi tettimhez.
MENENIUS
			Különbet ennél
	Nem hallhat fül. Jertek, ne sírjatok.
	Ha csak hét évet ránthatnék le e vén
	Kezek s lábakról, a jó istenekre,
	Nyomodban járnék.
CORIOLANUS
		Add kezed. Jerünk.
El mindnyájan

2. szín
Ugyanott. Utca, közel a kapuhoz.
Jön Sicinius, Brutus és egy aedil
SICINIUS
	Oszoljanak szét: ő elment; elég ez.
	Háborog a nemesség; látható volt:
	Pártjára állt.
BRUTUS
		Hatalmunk megmutattuk;
	Legyünk szerényebbek most, mint valánk
	A tett alatt.
SICINIUS
		Hadd menjenek haza.
	Mondd, hogy nagy ellenségök elmene,
	S megint erősek ők.
BRUTUS
			Oszoljanak szét.

Aedil el

	Im, anyja jön.

Jön Volumnia, Virgilia és Menenius
SICINIUS
		Kerüljük őt ki.
BRUTUS
				Mért?
SICINIUS
	Mondják, hogy dúl-fúl.
BRUTUS
			Már megláta, hát csak
	Maradjunk helyben.
VOLUMNIA
	Itt vagytok, jó; az Ég minden csapása
	Fizesse vissza szívességteket.
MENENIUS
	Ne oly fennszóval.
VOLUMNIA
			Hogyha könnyeimtől
	Szólhatnék, hallanál majd valamit.
	Hanem hisz így is hallasz. (Brutushoz) Távozol?
VIRGILIA 
	(Siciniushoz)
	Maradj te is!... Bár volna módom így
	Férjemhez szólnom.
SICINIUS
			Ilyen férfias vagy?
VOLUMNIA
	Igen, bolond. Hát szégyen ez? bolond.
	Nem férfi volt apám? S te róka voltál,
	Száműzni azt, ki annyi kardcsapást
	Ejtett Rómáért, amennyit te szót sem...
SICINIUS
	Ó, szent egek!
VOLUMNIA
		Több hősi kardcsapást, mint
	Te bölcs beszédet, és a hon javáért.
	Egyet mondok... De menj... Nem, nem, maradj még.
	Bár volna Arábiában fiam
	Jó kardjával s előtte ti, effélék.
SICINIUS
	Aztán?
VIRGILIA
	Aztán? Fajodnak ott végét szakítná.
VOLUMNIA
	Fattyaknak és mindennek.
	Jó férfiú, Rómáért hány sebet hord!
MENENIUS
	Jer, légy nyugodt.
SICINIUS
	Bár úgy maradt volna a hon iránt, mint
	Kezdé, s ne oldta volna szét a szép
	Csomót, melyet kötött.
BRUTUS
			Bár volna így.
MENENIUS
	Bár? Bujtottátok a csőcseléket,
	Ti, ti macskák, kik érdemét úgy értik,
	Mint én azon rejtelmeket, miket
	Az ég a földdel nem tudat.
BRUTUS
				Jerünk.
VOLUMNIA
	Tehát, urak, kérlek, hogy menjetek. Hős
	Tettet vivétek végbe. Mielőtt
	Mentek, halljátok: amennyivel magasb
	A Capitol, mint itt a legkisebb ház,
	Fiam, kit számüzétek (férje e
	Hölgynek, látjátok), annyival magasb
	Mindnyájatoknál.
BRUTUS
			Jó, jó, itt hagyunk.
SICINIUS
	Mért hallgatnók e tébolyult szidalmát?
VOLUMNIA
	Vigyétek el jó kívánságimat.
A tribunok el

	Ne tennének bár mást az istenek
	Átkimnak teljesítésén kivűl!
	Napjában egyszer jőnék össze csak
	Velök, könnyülne szívem a tehertől,
	Mely nyomja.
MENENIUS
		Szavamra, jól odamondtál,
	Van miért. Jöttök hozzánk vacsorára?
VOLUMNIA
	Haraggal élek, magamat eszem,
	S ez ételnél éhen halok. Jerünk. (Virgiliához)
	Ne nyögj ily bágyadtan, velem panaszkodj
	Haraggal, mint Juno. El, el! Jerünk.
MENENIUS
	Piha, piha, piha.

El mindnyájan

3. szín
Országút Róma és Antium között.
Egy római és egy volszk jön szemközt
RÓMAI
	Jól ismerlek, uram, te is ismersz engemet, úgy hiszem, Adriánnak hínak.
VOLSZK
	Úgy van, uram; de én valóban elfeledtelek.
RÓMAI
	Én római vagyok, és, valamint te, Róma ellen szolgálok. Ismersz most?
VOLSZK
	Nicanor, nem?
RÓMAI
	Ugyanaz, uram.
VOLSZK
	Szakállasabb voltál, midőn utolszor láttalak, de beszéded visszahoz emlékembe.
	Mi hír Rómában? Ki vagyok küldve a volszk államtól, hogy ott fölkeresselek;
	megkíméltél egynapi úttól.
RÓMAI
	Rómában különös lázadás volt, fölkelt a nép a szenátorok, patríciusok és
	nemesség ellen.
VOLSZK
	Volt? Már vége van? Kormányunk másképp vélekedik; nagyarányú hadi
	készületeket tesz, s reméli, hogy rajtok üt meghasonlásuk hevében.
RÓMAI
	A láng lelohadt, de valami csekélység ismét föllobbanthatja, mert a nemesek úgy
	szívökre veszik az érdemes Coriolanus száműzetését, hogy készek a néptől
	minden hatalmat elvenni s tribunjaikat örökre letenni. Ez füstölög lassan, s
	mondhatom, hogy közel van az erőszakos kitöréshez.
VOLSZK
	Coriolanust száműzték?
RÓMAI
	Száműzték, uram.
VOLSZK
	E hírrel szívesen látnak, Nicanor.
RÓMAI
	Az idő most kedvező rájok nézve. Hallottam, hogy legkönnyebb az asszonyt
	elcsábítani, ha férjével meghasonlott. Nemes Tullus Aufidiustok kitüntetheti
	magát e háborúban, miután nagy vetélytársának, Coriolanusnak nincs keletje
	hazájában.
VOLSZK
	Minden bizonnyal. Milyen szerencsés vagyok, hogy veled így véletlenül
	találkoztam; elvégezted dolgomat, ennél fogva szívesen kísérlek haza.
RÓMAI
	Az estebédig igen különös dolgokat beszélek még Rómáról, melyek mind
	ellenségeik hasznára vannak. Hadseregtek készen áll, mondád?
VOLSZK
	Királyi hadsereg pedig; a centuriók legényeikkel együtt már zsoldban és
	elszállásolva vannak, s egy intésre egy óra alatt talpon teremnek.
RÓMAI
	Nagyon örülök rajta, hogy készen vannak s úgy hiszem, én vagyok az az ember,
	ki őket tettre híja. Tehát, uram, szívesen üdvözöllek, s örvendek társaságodon.
VOLSZK
	Megelőzesz, uram; nekem van okom örvendeni a tiéden.
RÓMAI
	Jó, menjünk együtt.

El mind a ketten

4. szín
Antium, Aufidius háza előtt.
Jön Coriolanus közönséges öltözetben, beburkolva
CORIOLANUS
	Derék egy város. Antium, özvegyid
	Miattam vannak. Hány örökösét
	Látám e szép házaknak nyögni a
	Csatában és kimúlni. Rám ne ismerj!
	A nők nyársakkal s a fiúk kövekkel
	Gyilkolnának le törpe-viadalban.

Polgár jön

	Üdvez légy.
POLGÁR
		Szinte.
CORIOLANUS
		Kérlek, hol lakik
	A hős Aufidius? Itt van Antiumban?
POLGÁR
	Itt, és ma házánál vendégli az
	Előkelőket.
CORIOLANUS
		Mondd, melyik a háza?
POLGÁR
	Ez itt előtted.
CORIOLANUS
		Jól van, köszönöm.
Polgár el

	Síkos, forgó világ!... Esküdt barátok,
	Kik két kebelben egy szivet viseltek,
	S osztoztak ágyon, ételen, időn,
	Munkán, s mint ikrek válhatatlanúl
	Együtt valának, pillantás alatt
	Kicsinységekre a legkeserűbb
	Gyülölködésbe esnek. És kegyetlen
	Ellenségek, kik indulatjaikban
	Álmatlanul terveztek, hogy megejtsék
	Egymást, csekély véletlen által, ami
	Nem ér föl egy tojással, hű barátok
	Lesznek és végül összeházasítják
	Gyermekeiket. Így van velem is.
	Hazámat gyűlölöm s szeretem ez
	Ellen-várost. Benézek. Ha megöl:
	Igazságot tesz; hogyha befogad:
	Szolgálok nemzetének. (El)

5. szín
Ugyanott. Terem Aufidius házában. Belül zene. 
Szolga jön

ELSŐ SZOLGA
	Bort, bort, bort! Milyen szolgálat ez!
	Tán elaludtak a legényeink. (El)

Más szolga jön

MÁSODIK SZOLGA
	Hol van Cotus? Az uram hivatja.
	Cotus! (El)

Coriolanus jön

CORIOLANUS
	Derék ház, jó szagú a lakoma.
	De én vendéghez nem hasonlitok.

