WILLIAM SHAKESPEARE
HAMLET, DÁN KIRÁLYFI
Fordította: ARANY JÁNOS

SZEMÉLYEK
CLAUDIUS, Dánia királya
HAMLET, az előbbi király fia, a mostaninak unokaöccse
HORATIO, Hamlet barátja
POLONIUS, főkamarás
LAERTES, fia
VOLTIMAND,	|
CORNELIUS,	|
ROSENCRANTZ,	|  udvarfiak
GUILDENSTERN,	|
OSRICK, udvaronc
MÁS UDVARONC
PAP
MARCELLUS,
BERNARDO, tisztek
FRANCISCO, katona
RAJNÁLD, Polonius embere
Egy SZÁZADOS
KÖVETEK
Hamlet atyja SZELLEME
FORTINBRAS, norvég királyfi
Két SÍRÁSÓ
GERTRUD, dán királyné, Hamlet anyja
OPHELIA, Polonius leánya
Urak, úrnők, tisztek, katonák, színészek, hajósok; híradók és kíséret

Szín: Helsingőr

Első felvonás
1. szín
Helsingőr. Emelt tér a kastély előtt.
Francisco őrt áll. Bernardo jő szembe.
BERNARDO
Ki az?
FRANCISCO
Nem úgy: te állj s felelj: ki vagy?
BERNARDO
Sokáig éljen a király!
FRANCISCO
Bernardo?
BERNARDO
Az vagyok.
FRANCISCO
Órádra pontosan jössz.
BERNARDO
Most veré
Az éjfelet: menj, Francisco, fekünni.
FRANCISCO
Köszönöm, hogy felváltasz. Kemény hideg van,
S nem jól vagyok.
BERNARDO
Nyugodtan őrködél?
FRANCISCO
Egér se moccant.
BERNARDO
No, jó éjszakát.
Ha Marcellust, Horatiót találod,
Őrtársimat: mondd, hogy siessenek.
Horatio és Marcellus jőnek.
FRANCISCO
Úgy tetszik, hallom is már. - Állj! Ki az?
HORATIO
Honnak baráti.
MARCELLUS
S dán alattvalók.
FRANCISCO
Jó éjszakát.
MARCELLUS
Isten veled, becsületes vitéz:
Ki válta fel?
FRANCISCO
Bernardo van helyettem.
Jó éjt.
Francisco el.
MARCELLUS
Hahó! Bernardo!
BERNARDO
Nos? Ki az?
Horatio, nemde?
HORATIO
Teste, lelke az.
BERNARDO
Hozott Isten, Horatio; téged is,
Jó Marcellus.
HORATIO
No, hát ma-éjjel is járt az izé?
BERNARDO
Semmit se láttam.
MARCELLUS
Horatio azt mondja, képzelődünk,
És nem fog rajta hit, ez általunk
Két ízbe látott rémlátvány felől:
Én hát magammal hívtam őt, virassza
Velünk ez éjnek perceit;
S ha jő megint a tünemény, legyen
Szemünk tanúja, és szólítsa meg.
HORATIO
Aj, aj! sosem jő.
BERNARDO
Ülj le hát elébb;
Hadd ostromoljuk ismét a füled,
Mely e csodának úgy el van falazva,
Amit mi kétszer láttunk.
HORATIO
Jó, leűlök.
Bernardo mondja el, miképp esett.
BERNARDO
Mult éjszaka,
Midőn ama csillag, mely a saroktól
Nyugotra ég, a mennynek épp azon
Részén világolt, Marcellus meg én,
Az óra egyet ütvén -
MARCELLUS
Csitt! szó se több: ahol jő már megint!
Szellem jő.
BERNARDO
Alakra épen a megholt király.
MARCELLUS
Te tudsz latinul: szólítsd meg Horatio.
BERNARDO
Nem a király? Nézd csak, Horatio.
HORATIO
Egy ízig: átver félelem, csodálat.
BERNARDO
Szót várna.
MARCELLUS
Tégy kérdést, Horatio.
HORATIO
Mi vagy te, mely az éjfelet bitorlod,
Együtt ama szép, harcias idommal;
Amelyben egykor elhunyt Dánia
Fölsége járt? Az égre kényszerítlek:
Szólj!
MARCELLUS
Lám, neheztel.
BERNARDO
És halad tovább.
Szellem el.
MARCELLUS
Elment, felelni kedve nincs.
BERNARDO
No hát? Horatio! sápadsz, remegsz.
Nem több-e hát, mint puszta képzelet?
Mit vélsz felőle?
HORATIO
Az Isten látja, nem hinném soha
Érzéki és hű vallomása nélkül
Saját szememnek.
MARCELLUS
Ugyebár hasonlít?
HORATIO
Mint te, magadhoz.
Még harcmez is e volt királyomon,
Midőn a büszke norvégit legyőzte;
S bosszús vitában ily zord képe volt,
Midőn a szánas lengyelt a jegen
Megverte. Különös.
MARCELLUS
Két ízbe már, s pont e halotti órán,
Járt őrhelyünk előtt ily harcilag.
HORATIO
Mi részben árt sajátlag, nem tudom;
De általános véleményem az,
Hogy ez honunkra nagy csapást jelent.
MARCELLUS
Üljünk le; s aki tudja, mondja meg,
Mért e szoros, e pontos őrvigyázat,
Gyötörni éjjel az alattvalót?
Mért öntik e réz álgyukat naponta,
S veszik külföldön a sok harci szert;
Mért a hajóácsok nagy fogdosása,
Kiknél vasárnap, köznap egyre mén?
Mi készül, hogy ez izzadó sietség
Munkába fog mind éjet, mind napot?
Ki fejti ezt meg?
HORATIO
Én megmondhatom;
Legalább ez a hír. Az elhúnyt királyt,
Kinek képmása feltűnt az elébb,
Tudjátok, a norvégi Fortinbras,
Izgatva büszke verseny viszketegtől,
Párbajra készté: ám hős Hamletünk
(Mert így becsülte az ösmert világrész)
Megölte Fortinbrast; pecsétes alku,
Törvény- s lovagszokással szentesült,
Levén közöttük, mely szerint amaz
Éltével együtt minden birtokát,
Mely pör alatt volt, a győzőre hagyja;
S mellyel fölérőt szintén lekötött
A mi királyunk. Most, ha győz vala
Fortinbras, ő örökli e vagyont;
És így viszontag az övé, csere-
Kötésök egy kitűzött pontja által,
Hamletre szállt. No most, az ifjú Fortinbras,
Tapasztalatlan harcvággyal tele,
Norvégia szélein, itt és amott,
Egy csőcselék, elszánt hadat toborza,
Mely, puszta étiért, kész nyaktörő
Nagy vállalatra; és ez nem kisebb
(Hisz kormányunk előtt már nem titok),
Mint visszavenni tőlünk fegyver által
Az apja elvesztette földeket.
Ez inditója mind e készületnek,
Úgy sejtem én, ez őrségünk oka,
S az országos hű-hónak kútfeje.
BERNARDO
Nem más, csupán ez, én is úgy hiszem:
S jól összevág, hogy e csodás alak
Fegyverbe’ jár itt; oly hasonlatos
Ama királyhoz, akiért e harc.
HORATIO
Egy porszem ő, az ész szemét zavarni.
Így Róma fönt-virágzó napjain,
A leghatalmasb Julius bukása
Előtt kevéssel, gazdátlan maradt
Sok sír, s belőle a leples halott
Makogva, nyíva járt mind útcaszerte;
Tűzfarku csillag, vérharmat, homály
A napban; és a nyirkos égitest,
Mely Neptun országán uralkodik,
Kórrá fogyott, majd mint a végnapon.
S ím, zord jövők hasonló gyászjelét,
Mintegy a balsors száguldó futárit,
S előbeszédét ránk törő gonosznak
Tüntet föl együtt a menny s föld; hazánk
Éghajlatán és honosink előtt.
Szellem visszajő.
De halkan! ím! ehol jő már megint!
Útját szelem, ha megront is. Megállj,
Káprázat! -
Ha van beszélni hangod, vagy szavad:
Felelj!
Ha képes ember tenni jót veled,
Mi néked enyhes, nékem üdvhozó:
Felelj!
Ha tán belátsz honod sorsába, mely
Előre tudva elkerűlhető:
Ó, hát felelj!
S ha életedben zsarlott kincseket
Raktál halomra mélyen föld alatt,
Miér’ ti holtak visszajárni szoktok:
Kakasszó.
MARCELLUS
Ne üssek hozzá a lándzsámmal?
HORATIO
Üss,
Ha nem akar megállni.
BERNARDO
Itt van!
HORATIO
Itt van!
Szellem el.
MARCELLUS
Elment!
Megbántjuk, amily fönséges, midőn
Erőszak látszatával fenyegetjük;
Mert sérthetetlen, mint a levegő,
S hiú ütésink vásott gúny neki.
BERNARDO
Szólt volna már, hogy a kakas kiálta.
HORATIO
S hogy felriadt! mint bűn sujtotta lény
A rettentő hivásra. Úgy beszélik,
Hogy a kakas, a reggel harsonája,
Metsző, hegyes torkával fölveri
A napnak istenét; s az ő jelére,
Ha tűz-, ha vízben, földön vagy egen
Csatangol a bolygó lélek, siet
Mesgyéi közzé; s hogy van benn’ igaz,
Arról ez a jelen tárgy is bizonyság.
MARCELLUS
Aztán csak elmúlt a kakas szavára.
Mondják, valahányszor az idő közelg,
Melyben Urunk születését innepeljük;
Egész éjjel zeng e hajnal-madár;
S hogy akkor egy se mér mozdulni szellem;
Az éj ártalmatlan; planéta nem ver,
Tündér nem ígéz, nem bűvöl boszorkány,
Oly üdvös, oly szentelt azon idő.
HORATIO
Hallottam én is, hiszek is belőle.
De ím, a reggel, öltve bíborát,
Ott járdal a domb harmatján, keletre:
Menjünk, letelt az őr; s azt mondom én,
Tudassuk mindez éji látomást
Az ifjú Hamlettel; mert, a fejem rá!
Hogy e nekünk oly néma szellem ő-
Hozzá beszélni fog. Rálesztek, úgye,
Hogy értesítsük, mint a szeretet
Kivánja, s illik hű tisztünk szerint?
MARCELLUS
Rá, rá; közöljük; én tudom, ma reggel
Legalkalmasban hol találni őt.
Elmennek.
2. szín
Ugyanott. Trónterem.
Király, Királyné, Hamlet, Polonius, Laertes, Voltimand,
Cornelius, urak és kísérők jőnek.
KIRÁLY
Bár Hamlet, édes testvérünk, halála
Emléke még új, és úgy illenék,
Hogy gyászba’ hordjuk szívünket, s egész
Országunk egy bús homlokká boruljon:
De annyiban már a természeten
Győzött az ész, hogy míg bölcs fájdalommal
Siratjuk őt, megemlékszünk magunkról.
Azért ángyunkat egykor, most királynénk’,
E harcos állam trónja özvegyét,
Mintegy kopár örömmel - a szemünk
Mosolygva egyik, a másik könyezve,
Kéjjel koporsók, gyásszal nász között,
Egyensulyozva bánatot s gyönyört -
Nőül vevők; nem ellenkezve bölcs
Tanácsitokkal, melyeket nekünk.
Szabadon adátok ez iránt; köszönjük. -
Már most, az ifjú Fortinbras, miképp
Tudjátok is, nem adva ránk sokat,
Vagy oly hiszemben, hogy bátyánk halála
Miatt ez ország összevissza van,
Kalandos álmakkal szövetkezék,
S követséggel sem átalt háborítni,
Az atyja elvesztette földeket
Kiadni kérvén, melyek jog szerint
Bátyámra szálltak. Ennyit róla. Most
Magunkra térve, s hogy mért e gyülés:
Igy áll az ügy: mi a norvég királynak,
Az ifjú Fortinbras bátyjának - aki
Mint ágybafekvő és erőtlen agg,
Aligha sejti öccse szándokát -
Írtunk, ne hagyja többre menni ezt,
Holott csak úgyis népéből telik
Újonc, csapatszám s minden, ami kell.
Most hát, jó Voltimand, Cornelius,
Ti lesztek üdvözlésem átvivői
Az agg királyhoz; nem szabván nagyobb
Kört számotokra, mint itt írva van.
Jó útat; és a gyorsaság legyen
Legjobb ajánlat hűségtek felől.
CORNELIUS és VOLTIMAND
Most, mint egyébkor, tettünk szólni fog.
KIRÁLY
Nem kétkedünk; jó útat, híveim.
Voltimand és Cornelius el.
Nos hát, Laertes, mondd, mi jóba’ jársz?
Kérésed volna: szólj, mi az, Laertes?
A dán király előtt okos beszéd
Nem vész hiába; mit kérnél, Laertes,
Hogy kérve lenne s nem megadva is?
A szívvel a fő nem közelb rokon,
A száj iránt kéz nem szolgálatosb,
Mint e királyi-szék atyád iránt.
Mit kérsz, Laertes?
LAERTES
Fölséges királyom
Kegyét, s szabadságot; hogy Francia-
Országba visszatérhessek, ki onnan
Koronázásra vágytam volt haza;
Hűség jeléül. Most, végezve tisztem,
Frankhonba szállnak vágyaim, s hajolva
Fogadnák a kegyes bocsánatot.
KIRÁLY
S atyád ereszt? Mit szól Polonius?
POLONIUS
Igen, királyom; zaklatásival
A lassú engedélyt kicsikará,
S én szándokát nehéz jóváhagyással
Pecsételém; már most bocsássa, kérem.
KIRÁLY
Éld hát, Laertes szép világodat;
Sajátod a kor s kéj: élvezd örömmel. -
De hát te, Hamlet, jó öcsém s fiam -
HAMLET
félre.
Több mint rokonság, s nem éppen rokonszenv.
KIRÁLY
Még rajtad egyre felhők csüngenek?
HAMLET
Dehogy; nagyon is bánt a nap, uram.
KIRÁLYNÉ
Jó Hamlet, ezt az éjszínt dobd le már,
S a dán királyra vess nyájasb szemet.
Nehéz pillád ne süsd alá örökké,
Keresve mintegy a por közt atyádat.
Tudod, közös, hogy meghal, aki él,
S természet útján szebb valóra kél.
HAMLET
Igen, asszonyom, közös.
KIRÁLYNÉ
Ha az: miért
Látszik tehát előtted annyira
Különösnek?
HAMLET
Látszik, asszonyom! az is
Valóban; látszik-ot nem ismerek.
Nem e sötétszín köntös, jó anyám,
Sem a szokott gyászöltözet, sem az
Erőltetett mell zúgó sóhaja,
Nem a szemekben duzzadó patak,
A csüggedő tartásu arc, meg a
Bú többi módja, színe és alakja
Jelölhet engem voltaképp: ezek,
Valóban, látszanak, mert játszhatók;
Az enyém belül van, és nem látja szem,
Csak dísze és boglára gyászmezem.
KIRÁLY
Szép tőled, és ajánlja szíved, Hamlet;
Leróni mind e gyász-adót atyádnak.
De lásd, atyád is vesztett egy atyát,
A vesztő újra mást meg mást; s az élő
Siratta egykorig fiúi tiszte
Szerint. De így megátalkodni a
Bánatban: ez vétkes nyakaskodás,
Nem férfias bú; Isten elleni
Rugódozás, mely gyarló szívet és
Nem béketűrő elmét árul el,
És bárdolatlan, együgyű eszet.