Visszajön az első szolga
ELSŐ SZOLGA
	Mit akarsz, barátom? Hová való vagy?
	Itt nincs hely a számodra. Kérlek, ott az ajtó.
CORIOLANUS
	Nem érdemeltem jobb fogadtatást,
	Mert hiszen Coriolanus vagyok.

Visszajön a második szolga

MÁSODIK SZOLGA
	Hová való vagy, uram? Fejében a szeme a kapusnak, hogy ilyen legényeket
	bebocsát? Kérlek, hordd el magadat.
CORIOLANUS
	Félre!
MÁSODIK SZOLGA
	Félre? Te lódulj félre!
CORIOLANUS
	Terhemre kezdesz lenni.
MÁSODIK SZOLGA
	Olyan vitéz vagy? Majd váltok még veled egy szót.

Harmadik szolga jön, az elsővel találkozik
HARMADIK SZOLGA
	Miféle ember ez?
ELSŐ SZOLGA
	Olyan furcsa, amilyet még sosem láttam. Ki nem tuszkolhatom a házból. Kérlek,
	hídd ide csak az urat. (El)
HARMADIK SZOLGA
	Dolgod van itt, atyafi? Kérlek, távozzál.
CORIOLANUS
	Hadd álljak, nem bántom tűzhelyteket.
HARMADIK SZOLGA
	Ki vagy?
CORIOLANUS
	Nemesember.
HARMADIK SZOLGA
	Mennykő szegény pedig.
CORIOLANUS
	Valóban az vagyok.
HARMADIK SZOLGA
	Megkövetlek, szegény nemesember, keress más szállást magadnak; itt nincsen a te
	számodra hely. Kérlek, pusztulj innét, jer.
CORIOLANUS
	El a dolgod után, s hízzál a hideg falatokon! (Eltaszítja a szolgát)
HARMADIK SZOLGA
	Nem mégy?... Ugyan mondd meg csak az úrnak, milyen különös vendége van itt.
MÁSODIK SZOLGA
	Azt megteszem. (El)
HARMADIK SZOLGA
	Hol lakol?
CORIOLANUS
	Mennyezet alatt.
HARMADIK SZOLGA
	Mennyezet alatt?
CORIOLANUS
	Ott.
HARMADIK SZOLGA
	Hol van az?
CORIOLANUS
	A héják és varjak városában.
HARMADIK SZOLGA
	A héják és varjak városában? Ez ám a nagy szamár. Hát csókákkal is lakol?
CORIOLANUS
	Nem, én nem szolgálom uradat.
HARMADIK SZOLGA
	Ejh, földi, hát te az én uramba kapsz?
CORIOLANUS
	Igen, s ez tisztességesebb, mint ha úrnődbe kapnék. Csak fecsegsz, csak fecsegsz.
	Hordd a tányérokat, takarodj. (Kiveri a szolgát)

Jön Aufidius és a második szolga

AUFIDIUS
	Hol az az ember?
MÁSODIK SZOLGA.
	Itt, uram. Kibotoztam volna, mint a kutyát, de nem akartam az urakat zavarni ott
	benn. (El)
AUFIDIUS
	Honnan jössz? Mit kívánsz? Mi a neved?
	Mért nem beszélsz? Mondd meg, ki vagy?
CORIOLANUS 
	(leleplezi magát)
				Ha most sem
	Ismersz rám, Tullus, s látva engemet sem
	Tudod, ki légyek, kénytelen leszek
	Megmondanom nevem.
AUFIDIUS
			Mi a neved?
CORIOLANUS
	Nevem rossz hangu a volszkok fülének
	És a tiednek durva.
AUFIDIUS
			Mondd ki csak.
	Lényed zordon s arcod parancsoló;
	Vitorláid meg vannak tépve bár,
	Nemes hajónak látszol. Mondd neved.
CORIOLANUS
	Készülj hát ráncba szedni homlokod;
	Nem ismersz még?
AUFIDIUS
			Nem ismerlek. Neved?
CORIOLANUS
	Nevem Cajus Marcius, ki néked és
	Minden hazádfiának annyi bút
	És kárt okoztam, aminek tanúja
	Melléknevem, Coriolanus. Nehéz
	Munkák, veszélyek s a hálátalan
	Hazámért ontott vércseppek jutalma
	Csak e melléknév, amiről eszedbe
	Juthat gyülölséged, mellyel nekem
	Te tartozol... Csak e nevem maradt; a
	Kegyetlen nép irígykedése, melyet
	A tőlem gyáván elpártolt nemesség
	Helyben hagyott, a többit elnyelé.
	Megengedék, hogy e rabszolganép
	Kilármázzon Rómábul engem. E baj
	Hozott házadhoz. Én nem a reményből,
	Ne gondold, hogy megmentsem éltemet (mert
	Ha halni félnék, senkit sem kerülnék
	Úgy, mint téged), de dacbul állok itt,
	Hogy megtoroljam számütőimet.
	Tehát, ha van szózat szivedben, amely
	Bosszút kiván ten megbántásidért,
	S bosszút akarsz állni a szégyenért, mely
	Hazádat érte: rajta! vedd ezennel
	Ínségemnek hasznát, fordítsd javadra
	Bosszúállásom; víni akarok
	Az alvilágnak minden haragával
	Romlott hazám ellen. De hogyha ezt nem
	Mered s már átalod kisérteni
	Jó sorsod: úgy, egy szó, mint száz, nekem
	Nem kell tovább az élet, s átadom
	Neked s gyülölségednek nyakamat,
	Melyet ha el nem vágsz, bolond leszesz,
	Mert mindig ellened valék, s honod
	Keblébül hordónkint ontottam a vért,
	S így szégyenedre élek csak, ha nem
	Szolgállak téged.
AUFIDIUS
		Ó, Marcius, Marcius,
	Az ős irígység egy-egy gyökerét
	Tépé ki mindenik szavad szivembül.
	Ha Jupiter jósolna e fellegekbül,
	És szólna: “úgy van” nem hinnék neki
	Jobban, mint, tisztes Marcius, neked.
	Ó, hadd övezze melledet karom,
	Mint durva kopjám százszor megtörött
	S forgácsot szórt a holdra! Itt fogom
	Körül kardomnak üllőjét, s vivok
	Szereteteddel oly hőn s nemesen,
	Mint egykor nagyravágyásom vivott
	Vitézségeddel. Tudd meg, hogy szerettem
	A lányt, ki nőm lett, férfi nem sohajta
	Hivebben, mint én;... ámde téged látva itt,
	Nemes lény, vígabban dobog szivem, mint
	Midőn először lépett e küszöbre
	Menyasszonyom. Hah, Mars! mondom neked,
	Hadunk talpon van, s szándokom vala,
	Pajzsod leütni még egyszer karodról
	Vagy elveszítni a magam karát.
	Tizenkétszer verél meg; éjjelenként
	Bajvívásunkról álmodám azóta;
	Harctéren álltunk álmomban, ledobtuk
	Sisakjainkat, egymást fojtogattuk,
	S félholtan ébredék a semmitől.
	Hős Marcius, ha más bajunk se volna
	Rómával, mint hogy téged számüzött:
	Ki csak tizenkét s hetven év között van,
	Elővennők és haddal omlanánk
	A háladatlan Róma belsejébe,
	Mint vad folyam. Jer, ó, jer, fogj kezet
	Barátságos szenátorinkkal, akik
	Bucsút vesznek tőlem, hogy készülőben
	Vagyok hazádat megtámadni, bár
	Rómát magát nem.
CORIOLANUS
		Jók az istenek!
AUFIDIUS
	Azért ha mint korlátlan úr akarsz
	Eljárni bosszuállásodba, vedd át
	Felét az én tisztemnek és határozz
	Utad fölött, mint aki ismered
	Hazádnak gyöngeségét s erejét:
	Kopogtassunk-e Róma kapuin
	Vagy rajtüssünk a tartományokon, hogy
	Előbb ijesszük, aztán rontsuk el?
	És most jerünk be, hadd ajánljalak
	Azoknak, kik vágyadra majd igennel.
	Felelnek. Ó, üdvez légy! Most nagyobb
	Barátom vagy, mint egykor ellenem.
	S ez, Marcius, sok. Add kezed. Üdvezellek!
Coriolanus és Aufidius el. Két szolga előlép
ELSŐ SZOLGA
	Különös változás!
MÁSODIK SZOLGA
	A kezemre mondom, meg akartam őt agyalni, de a lelkem azt súgta, hogy 
	öltözete hamis tanúbizonyságot tesz ellene.
ELSŐ SZOLGA
	Milyen karja van! Csak úgy pörgetett a mutatóujjával és hüvelykével,
	mint a csigát.
MÁSODIK SZOLGA
	Láttam a képéről, hogy nem az, aki; olyan képe van, látod-e, hogy... ki se
	tudom fejezni, milyen.
ELSŐ SZOLGA
	A bizony, úgy nézett, mintha... Kössenek föl, ha nem gondoltam, hogy sokkal
	több, mint gondolom.
MÁSODIK SZOLGA
	Bizony Isten, éppen úgy voltam. Ő a legderekabb ember a világon.
ELSŐ SZOLGA
	Ühüm, az ám. De csak ismersz különb katonát, mint ő?
MÁSODIK SZOLGA
	Kit? Gazdánkat?
ELSŐ SZOLGA
	Igen, már arról szó sincs.
MÁSODIK SZOLGA
	Hatszorta többet ér.
ELSŐ SZOLGA
	Már a nem, hanem hát csak különb katonának tartom nála.
MÁSODIK SZOLGA
	Látod, hé, arról nem lehet voltaképpen beszélni; a mi vezérünk a város
	védelmezésében nagyon kitűnő.
ELSŐ SZOLGA
	Igen, és a megtámadásokban is.