Mert ami, tudjuk, meg kell hogy legyen,
És oly közös, mint érzékink alá
Eső akármi: mért izgága daccal
Szívünkre venni? Fúj! Ez bűn az ég,
Bűn a halott, bűn a természet ellen,
Fonák az észnek, melynél az atyák
Halála közhely, s szüntelen kiáltja;
Az első hullától a ma kimúltig,
Hogy: »így kell lenni.« Vágd földhöz tehát,
Kérünk, e gyáva bút, s tekints atyádul;
Mert a világgal éreztetni kell,
Hogy trónusunkhoz legközelb te állsz;
S mi nem kevésbé gyöngéden fogunk
Szeretni, mint legjobb nemző atya
Édes fiát. Mi célod illeti,
Hogy Wittenbergbe visszamenj tanulni,
Ez óhajtásunk ellen van nagyon:
Tégy is le, kérlek, erről, és maradj
Nyájas szemünk előtt, szíves körünkben,
Mint első udvaronc, öcsénk s fiunk.
KIRÁLYNÉ
Ne hagyd hiába kérni jó anyádat:
Maradj, ne menj Wittenbergába, Hamlet.
HAMLET
Úgy engedelmes lészek, asszonyom.
KIRÁLY
Ez már fiúi szép válasz: maradj
S légy a mi másunk. - Asszonyom, jerünk;
Hamlet szelíd és kész megegyezése
Mosoly gyanánt ül szívemen; minek
Örömére ma ne csengjen billikom,
Hogy a felhőknek ágyú meg ne mondja;
Az ég is a királyi áldomást,
A földi dörgést zengje vissza. Jertek.
Harsonák.
Király, Királyné, urak stb. Polonius és Laertes el.
HAMLET
Ó, hogy nem olvad, nem hígul s enyész
Harmattá e nagyon, nagyon merő hús!
Vagy mért szegezte az Örökkévaló
Az öngyilkosság ellen kánonát?
Ó Isten, Isten! mily unott, üres,
Nyomasztó nékem e világi üzlet!
Phi! rút világ! gyomos kert, mely tenyész,
Hogy magva hulljon; dudva és üszög
Kövér tanyája. Ó, megérni ezt!
Két-hónapos halott! - nem, annyi sincs még,
S egy oly király, kihez e mostani:
Hyperion mellett szatír; ki úgy
Élt-halt anyámér, hogy kímélte még a
Fúvó szelektül is. Ég és pokol!
Eszembe kelle jutni? Szenvedéllyel
Csüggött anyám is férjén, mintha vágyát
Növelte volna tápja: s ímhol egy
Hó múlva már - de jobb feledni ezt.
Gyarlóság, asszony a neved! - Csak egy
Rövid hó: még cipője sem szakadt el,
Melyben atyám testét kisérte ki,
Niobe módra könnyé válva; - s ím
(Ó, Isten! egy barom, egy oktalan
Tovább gyászolna) ím, ő, éppen ő,
Atyám öccsével egybekél, ki úgy
Sem húz atyámra, mint én Herculesre.
Egy hó alatt - még tettetett könyének
Kisírt szeméből el se tűnt sava,
S ő újra házas. Ó, gonosz hamarság;
Vérnászi ágyba így sietnie!
Ez jóra nem visz, nem vihet soha;
De törj meg, szívem, mert nem szólhat a száj.
Horatio, Bernardo és Marcellus jőnek.
HORATIO
Üdv, jó királyfi.
HAMLET
Örvendek látásodon:
Horatio, - vagy tévedek?
HORATIO
De az,
Szegény s örökké hű szolgád, uram.
HAMLET
Nem úgy: »barátom«; váltsunk ily nevet,
S mi hoz Wittenbergből haza, Horatio? -
Marcellus, nemde?
MARCELLUS
Jó uram -
HAMLET
Örvendve látlak; jó estét. - No de
Igazán, mi hoz Wittenbergből haza?
HORATIO
Korhelykedési hajlam, jó uram.
HAMLET
Rossz emberedtől nem tűrném el ezt;
Magad se tégy fülemen erőszakot,
Hogy elhitesd ez önvádat velem.
Korhely te nem vagy, én tudom. De hát
Mi dolgod Helsingőrben? Na, ne félj,
Majd megtanítunk inni emberül.
HORATIO
Atyád végtisztességét látni jöttem.
HAMLET
Kérlek, tanúló-pajtásom, ne csúfolj;
Inkább anyám nászára, gondolom.
HORATIO
Igazán, uram, az is meglett hamar.
HAMLET
Gazdálkodás, Horatio, gazdálkodás!
Torról maradt hidegsültből kiállt
A nászi asztal. Ó, Horatio,
Inkább halálos ellenségemet
A mennybe’ láttam volna, mint megérjem
Azt a napot. - Atyám - ni, mintha látnám
Atyámat.
HORATIO
Hol, uram?
HAMLET
Lelkem szemében.
HORATIO
Én láttam egyszer: oly derék király volt.
HAMLET
Ő volt az ember, vedd akármi részben,
Mását e földön nem látok soha.
HORATIO
Ugy tartom, a múlt éjjel láttam is.
HAMLET
Láttad? Kit?
HORATIO
A királyt, uram, atyádat.
HAMLET
Atyámat, a királyt!
HORATIO
Enyhítse kissé
Füled figyelme az álmélkodást,
Míg elbeszélem a csodát, mire
Tanúm e két úr is.
HAMLET
Az Istenért!
Halljam tehát.
HORATIO
Egymás utáni két
Éjjel, hogy őrsön álltak ez urak,
Marcellus és Bernard, mélységes éjfél
Halotti csendjén, ez történt velök.
Tetőtül talpig ércbe öltözött
Alak, hasonló idvezült atyádhoz,
Termett eléjök, s méltóságosan,
Lassan tovább ment; háromszor haladt el
Ijedve káprázó szemeik előtt,
Csak mint pálcája hossza; míg ezek,
Kocsonyává fagyva szinte félsz miatt,
Némán álltak, nem merve szólni hozzá.
Rémes titokban ezt közlik velem,
Én harmad éjjel őrt állok velök;
S ahogy leírták, pontban, az időt,
A tárgy alakját, minden szó igaz lesz,
A tűnemény jő. Ismerém atyádat:
A két kezem nem egyformább.
HAMLET
De hol
Esett ez?
MARCELLUS
A teren, hol őrködénk.
HAMLET
Hozzá se szóltatok?
HORATIO
Szólottam én,
De nem felelt; egy ízbe’ mintha már
Fejét emelte s úgy tett volna, mint
Ki szólni készül: ám az éjkakas
Harsányt kiálta, s ennek hallatára
Csak elhanyatlott és nagy-hirtelen
Eltűnt szemünk elől.
HAMLET
Megfoghatatlan.
HORATIO
De mint hogy élek, oly való, uram;
S veled közölni tisztünknek hivők.
HAMLET
Igazán, urak, nagy szög fejemben ez.
Őrködtök-é ma?
MIND
Őrködünk, uram.
HAMLET
Páncélosan volt?
MIND
Úgy, uram.
HAMLET
Tetőtül
Talpig?
MIND
Fejtől bokáig úgy, uram.
HAMLET
Akkor nem is láttátok arcát?
HORATIO
Tisztán, uram! rostélya nyitva volt.
HAMLET
No! és mogorva volt?
HORATIO
Ábrázatán
Inkább bú, mint harag.
HAMLET
Halvány? piros?
HORATIO
Fölötte halvány.
HAMLET
És szemét reátok
Szegezte?
HORATIO
Mindig.
HAMLET
Hogy nem voltam ott!
HORATIO
Szörnyen leverte voln’ fenségedet.
HAMLET
Lehet, lehet. Soká időzött?
HORATIO
Míg halkan százig olvas valaki.
MARCELLUS és BERNARDO
Tovább, tovább.
HORATIO
Az én láttomra, nem.
HAMLET
Szakálla szürkés, nemde?
HORATIO
Aminőnek
Éltébe’ láttam: oly ezüst-deres
HAMLET
Ma éjjel én is őrt állok: talán
Eljő megint.
HORATIO
El, én kezeskedem.
HAMLET
Ha hős atyám alakját vészi föl,
Megszólítom, ha mindjárt a pokol
Tátong reám s parancsol hallgatást.
Kérlek, ha eddig e látvány titok,
Tartsátok azt tovább is rejtve még;
S akármi olyas történjék ez éjjel,
Vegyétek észre bár, de nyelvre ne.
Jóságtok díja meglesz. Járjatok
Békével. Úgy éjfél előtt, az őrsön
Találkozunk.
MIND
Tisztünk fönségedé.
HAMLET
Barátságtok, s viszont. Most áldjon Isten.
Horatio, Marcellus és Bernardo el.
Atyám árnyéka fegyverben! Gonosz,
Rút cselt gyanítok: bár éj volna már!
Csitt, lélek, addig. Rút csiny nem marad,
Borítsa bár egész föld, föld alatt.
El.
3. szín
Szoba Polonius házában.
Laertes és Ophelia jőnek.
LAERTES
Poggyászom a hajón; Isten veled:
Aztán, ha kedvező szél lesz; hugom,
S indul hajó: ne szunnyadj ám, hanem
Halljak felőled.
OPHELIA
Kétkednél azon?
LAERTES
Mi nézi Hamlet bíbelő kegyét:
Vedd azt divatnak s játszi vér gyanánt;
Vedd ibolyának az ifjú tavasztól.
- Korán nyit, elhull, kedves; de mulékony,
Illatja, színe pillanatnyi élv -
Ne többnek.
OPHELIA
Ó, ne?
LAERTES
Mondom; annyinak.
Mert nem csupán idomra és tömegben
Nő a természet; e templommal együtt
Az elme, lélek belszolgálata
Szintén öregbül. Most talán szeret;
Tán ronda célzat még nem szennyezi
Szándéka értékét; de óvakodjál:
Amily nagy ő, szándéka nem övé,
Mert szűletése rabja maga is.
Nem kérhet ő, mint közsorsú személy,
Leányt magának; mert egész haza
Jólléte, üdve, lépésén forog.
Azért e lépésnek határt ama
Test szavazatja s engedélye szab,
Amelynek ő feje. Ha hát szeret;
Mint mondja, illő hinned józanul:
Amennyiben saját állása, rangja
Be hagyja tettel a szót váltani:
Azaz, míg Dánia is mellé szavaz.
Vedd fontolóra hát, mily csorba éri
Becsűleted, ha túl-bízó fülekkel
Dalára hallgatsz, vagy szívet veszítsz,
Vagy szenvedélye zaklatásinak,
Melyen nem úr, szűz kincsed megnyitod.
Vigyázz, Ophelia, szép hugom, vigyázz;
Állj tartalékban vonzalmad megett,
Vágyak s veszély lőtávolán kivűl.
A legszemérmesb lányka is pazar,
Kecseit habár a holdnak fölfedi.
Erény se ment a rágalmas fulánktól,
Üszög senyveszti a tavasz szülöttit
Gyakran előbb, mint bimbajok fesel;
S az ifjúság harmatdús hajnalán
A mételyes kór legjárványosabb.
Óvd hát magad, legbiztosb a vigyázat;
Az ifjú, ha más nincs, magára lázad.
OPHELIA
Megtartom e szép lecke bényomásit
Őrül szivemnek. De, jó bácsikám,
Magad se tégy úgy, mint rossz pap, nekem
Az égbe tüskés, zord ösvényt mutatván,
Míg ő szeles, hiú kéjenc gyanánt
Az élvek rózsás útjain halad,
Feledve, mit papolt.
LAERTES
Attól ne félj.
De késem is már; - itt jő az atyám.
Polonius jő.
Két üdv, az áldást kétszer venni el;
Másod bucsúra alkalom mosolyg.
POLONIUS
Még itt, Laertes? Ejh! siess, siess.
A szél vitorlád vállán ül; hajóra!
Várnak. Ne, még ez, - áldásom veled;
Kezét Laertes fejére teszi.
S elmédbe vésd jól e nehány szabályt.
A gondolatnak nyelve sose keljen
Nálad, se tettre ferde gondolat.
Légy nyájas ámbár, de ne köznapi;
Kémlelve rostáld meg barátidat,
Aztán szorítsd lelkedhez érckapoccsal;
De minden első jöttment cimbora
Üdvözletén ne koptasd tenyered.
Kerüld a patvart; de, ha benne vagy,
Végezd, hogy ellened másszor kerüljön,
Füled mindenki bírja, szód kevés;
Itéletet hallj bárkitől, ne mondj.
Öltözz, miképp erszényedtől telik,
Drágán, ne torzul; gazdagon, ne cifrán,
Mert a ruha jellemzi emberét,
S a franciák közt a jobb rangbeli
Legválasztékosabb főmester ebben.
Kölcsönt ne végy, ne adj: mert a hitel
Elveszti önmagát, el a barátot;
Viszont, adósság a gazdálkodás
Hegyét tompítja. Mindenek fölött
Légy hű magadhoz: így, mint napra éj,
Következik, hogy ál máshoz se léssz.
Isten veled: áldásom benned ezt
Érlelje meg majd.
LAERTES
Én alázatos
Bucsút veszek hát, jó uram.
POLONIUS
Menj, az idő hí; várnak a cselédid.
LAERTES
Élj boldogul, Ophelia;
Eszedbe jusson, mit mondtam.
OPHELIA
Bezárva
Elmémben őrzöm, s kulcsa nálad áll.
LAERTES
Élj boldogul.
Laertes el.
POLONIUS
Mi az? Mit mondott ő, Ophelia?
OPHELIA
Könyörgök, Hamlet úrról ejte szót.
POLONIUS
Igen! Jó, hogy eszembe jut.
Úgy hallom, ő gyakran bizalmas órát
Áldoz neked mostanság, s hogy te is
Nagyon szabad s kész voltál elfogadni.
Ha így van (és ezt így sugák nekem,
Intés gyanánt, be), meg kell mondanom:
Nem érted oly tisztán magad, miképp
Lányomhoz illik, és becsűletedhez.
Mennyire vagytok? Mondd ki a valót.
OPHELIA
Több ízben árult már vonzalmat el
Irántam mostanság, uram.
POLONIUS
Mit! Vonzalom! Gyermekleány beszéd,
Járatlané az ily veszélyes ügyben.
S hiszed, amit árul? vagy minek hivod.
OPHELIA
Én nem tudom, mit gondoljak, uram.
POLONIUS
No, megtanítlak: gondold, csecsemő vagy,
Minthogy valódi árunak vevéd
A semmi-árut. Több árt szabj magadnak,
Különben (hogy ne törjük e szegény szó
Nyakát tovább) elárulsz engem is.
OPHELIA
Atyám, szerelmét úgy ajánlta, mint
Becsűlet és szokás.
POLONIUS
Az! az! szokás, jól mondod; ejh, eredj.
OPHELIA
És szentesíté ajka vallomását
Az ég majd minden fogadásival.
POLONIUS
Lép a rigónak; úgy, igen. Tudom,
Ha lángol a vér, mily pazérul ad
A nyelvnek a sziv ilyen fogadást.
E fényt, leányom - több világa, mint
Melegje, és kialszik, míg rakod -
Tűznek ne vedd ám. Légy jövőre szűzi
Jelenléteddel kissé fukarabb;
Szabd múlatásid értékét magasbra,
Mint hogy parancsra állj. Hamletre nézve:
Higgy benne annyit: ő ifjú, s nagyobb
Körben csaponghat, mint neked lehet.
Rövídeden, ne bízz, Ophelia,
Fogadásiban, mert mind alkusz-fogás,
Nem oly szinű, mint a burok mutatja,
Csak vétkes üzlet szóvivője mind,
Bár színre jámbor, istenes kötés,
Rászedni jobban. Egy szó mint ezer,
Nyiltan kimondva, én nem akarom,
Hogy többet oly olcsó perced legyen,
Hogy Hamlet úrral szót válts vagy beszélj.