Visszajön a harmadik szolga
HARMADIK SZOLGA
	Hejh, rabszolgák, újságot tudok, újságot, fickók.
ELSŐ és MÁSODIK SZOLGA
	Mit? mit? mit? Halljuk!
HARMADIK SZOLGA
	Minden inkább szeretnék lenni, mint római; inkább elítélt rab.
ELSŐ és MÁSODIK SZOLGA
	Miért? miért?
HARMADIK SZOLGA
	Azért, mert itt van, aki vezérünket meg szokta csipkedni... Cajus Marcius.
ELSŐ SZOLGA
	Mit beszélsz? Csipkedni vezérünket?
HARMADIK SZOLGA
	Nem mondom éppen, hogy megcsipkedte, de mindig mérkőzött vele.
MÁSODIK SZOLGA
	Hagyjuk ezt, pajtások és barátok vagyunk; vezérünk sosem bírt vele; ezt
	magától hallottam.
ELSŐ SZOLGA
	Úgy van biz az igazság szerint, sosem bírt vele; Corioli előtt úgy
	megagyabugyálta, mint a rostélyost.
MÁSODIK SZOLGA
	S ha éppen valami kannibál természetű lett volna, még meg is sütötte és ette
	volna.
ELSŐ SZOLGA
	De hát a többi újság?
HARMADIK SZOLGA
	Hát úgy bánnak ott benn vele, mintha Mars fia és örököse volna. Előreültették.
	Egy szenátor sem kérdez tőle semmit, csak hajadonfővel. Vezérünk is úgy viseli
	magát irányában, mintha leány volna, kezével áldatja magát, s a szeme fejérét
	forgatja, ha beszél. De a java újság az, hogy vezérünk ketté van hasítva, s csak
	fele annak, ami tegnap volt, mert a másik fele amazé, az egész asztal kérelménél
	és engedelménél fogva. Elmegy, aszondja, s fülén rángatja Róma kapujának őrét;
	mindent lekaszál maga előtt, hogy sima legyen az út.
MÁSODIK SZOLGA
	És tőle kitelik, jobban, mint akárkitől, akit csak gondolhatok.
HARMADIK SZOLGA
	Hogy kitelik? Ki bizony, mert, látjátok, annyi a barátja, mint az ellensége; s ezek
	a barátai, legények (amint a dolgok állnak), nem merték (látjátok, legények)
	magokat barátinak mutatni (amint mondjuk), míg ő diskrécióban van.
ELSŐ SZOLGA
	Mi az a diskréció?
HARMADIK SZOLGA
	De ha majd látják, fiúk, hogy a taréja megint föláll s ő vérben jár, kibújnak
	lyukaikból, mint eső után a tengeri nyulak, s együtt ujjongatnak.
ELSŐ SZOLGA
	De mikor kezdi el?
HARMADIK SZOLGA
	Holnap... még ma... rögtön. Ma délután meghalljátok a dobszót; ez lesz a
	csemege az ebédhez, melyet elköltenek, mielőtt megtörlik szájokot.
MÁSODIK SZOLGA
	No, hiszen hát majd lesz megint zajos világ. Az a béke nem is való egyébre, mint
	vasat rozsdásítani, szabókat szaporítani és versírókat költeni.
ELSŐ SZOLGA
	Már én csak azt mondom, hadd legyen háború; úgy többet ér a békénél, mint a
	nappal az éjnél. Akkor van élénkség, virrasztás, zaj, akkor van miről beszélni.
	A béke valóságos ájulás, gutaütés, émelygős, siket, álmos, érzéketlen; több
	fattyút terem, mint amennyi férfit a háború elemészt.
MÁSODIK SZOLGA
	Igazán, s amint a háborút némineműképpen nőrablónak lehet nevezni, nem
	tagadhatni, hogy a béke sokakat fölszarvaz.
ELSŐ SZOLGA
	Igen és sok gyűlölséget okoz.
HARMADIK SZOLGA
	Úgy van, mert akkor kevesebb szüksége van egyik embernek a másikra. Csak
	háborút! Remélem, hogy a rómaiak olyan olcsók lesznek, mint a volszkok.
	Fölkelnek ott benn, fölkelnek.
MIND
	Be, be, be, be.

El mindnyájan

6. szín
Róma. Nyilvános tér. 
Jön Sicinius és Brutus

SICINIUS
	Hirét sem halljuk, nincs mit félni tőle;
	Erője megfogyott a nép jelen
	Békés nyugalmában, mely azelőtt
	Vadul zajongott. Így barátait
	Megszégyenítjük, hogy minden helyén van
	Ők jobb szeretnék, bár magokra is
	Bajt hozna, hogyha zúgó nép zavarná
	Az utcákat, mint ezt, hogy műhelyében
	A mesterember énekel s ügyét
	Békében végzi.
BRUTUS
	Jól jártunk el.

Jön Menenius
			Ez nem Menenius?
SICINIUS
	De ő. Nagyon nyájas lett mostanában.
	Köszöntelek.
MENENIUS
		S én mindkettőtöket.
SICINIUS
	Coriolanus távollétét csupán
	Baráti érzik; a hon áll, s tovább is
	Fönnállna, bárha még jobban gyülölné.
MENENIUS
	Minden jól van, s még jobban lenne, ha
	Engedett volna.
SICINIUS
		Hol van, nem tudod?
MENENIUS
	Nem én; sem anyja, sem pedig neje
	Nem értesül felőle.

Jön néhány polgár
POLGÁROK
	Az Ég tartson meg mindkettőtöket.
SICINIUS
	Adj' Isten jó estét, szomszédaink.
BRUTUS
	Jó estét, jó estét mindnyájatoknak.
ELSŐ POLGÁR
	Mi, gyermekeink és nőink, térdepelve
	Imádkozunk érettetek.
SICINIUS
			Köszönjük.
BRUTUS
	Jó szomszédok, bár kedvelt volna úgy
	Coriolanus, mint mi, titeket.
	Isten velünk.
POLGÁR
		Az Ég áldása rátok.
A KÉT TRIBUN
	Isten velünk, Isten velünk!
Polgárok el
SICINIUS
	Ez boldogabb és kedvesebb idő, mint
	Midőn rohantak e fiúk az utcán,
	Romlást kiáltva.
BRUTUS
			Cajus Marcius
	Derék hadember volt, de elbizott,
	Gőgös, képzelhetetlen nagyravágyó,
	Önző...
SICINIUS
		S korlátlan, osztatlan hatalmú
	Úr akart lenni.
MENENIUS
		Én ezt nem hiszem.
SICINIUS
	Ha konzul maradt volna, ez leendett
	Közfájdalomra a tapasztalás.
BRUTUS
	Az istenek megóttak tőle s Róma
	Most csendes és ép.

Aedil jön

AEDIL
			Érdemes tribúnok,
	Egy elfogott rabszolga azt beszéli,
	Hogy a volszkok külön két hadsereggel
	Átléptek Rómának határain,
	S a háború dühével útjokon
	Pusztítanak mindent.
MENENIUS
			Aufidius lesz,
	Ki hallván Marcius száműzetését,
	Szarvát kinyújtva ismét a világba,
	Melyet bevont, míg az Rómába volt,
	S nem is moccant.
SICINIUS
			Eh, hagyd el Marciust!
	Ostort a hírkeltőnek! Nem lehet,
	Hogy ezt merjék a volszkok.
MENENIUS
				Nem lehet!
	Eszünkbe juthat, hogy nagyon lehet.
	Három példája van, mióta élek.
	Mielőtt megbüntetnétek e legényt,
	Kérdezzétek ki, hol hallotta azt,
	Mert majd intőtök kap ki, a követ,
	Ki hírül adta, hogy óvakodjatok
	Attól, amit rettegni kell.
SICINIUS
			Ne szólj!
	Tudom, hogy nem lehet.
BRUTUS
			Hisz képtelenség.
Követ jön

KÖVET
	Tanácskozásra gyűlt mind a nemesség.
	Egy újság jött, mely megzavarta őket.
SICINIUS
	Ez a rabszolga. Menj, s a nép előtt
	Korbácsolják meg. Ő koholta ezt.
	Csak híresztelés!
KÖVET
			Igaz, tisztes úr.
	A szolga nem hazudt; sőt rémitőbbek
	Sülnek ki még.
SICINIUS
		Mit, milyen rémitőbbek?
KÖVET
	Nyiltan beszéli több száj (nem tudom,
	Mily mértékben való?), hogy Marcius
	Aufidiusszal frígyesülve hoz
	Hadat Rómára és határtalan
	Bosszút esküdt.
SICINIUS
		Nagyon valószinű!
BRUTUS
	Szíszó; hogy a gyöngébb rész Marciust
	Megint előkivánja.
SICINIUS
			Ez fogás.
MENENIUS
	Ez nem lehet;
	Aufidiusszal ő nem egyesülhet
	Egymás halálos ellenségei.

Más követ jön
KÖVET
	Tanácsgyülésbe hínak bennetek;
	Rémes had, melyet Cajus Marcius
	Aufidiusszal társultan vezérel,
	Dühöng határitok között; utat
	Tört már magának és mindent emészt
	Tűzzel-vassal, mi csak előtte van.