Légy rajta, kérlek; most járj útadon.
OPHELIA
Szót fogadok, uram.
Mind el.
4. szín
Az emelt tér.
Hamlet, Horatio és Marcellus jőnek.
HAMLET
A lég erősen mar; bizony hideg van.
HORATIO
Csípős, kegyetlen éles levegő.
HAMLET
Hány óra most?
HORATIO
Tizenkettő felé.
MARCELLUS
De már elverte.
HORATIO
El?
No nem hallám: igy hát közelg a szellem
Szokott sétái rendes ideje.
Kívülről harsonák és üdvlövés.
Mi ez, uram?
HAMLET
Ma éjjel fent van s dőzsöl a király,
Nagy dáridóján bősz tánc tántorog;
S amint leönti Rajna kortyait,
Az üst-dob és rézkürtök így riadnak
Reá dicső tust.
HORATIO
Hát ez a szokás?
HAMLET
Ez ám bizony:
De szerintem - ámbár én honos vagyok
S belészülettem - oly szokás, melyet
Megtörni tisztesb, mint megtartani.
E kába lagzi, mind kelet- s nyugatra,
Más nemzeteknél csúnya hírbe hoz:
Iszákos a nevünk s utána disznó
Cím is ragad még; s e szokás, valóban,
Bár tetteink megütnék a tökélyt,
Jó hírnevünk savát, ízét veszi.
Mint egyes ember - gyakran megesik -
Természet ütvén rá csúf bélyeget
Születésekor (miben pedig nem ok:
Mintákhoz a természet kötve nincs);
Vagy szerfölötti vér-vegyűlet által,
Mely romboló az ész bástyáinak;
Vagy csak szokásból, mely túl-erjedőleg
Elsavanyítá a tetszetős modort:
Ily ember is, mondám, ez egy hibáért
- Viselje bár, mint természet jegyét,
Vagy vakszerencse foltját, és különben
Erénye lenne tiszta, mint az üdv,
S oly végtelen, mint embertől telik -
Ez egy hibáért a közvéleményben
Süllyedni, veszni tér: a cseppnyi rossz
Eloltja benne a nemesb valót,
Önnön gyalázatára.
Szellem jő.
HORATIO
Ni, uram, jő!
HAMLET
Ó, irgalomnak minden angyali
S ti égi szolgák, most őrizzetek!
Légy üdvezült lény - kárhozott manó,
Hozd ég fuvalmát, vagy pokol lehét,
Gonosz legyen bár célod, vagy kegyes:
De oly kérdéses alakban jelensz meg,
Hogy szólnom kell veled. Idézlek, Hamlet,
Király, atyám, fejedelmi dán: felelj!
Ne hagyj tudatlanságban szétrepednem,
Ó, mondd, miérthogy szentelt csontjaid
Elszaggaták viaszpóláikat?
Miérthogy a sír, melybe csöndesen
Láttunk betéve, megnyitá nehéz
Márvány inyét, hogy így kivessen újra?
Szólj, mit jelent ez, hogy te, holt tetem,
Egész acélban így feljársz a hold
Fakó fényére, borzasztván az éjt?
S mi, természet bohói, annyira
Megrázkódunk sok rémes gondolattól,
Mely túlhaladja értelmünk körét?
Szólj, mit jelent ez? mért van? mit tegyünk?
A Szellem int Hamletnek.
HORATIO
Int, hogy kövessed, mintha közleni
Akarna fontos valamit veled,
Csupán magaddal.
MARCELLUS
Ím, mily nyájasan
Lendíti karját félrébb hely felé:
De mégse menj.
HORATIO
Ne, semmi szín alatt.
HAMLET
Itt nem beszél: tehát megyek vele.
HORATIO
Ne tedd, uram!
HAMLET
De mit félnék, ugyan?
Egy tű-fokát nem ér az életem;
S a lelkem - abban ő mi kárt tehet,
Mely halhatatlan lény, mint ő maga?
Lám, egyre int karjával: - én megyek.
HORATIO
De hátha kísért: a folyamba csal,
Vagy borzadályos sziklacsúcsra, mely
Tengerbe bókol, talpánál kiebb?
S ott más iszonytatóbb alakra válva,
Eszétől fosztja meg fönségedet,
És őrületbe ránt? Gondold meg ezt;
Kétségbeejtő már a hely maga,
Bősz képzetet szül attól minden agy,
Látván a tengert oly sok ölnyire
S hallván alatta zúgni.
HAMLET
Egyre int:
Csak menj! követlek.
MARCELLUS
De nem méssz, uram!
HAMLET
Bocsássatok.
HORATIO
Fogadj szót: nem hagyunk.
HAMLET
Sorsom kiált, és minden kis inat
E testben oly rugós keményre edz,
Mint a neméai oroszlán idegje.
Szellem int.
Mindegyre int. - Le a kezet, urak -
Kitépve magát.
Mert Isten engem! szellemet csinálok
Abból, ki nem bocsát. Félrébb, ha mondom!
Csak menj! követlek.
Szellem és Hamlet el.
HORATIO
A képzelődés bőszültté teszi.
MARCELLUS
Kövessük! nem jó így magára hagyni.
HORATIO
Utána hát. Mi lesz ebből, öcsém?
MARCELLUS
Rohadt az államgépben valami.
HORATIO
Ég hozza jóra.
MARCELLUS
Menjünk hát, kövessük.
Elmennek.
5. szín
Az emelt térnek egy félrébb eső része.
Szellem és Hamlet jőnek.
HAMLET
Hová vezetsz? szólj! nem megyek tovább.
SZELLEM
Figyelj.
HAMLET
Fogok.
SZELLEM
Az én órám közel,
Hogy visszatérjek gyötrő kénköves
Lángok közé.
HAMLET
Ó, jaj, szegény szellem!
SZELLEM
Ne szánj; figyelmezz arra komolyan
Amit beszélek.
HAMLET
Szólj, meghallani
Köteles vagyok.
SZELLEM
Az, megbosszulni is,
Ha meghallottad.
HAMLET
Mit?
SZELLEM
Én atyádnak szelleme vagyok;
Kárhozva, éjjel bolygnom egy korig,
S nappal bezárva lenni láng között,
Míg földi létem undok bűne mind
Kiég s letisztul. Csak ne voln’ tilos,
Börtönlakom titkát elmondani:
Olyat fedeznék föl, hogy legkisebb
Szavára lelked hánytorogna fel,
Megfagyna ifju véred, s két szemed,
Köréből, mint csillag szökellne ki,
Szétválna fürtbe kondorult hajad
S élére állna minden szál külön,
Mint tüske-állat zörgő tollai:
De ily örök jelentés nem való
Hús-vér füleknek. - Ó, figyelj, figyelj! -
Ha szeretted édes atyádat valaha -
HAMLET
Ó, Isten!
SZELLEM
Bosszúld meg rút, erőszakos halálát.
HAMLET
Erőszakos?
SZELLEM
Rút és erőszakos - nincs rá egyéb szó,
De szörnyű rút, s természet elleni.
HAMLET
Ó, hadd tudom hát, s oly gyors szárnyakon,
Mint a fohász s szerelmi gondolat,
Szálljak bosszúmra.
SZELLEM
Képesnek talállak.
Butább is volnál, mint a buja gyom,
Mely Léthe partján lustán gyökerez,
Ha erre meg nem indulnál. Figyelj hát.
Kertemben alvám - így adják elő -
S megmart a kígyó: ily koholt mesével
Dugák be csúfra Dánország fülét
Vesztem felől; de tudd meg, lelkes ifjú,
Amely kigyó atyád halálra marta,
Most koronáját viseli.
HAMLET
Nagybátyám! Ó, az én próféta lelkem!
SZELLEM
Az, a parázna, vérnősző barom;
Ki bűvös ésszel, csáb ajándokokkal
(Ó, átkos ész, ajándék, melyek így
Szédítni bírtok!) megnyeré gyalázatos
Kéjére színleg feddhetlen királyném
Kedvét. Ó, Hamlet, ez volt a bukás!
Tőlem, kinek szerelme oly nemes volt,
Hogy még karöltve járt a mátkai
Szent fogadással; egy cudarhoz esni,
Kit, hozzám mérve, koldusan hagyott
Már a természet is.
De, míg a szűz erény nem tántorul,
Bár égi képben űzze bujaság:
Ellenben a kéj, bárha fényes angyal
A társa, égi ággyal eltelik
S ganajba duszkál.
De halkan! érzem a hajnal lehét;
Rövid legyünk. Amint kertemben alvám
- Ez volt szokásom minden délután -
Meglopta bátyád ezt a biztos órát,
Üvegben átkos csalmatok levével,
S fülhézagomba önté e nedű
Bélpoklos csöppjeit, melynek hatása
A vérnek oly halálos ellene,
Hogy gyorsan átfut, mint a kéneső,
A testbe’ minden ösvényt és kaput,
S mint tejbe csöppent oltó a tejet,
Megoltja, összerántja hirtelen
A híg, az ép vért: így történt velem:
Egyszerre undok ótvar kérgezé,
Csömörletes héjjal, Lázár gyanánt;
Szép síma testemet.
Így lettem én el, hajh! testvérem által,
Éltem, királyném, koronám nekül;
Levágva épen bűneim virágján,
Nem gyónva, kenve, nem áldozva meg,
Nem vetve számot, sőt számolni küldve
Minden hamisságimmal fejemen:
Irtóztató! irtóztató! irtóztató! -
Ha van belőlem benned vér, ne tűrd ezt;
Ne engedd Dánia királyi ágyát
Vérbujaságnak átkos fekhelyűl.
De, bárhogyan látsz e boszú müvéhez,
Elméd maradjon tiszta, és ne törjön
Anyádra lelked: bízd az égre őt
S mind a tövisre, mely keblében él
Az csípje, szúrja. Most Isten veled;
A fénybogár jelenti, hogy virrad,
Halványodik hatástalan tüze.
Isten veled, Hamlet! Eszedbe jussak.
El.
HAMLET
Ó, ég minden lakói! Föld! S mi még?
A poklot is mondjam? Csitt, csitt, szivem.
Ne váljatok tüstént vénné, inak!
De tartsatok merőn. Eszembe juss?
Igen, szegény szellem, míg e zavart
Golyóban székel az emlékezet.
Eszembe juss?
Igen, letörlök emlékezetem
Lapjáról minden léha jegyzetet,
Könyvek tanácsit, képet, benyomást,
Mit vizsga ifjú-kor másolt reá;
És csak parancsod éljen egyedűl
Agyam könyvében, nem vegyülve más
Alábbvalókkal; úgy van, esküszöm.
Ó, jaj! rémséges asszony!
Ó, gaz - mosolygó, átkozott gazember!
Hol a tárcám - leírom, hadd irom le
Hogy ember úgy mosolyghat s gaz lehet;
Legalább a dán király bizonnyal az.
Ír.
No, bátya, itt vagy. Most a jelszavam:
És az: »Isten veled! Eszedbe jussak.«
Esküm van arra már.
HORATIO
Künn.
Uram! uram!
MARCELLUS
Künn.
Hamlet királyfi!
HORATIO
Künn.
Óvja őt az ég!
MARCELLUS
Künn.
Úgy adja Isten!
HORATIO
Künn.
Ha hó! Uram! Fönséges úr! hahó!
HAMLET
Hahó! csak erre, szolgám, erre! erre!
Horatio és Marcellus jőnek.
MARCELLUS
Nos, hercegem?
HORATIO
Mi újság, jó uram?
HAMLET
Ó, rendkivűli!
HORATIO
Mondd el, jó uram.
HAMLET
Nem, mert tovább adnátok.
HORATIO
Én, uram?
Nem én, az égre!
MARCELLUS
Én se, hercegem.
HAMLET
Mit szólatok hát: emberelme csak
Fel bírja-é gondolni ezt? - Hanem
Hallgatni fogtok?
HORATIO és MARCELLUS
Esküszünk, uram.
HAMLET
Nincs oly gazember széles Dániában - 
Ki megrögzött cinkos ne volna.
HORATIO
Ezt
Tudtunkra adni, nincs szükség, uram,
Sírból jövő szellemre.
HAMLET
No, igaz;
Igazatok van; így hát, gondolom,
Minden további formaság nekül
Rázzunk kezet, s váljunk el, uraim.
Ti, merre dolgotok hí s kedvetek,
Mert dolga, kedve van mindenkinek,
Amilyen, olyan; én, szegény fejem,
Lássátok, én megyek könyörgeni.
HORATIO
Ez csak hiú, zavart beszéd, uram.
HAMLET
Sajnálom, hogyha sért; bizony, szivemből,
Bizony!
HORATIO
Nincs benne sértés, jó uram.
HAMLET
Szent-Patrik-úgyse, van! Horatio,
Még sok. Mi ezt a látványt illeti:
Becsűletes kisértet, mondhatom;
Köztünk mi történt, ezt ha tudni vágytok,
Barátim, e vágyat nyomjátok el;
S most, mint barátok, iskolás, vitézi
Bajtársak, egy hitvány kérést nekem
Megtesztek, úgye?
HORATIO
Meg, uram; mi az?
HAMLET
Amit ez éjjel láttatok, soha
Ki nem beszélni.
HORATIO és MARCELLUS
Nem, nem, jó uram.
HAMLET
De hát esküdjetek.
HORATIO
Hitem reá,
Hogy én nem.
MARCELLUS
Én se, jó uram; hitem rá.
HAMLET
Kardomra!
MARCELLUS
Már megesküvénk, uram.
HAMLET
De a kardomra kell! kardomra kell!
SZELLEM
Alant.
Esküdjetek.
HAMLET
Ha, ha! te mondod, hé? ott vagy, te jópénz?
- Halljátok e fickót a pincelyukban? -
Lássunk a hithez.
HORATIO
Tedd fel hát, uram.
HAMLET
Ki nem beszélni, amit láttatok, soha,
Kardomra esküsztök.
SZELLEM
Alant.
Esküdjetek.
HAMLET
Hic et ubique? Úgy váltsunk helyet.
Jerünk idébb, urak.
Szablyámra ismét a kezeket,
S hogy a hallottról nem szóltok soha,
Kardomra esküsztök.
SZELLEM
Alant.
Esküdjetek.
HAMLET
Jól mondád, vén vakand! oly gyorsan áskálsz?
Derék egy árkász! Másuvá, barátim.
HORATIO
Ó, boldog Isten!
De mindez oly csudás, oly idegen.
HAMLET
Hát üdvözöld, mint idegent szokás.
Több dolgok vannak földön és egen,
Horatio, mintsem bölcselmetek
Álmodni képes. De jerünk tovább:
Itt, mint elébb: az Isten úgy segéljen,
Bármily fonákul viselem magam
- Minthogy talán, úgy látom, ildomos lesz
Ezentúl furcsa álcát öltenem -
Hogy, látva engem ilyenkor, soha
Nem fontok így kart, nem ráztok fejet,
Se kétesen ily szót nem ejtetek:
»Jó, jó, mi tudjuk;« vagy: »ha mi akarnók;«
Vagy: »szólhatnánk mi;« vagy: »lehetne csak!«
Vagy bármi oly kétértelmű jelet,
Hogy dolgaimban tudtok valamit.
Ezt hogy nem tészitek: az Isten úgy
Legyen irgalmas, kegyelmes legnagyobb
Szükségetekben. Most esküdjetek.
SZELLEM
Alant.
Esküdjetek.