Jön Cominius
COMINIUS
	Szépet tettetek.
MENENIUS
		Mi újság? Mi újság?
COMINIUS
	Elhurcolják leányaitokat
	Koponyáitokra ónt olvasztanak
	És meggyalázzák asszonyaitokat,
	S mindezt magatok szereztétek.
MENENIUS
					Mi újság?
COMINIUS
	Talpig leégnek templomaitok,
	Kiváltságitok fúrólyukba is
	Be fognak férni.
MENENIUS
			Kérlek, mondd, mi újság?
	Hejh, rossz fa ég a tűzön... Szólj, mi hír van?
	Ha Marcius a volszkokkal egyesült...
COMINIUS
					Ha!
	Ő istenök; mint olyan lény vezérli
	Őket, kit nem természet alkotott, de
	Nagyobb erő, s azok jőnek vele
	Reánk, tacskókra, olyan bizalommal,
	Mint a gyerek pillét űz, vagy legyet
	Öl a mészáros.
MENENIUS
			Szépet tettetek, ti
	S kötényes bandátok; hencegtetek, s hogy!
	E mesteremberek voksával, e
	Fokhagyma-rágókkal!
COMINIUS
			Rómátokat
	Hogy rázza meg fülön!
MENENIUS
			Mint Hercules
	Az ért gyümölcsöt rázta. Szép dolog!
BRUTUS
	Igaz tehát?
COMINIUS
		Az, és sápadni fogtok,
	Látván, hogy nincs különben. Birtokink
	Vígan lázadnak föl, s ki ellenáll,
	Mint balga hőst gunyolják, s elesik,
	Mint hű bolond. És gáncsolhatjuk-e?
	Az ellenségek most látják, ki ő.
MENENIUS
	Ha nem kegyelmez a nemes,
	Végünk vagyon.
COMINIUS
		S ki fog könyörgeni?
	Azt a tribúnok szégyelnék; a nép
	Kegyelmet tőle akképp érdemel, mint
	Juhásztul a farkas; barátai
	Ha mondanák: “Légy jó Rómához”, úgy
	Terhelnék, mint azok, kiket gyülöl, s ők
	Ellenségi lennének szinte.
MENENIUS
				Úgy van.
	Ha üszköt vetne a házamra, hogy
	Meggyújtsa, akkor se mozdulna nyelvem:
	“Kérlek, ne bántsd!” Szép dolgot tettetek
	Ti s cimboráitok! Gyönyörü dolgot!
COMINIUS
	Úgy megráztátok Rómát, hogy soha-
	Sem volt ily gyógyíthatlan.
TRIBUNOK
				Ránk ne hárítsd.
MENENIUS
	Mi tettük hát? Mi szerettük őt, de mint
	Barmok, gyáván helyt engedt a nemesség
	A ti csoportotoknak és ez őt
	A városból kikurjogatta.
COMINIUS
				Félek,
	Megint beordítják. Aufidius,
	A második hős, enged néki, mintha
	Szolgája volna. A kétségb'esés
	Erőnk, eszélyünk, védelmünk, mivel
	Eléje állhatunk.

Egy csapat polgár jön
MENENIUS
				Itt a rakás.
	S Aufidius véle van? Ti rontottátok el
	A levegőt, midőn büdös, zsiros
	Sapkáitokat hajgálva, zúgtatok
	Száműzetéseért. Most visszajön,
	S a harcosok minden hajszála egy
	Korbács lesz; voksotok jutalmaúl
	Majd annyi tökfejet kaszál le, ahány
	Kucsmát akkor földobtatok. De jól van!
	Ha porrá égnénk is mindannyian
	Megérdemeltük.
POLGÁROK
	Rossz híreket hallánk.
ELSŐ POLGÁR
				Részemrül én
	Mindjárt mondtam, hogy kár száműzni őt.
MÁSODIK POLGÁR
	Azt mondtam én is.
HARMADIK POLGÁR
	Én magam is; és igazat szólva, ezt sokan mondták közülünk. A közjóért tettük,
	amit tettünk! És ámbár szívesen beleegyeztünk száműzetésébe, ez mégis
	akaratunk ellen történt.
COMINIUS
	Derék legények vagytok!
MENENIUS
				Szép dolog,
	Amit tevétek! A Capitolba menjünk?
COMINIUS
	Igen; mit is tehetnénk egyebet?

Cominius és Menenius el
SICINIUS
	Bátorság, társak! Menjetek haza.
	Ez az a párt, mely azt ohajtja, hogy
	Megtörténjék, mitől rettegni látszik.
	Menjetek haza. De félsz nyoma nélkül.
ELSŐ POLGÁR
	Legyenek irántunk jók az istenek! Jertek, társaim, menjünk haza.
	Mindig mondtam, hogy nincs igazunk, mikor őt száműztük.
MÁSODIK POLGÁR
	Mindnyájan ezt mondtuk. De menjünk haza.
Polgárok el

BRUTUS
	Ez a hír nem tetszik nekem.
SICINIUS
				Nekem sem.
BRUTUS
	El a Capitolba. Birtokom felét od-
	Adnám, ha ez hazug hír volna.
SICINIUS
				Menjünk.
El mind a ketten

7. szín
Tábor, közel Rómához.
Jön Aufidius és egy tiszt

AUFIDIUS
	A rómaihoz futnak mindegyre még?
TISZT
	Én nem tudom, mily bű-hatalma van, de
	Legényeidnek ő ebéd előtt
	S után imája és közben beszéde,
	S uram, elhomályositott saját
	Embereid előtt is.
AUFIDIUS
			Most ezen
	Segítni nem lehet, vagy legfölebb
	Csak oly eszközzel, ami terveinket
	Sántítaná meg. Ő irántam is
	Kevélyebb, mint véltem, hogy lesz, midőn
	Először üdvözlém. De ebben ő
	Változhatatlan; mentem, ami nem
	Javítható.
TISZT
			De kívánnám, uram
	(Magadra nézve), bár ne egyesültél
	Volna ővéle. Mért nem vetted át az
	Egész ügyet? Vagy bíztad volna őrá.
AUFIDIUS
	Jól értelek, s hidd el, ha számolunk,
	Nem sejti, hogy szorítom majd meg őt.
	Habár úgy tetszik, és ő is hiszi,
	S azt vélik a közönséges szemek, hogy
	Rendén tesz mindent, s jól gazdálkodik
	A volszk ügyekben, mint sárkány csatáz
	S végez, mihelyt kardját kirántja: egy
	Még hátra van s az majd nyakát szegi
	Vagy az enyémet kockáztatja, ha
	Kenyértörésre kerül a dolog.
TISZT
	Uram, hiszed, hogy elfoglalja Rómát?
AUFIDIUS
	Minden hely meghódol, még meg se szállja.
	Övé Rómának minden nemese,
	Szenátor s patricius kedveli;
	Harchoz nem értők a tribúnok; a nép
	Oly kész lesz visszahíni őt, amily
	Hamar kiűzte. Ő Rómának az, mi
	A halnak a sas, mely megfogja azt
	Felsőségénél fogva. Kezdetén ő
	Nemes szolgájok volt, de a dicsőség
	Bizony fejébe szállt... mi vagy kevélység,
	Mely nagy szerencsében mindig kisérti
	A boldogot; vagy ítélethiány,
	Hogy nem tudá használni a körülményt,
	Amelyen úr volt; vagy természete,
	Hogy mindig úgy legyen... párnára nem
	Ment a sisaktól, béke idején oly
	Szigorral és komolysággal parancsolt,
	Mint háborúban... Egy ezek közűl
	(Mindebbül bír egy részt, nem az egészet,
	Elismerem) félelmessé tevé őt,
	Gyülöltté s számüzötté. Érdeme
	Szélsőségekbe fúl. Így magyarázza
	Erényeinket a kor; s az erő,
	Amely magát ajánlja, biztosabb sírt
	A szónokszéknél nem talál, ahol
	Magasztaltatnak tettei.
	Tüzet tüz olt, szöget szög ver ki, jog
	Jogot dönt és erőt erő emészt. Jer.
	Cajus, ha Rómát bírod, mily szegény léssz!
	Mert nemsokára akkor az enyém léssz.

El mind a ketten

Ötödik felvonás
1. szín
Róma. Nyilvános tér.
Jőnek Menenius, Cominius, Sicinius, Brutus s mások
MENENIUS
	Én nem megyek. Halljátok, egykori
	Vezérét hogy fogadta, aki őt oly
	Nagyon szerette. Engem úgy hivott, hogy
	Apám, s mi haszna? Menjetek, kik őt
	Elűztétek, térdeljetek le egy
	Mérföldre sátrától s így csússzatok
	Kegyébe. Már, ha még Cominiust
	Sem vette föl, csak itthon maradok.
COMINIUS
	Ismerni sem akart.
MENENIUS
			Halljátok ezt?
COMINIUS
	Egyszer mondá nevem. Fölemlegettem
	A régi ismeretséget s a vért, mit
	Együtt ontánk. Felelni sem akart;
	Minden cím ellen tiltakozva szólt: ő
	Nevetlen semmi; Róma lángiban,
	Ottan kovácsol majd nevet magának.
MENENIUS
	Lám, ilyen dolgot tettetek, tribúnok.
	Elgyötrétek Rómáért magatok, hogy
	A szén olcsó legyen. Szép híretek lesz!
COMINIUS
	Mondám, milyen dicső a kegyelem,
	Hol azt nem várják. Válaszolta, hogy
	Ez puszta kérés a hazátul ahhoz,
	Kit az megbüntetett.
MENENIUS
			Való igaz;
	Kevesbet válaszolhatott-e?
COMINIUS
	Azon valék, hogy jó barátait
	Kimélje. Így felelt: nem szedheti
	Őket ki a penészes, undorító
	Rakás gazból, s egy-két szegény magért
	Bolondság lenne föl nem gyújtani
	S tovább szagolni ezt.
MENENIUS
			Egy-két szegény magért?
	Egy én vagyok. Anyja, nője és fia
	S e bajnoktárs, mi a magok vagyunk,
	S ti a penészes gaz; felbűzlötök
	A holdig... Égnünk kell miattatok.
SICINIUS
	Légy csendesen, kérlek. Ha nem segítesz
	E váratlan bajon, ne hányd szemünkre
	Ínségünket. Ha kedved lenne szólni
	Ez ügyben, hidd, inkább föltartaná
	Jó nyelved hazánkfiát, mint a sebtin
	Gyűjtött sereg.
MENENIUS
		Nem, én ezt nem teszem.
SICINIUS
	Eredj hozzája, kérlek.
MENENIUS
			S mit tegyek?
BRUTUS
	Próbáld meg, Marciusnál mit tehet
	Szived Rómáért.
MENENIUS
			Jó, s ha Marcius, mint
	Cominiust, majd elküld engem is,
	Ki sem hallgatva, aztán?... Több legyen
	Egy bús barátjával, kit szigora
	Megsérte? Akkor?
SICINIUS
				Jó szándékodat
	Köszönni fogjuk, oly mértékbe, mint
	Iparkodál.
MENENIUS
			Megpróbálom tehát.
	Tán meghallgat. De hogy száját harapta
	S Cominiusszal úgy bánt, ez lever.
	Rosszkor ment hozzá, még ebéd előtt. Ha
	Erünk üres, vérünk hideg, haragszunk
	Még a reggelre, nincs ínyünkre adni
	És megbocsátni; de ha megtömők e
	Csatornáit vérünknek ételekkel
	S borral, hajlékonyabbak lelkeink, mint
	A papos bőjtölésben. Kilesem,
	Ha kérelmemhez illőn jóllakik,
	Aztán utána látok.
BRUTUS
	Tudod, hogy kell megnyerni a szivét,
	Nem tévedhetsz el.
MENENIUS
				Ráadom fejem.
	Amint lesz, úgy lesz. Meglátjuk, miképpen
	Végződik. (El)
COMINIUS
		Rá sem fog hallgatni.
SICINIUS
					Nem?
COMINIUS
	Aranyban ül, mondám; úgy ég szeme,
	Mintha Rómát akarná gyújtani,
	S kegyét sérelme fogva tartja. Térdre
	Esém; halkan szólt: “Kelj föl”, s elbocsátott
	Némán, kezével. Mit tesz, mit nem, arról
	Irást küldött utánam, merthogy eskü
	Köti, hogy föltételeit teljesítse.
	S így nincs remény, csak
	Tisztes szülőjében s nejében, akik
	Mint hallom, kérni készek őt, hogy
	Kegyelmezzen honának. El tehát,
	Vegyük rá őket: gyorsan menjenek.

El mind a ketten

2. szín
Volszk táborszem Róma előtt.
Helyeiken az őrök. Jön hozzájok Menenius

ELSŐ ŐR
	Megállj, honnan jössz?
MÁSODIK ŐR
		Vissza!
MENENIUS
				Ti derék
	Őrök vagytok, de engedelmetekkel
	Kormány-küldöttként jöttem Marciusszal
	Beszélni.
ELSŐ ŐR
	Honnan?
MENENIUS
		Róma városából.
ELSŐ ŐR
	Térj vissza, nem mehetsz át, mert vezérünk
	Azokról többé tudni sem akar.
MÁSODIK ŐR
	Előbb látod Rómádat égni, mint
	Beszélhetsz Marciusszal.
MENENIUS
				Jó barátim,
	Ha hallátok Rómáról szólani
	S barátiról vezérteket, fogadni
	Merek, megemlitett engem; nevem
	Menenius.
ELSŐ ŐR
		Mindegy, csak vissza, mert
	Nevednek itten nincs becsűlete.
MENENIUS
	Mondom, fiú, vezéretek barátom;
	Vitézségének könyve én valék,
	Hasonlíthatatlan hírét énbelőlem
	Olvasták s tán nagyítva... Barátimat (s ő
	Az első köztök) én dicsérni szoktam,
	Amint csak az igazság engedi,
	Sőt néha, mint golyó a sík uton,
	Még túl is ugrám, s túlzásimra is
	Ráütöttem az igazság pecsétjét.
	Azért eressz, öcsém.
ELSŐ ŐR
	Már uram, ha annyi hazugságot mondtál is az ő javára, ahány szót most magadéra,
	mégse mégy itt keresztül; nem itt, ha olyan érdem volna is a hazugság, mint a
	szeplőtelen élet. Annak okáért csak vissza!
MENENIUS
	Kérlek, fiú, jusson eszedbe, hogy nevem Menenius, s mindig vezéred pártján
	voltam.
MÁSODIK ŐR
	Ha te hazudozója voltál (mint magad vallod), én olyan vagyok szolgálatában,
	hogy igazat beszélek, s azt mondom, nem mehetsz át. Azért fordulj vissza.
MENENIUS
	Nem tudod, megebédelt-e már? Mert csak ebéd után szeretnék vele beszélni.
ELSŐ ŐR
	Római vagy, ugyebár?
MENENIUS
	Az vagyok, ami vezéred.
ELSŐ ŐR
	Akkor gyűlölnöd kéne Rómát, mint ő gyűlöli. Gondolhatjátok-e, hogy miután
	kilöktétek kapuitokon ezeknek valódi védelmezőjét, s a feldühült nép butasága
	által az ellenségnek adtátok át a paizsotokat, gondolhatjátok, hogy majd
	ellenálltok bosszújának sopánkodó vén asszonyok sóhajával, leányaitok szűzi
	kézkulcsolásaival, vagy köszvényes közbenjárásával ilyen megaszott, elévült
	embernek, amilyennek te látszol? Képzelhetitek, hogy a szándékolt tüzet,
	melyben városotok el fog égni, elolthatjátok ilyen gyönge lélegzettel? Nagyon
	csalatkoztok... Azért csak eredj vissza Rómába, s készüljetek a halálra; el
	vagytok ítélve, s vezérünk megesküdt, hogy se halasztás, se kegyelem.
MENENIUS
	Fickó, ha kapitányod tudná, hogy itt vagyok, tisztelettel bánnék velem.
ELSŐ ŐR
	Hagyd el, kapitányunk nem ismer téged.
MENENIUS
	A vezért értem.
ELSŐ ŐR
	Törődik is veled vezérünk!... Vissza, mondom, vissza, mert még lecsapolom azt a
	kis maradék véredet... Ennél egyebet nem remélhetsz. Vissza.
MENENIUS
	Hanem hát, atyámfia...

Jön Coriolanus és Aufidius
CORIOLANUS
	Mi a baj?
MENENIUS
	No, legény, idevigyázz! Majd meglátod, milyen becsülésben állok, látni fogod,
	hogy ilyen fajankóféle strázsa nem rekeszthet el engemet az én Coriolanus
	fiamtól; gyanítni fogod beszélgetésünk módjáról, hogy közel jutottál az
	akasztófához, vagy valami látványra, kínra hosszabb s kegyetlenebb halálhoz.
	Most hát ide nézz, s elgondolván jövődet, ájulj el. - A dicsőséges istenek tartsanak
	óránként gyűlést kirekesztőleg a te jólléted végett, s ne szeressenek kevésbé, mint
	vén apád, Menenius szeret. Ó, fiam, fiam, tüzet készítesz számunkra; nézd, itt a
	víz azt eloltani. Nehezen vehettek rá, hogy hozzád jöjjek, de meg levén győződve,
	hogy kívülem senki sem indíthat meg, sóhajokkal fújtak ki a kapukon. Kérlek,
	kényszerítlek, kegyelmezz Rómának s esedező hazádfiainak! A jó istenek
	csendesítsék le haragodat, s annak söprejét ontsák e gazemberre itt, ki, mint
	valami tuskó, gátolta hozzád jöttömet.
CORIOLANUS
	Félre!
MENENIUS
	Hogyan félre?
CORIOLANUS
	Szülő, nő, gyermek, én nem ismerem.
	Másnak szolgálok. Bár magam kivánok
	Bosszút, elengedése annak a volszk
	Szivekben van. Hogy egykor jól valánk
	Egymással, inkább hálátlan felejtés
	Mérgezze meg, mint följegyezze részvét.
	Menj hát. Fülem könyörgésitek ellen
	Erősb, mint hadam ellen kaputok.
	De vedd ezt, mert szerettelek: érted írtam
	(Levelet ad neki)
	S elküldtem volna. Csend, Menenius,
	Nem hallgatok rád. Ő, Aufidius,
	Barátom volt Rómában; s íme, látod.
AUFIDIUS
	Rendíthetetlen vagy.