HAMLET
Nyugodj, felháborult szellem, nyugodj!
Most hát, egész szivemmel, jó urak,
Magamat ajánlom, s ha mi oly szegény egy
Embertől, aminő Hamlet, telik,
Szives barátságát hogy megmutassa:
Isten segélyivel, meglesz. Jerünk;
De, kérlek, ujjotok mindég az ajkon. -
Kizökkent az idő; - ó, kárhozat!
Hogy én születtem helyre tolni azt.
No, jertek együtt.
Mind el.
Második felvonás
1. szín
Szoba Polonius házában.
Polonius és Rajnáld jőnek.
POLONIUS
Add által e pénzt, jó Rajnáld, neki,
S ez irományokat.
RAJNÁLD
Meglesz, uram.
POLONIUS
És szörnyü bölcsen téssz, Rajnáld, ha addig
Felé se mégy, míg a viseletét
Ki nem nyomoztad.
RAJNÁLD
Volt is szándokom.
POLONIUS
Derék; derék. No lásd, öcsém, elébb is
Tudd meg, ki van dán Párisban lakó;
Hogyan, ki és mi módon, hol, mi körben,
Mi lábon élnek: és ha ily kerűlő,
Ügyes kérdések által rájövél,
Hogy ismerik fiam: mehetsz odább,
Anélkül, hogy sajátlag kérdenéd.
Tégy úgy, mikéntha ismernéd, de távol;
»Apját, családját - mondjad - ismerem,
Kissé magát is« - érted ezt?
RAJNÁLD
Igen,
Uram, nagyon jól.
POLONIUS
»Egy kissé magát is«,
Mondhat’d: »de jól nem; és ha az, kire
Én célozok: nagyon szilaj legény,
Ez s ez hibája« - kenj aztán reá
Csínyt, ami tetszik; ám, érts szót: ne olyast,
Mi böcstelenség, attul óvakodj;
De, hé, csak olyan hetyke, vad, szokott
Kirúgást, ami együtt jár az ifju
Szabad élettel.
RAJNÁLD
Mint a játék, uram,
POLONIUS
No, vagy ivás, vívás, szitok, civódás,
Bujálkodás: - eddig bátran mehetsz.
RAJNÁLD
Ez böcstelenség lenne rá, uram.
POLONIUS
Nem a bizony! csak ízét jól megadd.
S nehogy másféle botrányt költs reá,
Csak, hogy magának nem mindég ura;
Mást nem akarnék; s oly csinján leheld
Rá e hibákat, hogy mint a szabadság
Szeplői, a láng-elme kitörő
Villámi, s a szilaj vér féktelen
Rohamja tűnjenek csupán elő,
Mi mindennel köz.
RAJNÁLD
Úgyde, jó uram -
POLONIUS
Hogy mért csináld ezt?
RAJNÁLD
Igen, azt szeretném
Megtudni.
POLONIUS
Hát, fiú, ez az én cselem;
S úgy gondolom, hogy a fortély talál.
Ha majd fiamra ily apró hibát kensz,
Mint műre kis szenny, munka közt, ragad,
Figyelj,
Az embered, kiből szót lesni célod,
Ha bármelyikben a mondott bünök
Közől fiam talált léledzeni,
Tódítja, meglásd, mint következik:
»Jaj, édes úr« - »barátom« - vagy: »kegyed« -
Vagy ami cím, vagy szójárás divat
Nép- s tájszerűleg -
RAJNÁLD
Jó; uram, tudom.
POLONIUS
Aztán, öcsém, elkezdi, hogy - izé -
Mit akartam mondani? - No lám, biz’ Isten.
Akartam én valamit mondani -
Hol is hagyám el?
RAJNÁLD
Tódítja majd, amint következik:
»Barátom!« »édes úr« - vagy más ilyen.
POLONIUS
»Amint következik« - igen, tudom:
Tódítja: »ismerem azt az urat;
Tegnap; vagy a minap, vagy ekkor, akkor,
Ezzel meg azzal láttam; s akkor éppen
- Jól mondja - játszott, vagy megittasult;
Labdán kocódott; vagy tán, e s ama
Jóféle házba láttam térni be,«
- Bordélyba, persze, - s így tovább. -
No, ládd-e most már:
Cseled csalétke a való csukáját
Megfogja, s így az ildom és az ész
Mintegy csavarral, rézsut eszközökkel,
És görbe úton lel ki egyenest:
Igy tapogasd te is ki a fiam,
Tanácsaim szerint. Érted? nem érted?
RAJNÁLD
Igen, uram
POLONIUS
Járj békével tehát.
Isten veled.
RAJNÁLD
Ó, jó uram.
POLONIUS
Példát magadról véve, lesd ki őt.
RAJNÁLD
Bizonnyal úgy fogom:
POLONIUS
S mondd, a zenét se hanyagolja el.
RAJNÁLD
Jól van, uram, jól.
El.
Ophelia jő.
POLONIUS
Hordozzon Isten! - Nos, Ophelia, mi baj?
OPHELIA
Jaj, hogy megijedék, atyám!
POLONIUS
Mitől, az Istenért!
OPHELIA
Amint szobámban varrok az elébb,
Lord Hamlet - a mellénye tárva-nyitva,
Csupasz fővel, szennyes harisnya lábán,
Az is kötetlen csüng bokáira,
Sápadtan mint az ünge, térdvacogva,
S oly szánalomra méltó egy alak,
Mintha pokolból futna egyenest
Szörnyűt beszélni - csak elémbe áll.
POLONIUS
Őrült, miattad?
OPHELIA
Nem tudom, atyám,
De félek, az lesz.
POLONIUS
Mit szólt?
OPHELIA
Megfogá
Csuklón felül kezem, s tartá erősen,
Majd hátralépve kar-hosszányira
S másik kezét így téve homloka
Fölé, vizsgálni kezdé arcomat,
Mintha levenné. Igy állott soká;
Utóbb - megrázva kissé a karom
S fejét háromszor így himbálva meg -
Olyan keservest és nagyot sohajt,
Hogy összeroskad, úgy tetszett, alakja,
S ott végzi létét. Ekkor elbocsát,
S vállán keresztül fordítván fejét;
Csak mintha szem nélkül is tudna járni;
Mert most segélyök nélkül ki-talált
S mindvégig rám süté világukat.
POLONIUS
Jer csak velem, jer: viszlek a királyhoz.
Valóban, ez szerelmi önkívűllét,
Amely erővel önvesztébe tör
S kétségb’esett szándékra ösztönöz,
Mint bármi szenvedély az ég alatt,
Mely ostorozza létünk. Bánom is, -
Illetted-é zokszóval közelebb? Mi?
OPHELIA
Nem én, atyám, csak, mint parancsolád,
Elútasítám levelit, s magát
El nem fogadtam.
POLONIUS
Ez őritette meg. Bánom, bizony,
Hogy óvatosb, eszélyesb nem valék
Iránta. Féltem, csak játékot űz
S vesztedre munkál. Átkozott gyanúm!
De, Isten engem! oly saját hibája
Koromnak, messze vinni a gyanút,
Amily közös, hogy ildom nincs elég
Az ifjú népnél. Menjünk a királyhoz:
Hadd tudja meg; takarni több a gond,
Mint a harag fölfedni e viszonyt:
Mindketten el.
2. szín
Szoba a kastélyban.
Király, Királyné, Rosencrantz, Guildenstern és kíséret jőnek.
KIRÁLY
Üdv, Rosencrantz, Guildenstern, édesim!
Azonfölül, hogy látni vágytalak,
Szükség okozta gyors hivástokat,
Rátok szorulván. Hallátok bizony;
Hamlet hogyan ki van cserélve: ki, -
Mert nem hasonlít ahhoz, ami volt,
Se a kül-ember most, se a bel-ember.
Mi hozta így magán kívül, egyéb
Mint atyja elvesztése, nem birom
Álmodni se. Kérlek hát bennetek,
Hogy véle nővén kis kor óta fel,
S kedélyre, korra mindig társai,
Toldjátok udvarunknál múlatástok
Még egy kevéssel; hogy pajtásilag
Kéjekbe vonva, s alkalom szerint,
Lessétek el, mi bántja titkon úgy,
Mit, tudva, tán megorvosolhatunk.
KIRÁLYNÉ
Jó ifjak, ő gyakorta emleget;
Nincs ember, élve, kettő, akihez
Jobban tapadna. Hogyha tetszenék
Irántunk ennyi jóval lennetek,
S nálunk időzni egy kissé tovább
És támogatni lelkünk óhaját:
Oly köszönet vár múlatástokért,
Minőt királyi hála követel.
ROSENCRANTZ
Fölségtek, a csekély lényünk felett
Uralkodó hatalma által, inkább
Parancsol, ön magas tetszéseként,
Mint kérve kérjen.
GUILDENSTERN
És mi tesszük azt;
Szolgálatunkat, ím, mély bókolattal
Hajtjuk, magunkkal együtt, lábaikhoz,
Parancsra készen.
KIRÁLY
Köszönet, Rosencrantz és nemes Guildenstern.
KIRÁLYNÉ
Köszönet, Guildenstern és nemes Rosencrantz.
Most szóljatok be, kérlek, oly igen
Elváltozott fiamhoz. Valaki
Menjen, vezesse Hamletemhez őket.
GUILDENSTERN
Ég adja, hogy jelenlétünk, fogásink,
Kedvére és hasznára légyenek.
KIRÁLYNÉ
Úgy adja Isten.
Rosencrantz, Guildenstern, s néhány kísérő el.
Polonius jő.
POLONIUS
Királyom, a követség jóra járt,
Norvégiából vígan tért haza.
KIRÁLY
No lám, te mindig jó hir atyja voltál.
POLONIUS
Az, úgye? fölség. Hidd el, jó uram,
Egy lelkem, egy hitem van, s mindenik
Az Istené s kegyes királyomé:
De úgy hiszem (vagy hát ez agyvelő
Nem jár oly bizton a titkok nyomán,
Mint szokta eddig), hogy kikémlelém,
Hamlet királyfi mért őrűle meg.
KIRÁLY
Ha! szólj tehát; óhajtom hallani.
POLONIUS
Elébb bocsásd be a követeket;
Az én hirem legyen majd csemege.
KIRÁLY
Tégy oly kegyet velök, magad vezesd bé.
Polonius el.
Azt mondja, édes Gertrud, megtalálta
Fiad rosszkedve minden kút-fejét.
KIRÁLYNÉ
Félek, hogy az nem más, mint a derék:
Atyja halála, s gyors nászunk reá.
Polonius visszajő, vele Voltimand és Cornelius.
KIRÁLY
No, majd kilessük. - Jó napot, barátim.
Nos, Voltimand, mivel bocsáta vissza
Testvérünk, a norvég király?
VOLTIMAND
Szépen köszöntet s jót kiván viszont.
Első szavunkra félben hagyatá
Az öccse hadszedését; mert elébb
Azt gondolá, hogy a polákra készül;
De majd belátta, hogy felséged ellen
Tör voltaképp: s megbosszankodva rajt’
- Hogy gyönge karja, kórja és kora
Igy rászedettek - eltiltó parancsot
Küld öccse ellen: az jön, szónak áll,
Pirongatást kap, és elvégre is
Bátyjának felfogadja, hogy soha
Fölséged ellen fegyvert nem ragad.
Ősz bátyja erre megörülve, évpénzt,
Háromezer tallért rendel neki,
S megbízza, hogy most már az így szedett
Hadát vezesse menten a polákra;
Kérvén - miképp itt bővebben kifejti -
Fölségedet, hogy birtokin hadát
Engedje átvonulni békésen,
Oly óvatosság s rendszabály szerint
Mint meg van írva.
KIRÁLY
Tetszik ez nekünk.
Elolvasandjuk alkalmasb időben,
S választ írunk, meghányva ez ügyet.
Köszönjük addig is hű fáradástok.
De most pihenni; majd estére vígan
Megünnepeljük az »Isten-hozottat«.
Voltimand és Cornelius el.
POLONIUS
Igy hát szerencsés véget ért ez ügy.
Uram! királyném! fejtegetni azt,
Mi a fölség, mi a jobbágyi tiszt,
Nap mért nap, s éj az éj, idő idő:
Nap-, éj-, s időpazarlás volna csak.
Azért, rövidség lévén lelke minden
Okos beszédnek, a szóár pedig
Csak teste rajta és kül cifraság:
Rövid leszek. Nemes fiad megőrült:
Azt mondom, őrült; mert »őrült«, mi az?
Hanemha őrült lenni s nem egyéb.
De hagyjuk ezt.
KIRÁLYNÉ
Több tartalom! kevésb
Mesterkedéssel.
POLONIUS
Esküszöm, királyné,
Egyáltalában nem mesterkedem.
Hogy őrült, az való; s való, hogy az kár;
S kár, hogy való: bolondos egy figúra.
De hagyjuk abba, nem mesterkedem.
Ő hát bolond, ez áll; most hátra van
Nyomoznunk e következés okát,
Vagy inkább e kivetkezés okát.
Mert e kivetkezett következés
Okból ered, ez áll; s ebből foly ez:
Figyelmet kérek.
Van nékem egy lányom; van, mert enyém;
Ki engedelmes tiszteként, ihol,
Ezt adta nékem. Most itéljetek.
- »A mennyeinek, lelkem bálványának, a szépséges Ophéliának« -
Rút szó, silány szó; »szépséges« silány szó.
De hallga csak tovább. Ím:
- »gyönyörűséges fehér keblébe ím e sorokat« stb.
KIRÁLYNÉ
S ezt Hamlet írta néki?
POLONIUS
Türelem,
Felséges asszony; én igaz leszek.
»Kételd, a nap hogy forgandó,
Kételd, csillagtűz ragyog;
A valót, hogy igazmondó:
Csak ne azt, hogy hű vagyok.
Ó, édes Opheliám! rosszul megy nekem ez a verselés; nem tudom
én mértékre szedni sóhajimat: de hogy téged, ó, legjobb! Legjobban
szeretlek, azt hidd el. Isten veled.
Tied örökre, kedves drága hölgy, míg csak e gépezet az övé leend,
Hamlet.«
Ezt engedelmes lányom megmutatta,
Mi több - idő, hely, alkalom szerint
Ahogy történtek - esdeklésit is
Mind bésugá nekem.
KIRÁLY
S hogyan fogadta
Szerelmét a leány?
POLONIUS
Fölséges úr,
Minek tart engem?
KIRÁLY
Egy becsületes
Hű emberemnek.
POLONIUS
Azt óhajtom is
Megbizonyítni. De mit vélne rólam,
Ha, látva nőni e forró szerelmet
(Mert észrevettem, annyit mondhatok,
Mielőtt leányom szólt) mit vélne rólam,
Vagy őfelsége itten a királyné,
Ha tárca lettem volna, vagy fiók;
Vagy azt mondom: »szivem! ne láss, ne hallj«;
Vagy bámészkodva nézem e szerelmet:
Mit vélne rólam úgy fölségetek?
Nem én! dologhoz láttam egyenest,
S az ifjú hölgyet így fogám elő:
»Hamlet, királyfi: csillagod fölött jár,
Ez nem szabad«; és meghagyám neki,
Látogatásit ne fogadja el,
Se hírnökét, se semmi zálogát.
És jó tanácsom nála megfogant;
Hamlet pedig - rövid szóval kimondva -
Elébb komor lőn, éte elveszett,
Majd álma is; majd bágyadás fogá el,
Majd bamba hóbort, s fokról fokra így
Az őrülése, melyben most dühöng
És mi siratjuk.
KIRÁLY
Mit gondolsz; ez a baj?