El Coriolanus és Aufidius
ELSŐ ŐR
	Nos, uram, Menenius a neved?
MÁSODIK ŐR
	Ez, amint látod, nagyhatalmú varázsige. Tudod már, merre az út hazafelé?
ELSŐ ŐR
	Hallottad, hogy leszidtak bennünket, amért uraságodat föltartóztattuk?
MÁSODIK ŐR
	Ugyan mondd meg csak, mért ájuljak el?
MENENIUS
	Nem gondolok sem a világgal, sem vezéretekkel; ti pedig? Alig képzelhetem,
	hogy léteztek, olyan hitványságok vagytok. Aki önnön keze által kész meghalni,
	nem fél a mástól jövő haláltól. Tegyen vezérlek akármit. Ami titeket illet,
	legyetek sokáig azok, amik vagytok, s éveitekkel gyarapodjék nyomorúságtok!
	Azt mondom nektek, amit nekem mondtak: félre! (El)
ELSŐ ŐR
	Derék legény, meg kell vallanom.
MÁSODIK ŐR
	Vezérünk a derék legény. Ő szikla, tölgy, melyet meg nem ráz a szél.

El mind a ketten

3. szín
Coriolanus sátra.
Jőnek Coriolanus, Aufidius és mások
CORIOLANUS
	Hadunkkal holnap Róma előtt tanyázunk.
	Beszéld el aztán, háborúi társam,
	A volszk uraknak, mily jól jártam el
	Ez ügyben.
AUFIDIUS
		Mindig hasznukat tekintéd,
	Rómának minden esdeklésire
	Siket valál és titkos suttogást
	El nem fogadtál oly barátaidtól
	Sem, akik bíztak benned.
CORIOLANUS
				Ez öreg,
	Akit Rómába tört szívvel bocsáték
	Atyámnál jobban szeretett... imádott
	Valóban. Végreményük volt az ő
	Hozzám jövése. Kedveért (habár
	Fanyar valék iránta) megujítám
	Az első föltételt, mit megtagadtak
	S el nem fogadhatnak most... kedveért, ki
	Többet remélt végezni, engedék egy
	Kicsit. Új követségre s kérelemre,
	Sem a kormánytól, sem barátaimtól,
	Nem hallgatok többé. Hah, mily rivalgás!
	Új kísértés, hogy megszegjem ez épp most
	Tett fogadalmamat. De nem szegem meg.

Jön gyászruhában Virgilia, Volumnia, vezetve az ifjú Marciust, 
Valeria és kíséret

	Elől nőm, aztán a tisztelt alak,
	Amelyben én formáltatám, s kezén
	Vérének másod íze. Félre, szív!
	Természet minden lánca és joga,
	Eltéplek! A makacsság lesz erényem.
	Ó, e meghajlás, e galambszemek,
	Mik isteninket hitszegésre bírnák!
	Elolvadok, csak oly gyarló anyagból.
	Vagyok, mint más. Anyám hajol, akár az
	Olymp hajolna vakandturás előtt
	Kérőleg, s kis fiamnak közbejáró
	Arcárul a nagy természet kiált rám,
	Hogy “Ne tagadd meg!” - Eh, hadd szántsa Rómát
	A volszk, hadd dúlja szét Itáliát,
	Nem hajtok én golyhóként ösztönömre.
	Magam vagyok magamnak alkotója,
	S nem ismerek rokont.
VIRGILIA
			Férjem s uram!
CORIOLANUS
	Beh más szemem van, mint Rómába volt!
VIRGILIA
	A bú, mely minket megváltoztatott,
	Ez ámit el.
CORIOLANUS
	Feledtem szerepem,
	Mint lomha színész, és úgy benn akadtam,
	Hogy szégyen. Ó, legjobb vérem, bocsásd meg
	Zsarnokságom, de azért bocsánatot
	Ne kérj Rómának. E csók... hosszu, mint
	Száműzetésem s édes, mint boszúm!
	Az ég féltékeny úrnőjére, ezt
	Tőled nyerém, s hű ajkam szűzileg
	Őrzé azóta. Hah, én fecsegek,
	És a világnak legnemesb szülőjét
	Nem üdvözlöm... Hajolj a földre, térdem,
	S mutasd mélyebb nyomát a tiszteletnek,
	Mint más fiú. (Letérdel)
VOLUMNIA
		Ó, kelj megáldva föl!
	S én térdelek, nem lágyabb vánkoson,
	Mint a tűzkő, mutatva a hibás
	Alázatot, mit eddig félreérte
	Egymás közt gyermek és szülő. (Letérdel)
CORIOLANUS
				Mi ez?
	Te térdelsz? A bűnös fiú előtt?...
	Hadd sújtsa puszta parton a kavics hát
	A csillagot, hadd dobja lázadó szél
	A büszke cédrust a tűz-napba föl,
	S a képtelenséget megölve könnyű
	Szerrel tegyen lehetetlent!
VOLUMNIA
				Fiam vagy,
	Vitézem; van részem abban, mi lettél.
	Isméred e hölgyet?
CORIOLANUS
				Publicola
	Nemes testvére, Róma holdja; tiszta,
	Mint a jégfürt Diana templomán a
	Legtisztább hóbul. Jó Valéria!
VOLUMNIA
	Magadnak egy kicsiny tartalma ez, s ha
	A kor kifejti, teljesen hasonló
	Leszen hozzád.
CORIOLANUS
		A hősök istene,
	Nagy Zeus segélyével, tanítsa minden
	Nemesre lelked, hogy szégyen soha
	Ne sértsen, s hadban tengerparti jel
	Gyanánt állj, a vésszel dacolva, s óvjad,
	Akik rád néznek.
VOLUMNIA
			Térdepelj le, gyermek.
CORIOLANUS
	Derék fiam, te!
VOLUMNIA
	Ő, hitvesed s e hölgy és én magam, mint
	Kérők vagyunk itt...
CORIOLANUS
			Kérlek, csendesen; vagy
	Előbb, mint szólsz, gondold meg: amire
	Megesküvém, hogy nem teszem, ne vedd azt
	Elútasításnak. Ne kérj hadam
	Szétküldésére, vagy hogy alkudozzam
	Ama kézművesekkel újra. Azt se
	Mondd, hogy természetellenes vagyok. Ne
	Kivánd dühöm s bosszúmat csillapítni
	Higgadt okokkal.
VOLUMNIA
			Ó, megállj, ne többet!
	Azt mondtad, hogy semmit nem teljesítesz,
	Mert más kivánságunk nincs, mint amit
	Már megtagadtál: és mégis könyörgünk...
	Ha hasztalan lesz, úgy essék a vád
	Keménységedre. Hallgass meg tehát.
CORIOLANUS
	Aufidius s volszkok; figyeljetek,
	Semmit sem hallok Rómáról magam. Szólj.
VOLUMNIA
	Ha szótlanok volnánk is, e ruhákról
	S arcunk szinéről láthatnád, hogy’ éltünk
	Száműzetésed óta. Sejtheted
	Magad, mennyivel boldogtalanabbak
	Vagyunk, mint minden élő hölgy, ide
	Jövén... Képed, szemünk örömkönyűi
	És szívünk víg tombolása helyett
	Bú-könnyet s félő reszketést okoz,
	Mert látja a szülő, a nő s a gyermek,
	Hogy a fiú, a férj és az apa
	Honát széttépi. S ránk árvákra nézve
	Dühöd legsúlyosabb... elzárja az
	Égtől imánkat... Ez közös vigasz
	Csak a miénk nem... Ó, mert mondd, hogyan
	Imádkozhatnánk a honért, habár
	Ez tartozásunk? s győzedelmedért is,
	Mi szintén az? Vagy elvesz a haza,
	E drága dajkánk, vagy te, aki benne
	Reményünk voltál. Minket csak csapás ér,
	Ha teljesűl is a kivánatunk,
	S bármelyik rész nyer, mert vagy láncokon
	Vezetnek át, mint pártos idegent,
	Az utcákon, vagy győzedelmesen
	Tiprod hazádnak omladékait, s a
	Pálmát viszed, hogy nagy vitézül ontád
	Fiad s nőd vérét. Ami engem illet,
	Fiam, nem várom én a jó szerencsét
	A harc végéig. Ha rá nem vehetlek,
	Hogy inkább mind a két részhez kegyes légy,
	Mint eltörölj egyet: nem fogsz előbb
	Hazádon dúlni (nem fogsz, hidd el azt), míg
	Anyádnak méhét meg nem gázolod,
	Mely a világra szült!
VIRGILIA
			S engem, kitől e
	Fiút nyeréd, hogy a jövőben is
	Éljen neved.
FIÚ
			Rám nem hág; elfutok,
	S aztán vivok, ha majd nagyobb leszek.
CORIOLANUS
	Ne nézzünk gyermek és asszony szemébe,
	Szivünkbe ömlik szívük gyöngesége.
	Soká ülék. (Föláll)
VOLUMNIA
		Nem, ekképp el ne hagyj.
	Ha kérelmünk, hogy Rómát megkiméld,
	Azt jelentené, veszítsd el a volszkot,
	Akit szolgálsz: úgy érhetne olyan vád
	Hogy megmérgezzük a becsűleted. Nem,
	Mi arra kérünk, békítsd össze őket:
	Hadd mondja a volszk: “Mi kegyelmet adtunk”,
	És Róma ezt: “Mi nyertünk”, s mind a két rész
	Téged dicsőit, mondván: “Békeszerzőnk,
	Légy áldva!” Nagy fiam, tudod, hogy a harc
	Bizonytalan végű; de bizonyos:
	Ha meg fogod Rómát hódítni, a díj,
	Amelyet ott aratsz, oly név leszen, mit
	Átkozva emlegetnek majd, s a könyvek
	Így írnak róla: “Bajnok férfi volt,
	De bosszu-tette mindent letörölt;
	Honát földúlta, s utálatul hagyá
	Nevét a késő kornak.” Szólj, fiam,
	Célod volt a leggyöngédebb becsűlet,
	Hogy mérkezzél az istenek kegyével,
	Hogy mennydörögve tépd a messze léget,
	S villámaiddal mégis tölgyeket
	Hasíts csak. Mért hallgatsz? Azt gondolod
	Nemes lélekhez méltó, nem feledni
	A bántalmat? Lányom, beszélj, könyűid
	Nem illetik meg. Szólj te, kisfiú, tán
	Gyermekséged jobban meghatja, mint
	Okoskodásunk. Nincsen ember, aki
	Anyjának oly adósa lenne, mint ő,
	S itt hagy esengni, mint kikötött rabot.
	Sohsem voltál te jó anyád iránt
	Nyájas, s ő (a szegény tyúk!) nem törődve
	Új fajjal, hadba csalt, s ha megjövél,
	Diccsel tetézett. Mondd, hogy helytelen
	Kérelmem, s rúgj el; ámde ha nem az,
	Te becstelen vagy, s megver majd az Ég,
	Hogy megtagadtad tőlem azt, ami
	Anyákat illet. Elfordul... Le, hölgyek!
	Hadd szégyenítsék őt meg térdeink.
	Coriolanushoz illőbb a kevélység,
	Mint kérelmünk meghallgatása. Térdre!
	Ez a végső... Így, most Rómába térünk,
	S a többivel halunk meg. Nézz ide,
	E gyermek nem mondhatja, mit kiván,
	De térdel és kezét föltartja, vélünk,
	És több erő van kérelmébe, mint
	Makacsságodban. Keljünk fel, jerünk; ez
	Embernek anyja volszk, Corioliban
	Van nője, s e gyermek véletlenűl
	Hasonlít hozzá. El vagyunk eresztve,
	Elhallgatok... Ha majd a város ég,
	Ismét beszélek!
CORIOLANUS
	Ó, anyám, anyám!
	(Némán tartja Volumnia kezeit)
	Mit tettél? Nézd, megnyílt a menny, s lenéznek
	Az istenek, s e természettelen
	Látványt kacagják. Ó, anyám, anyám! Ó,
	Rómának boldog győzelmet nyerél, de
	Fiadra nézve... hidd, ó, hidd el azt,
	Nagyon veszélyes a te diadalmad,
	Sőt tán halálos is... De hadd legyen.
	Aufidius, bár nem harcolhatok, de
	Illő békét kötök. Nos, jó Aufidius,
	Helyemben nem hallgattál volna az
	Anyára? Nem tetted meg volna érte?
AUFIDIUS
	Megilletődtem.
CORIOLANUS
	Esküszöm reá: meg!
	S az nem csekélység, hogyha szemeim
	Megindulástul nedvesek. Barátom,
	Tudasd velem, milyen békét akarsz. Én
	Rómába nem megyek, veled leszek,
	S kérlek, segíts ez ügyben. Ó, anyám! Nőm!
AUFIDIUS (magában)
	Jó, hogy sajnálatod s becsűleted
	Így meghasonlott; ezzel visszaszerzem
	Régibb jó sorsomat.

A hölgyek intenek Coriolanusnak
CORIOLANUS
		Mindjárt; előbb
	Együtt igyunk, aztán a puszta szónál
	Különb bizonyságot visztek haza,
	Mit kölcsönösen megpecsételünk
	Illő föltételekkel. Jöjjetek,
	Hölgyek, tinektek méltó templomot
	Építni, mert Itáliának és
	A frígyeseknek minden kardja e
	Békét nem eszközölte volna ki.
El mindnyájan

4. szín
Róma. Nyilvános tér. 
Jön Menenius és Sicinius
MENENIUS
	Látod azt a sarkot a Capitoliumon, azt a sarokkövet?
SICINIUS
	Nos, aztán?
MENENIUS
	Ha lehetséges, hogy azt elmozdíthatod a helyéről a kisujjaddal, úgy van némi
	reménység, hogy rábeszélik őt a római hölgyek, különösen anyja. De mondom,
	arról szó sincs; gégéink el vannak ítélve, s közel a halál.
SICINIUS
	Lehetséges tehát, hogy ily rövid idő alatt ennyire változzék az ember?
MENENIUS
	Különbség a hernyó és a pillangó, és lám, a pillangó hernyó volt. Ez a Marcius
	emberből sárkány lett, szárnyai nőttek; több ő a csúszó-mászó állatnál.
SICINIUS
	Mennyire szerette anyját!
MENENIUS
	Engemet is! És most oly kevéssé emlékszik anyjára, mint a kilenced-fű ló. Fanyar
	képe megsavanyítja az érett szőlőt. Ha járkál, úgy mozog, mint valami ostromgép,
	s a föld összezsugorodik lépteitől. Páncélt képes a szemével keresztülszúrni,
	beszéde halálharang és ümmögése csatazaj. Úgy ül ott fönségében, mintha
	Sándort ábrázolná. Amit parancsol, hogy legyen, már megvan, mire parancsát
	végzi. Semmije sem hiányzik, hogy isten legyen, csak az örökkévalóság és az ég,
	hogy benne uralkodjék.
SICINIUS
	De igen, a kegyelem is, ha híven festetted őt.
MENENIUS
	Élethíven festettem őt. Majd meglátod, milyen kegyelmet hoz tőle anyja. Nincs
	benne több kegyelem, mint a hím tigrisben tej, és ezt tapasztalni fogja szegény
	városunk, s ez mind tőletek származik.
SICINIUS
	Az istenek irgalmazzanak!
MENENIUS
	Most az egyszer nem fognak az istenek irgalmazni, mert nem gondoltunk velök,
	midőn őt száműztük, s most, midőn nyakunkat szegni visszajő, ők nem gondolnak
	velünk.

Követ jön

KÖVET
	Uram, hogy megmentsd élted, fuss haza!
	A nép elfogta tribúnus társadat,
	S föl és alá hurcolja s esküszik,
	Ha Róma hölgyei vigasztalást
	Nem hoznak, ízenként hal meg.

Más követ jön

SICINIUS
				Mi újság?
KÖVET
	Jó újság, jó; győztek az asszonyok,
	A volszkok elvonulnak s Marcius megy;
	Vígabb napot nem látott Róma még, nem,
	Mióta Tarquint elveré.
SICINIUS
			Barátom,
	Való-e ez? Tudod jól, hogy való?
KÖVET
	Olyan való, mint hogy tűzből van a nap.
	Ha leskelődtél, hogy kételkedel?
	Nem zúg úgy a híd-ív alatt az árvíz,
	Mint a kapun át a vígasztaltak. Íme,

Kívül harsona, tárogató, dob, valamennyi együtt
	Síp, tárogató, hárfák és harsonák,
	Dobok, cimbalmok s a kurjongató nép
	Megtáncoltatják a napot.

Kint rivalgás
MENENIUS
				Dicső hír!
	A hölgyekhez megyek. Volumnia
	Egy városnyi konzulnál, szenátornál
	S patríciusnál többet ér, s egész
	Világnyi olyan tribunnál, minők ti
	Vagytok. Jól imádkoztatok. Ma reggel
	Nem adtam volna tízezer nyakért
	Egy rossz petákot. Hallga, míly öröm!
Örömzaj és zene
SICINIUS
	Áldjon meg hírmondásodért az Ég,
	S fogadd hálám.
KÖVET
			Hálára nagy okunk van,
	Uram, mindnyájunknak.
SICINIUS
			Közelgenek?
KÖVET
	Ezennel bent lesznek.
SICINIUS
			Menjünk eléjök,
	S vegyünk részt jókedvökben.

Indul. Jőnek a hölgyek, velük szenátorok, patríciusok s a nép.
Keresztülmennek a színpadon

ELSŐ SZENÁTOR
	Íme, patrónánk, Róma élete!
	Híjátok össze a népet, isteninket
	Dicsérni, rakjatok diadaltüzet,
	Útjokra hintsetek virágokat,
	Zúgjátok túl a zajt, mely Marciust
	Száműzte és híjátok vissza őt
	Az üdvözlettel, mellyel anyja híja!
	Kiáltsátok: köszöntünk, hölgyeink!
MIND
	Köszöntünk, hölgyeink, köszöntünk!