KIRÁLYNÉ
Az meglehet, nagyon valószinű.
POLONIUS
Szeretném tudni, volt-e oly idő,
Hogy én azt mondtam: »így van; felelek«
S másképp ütött ki?
KIRÁLY
Nem; tudtomra nem.
POLONIUS
Vágják el ettül ezt, ha ez nem így van.
Ha engem a körülmény útasít,
Én megtalálom a rejtett valót,
Habár a föld központja rejtené.
KIRÁLY
Hogyan tehetnénk egy kisérletet?
POLONIUS
Tudjuk, el-eljár itt a folyosón
Négy óra hosszat is.
KIRÁLYNÉ
Való, szokása.
POLONIUS
Ilyenkor egyszer a leányom én
Hozzá eresztem; s a kárpit megől
Bátran kilessük a találkozást.
Ha nem szerelmes, ha nem amiatt
Veszté eszét: ne államférfiú
Legyek, hanem pór és hajtsak lovat.
KIRÁLY
Jó, megkisértjük.
Hamlet olvasva jő.
KIRÁLYNÉ
Szegény amott jő s olvas komoran.
POLONIUS
El hát! könyörgök, mind a ketten el.
Legott hozzáfogok; - ó, kérem, el!
A Király, Királyné és a kíséret távoznak.
Hogy van az én fönséges uram, Hamlet?
HAMLET
Jól, hál’ Isten.
POLONIUS
Ismer fönséged engem?
HAMLET
Derekasan: maga halkufár.
POLONIUS
Nem én, uram.
HAMLET
No, pedig szeretném, ha efféle becsületes ember volna.
POLONIUS
Becsületes, uram?
HAMLET
Az hát, uram; becsületes lenni, ahogy most jár a világ,
annyi, mint egynek kétezerből lenni kiszemelve.
POLONIUS
Nagyon is igaz, fönséges úr.
HAMLET
Mert ha a nap kukacot költ ki a döglött kutyában,
mivel az oly kedves, csókolnivaló dög - Van leánya?
POLONIUS
Igenis van, uram.
HAMLET
Ne engedje napon járni; a fogékonyság nagy áldás, de 
nehogy a leánya fogékony találjon lenni. Barátom, vigyázz.
POLONIUS
Hogy értsem ezt?
Félre.
Mindig a leányomra céloz; de 
hiszen meg sem ismert először; halkufárnak mondott. Odavan, 
nagyon oda van már; hanem, igazán, magam is  sok kínt állottam ki 
fiatal koromban a szerelem miatt; majd így jártam én is. - Mi az, 
mit olvas, fönséges úr?
HAMLET
Szó, szó, szó.
POLONIUS
De a veleje?
HAMLET
Kinek a veleje?
POLONIUS
No, annak, amit olvas fönséged.
HAMLET
Rágalom, uram; mert ni, mit mond itt a csúfolódó gaz kópé:
hogy öreg embernek ősz a szakálla, ráncos az orcája;
szeméből sűrű gyanta szivárog és szilvafa-enyő; amellett
bőséges észfogyatéka és erősen gyenge ágyéka van; mely
dolgokat, uram, bár magam is rettentően és roppantul
meghiszek, mégis úgy tartom, nem becsület így papírra
tenni: mert lám maga is, uram, akkor lenne olyan öreg,
mint én, ha visszafelé haladhatna, rák módra.
POLONIUS
Őrült beszéd, őrült beszéd: de van benne rendszer.
- Nem sétálna odább a légvonatból, fönséges úr?
HAMLET
A sírba?
POLONIUS
No, már az csakugyan kívül esik a légvonaton. -
Mily talpraesettek a feleletei néha! Csudálatos,
hogy gyakran az őrültség eltalálja, mit az értelem
s józan ész nem bírna oly szerencsésen megoldani.
Megyek, itt hagyom, s tüstént módot keresek benne,
hogy találkozzék leányommal. - Fönséges úr, én
legalázatosabb búcsút veszek fönségedtől.
HAMLET
Semmit se vehet el tőlem, uram, amitől oly örömest 
megválnék; kivéve az életem, az életem, az életem.
POLONIUS
Isten maradjon fönségeddel.
HAMLET
Unalmas vén bolondjai!
Rosencrantz és Guildenstern jőnek.
POLONIUS
Hamlet királyfit keresik? - itt van.
ROSENCRANTZ
Poloniushoz.
Áldja isten, uram.
Polonius el.
GUILDENSTERN
Fönséges úr!
ROSENCRANTZ
Kegyes jó uram!
HAMLET
Szerelmes drága barátim! Hogy vagy, Guildenstern?
Áh, Rosencrantz! Hogy vagytok, pajtás?
ROSENCRANTZ
Mint földanyánknak sok más köz fia.
GUILDENSTERN
És boldogok, hogy nem túl-boldogok;
Szerencse sipkáján bojt nem vagyunk.
HAMLET
Se talpak a cipőin?
ROSENCRANTZ
Az se, fönség.
HAMLET
Úgy hát valahol az öle körül tanyáztok, azaz
kegyei kellő közepén?
GUILDENSTERN
Bizony, csak úgy evickélünk mi.
HAMLET
A szerencse titkos részein? Ó, igaz: hiszen rima.
Mi újság?
ROSENCRANTZ
Semmi, uram; csak hogy a világ becsületessé vált.
HAMLET
Úgy hát közel az ítélet napja; de újságod nem való.
No, hadd kérdjelek ki apróra, mit vétettetek, jó barátim,
a sorsnak, hogy ide küld benneteket, börtönbe?
GUILDENSTERN
Börtönbe, fenséges úr?
HAMLET
Dánia börtön.
ROSENCRANTZ
Úgy az egész világ is az.
HAMLET
De még milyen! mennyi rekesz, őrhely és dutyi van benne!
s Dánia egyik legcudarabb.
ROSENCRANTZ
Mi nem úgy gondolkozunk, fönség.
HAMLET
Nektek hát nem az; mert nincs a világon se jó, se rossz;
gondolkodás teszi azzá. Nekem börtön.
ROSENCRANTZ
Úgy fenséged nagyravágyása teszi azzá; szűk a szellemének.
HAMLET
Ó boldog Isten! Egy csigahéjban ellaknám s végtelen
birodalom királyának vélném magamat, csak ne volnának
rossz álmaim.
GUILDENSTERN
Ez álmok éppen a nagyravágyás: mert a nagyravágyónak egész
lénye csupán egy álom árnyéka.
HAMLET
Hisz az álom maga is puszta árnyék.
ROSENCRANTZ
Úgy van, de én a nagyravágyást oly könnyű, oly légies
természetűnek tartom, hogy még az árnyéknak is árnyéka.
HAMLET
E szerint a koldus, test; ellenben a fejedelmek, a mi
ágaskodó hőseink, csupán a koldus árnyékai. - De nem
mennénk az udvarhoz? mert engem ugyse, nem tudok
okoskodni.
ROSENCRANTZ és GUILDENSTERN
Fenséged szolgálatára leszünk.
HAMLET
Világért se! Hogy elegyítnélek többi cselédim közé?
mert, megvallva becsűlettel az igazat, rettentő gaz
nép ügyel rám. De, hogy a barátság tört útján maradjunk,
mi hoz titeket Helsingőrbe?
ROSENCRANTZ
Hogy fenségedet meglátogassuk; egyéb ok semmi.
HAMLET
Amily koldus vagyok, még köszönet is szűkön
telik tőlem; de azért köszönöm, noha, édes
barátim, az én köszönetem nem ér egy poltrát.
De hát nem hivattak ide? Magatok jószántából
jöttetek? Önkényti látogatás ez? Na, na, bánjatok
velem emberségesen; igen, igen, na: mondjátok.
GUILDENSTERN
Mit mondjunk, uram?
HAMLET
Ej na, akármit. Csak egyenesen. Hivattak; szemetekből
látszik a vallomás, melyet tartózkodástok nem bír
elleplezni: én tudom, a király s királyné hívatott ide.
ROSENCRANTZ
Mi célból, uram?
HAMLET
Azt tőletek kell megtudnom. Azért kényszerítlek
pajtásságunk jogaira, ifjúkorunk összehangzó
kedvtelésire, mindenkor híven őrzött barátságunkra
s mind, ami ezeknél drágábbat egy nálamnál jobb
szónok felhordhatna: legyetek őszinte, egyenes
irántam: hivattak vagy nem?
ROSENCRANTZ
Mit mondasz te?
HAMLET
Ahá, rajtatok a fél szemem. - Ha szerettek, csak
ki vele!
GUILDENSTERN
Uram, hivattak.
HAMLET
Megmondom én, miért; így az én hozzávetésem elejét
veszi a ti vallomástoknak, és titoktartástok a király
és királyné iránt egy pehely szálát sem vedli. Én egy
idő óta (bár nem tudom, miért) elvesztettem minden
kedvemet s felhagytam minden szokott gyakorlatimmal;
és, igazán, oly nehéz hangulatba estem, hogy ez a
gyönyörű alkotmány, a föld, nekem csak egy kopár
hegyfok; ez a dicső mennyezet, a lég, ez a felettem
függő kiterjedt erősség, ez arany tüzekkel kirakott
felséges boltozat, no, lássátok, mindez előttem nem
egyéb, mint undok és dögletes párák összeverődése.
S mily remekmű az ember! Mily nemes az értelme! Mily
határtalanok tehetségei! Alakja, mozdulata mily
kifejező és bámulatos! Működésre mily hasonló
angyalhoz! belátásra mily hasonló egy istenséghez!
a világ ékessége! az élő állatok mintaképe! És mégis,
mi nekem ez a csipetnyi por? Én nem gyönyörködöm az
emberben, nem - az asszonyban se, hiába mosolygasz.
ROSENCRANTZ
Eszembe sem jutott, fenséges úr.
HAMLET
Minek nevettél hát, mikor azt mondtam, hogy nem
gyönyörködöm az emberben?
ROSENCRANTZ
Elgondolám, fenséges úr, hogy, ha nem gyönyörködik
az emberben, mily vékony pártolás vár fönségednél
a színészekre; találkoztunk velök az úton, s ide
igyekeznek, felajánlani szolgálatukat.
HAMLET
No, amelyik a királyt játssza, szívesen fogadom:
őfelségének kész adófizetője leszek; a kalandor lovag
hadd forgassa kardját és pajzsát; a szerelmes nem fog
ingyen sóhajtozni; a vígszemély lejátszhatja szerepét
békével; a bohóc hadd nevettesse meg azt is, kinek
tüdeje viszket a száradástól; s a nőszemély mondja ki
bátran, ami lelkén fekszik; habár a jámbus megsántul
is belé. Miféle színészek?
ROSENCRANTZ
Éppen azok, kiknek játékában fenséged annyira szokott
gyönyörködni: a városi tragédiajátszók.
HAMLET
Hogy esik tehát, hogy vándorolnak? Állandó telepök jobb
volt, mind dicsőségre, mind haszonra.
ROSENCRANTZ
Azt hiszem, a minapi újítás okozta elzüllésöket.
HAMLET
Becsülik még őket úgy, mint mikor én a városban laktam?
Van annyi közönségök?
ROSENCRANTZ
Dehogy van!
HAMLET
Mi lehet az oka? Rozsdásodnak?
ROSENCRANTZ
Nem, iparkodásuk a szokott lépésben halad; de ott
van, uram, egy kotlóalja gyermek, apró torongy,
kik túlsikoltják a szavalást, amiért rettenetesen
megtapsolják őket. Ezek vannak most divatban, s
a közönséges színházakat (mert így nevezik már)
úgy lecsepűlik, hogy sokan, kardviselő férfiak,
félve a lúdtolltól, alig mernek odajárni.
HAMLET
Ugyan! s gyermekek? ki tartja őket? ki fizeti
számláikat? Nem akarják tovább űzni mesterségöket,
csak míg énekelni tudnak? Nem mondják-e majd, ha
közönséges színésszé nőnek (ami pedig valószínű,
hacsak jobb módjok nincs), hogy íróik kárt tettek
nekik, midőn saját örökségök ellen kiabáltatták?
ROSENCRANTZ
Volt is bizony sok hű-hó mind a két részen; a nemzet
pedig nem vétkelli egymásra uszítani őket: volt oly
idő, hogy pénzt sem adtak a darabért hacsak költő
és színész üstökre nem ment benne az ellenféllel.
HAMLET
Lehetséges?
GUILDENSTERN
Ó, de mennyi fejtörésbe került ez!
HAMLET
S a gyermekhad lett a bírósabb?
ROSENCRANTZ
Az lett, fönséges úr; elbírnák azok Herculest is,
földgolyóstul. 
HAMLET
Nem csuda; mert ihol, a nagybátyám Dánia királya;
s most az, ki száját vonogatta rá atyám éltében,
húsz, negyven, ötven, száz aranyat megád egy-egy
arcképéért kicsiben. Szentugyse! van ebben valami
természetes, csak rá bírna jőni a philosophia.
Kívülről harsonaszó.
GUILDENSTERN
Itt vannak a színészek.
HAMLET
Urak, üdvözlöm Helsingőrben. Fogjunk kezet. Hamar hát;
az üdvözlésnek e járuléka divat és szertartás: hadd
teljesítsem ez udvariasságot, nehogy kiereszkedésem a
színészekkel (ami pedig kívülről szépen fog mutatni,
mondhatom) inkább hasonlítson társalgáshoz, mint a
veletek való. Üdvözöllek hát: de az én nagybátya-apám
és nagynéne-anyám csalatkoznak.
GUILDENSTERN
Miben, kegyelmes úr?
HAMLET
Én csak fölszéllel vagyok bolond; de ha délről fú, én
is megismerem a sólymot a gémtől.
Polonius jő.
POLONIUS
Minden jót, uraim!
HAMLET
Lassan.
Halld csak, Guildenstern; - meg te is; - így, mindenik
fülemre egy hallgatódzó: - az a nagy baba, kit amott
látok, nem nőtt ám még ki a pólyából.
ROSENCRANTZ
Talán másodszor is belénőtt; mert, úgy mondják, öreg
ember második gyermek.
HAMLET
Megjósolom, azért jő, hogy a színeszekről újságoljon; csak várjatok. -
Fenn.
Igaza van, uram; hétfőn reggel; akkor volt, csakugyan.
POLONIUS
Fönséges úr, újságot mondok.
HAMLET
De uram, én mondok újságot önnek.
»Hogy Roscius volt Rómában színész« -
POLONIUS
Színészek jöttek, fenséges úr.
HAMLET
Terefere!
POLONIUS
Becsületemre -
HAMLET
»Minden színész szamáron járt« -
POLONIUS
A legjobb játékosok a világon: mindegy nekik:
tragédia, komédia, történeti, pásztori, víg-pásztori,
historico-pásztori, tragico-historico, tragico-comico-historico-pásztori
mű; helyegység vagy korlátlan színváltozás.
Seneca nem elég nehéz, Plautus nem elég
könnyű nekik. Szereptudásra vagy rögtönzésre páratlanok.
HAMLET
»Ó, Jeftha, Izrael bírája« - minő kincsed vala neked!
POLONIUS
Miféle kincse volt, fenséges úr?
HAMLET
Hát -
»Egy szép leánya, több se volt
És azt szerette rendkívül.«
POLONIUS
Mindig, a leányomra!
HAMLET
Igaz-e, vén Jeftha?
POLONIUS
Ha engem nevez Jefthának fenséged, nekem van egy leányom,
igaz, szeretem is rendkívül.
HAMLET
No, nem a következik.
POLONIUS
Mi következik hát, uram?
HAMLET
Nos -
»Isten amint, sors szerint« -
aztán, tudja:
»És úgy leve, mint eleve« -
a kegyes ének első szakasza megmondja a többit, mert
lássa, itt jőnek az én időtöltéseim.
Négy vagy öt színész jő.
Hozta Isten, színész uramék; üdvözlöm mindnyájatokat.
- Örvendek, hogy egészségben látlak. - Isten hozta,
édes barátim. - Édes öregem, beh megrojtosodott a
képed, mióta nem láttalak: tán csak nem velem birkózni
hozod azt a barkót Dániába? - Nini, az én kisasszony
szeretőm! Asszonyunkra mondom! asszonyságod közelebb
van az éghez, mint mikor utoljára láttam, egy egész
cipősarknyival. Kérje az Istent, hogy hangja, mint
forgalomból kiment arany, meg ne repedjen a karikán
belül. Uraim, üdvözlöm mindnyájokat. Tegyünk úgy, mint
francia solymász: amint megpillantjuk, eresszük rá:
most mindjárt szavaljunk egyet. Nosza, egy kis ízelítő
ügyességtekből: egy indulatos szavalást! Halljuk!
ELSŐ SZÍNÉSZ
Mit szavaljunk, fenséges úr?
HAMLET
Hallottam én valaha tőled egyet, - hanem azt sohase
adták elő; vagy ha elő, nem többször egyszernél, mert
a darab, emlékszem, sehogy sem tetszett a tömegnek;
a nagy közönségnek kaviár volt az; de azért (véleményem
s azoké szerint, kiknek ítélete ily tárgyakban messzebb
hallatszott az enyimnél) derék egy darab volt; jól osztva
be színre s épp annyi szerénységgel, mint művészettel
víve ki. Jut eszembe, valaki azt mondta rá, hogy nincs
fűszer az egyes sorokban, ami megadná az ízét, se semmi
olyas a nyelvben, mi a szerző ékesgetési szándékára
mutatna: de becsületes modornak nevezte azt, mely éppoly
egészséges, mint kedves, százszorta inkább szép, mint
finom. Egy helyet szerettem különösen benne: Aeneas
mondja Didónak; abból is kivált azt, mikor Priam
megölését beszéli el. Ha emlékszel rá elevenen, kezdd
annál a sornál, hogy - hadd lám, hadd lám csak -
»A durva Pyrrhus, mint hyrcáni vad« -
nem úgy van; Pyrrhuson kezdődik, tudom.
»A durva Pyrrhus - ő, kin fekete
Harcmez, sötét mint célja, volt - hasonló
Az éjhez, melyet a végzetszerű
Lóban görnyedve tölte - most a rém-
Sötét cimerszint ádázabbra fente.
Tetőtül talpig most merő piros,
Csíkozva iszonyún atyák, anyák,
Fiak, leányok vérivel. A vér
Rásűl s tapad az utcák pörzs-hevétől,
Amely kegyetlen s átkozott világgal
Az aljason legyilkoltakra süt.
Lángtól, haragtól felpörkölve így;
S a ráaludt vértől így bévakoltan,
Kárbunkulus szemmel, az ördögi
Pyrrhus vigyázza Priam déd-apát« -
Most folytasd te.
POLONIUS
Engem ugyse, fönséges úr, jó szavalás; jó
hangsúllyal és kellő mérséklettel.
ELSŐ SZÍNÉSZ
»S ím rátalál, amint üres csapást
Mér a görög felé; jó régi kardja
Elpártol és dacot hány a parancsnak:
Hová hull, ott marad. Ily nem-egyenlőn,
Pyrrhus Priamra tör: sujt mérgesen,
De már süvöltő kardjának szelére
Ledűl a gyenge ősz. Akkor, miként-
Ha érzené holt Ilium e csapást,
Lángzó tetővel talpához borul,
S egy szörnyü roppanás rabbá teszi
Pyrrhus fülét: mert íme kardja, mely
Tisztes Priamnak éppen száll vala
Tejszín fejére, a légben akadt,
És Pyrrhus áll, mint zsarnok-kép a vásznon,
S mintegy közömbös, cél, szándék iránt,
Veszteg marad.
De mint gyakorta vész előtt az ég
Elcsöndesűl, a felhő meg se mozzan,
Némák a zord szelek s alant e gömb,
Mint a halál; egyszerre vad dörej
Hasít eget: úgy Pyrrhust, e szünetre,
Felkölt bosszúja tettre fölveri.
S nem hullt soha csekélyebb irgalommal
Márs fegyverére, mit öröknek edz,
Cyclopsi pőröly, mint Pyrrhus vasa
Lezúg Priamra most. -
Piha, ringyó Szerencse! Istenek,
Ti mind, ti mind! vegyétek el hatalmát,
Törjétek össze talpát, külleit
S az ég-oromrul a kerék-agyat
Hömpölygessétek a poklokra le!«
POLONIUS
Nagyon hosszú.
HAMLET
Eredj borbélyhoz a szakálladdal. - Te csak
folytasd, kérlek; ennek bohózat kell, vagy
trágár adoma, különben elalszik. - Folytasd;
térj át Hecubára.
ELSŐ SZÍNÉSZ
»De hajh! ki látná a bóbás királynét -«
HAMLET
Bóbás királynét?
POLONIUS
Az jól van; bóbás királyné jól van.
ELSŐ SZÍNÉSZ
»Rohanni puszta lábbal fel s alá,
Ijesztve oltó könnyel a tüzet,
Rongy a fején, hol másszor diadém;
Palástul vézna, elszült csípein
Ijedt zavarban felkapott lepel -
Ki látta volna, hogy méregbe mártott
Nyelvvel ne szidná a pártos szerencsét!
Az istenek ha látták voln’ magok,
Midőn szemébe tűnt Pyrrhus gonosz
Játéka, férjét hogy aprítja fel:
A jaj-sikoltás, melybe most kitört
(Ha földi ügy hat rájok legkevésbé),
Könnyet facsar az ég izzó szeméből
S az istenekből könyörűletet.«
POLONIUS
Ni, ni! Ha el nem változott a színe; s tele
nincs a szeme könnyel! - Hagyd el, kérlek.
HAMLET
Jól van; majd elmondatom veled másszor a többit.
- Édes úr, nem lenne szíves a színészeknek jó
szállást adatni? De hallja, jól kell aztán velök
bánni; mert ők a kor foglalatjai és rövid krónikái;
s inkább írjanak halála után rosszat a fejfájára,
mint ők rosszat mondjanak felőle, míg él.
POLONIUS
Érdemök szerint fogok bánni velök, fönséges úr.
HAMLET
Veszetthordtát, ember, sokkal jobban kell! Bánj
mindenkivel érdeme szerint: melyikünk kerüli el
a mogyorópálcát? Bánjon velök saját embersége és
méltósága szerint; minél kisebb az ő érdemök, annál
nagyobb érdem a szívessége. Hívja be őket.
POLONIUS
Jerünk hát, urak.
Polonius s némely színészek el.
HAMLET
Utána, barátim; holnap előadásunk lesz. Hallod-e,
öreg barátom! tudjátok a Gonzago megöletését?
ELSŐ SZÍNÉSZ
Tudjuk, fenséges úr.
HAMLET
Holnap este azt játsszuk el. Szükség esetére ugye meg
tudnál tanulni egy tíz-húsz sorból álló mondókát, amit
én csinálnék s beleszúrnék? nemde?
ELSŐ SZÍNÉSZ
Meg, fenséges úr.
HAMLET
Nagyon jól van. Eredj hát amaz úr után te is; de aztán
hé, csúfot ne űzzetek ám belőle.
Színész el.
Édes jó barátim,
Guildenstern- és Rosencrantz-hoz.
én már estig elhagylak: de csak mint otthon, Helsingőrben!
ROSENCRANTZ
Kegyes jó uram!
Rosencrantz és Guildenstern el.
HAMLET
Ugy; hordjon Isten: - Most magam vagyok
Ó, mily gazember s pór rab vagyok én!
Nem szörnyüség az, hogy lám, e színész,
Csak költeményben, álom-indulatban
Egy eszmeképhez úgy hozzátöri
Lelkét, hogy arca elsápad belé,
Könny űl szemében, rémület vonásin,
A hangja megtörik, s egész valója
Kiséri képzetét? S mind semmiért!
Egy Hecubáért!
Mi néki Hecuba, s ő Hecubának;
Hogy megsirassa? Mit nem tenne még,
Ha szenvedélyre volna oly oka,
Mint van nekem? Könnyárba fojtaná
A színpadot, s irtóztató beszéddel
Repesztené meg a nézők fülét,
Hogy a vétkes megőrüljön belé,
Képedjen az igaz, s a közönyös
Zavarba essék; elkábítaná
Magát a szem s fül érzetét. De én,
Lágyszívü, bárgyu gaz, bujkálok egyre,
Álomszuszikként, nem lendítve semmit;
Még szólni sem merek - nem, oly királyért
Kinek sajátján s drága életén
Gonosz rablás esett. Hah! gyáva volnék?
Ki mond pimasznak? zúzza bé agyam?
Tépi szakállam, s dobja a szemembe?
Fricskázza orrom? s mondja, hogy hazug
A májam, a tüdőm? Ki teszi meg? Hah!
Biz’ Isten, elnyelem. Nincs abba’ mód,
Hogy én galambepéjü ne legyek,
Vagy zsarnokság alatt elkeseredni
Epém legyen; különben már azóta
A lég minden keselyűit hízlalom
E szkláv dögével. Véres, buja gaz!
Lelketlen, álnok, fajtalan gazember!
Ó, bosszu!
Ki állja? Mily szamár vagyok! Hiszen
Szép az, valóban, és nagy hősiség,
Hogy én, a drága meggyilkolt fia,
Kit ég s pokol bosszúra ösztönöz,
Szavakkal hűtöm a szám, mint lotyó,
És szitkozódom, mint egy nőcseléd
Vagy szobasurló.
Phí, förtelem! fuj! - Törd magad, te agy! -
Hallottam én, hogy nagy gonosztevőt
Szinházban a csupán költött darab
Úgy meghatott lelkéig, hogy legottan
Önként feladta bűnös tetteit;
Mert, nyelve nincs bár, a gyilkos merény
A legcsodásabb szerven tud beszélni.
Most, e színészek által, az atyám
Megöléséhez hasonlót játszatok
Bátyám előtt: lesem minden vonását;
Lelkébe nyúlok az elevenig;
S ha rezzen is: tudom, hogy mit tegyek.
A látott szellem ördög is lehet,
Mert az is ölthet oly tetszős hüvelyt,
S tán gyöngeségem, mélakórom által
- Mert ily kedélyre nagy hatalma van -
A kárhozatba dönt. Nincs rá bizonyság
Ennél különb; de tőr lesz e darab,
Hol a király, ha bűnös, fennakad.
El.

Harmadik felvonás
1. szín
Szoba a kastélyban.
Király, Királyné, Polonius, Ophelia,
 Rosencrantz és Guildenstern jőnek.
KIRÁLY
Hát semmi úton nem birtok eléje
Kerülni, mért ölté fel e zavart,
Roncsolva durván csendes napjait
Bomlott s veszélyes dőresége által?
ROSENCRANTZ
Bevallja: érzi ő, hogy háborog;
De hogy miért, nem mondja semmi áron.
GUILDENSTERN
Nem is találtuk könnyűnek kilesni:
Őrűlt ravaszként résen áll, mihelyt
Valódi hogyléte felől akarnánk
Belőle csalni bármi vallomást.
KIRÁLYNÉ
Jól fogadott-e?
ROSENCRANTZ
Mint kész udvaronc.
GUILDENSTERN
De nagy erőtetéssel hajlamin.
ROSENCRANTZ
Szóban fukar volt; de ha kérdezénk,
Felelni bőkezű.
KIRÁLYNÉ
Élvekbe nem
Vonátok egy kicsit?
ROSENCRANTZ
Fenséges asszony,
Történt, hogy útban egy csapat szinészt
Értünk utól, s említők ezt neki;
Minek hallása némi látható
Örömre gyújtá. Itt vannak, az udvar
Körül, s parancsuk is van, gondolom,
Hogy még ma este játsszanak előtte.
POLONIUS
Való biz’ az; s fölkéri általam
Fölségteket, nézzék s hallják meg azt
A nem-tudom-mit.
KIRÁLY
Kész szivvel; s nagyon
Örvendek ily irányán.
Csak ösztönözni kell őt, jó urak,
S unszolni kedvét ily gyönyörre folyvást.
ROSENCRANTZ
Tesszük, királyom.
Rosencrantz és Guildenstern el.
KIRÁLY
Menj, Gertrud, te is;
Mert titkon érte küldénk Hamletért,
Hogy itt találja, csak mintegy esetleg,
Opheliát; az atyja és magam
Elrejtezünk, s igy látatlan, de látva,
Bizton bíráljuk e találkozást,
S magaviseletéből hozzávetünk:
Szerelmi bú-e vagy nem, amitől
Rájött e szenvedés.
KIRÁLYNÉ
Szót fogadok.
Ophelia, rád nézve azt óhajtom,
Szépséged lett legyen a boldog ok,
Hogy Hamlet ily zavart; remélem, így
Erényed a jó útba viheti,
Mindkettőtök becsűletére.
OPHELIA
Vajha
Úgy légyen, asszonyom!
Királyné el.
POLONIUS
Járkálj te, lyányom, itt. - Fölség; ha tetszik,
Elbúhatunk. -
Opheliához.
Te meg olvass e könyvből:
Leplezze a szinlett foglalkozás,
Mért vagy magadban. - Nem hiába mondják
Sok példa van rá - hogy ájtatos arccal,
Kegyes gyakorlattal, becúkorozzuk
Magát az ördögöt.
KIRÁLY
Félre.
Nagyon igaz:
Mint sebzi váddal lelkem e beszéd!
A festett rima-kép nem undokabb
Ahhoz képest, mivel kenik-fenik,
Mint szörnyü tettem szépitő szavamhoz.
Ó, mily nehéz kő!
POLONIUS
Hallom lépteit:
Vonuljunk hátra, felséges uram.
Király és Polonius el. 
Hamlet jő.
HAMLET
Lenni vagy nem lenni: az itt a kérdés.
Akkor nemesb-e a lélek, ha tűri
Balsorsa minden nyűgét s nyilait;
Vagy ha kiszáll tenger fájdalma ellen,
S fegyvert ragadva véget vet neki?
Meghalni - elszunnyadni - semmi több;
S egy álom által elvégezni mind
A szív keservét, a test eredendő,
Természetes rázkódtatásait:
Oly cél, minőt óhajthat a kegyes.
Meghalni - elszunnyadni - és alunni!
Talán álmodni: ez a bökkenő;
Mert hogy mi álmok jőnek a halálban,
Ha majd leráztuk mind e földi bajt,
Ez visszadöbbent. E meggondolás az,
Mi a nyomort oly hosszan élteti:
Mert ki viselné a kor gúny-csapásit,
Zsarnok bosszúját, gőgös ember dölyfét,
Útált szerelme kínját, pör-halasztást,
A hivatalnak packázásait,
S mind a rugást, mellyel méltatlanok
Bántalmazzák a tűrő érdemet:
Ha nyúgalomba küldhetné magát
Egy puszta tőrrel? - Ki hordaná e terheket,
Izzadva, nyögve élte fáradalmin,
Ha rettegésünk egy halál utáni
Valamitől - a nem ismert tartomány,
Melyből nem tér meg utazó - le nem
Lohasztja kedvünk, inkább tűrni a
Jelen gonoszt, mint ismeretlenek
Felé sietni? - Ekképp az öntudat
Belőlünk mind gyávát csinál,
S az elszántság természetes szinét
A gondolat halványra betegíti;
Ily kétkedés által sok nagyszerű,
Fontos merény kifordul medriből
S elveszti »tett« nevét. - De csöndesen!