Dobok és harsonák. El mindnyájan

5. szín
Antium. Nyilvános tér. 
Jön Aufidius és kíséret
AUFIDIUS
	Mondjátok főnökinknek, itt vagyok, s ez
	Irást adjátok át; ha olvasák,
	A térre jöjjenek, kérem, hol én
	Bizonyságot teszek nyilvánosan, hogy
	Való, mi ebben van. Bevádlom őt, ki
	Most jött be a városba s szándoka
	Kiállni a népség elé, remélvén:
	Szóval kimenti majd magát. Hamar.
Kíséret el. Jön néhány Aufidius részéről való összeesküdt

	Isten hozott!
ELSŐ ÖSSZEESKÜDT
			Hogy vagy, vezér?
AUFIDIUS
					Csak úgy, mint
	Kit megmérgez saját jótéteménye,
	S kit szívessége öl meg.
MÁSODIK ÖSSZEESKÜDT
	Nemes úr,
	Ha áll szándékod, melyben részesidnek
	Kivántál minket, mi megszabadítunk
	A nagy veszélytől.
AUFIDIUS
			Nem beszélhetek még.
	Amilyen a nép lesz, majd úgy tegyünk.
HARMADIK ÖSSZEESKÜDT
	A nép bizonytalan, amíg ti együtt
	Vitáztok; ha egyiktek elvesz, az
	Élő örökli mindenét.
AUFIDIUS
	Tudom. Nem puszta az ürügy, amellyel
	Lesújtom. Én emeltem fel; hitemmel
	Kezeskedém hűségeért. Midőn így
	Fönn lett, hizelgés harmatával önté
	Le új növényeit, s elcsábitá
	Barátimat, s végtére meghajolt, ki
	Oly faragatlan, büszke s szertelen volt.
HARMADIK ÖSSZEESKÜDT
	S dacos; midőn a konzulságra készült,
	Mit elveszített, mert meg nem hajolt...
AUFIDIUS
	Erről akartam éppen szólani.
	Mikor, száműzetvén, házamba jött,
	S nyakát nyújtá késemnek, béfogadtam,
	Kenyeres-társammá tettem s vágyinak
	Utat nyiték, ki hagytam válogatni
	Az ő tervének végbevitelére
	Legjobb legényim, még magam segítém;
	Együtt arattuk a hírt, mit magának
	Takarított be; mit bántam; lenyeltem
	Károsodásom... Végre zsoldosának
	Látszottam, és nem társának, s velem
	Oly pártfogóilag bánt, mintha csak
	Szolgája volnék.
ELSŐ ÖSSZEESKÜDT
	Így volt, így, uram, s a
	Sereg csodálkozott rajt. És midőn már
	Rómát birá, mi által annyi hírt
	Reméltünk, mint zsákmányt...
AUFIDIUS
				Ez az, miért
	Erőmet megfeszítem ellene.
	Nehány asszonykönnyért, mi olyan olcsó,
	Mint a hazugság, munkánk fáradalmát
	S vérét eladta. Meg kell halnia,
	S bukása engem föltámaszt. De hallga!
Dobok, harsonák, a nép örömrivalgása
ELSŐ ÖSSZEESKÜDT
	Te üdvözlés nélkül, holmi futárként
	Jövél hazádba, s ím, hogy ő jön, a zaj
	Leget hasít.
MÁSODIK ÖSSZEESKÜDT
			A bárgyu nép, amelynek
	Fiait megölte, szétrepeszti torkát,
	Hogy ünnepelje.
HARMADIK ÖSSZEESKÜDT
			Az lenne célszerű,
	Ha - még mielőtt beszélne s a népet
	Meghatná - megérezné kardodat.
	Mi majd segítünk. Hogyha elesett,
	Szerinted értelmezzük szavait
	S ővéle együtt okait is eltemetjük.
AUFIDIUS
	Elég, elég; itt jönnek az urak.

Jőnek a város urai
URAK
	Üdvözlünk.
AUFIDIUS
		Nincs rá semmi érdemem; de
	Tisztelt urak, átnéztétek gondosan,
	Mit nektek írtam?
URAK
			Át.
ELSŐ ÚR
			S fájt hallanunk
	Előbbi vétkét jóvá tette volna
	Kis büntetés is; ám a kezdeten
	Végezni és eldobni seregünk
	Hasznát, minket saját költségeinkkel
	Dijazni és a hóditás helyett
	Szerződést kötni: már ez menthetetlen.
AUFIDIUS
	Im, itt közelg, majd meghalljátok őt.
Jön Coriolanus dobszóval és zászlókkal, vele egy csapat polgár
CORIOLANUS
	Üdv nektek! Visszatértem, katonátok,
	És nem ragadt rám több honszeretet, mint
	Midőn menék! Folyvást nagyságtokot
	Szolgálom. Tudnotok kell, hogy sikerrel
	Harcoltam s véres nyomdokon vezettem
	Tábortokat Rómának kapujáig.
	Zsákmányt szereztünk, mely egy harmadával
	Fölülhaladja a költségeket.
	Békét köténk az antiumbelik
	Dicsőségére s Róma szégyenére.
	Itt nyújtom át a szerződést, melyet
	Minden konzul s patrícius aláírt
	És rajta a tanács pecséte van.
AUFIDIUS
	Ne olvassátok el, tisztelt urak,
	De mondjátok ki, hogy ez áruló
	Hatalmatokkal szörnyen visszaélt.
CORIOLANUS
	Mit! Áruló?
AUFIDIUS
		Az, Marcius.
CORIOLANUS
			Marcius!
AUFIDIUS
	Az, Marcius, Cajus Marcius; azt hiszed,
	Lopott Coriolanus neveddel
	Diszítlek föl itt, Corioliban?
	Urak s országnagyok, ti, hűtlenül
	Elárult bennetek, s odadta néhány
	Sós cseppekért Rómát, várostokat
	(Igen, várostokat) anyjának s nejének,
	Tervét, esküjét úgy szakítva szét, mint
	Rothadt selyemszálat, s hadi tanácsot
	Sosem tartván. Dajkája könnyivel
	Elsírta, bőgte diadaltokot...
	Fickók pirultak s érett emberek
	Bámulva nézték egymást.
CORIOLANUS
			Hallod ezt, Mars?
AUFIDIUS
	Ne hídd ez istent, síró gyermek...
CORIOLANUS
			Hah!
AUFIDIUS
	Egyéb sem vagy.
CORIOLANUS
	Határtalan hazug,
	Oly naggyá tetted szívem, hogy be nem fér
	Keblembe. Gyermek!... Ó, rabszolga te!...
	Urak, bocsánat, első alkalom, hogy
	Pörölnöm kell. Itéljetek, komoly fők,
	Hogy e gaz dög hazud... Saját hite
	(Hisz rája vésvék vagdalásaim s e
	Veréseket a sírba fogja vinni),
	Hazugságát az is képébe dobja.
ELSŐ ÚR
	Békét, békét! Halljátok szavamat...
CORIOLANUS
	Szaggassatok szét, volszkok; vének, ifjak,
	Vagdaljatok. Gyermek! Csalárd kutya!
	Ha krónikátok hű, úgy benne van, hogy
	Mint galambokat a sas, titeket
	Úgy üldözélek Corioliban,
	Én, egymagam. Gyermek!
AUFIDIUS
				Tisztelt urak,
	Ő vak szerencséjét fölhányja, mi
	Szégyentek, a hetvenkedő pimasz,
	Itt mindnyájunk láttára, hallatára!
ÖSSZEESKÜDTEK
	Haljon meg érte!
POLGÁROK (összevissza)
	Szaggassuk őt szét, most mindjárt!... Megölte fiamat... leányomat... Megölte
	Marcus bátyámat... Megölte apámat...
MÁSODIK ÚR
	Békét... Ne gyalázkodjunk... Hó, csendesen.
	Nagy férfi ő, a földet átövedzi
	Dicsőségével. Vétkét ellenünk
	Törvény ítélje el. Megállj, Aufidius,
	Ne bántsd a békét.
CORIOLANUS
			Volna csak kezemben!
	S hat ilyen még, s több, minden pereputtya.
	S velem jó kardom!
AUFIDIUS
			Orcátlan bitang!
ÖSSZEESKÜDTEK
	Öljük meg! öljük meg!

Megölik Coriolanust, ki elesik s Aufidius rálép
URAK
				Megálljatok.
AUFIDIUS
	Tisztelt urak, halljátok szóm...
ELSŐ ÚR
				Ó, Tullus!
MÁSODIK ÚR
	Könyűket ejt tettedre a vitézség.
HARMADIK ÚR
	Ne lépjetek rá. Csöndesedjetek le,
	Hüvelybe a kardot.
AUFIDIUS
	Urak, ha látni fogjátok (habár e
	Zűrzavarban, mit szerzett, lehetetlen)
	A nagy veszélyt, amelyet életétől
	Várhattatok, még hálálkodni fogtok,
	Hogy végit érte. Méltóztassatok
	Tanácsba híni, bizonyságát adom majd,
	Hogy hű szolgátok voltam; és ha nem:
	Büntessetek bármint.
ELSŐ ÚR
				Vigyétek el
	Testét s gyászoljuk meg. Tekintsük úgy, mint
	A legnemesb holtat, kit valaha
	A hamvvederhez hírnök elkisért.
MÁSODIK ÚR
	Saját zabolátlan természete
	Aufidius vádját könnyebbiti.
	Fordítsuk jóra.
AUFIDIUS
			Elmúlt haragom,
	S bú száll reám. Emeljétek fel őt,
	Három legjobb vitézem; negyedik
	Magam leszek. Te úgy verd a dobot,
	Hogy gyászt beszéljen. A kopják a földre
	Hajoljanak. Bár e városban ő-
	Miatta oly sok özvegy s árva van,
	Kik most is veszteségöket siratják:
	Csak tisztelettel emlegessük őt.
	Segítsetek.

Kiviszik Coriolanus holttestét. Gyászzene.

.oOo.