A szép Ophelia jő. - Szép hölgy, imádba
Legyenek foglalva minden bűneim.
OPHELIA
Kegyelmes úr, hogy van, mióta nem
Láttam fönségedet?
HAMLET
Köszönöm alássan; jól, jól, jól.
OPHELIA
Uram, nehány emléke itt maradt,
Már rég óhajtám visszaküldeni,
Kérem, fogadja el.
HAMLET
Nem, nem. Nem adtam egyet is soha.
OPHELIA
Fönséges úr, hisz tudja, hogy adott;
S hozzá illatnak édes szavakat:
Vedd vissza, mert illatjok elapadt;
Nemes szívnek szegény a dús ajándék,
Ha az adóban nincs a régi szándék.
Itt van, fönséges úr.
HAMLET
Ha! ha! becsületes vagy?
OPHELIA
Uram!
HAMLET
Szép vagy?
OPHELIA
Hogyan, fenséges úr?
HAMLET
Mert ha becsületes vagy, szép is: nehogy szóba
álljon becsületed szépségeddel.
OPHELIA
Lehet-e a szépség, uram, jobb társaságban mint a
becsülettel?
HAMLET
Lehet bizony; mert a szépség ereje hamarább
elváltoztatja a becsületet abból ami, kerítővé,
mintsem a becsület hatalma a szépséget magához
hasonlóvá tehetné. Ez valaha paradox volt, de a
mai kor bebizonyítá. Én egykor szerettelek.
OPHELIA
Valóban, fenség, úgy hitette el velem.
HAMLET
Ne hittél volna nekem; mert hiába oltja be az erény
e mi vén törzsünket, megérzik rajtunk a vad íz. Én
nem szerettelek.
OPHELIA
Annál inkább csalódtam.
HAMLET
Eredj kolostorba; minek szaporítanál bűnősöket! Én
meglehetős becsületes vagyok: mégis oly dolgokkal
vádolhatnám magamat, hogy jobb lett volna, ha anyám
világra sem szül. Igen büszke vagyok, bosszúálló,
nagyravágyó; egy intésemre több vétek áll készen, mint
amennyi gondolatom van, hogy beleférjen, képzeletem,
hogy alakítsa, vagy időm, hogy elkövessem benne. Ily
fickók, mint én, mit is mászkáljanak ég s föld között!
Cinkos gazemberek vagyunk mindnyájan: egynek se higgy
közülünk. Menj Isten hírével, kolostorba. Hol az apád?
OPHELIA
Otthon, uram.
HAMLET
Rá kell csukni az ajtót, hogy ne játssza a bolondot
máshol, mint saját házában. Isten veled.
OPHELIA
Ó, könyörülj rajta, mennybéli jóság!
HAMLET
Ha férjhez mégy, ím, ez átkot adom jegyajándékul:
légy bár oly szűz, mint a jég, oly tiszta, mint a hó:
ne menekülhess a rágalom elől. Vonulj kolostorba menj;
Isten veled. Vagy, ha okvetlen férjhez kell menned,
menj bolondhoz, mert okos ember úgy is tudja bizony,
miféle csudát szoktatok csinálni belőle. Zárdába hát;
eredj, hamar pedig. Isten veled.
OPHELIA
Ó, ég hatalma, állítsd helyre őt!
HAMLET
Hallottam hírét, festjük is magunkat, no bizony.
Isten megáldott egy arccal, csináltok egy másikat;
lebegtek, tipegtek, selypegtek; Isten teremtéseinek
gúnyneveket adtok, s kacérságból tudatlannak mutatkoztok.
Eredj! jóllaktam már vele; az őrített meg. Nem kell több
házasság, mondom; aki már házas, egy hiján, hadd éljen;
a többi maradjon úgy, amint van. Zárdába; menj!
Hamlet el.
OPHELIA
Ó, mely dicső ész bomla össze itten!
Udvarfi, hős, tudós, szeme, kardja, nyelve;
E szép hazánk reménye és virága,
Az ízlés tükre, minta egy szoborhoz,
Figyelme tárgya minden figyelőnek,
Oda van, ím, oda!
S én legnyomorúbb minden bús hölgy között,
Ki szívtam zengő vallomási mézét,
Most e nemes, fölséges észt, miképp
Szelíd harangot, félreverve látom;
Nyilt ifjusága páratlan vonásit
Őrült rajongás által dúlva szét.
Ó, jaj nekem,
Hogy amit láttam, láttam; és viszont,
Hogy amit látok, látom az iszonyt!
A Király és Polonius jőnek.
KIRÁLY
Szerelem! nem arra tart e szenvedély!
Se a beszéd, bár egy kissé laza,
Nem volt bolondság. Van valami lelkén,
Amin kotolva űl e mélakór,
S minek kikölte és felpattanása
Veszélybe dönthet. Azt, hogy megelőzzem,
Gyors eltökéléssel így gondolám:
Menjen sietve Angliába Hamlet,
Megkérni az elmulasztott adót:
Talán a tenger, a kültartományok
Sokféle tarka tárgya kiveri
Ezt a szivébe rögzött valamit,
Melyhez tapadt elméje kiragadja
Önnönmagából. Mit mondasz reá?
POLONIUS
Jó lesz; de mégis azt hiszem, hogy e baj
Első csirája és eredete
Szerelmi bánat. - Nos, Ophelia!
Nem kell, hogy elmondd, Hamlet mit beszélt,
Hallottuk azt mind. - Felséged magas
Tetszésitől függ, de én azt javaslom:
Királyné anyja most játék után
Hivassa bé őt, és négy szem között,
Szép szóval bírja rá, ha felfödözné
E bú okát; fogja rövíden őt;
Én meg, ha tetszik, hallgatózzam ott,
Hogy mit beszélnek. Ha nem boldogul:
Ám menjen Angliába Hamlet, vagy hová
Elcsukni jónak látja bölcseséged.
KIRÁLY
Úgy légyen; én is amellett vagyok:
Őrizve járjanak őrült nagyok.
El mind.
2. szín
Terem ugyanott.
Hamlet és néhány színész jő.
HAMLET
Szavald a beszédet, kérlek, amint én ejtém előtted:
lebegve a nyelven; mert ha oly teli szájjal mondod,
mint sok szinész, akár a város dobosa kiáltná ki
verseimet. Ne is fürészeld nagyon a levegőt kezeddel,
így; hanem jártasd egészen finomul: mert a szenvedély
valódi zuhataga, szélvésze, s mondhatnám forgószele
közepett is bizonyos mérsékletre kell törekedned és
szert tenned, mi annak simaságot adjon. Ó, a lelkem
facsarodik belé, ha egy tagbaszakadt, parókás fejű
fickót hallok, hogyan tépi foszlánnyá, csupa rongyokká,
a szenvedélyt, csakhogy a földszint állók füleit
megrepessze, kiknek legnagyobb részét semmi egyéb
nem érdekli, mint kimagyarázhatatlan némajáték és
zaj. Én az ilyen fickót megcsapatnám, amiért a
dühöncöt is túlozza és heródesebb Heródesnél.
Kerüld azt, kérlek.
ELSŐ SZÍNÉSZ
Bízza rám, fönséges úr.
HAMLET
Csakhogy aztán fölötte jámbor se légy, hanem menj
saját ép érzésed vezérlete után. Illeszd a cselekvényt
a szóhoz, a szót a cselekvényhez, különösen figyelve
arra, hogy a természet szerénységét által ne hágd:
mert minden olyas túlzott dolog távol esik a színjáték
céljától, melynek föladata most és eleitől fogva
az volt és az marad, hogy tükröt tartson mintegy a
természetnek; hogy felmutassa az erénynek önábrázatát,
a gúnynak önnön képét, és maga az idő, a század
testének tulajdon alakját és lenyomatát. No már, ha
ezt túlozza valaki, vagy innen marad, bár az avatlant
megnevetteti, a hozzáértőt csak bosszanthatja; pedig
ez egynek ítélete, azt meg kell adnod, többet nyom
egy egész színház másokénál. Ó, vannak színészek, én
is láttam játszani - s hallottam dicsérve másoktól,
nagyon pedig - kik, Isten bűnül ne vegye, se
keresztény, se pogány, se általában ember hangejtését,
taghordozását nem bírva követni; úgy megdölyfösködtek,
úgy megordítoztak, hogy azt gondolám, a természet
valamely napszámosa csinált embereket, de nem csinálta
jól, oly veszettül utánozták az emberi nemet.
ELSŐ SZÍNÉSZ
Remélem, hogy mi azt a modort már meglehetősen
levetkeztük.
HAMLET
Vessétek le egészen! No meg, aki köztetek a bohócot
játssza, ne mondjon többet, mint írva van neki;
mert vannak azok közt is, kik magok nevetnek,
hogy egy csapat bárgyú néző utánok nevessen; ha
szinte a darabnak éppen valamely fontos mozzanata
forog is fent. Ez gyalázatosság, és igen nyomorú
becsvágyra mutat a bohóc részéről, ki e fogással él.
Menjetek, készüljetek.
Színészek el.
Polonius, Rosencrantz és Guildenstern jőnek.
Nos, uraim? eljön a király megnézni a darabot?
POLONIUS
El, a királyné is, mindjárt pedig.
HAMLET
Mondd a színészeknek, siessenek.
Polonius el.
S önök, mindketten, úgye szívesek
Lesznek segítni a siettetésben?
KETTEN
Megyünk, fönséges úr.
Rosencrantz és Guildenstern el.
HAMLET
Hol vagy, Horatio?
Horatio jő.
HORATIO
Itt, kedves úr,
Szolgálatára.
HAMLET
Halld, Horatio:
Te éppen olyan férfi vagy, minővel
Szerettem, hogy közöm volt valaha.
HORATIO
Ó, kedves úr -
HAMLET
Nem hízelgek, ne hidd;
Mi boldogúlást várhatnék tetőled,
Kinek mid sincs, jó kedveden kivűl,
Mely táplál és ruház? Mért hízelegni
Egy ily szegénynek? - Nem; a cukrozott nyelv
Ám nyalja a sületlen fényüzést,
Görbessze hajlós térde kapcsait,
Hol a farkcsóválás hasznot terem.
Hallgass ide.
Mióta választásim asszonya
Én drága lelkem, s emberek között
Különbséget bir tenni: tégedet
Pecsételt el magának; mert te, bár
Szenvedve mindent, úgy től, mint aki
Semmit se szenved; férfi vagy, ki a
Sors öklözését vagy jutalmait,
Egyképp fogadtad; s áldott az, kinek
Vérével úgy vegyült itélete,
Hogy nem merő síp a sors ujja közt,
Oly hangot adni, milyent billeget.
Férfit nekem, ki szenvedélye rabja
Nem lett soha! s én szívem közepén,
Szivem szivében hordom azt, miképp
Most tégedet. De már kissé sok is. -
Ma színjáték lesz a király előtt,
S egy jelenet közel jár ahhoz, amint
Atyám halálát elmondtam neked;
Kérlek, ha majd ez a rész fölkerül,
Csak mintha enlelkem tolmácsa volnál,
Lesd a királyt jól: ha rejtett büne
Ott egy beszédre lyukból ki nem ugrik:
A kárhozatnak lelke volt, amit
Láttunk együtt, s képzelmem oly sötét,
Mint Vulcán pőrölye. Jól megfigyeld;
Mert én arcába kapcsolom szemem;
S majd összevessük a látszat felől
Kettőnk itéletét.
HORATIO
Jó lesz, uram;
Ha meglop engem a játék alatt,
S rá nem sütöm: fizetem a lopást.
HAMLET
Már jőnek: bárgyunak kell látszanom.
Foglalj helyet.
Dán induló. Harsonák.
Király, Királyné, Polonius, Ophelia,
Rosencrantz, Guildenstern és mások jőnek.
KIRÁLY
Hogy van Hamlet öcsénk?
HAMLET
Felségesen, mákugyse! a kaméleon kosztján:
levegőt eszem, ígéret töltelékkel. Kappant
se hizlalnak így.
KIRÁLY
Semmi közöm e felelettel, Hamlet; ez nem az
én mondásom.
HAMLET
Nem ám, de az enyém se már. - Uram, ön játszott
egyszer az egyetemen, mondja?
POLONIUS
Igen, bizony, fönség; s jó színésznek tartottak.
HAMLET
S mi volt a szerepe?
POLONIUS
Julius Caesar; megöltek a Capitoliumon; Brutus ölt meg.
HAMLET
Na ugyan brutális szerep volt tőle: megölni egy
ily capitális borjút. - Készen a játszók?
ROSENCRANTZ
Igenis, fönséges úr; engedelmét várják.
KIRÁLYNÉ
Jer ide, édes Hamlet; ülj mellém.
HAMLET
Nem, kedves anyám, itt vonzóbb érc van.
POLONIUS
Ahá! tetszik látni?
HAMLET
Kisasszony, ölébe fekhetem?
Ophelia lábaihoz dőlve.
OPHELIA
Nem, uram.
HAMLET
Azaz, ölébe hajthatom a fejem?
OPHELIA
Igen, uram.
HAMLET
Azt gondolja, pórias értelemben vettem?
OPHELIA
Semmit se gondolok, uram.
HAMLET
Mily szép gondolat, egy szép leány lába közt fekünni!
OPHELIA
Tessék?
HAMLET
Semmit se mondtam.
OPHELIA
Jókedve van, fönséges úr.
HAMLET
Kinek? Nekem?
OPHELIA
Igenis.
HAMLET
Ó, boldog Isten! hisz én vagyok a világ első bohóca.
Ki tehet arról, ha jó kedve van; hisz látja, mily
vidor az anyám is, pedig az apám most halt meg,
csak két órája.
OPHELIA
Dehogy: kétszer két hónapja is van már, fönség.
HAMLET
Oly régen? Gyászolja hát az ördög! Én coboly köntöst
csináltatok. Uramfia, két hónapja s még el sincs
felejtve! Úgy hát megérjük, hogy valamely nagy
embert fél évvel is túlél az emlékezete; csakhogy,
Mária ugyse! templomot építsen ám, különben eszébe
sem jut senkinek; úgy jár, mint a fa ló, melynek
sírverse így hangzik: »Mer’ ó! mer’ ó! már a fa
ló el van feledve.«
Hoboják. A némajáték föllép.
Jő egy Király és egy Királyné, igen nyájaskodva.
A Királyné megöleli férjét, letérdel és fogadkozik.
A Király fölemeli, vállára hajtja fejét; aztán egy
virágpamlagra fekszik. A Királyné látva, hogy
elszunnyadt, távozik. Most jő egy cinkos, koronáját
leveszi, megcsókolja, s mérget töltve a király fülébe,
elmegy. A Királyné visszatér, s halva látván férjét,
szenvedélyes mozdulatokba tör ki. A mérgező, két vagy
három néma személlyel, ismét megjelenik, s bánkódni
látszik a Királynéval. A holttestet elviszik. A
mérgező ajándékkal udvarol a Királynénak; az eleinte
útálatot, nem-akarást fejez ki; de végre elfogadja
szerelmét.
OPHELIA
Mit jelent ez, fönséges úr?
HAMLET
E biz alattomos hókuszpókusz: gonoszt jelent.
OPHELIA
Talán a darab velejét mutatja a némajáték?
HAMLET
Mindjárt megtudjuk eme fickóktól: mert a
színészben nem áll a szó; kibeszél az mindent.
OPHELIA
Elmondják, mit jelent e némajáték?
HAMLET
El ám, s minden néma játékot, amit velök játszanék;
csak ne szégyelljen velök játszani, ők bizony nem
szégyellik elmondani, mit jelent.
OPHELIA
Be hamis, be hamis. Én a darabra figyelek.
PROLÓGUS
»Magunk imé, s tragédiánk
Fölségtek elé borulánk:
Kérjük, figyeljen tűrve ránk.«
HAMLET
Prológus ez, vagy gyűrűbe vésett jelige?
OPHELIA
Rövid biz az, fönség.
HAMLET
Mint a nő szerelme.
Jön a színpadi Király és Királyné.
SZÍNÉSZ KIRÁLY
Már Phoebus ím harmincadszor kerűl
Neptun sós árja s a földgömb körűl;
S harminc-tizenkét hold kölcsön világa
Tizenkét harmincszor tűnt a világra;
Hogy viszonos szent frigy kapcsol velem:
Kezünket Hymen, szívünk szerelem.
SZÍNÉSZ KIRÁLYNÉ
Még egyszer annyi holdat és napot
Érjünk, mielőtt szerelmünk elapad.
De jaj! felséged máris oly beteg
- Ép volta eltűnt, kedve csüggeteg -
Hogy félve-féltem. De bár féltsem én,
Uram, ne hagyjon téged a remény;
Arányt tart nőben féltés, szerelem:
Vagy semmi, vagy mindkettő szertelen.
No már, szerelmem jól tudod, minő:
Félelmem azzal egy arányba’ nő,
Nagy szeretet fél, apró kételyen:
S hol a félsz nagy, nagy ott a szerelem.
SZÍNÉSZ KIRÁLY
Itt hagylak, édes, nem soká pedig:
Szerves erőm már lanyhán működik;
Te élj, szeretve és tisztelve, még
E szép világban; s tán egy oly derék
Férj oldalán -
SZÍNÉSZ KIRÁLYNÉ
Ne a többit! ne, ó;
Ily szerelem szivemnek áruló!
Másod férjemmel átkozott legyek;
Máshoz csak az mén, ki megölt egyet.
HAMLET
Félre.
Üröm, üröm.
SZÍNÉSZ KIRÁLYNÉ
A második nász indító oka
Szennyes haszonvágy, szerelem soha;
Másodszor öltem meg holt férjemet,
Ha második férj csókol engemet.
SZÍNÉSZ KIRÁLY
Most, elhiszem, úgy érzesz, mint beszélsz;
De fogadásunk gyakran füstbe vész.
Föltételünk emlékezésnek rabja:
Vérmes szülött, de már számlálva napja;
Míg éretlen gyümölcs, fáján tapad;
Ha megpuhúl: rázatlan leszakad.
De kell; szükség felednünk e rovást,
Az ily magunkra felrótt tartozást:
Mert amit így fogad a szenvedély,
A szenvedéllyel oda lesz a cél.
Erős bú, vagy öröm, feltétele
Foganatát magával rontja le:
Mert hol öröm s bú van legfőbb fokon,
Az sír, ez örvend minden kis okon.
Nem örök e világ; az sem csoda,
Ha sorsunkkal a szeretet oda:
Mert hogy melyik vezérli, vitapont:
Szerelem-é a sorsot, vagy viszont?
Nagy férfi buktán, lásd, kegyence fut;
Szegény kapós lesz, amint polcra jut:
Igy, a szeretet sorsunk’ követi;
Ki nem szorul barátra, lesz neki;
S ki álbarátot szükségben kisért,
Ellent csinálni biztos útra tért. -
De, visszatérve honnan indulék:
Sors, akarat oly ellensarki vég,
Hogy terveink legtöbbször füstbe mennek;
Miénk a szándok, nem sükere ennek.
Te sem mégy máshoz, most úgy gondolod:
De elhal eszméd, ha férjed halott.
SZÍNÉSZ KIRÁLYNÉ
Ne adjon tápot a föld, fényt az ég!
Élvét, nyugalmát éj s nap vonja még!
Kétségre váljon remény, bízalom!
Börtön magánya légyen vígaszom!
Dúljon gyönyör-sápasztó baleset,
Ha mire vágytam, minden kedveset!
Szenvedjek itt s ott öröklétü kínt:
Ha, egyszer özvegy, nő leszek megint!
HAMLET
Ha most ezt megszegné!
SZÍNÉSZ KIRÁLY
Nagy eskü ez. De lelkem oly alélt:
Menj, hadd csalom meg ezt a hosszu délt
Álommal, édes.
Elalszik.
SZÍNÉSZ KIRÁLYNÉ
Ringasson az álom;
Ármány soha kettőnk közé ne szálljon.
El.
HAMLET
Asszonyom, hogy tetszik a darab?
KIRÁLYNÉ
A hölgy mintha nagyon is fogadkoznék.
HAMLET
Ó, de szavát tartja ám!
KIRÁLY
Hallottad a meséjét? Nincs benne valami bántó?
HAMLET
Nincs, nincs; hiszen csak tréfálnak, tréfából
mérgeződnek; semmi bántó a világon.
KIRÁLY
Hogy is hívják a darabot?
HAMLET
Az egérfogó. Hogy miért úgy? Képletesen. A darab
egy Viennában történt gyilkosságot ábrázol; Gonzago
neve a fejedelemnek; nője Baptista. Mindjárt meglátják.
Gonosz egy darab, az igaz; de hát aztán? Felséged
lelkiösmerete tiszta, a miénk is; minket hát nem
érdekel: kinek nem inge, ne vegye magára.
Lucianus jő.
Ez valami Lucianus, a király öccse.
OPHELIA
Fenséged nagyon jó kórus.
HAMLET
Igen jó tolmács tudnék lenni ön és szerelme közt,
csak már látnám a szökdelő bábokat.
OPHELIA
Csapkod, uram, csapkod.
HAMLET
Bezzeg jajgatna ám belé, míg el tudná venni az
ostorom csapóját.
OPHELIA
Mindegyre jobb - s rosszabb.
HAMLET
Arra esküsznek férjeikkel is - Kezdj belé már, gyilkos;
ne vágj oly veszett pofákat, hanem kezdd el. Hadd lám:
»A károgó holló bosszút üvölt« -
LUCIANUS
Szándok sötét, kéz kész, biztos szerem,
Idő szolgál, s egy lélek sincs jelen.
Te, szörny-itallá főtt éjféli gyom,
Melyet Hekate hármas átka nyom,
Varázserőd, ádáz tulajdonod
Ez ép élten most kell bitorlanod.
Mérgét az alvó fülébe önti.
HAMLET
Kertjében mérgezi meg, a birtokáért. Neve, mondom,
Gonzago; igaz, meglett történet, meg is van irva
választékos olasz nyelven. Mindjárt meglátják, hogyan
nyeri el a gyilkos Gonzago nője szerelmét.
OPHELIA
A király föláll.
HAMLET
Mit! megijedt, vak tűztől?
KIRÁLYNÉ
Hogy van, felséges férjem?
POLONIUS
Félbe kell hagyni a darabot.
KIRÁLY
Világot ide! Menjünk.
MIND
Világot! Világot!
Mind el, Hamleten és Horation kivül.
HAMLET
Ám sírjon a nyíl verte vad:
Ép gimnek tréfaság;
Mert ki vigyáz, ki meg szunyad:
Igy foly le a világ.
Nos, barátom (ha másképp szerencsém hátat forditana),
ez meg egy toll-erdő, meg egy pár vidékies szalagcsokor
kivágott cipőimen, nem bejuttatna engem akármely
színészcsapatba, vagy hogy?
HORATIO
Fél jutalom-játékra.
HAMLET
Egészre, ha mondom.
Mert hát, tudod, hű Dámonom,
Ez ország, bírta bár
Hajdan Jupiter: bírja most
Egy, egy füles - pityke.
HORATIO
Rímelhetett volna, fönség.
HAMLET
Ó, édes Horatióm! Most már tízezer forintot mernék
tenni a szellem szavára. Vetted észre?
HORATIO
Nagyon jól, fenséges úr.
HAMLET
Mikor a mérgezés következett -
HORATIO
Nagyon jól megjegyeztem.
HAMLET
Ha, ha! - Te, valami zenét! Fuvolákat ide, hé!
Mert hát, ha a király nem szereti
Komédiánkat - hát nem kell neki.
Rosencrantz és Guildenstern jőnek.
Zenét, hé!
GUILDENSTERN
Fönséges úr, engedjen egy szót.
HAMLET
Akár egész históriát, uram.
GUILDENSTERN
Fönséges úr, a király -
HAMLET
Nos, mi lelte?
GUILDENSTERN
Egész magánkívül lett szobájában.
HAMLET
Italtól, uram?
GUILDENSTERN
Nem, fönség, inkább az epétől.
HAMLET
Ön bölcsessége dúsabbnak mutatkoznék, ha ezt az
orvosának jelentené: mert ha én adnék tisztítót
neki, az még inkább epesárba ejtené.
GUILDENSTERN
Édes jó uram, ejtse valahogy rendesebben szavait,
ne tegyen oly vad szökelléseket tárgyamtól.
HAMLET
Szelíd vagyok, uram; - beszéljen.
GUILDENSTERN
Anyja, a királyné, a legnagyobb lelki aggodalomban
küldött fenségedhez.
HAMLET
Örvendek, hogy szerencsém van.
GUILDENSTERN
Nem úgy, fenséges úr; ez az udvariasság nincs helyén.
Ha fönséged méltóztatik ép feleletet adni, úgy végzem
anyja parancsát; ha nem, úgy fönséged bocsánata s az
én visszatértem leend vége küldetésemnek.
HAMLET
Uram, azt nem tehetem.
GUILDENSTERN
Mit, fönség?
HAMLET
Hogy önnek ép feleletet adjak. Elmém beteg; de oly
válasszal, aminő telik tőlem, parancsoljon ön vagy
inkább, mint mondá, az anyám. Erről hát ne többet,
hanem a tárgyra. Az anyám, mondá ön -
ROSENCRANTZ
Igen, ezt izeni. Fönséged magaviselete őfelségét
megdöbbenté s bámulatba ejté.
HAMLET
Ó, csodálatos fiú, ki egy anyát így megdöbbenthet!
De semmi következmény sincs anyám bámulatának
sarkában, ugye? Tudassa.
ROSENCRANTZ
Mielőtt fenséged lefekünnék; beszélni kíván vele
magánszobájában.
HAMLET
Engedelmeskedni fogunk, még ha tízszer anyánk volna is.
Van még valami ügyök velem?
ROSENCRANTZ
Fönséges úr, engem egykor szeretett.
HAMLET
Most is; esküszöm e csenőkre és lopókra!
ROSENCRANTZ
Édes jó uram, mi hát oka e levertségnek? Önkényt zárja
be saját szabadsága kapuját, ha búja közlését megtagadja
barátjától.
HAMLET
Előmozdítás kellene, uram.
ROSENCRANTZ
Hogy lehet az, mikor maga a király szavát adta, hogy
örökössé teszi Dániában?
HAMLET
Jaj uram, de »míg a fű megnő« - a közmondás egy kissé
kopott.
Fuvolát hoznak.
Ó, a fuvola! Hadd lám - csak hogy szabaduljak tőletek.
- Mért akartok ti kerűlgetve szelet fogni tőlem,
mintha hálóba akarnátok terelni?
GUILDENSTERN
Ó, kegyelmes úr; ha kötelességem túlbuzgó, szeretetem
is udvariatlan.
HAMLET
Ezt nem értem világosan. Nem játszanál egyet e sípon?
GUILDENSTERN
Nem tudok, fenség.
HAMLET
De ha kérlek.
GUILDENSTERN
Higgye el, nem tudok.
HAMLET
Esedezem.
GUILDENSTERN
Egy billentést sem tudok, fenséges úr.
HAMLET
Hisz az oly könnyű, mint hazudni: kormányozd e
szellentyűket ujjaiddal s hüvelykeddel; száddal
lehelj belé; s a legremekebb zenét fogja beszélni.
Látod, ezek a billentyűi.
GUILDENSTERN
De én éppen azokat nem bírom harmónia zengedezésre
vezényelni; nincs hozzá ügyességem.
HAMLET
No lám, mily becstelen eszközzé akartok ti tenni engem.
Játszani akarnátok rajtam; ismerni billentyűimet;
kitépni rejtelmem szívét, hanglétrám minden hangját
kitapogatni a legalsótól a legfelsőig; pedig e kis
eszközben zene rejlik, felséges szózat, mégsem bírjátok
szavát venni. A keservét! azt hiszitek, könnyebb
énrajtam játszani, mint egy rossz sípon? Gondoljatok
bármi hangszernek: rám tehetitek a nyerget, de nem
bírtok játszani rajtam.
Polonius jő.
Isten áldja, uraim.
POLONIUS
Uram, a királyné beszélni akar fönségeddel, mindjárt
pedig.
HAMLET
Látja-e azt a felhőt? Majdnem olyan, mint egy teve.
POLONIUS
Isten engem, valóságos teve alakú.
HAMLET
Nekem úgy tetszik, menyéthez hasonlít.
POLONIUS
A háta olyan, mint a menyétnek.
HAMLET
Vagy inkább cethalforma?
POLONIUS
Nagyon hasonló a cethalhoz.
HAMLET
No hát, mondja anyámnak, megyek tüstint. - Csak addig
tesztek engem bolonddá, ameddig kedvem tartja. -
Megyek tüstint.
POLONIUS
Mondom.
El.
HAMLET
»Tüstint« szót könnyű mondani. - Hagyjatok egyedül, barátim.
Rosencrantz, Guildenstern és Horatio el.
Most van az éjnek rémjáró szaka,
Minden sír ásít, s maga a pokol
Dögvészt lehell ki. Most hő vért meginnám,
S oly szörnyű tettet bírnék elkövetni,
Hogy a napfény reszketve nézne rá.
De csitt! anyámhoz. - Ó, szív! el ne nyomd
Természeted, s ne hadd, hogy e kebelbe
A Néro lelke szálljon valaha:
Legyek kegyetlen, ne vértagadó.
Dobjon szavam tőrt, ne rántson kezem.
Nyelv s szándok ebben kétszinű legyen:
Hogy, bármi zokon ejtsem a beszédet,
Tettel ne nyomjon lelkem rá pecsétet.
El.
3. szín
Terem, ugyanott.
Király, Rosencrantz és Guidenstern jőnek.
KIRÁLY
Nem szeretem bolondságát; se oly
Bizton nem állunk, hogy bitangra hagyjuk.
Készüljetek hát: mindjár’ kiadom
A megbizót, el, Angliába véle!
E hon határa nem tür oly veszélyes
Kockáztatást, minővel fenyeget
Hóbortja minden órán.
GUILDENSTERN
Készülünk.
Szent, istenes gond az, megtartani
Épségben annyi sok, sok lelket, amely
Fölséged által él s táplálkozik.
ROSENCRANTZ
Egyes magánélet is köteles;
Az ész hatalma- s minden fegyverével,
Megóvni ártalomtul önmagát;
De sokkal inkább egy olyan lehellet,
Melynek javától ezrek élte függ.
Fölség lehúnyta nem egyes halál:
Mint örvény rántja bé egész körét;
Hegycsúcson álló roppant nagy kerék az;
Melynek magas küllőin sok ezer
Kisebb tárgy bécsapolva s kötve van;
Ha egyszer indul: minden függelék,
Apró kiséret, zúgva követi
A mély bukásba. Ha király sóhajt,
Mindég az összes nép nyög arra jajt.
KIRÁLY
Övedzzetek hát e gyors útra, kérlek;
Mert láncra verjük ezt a rettegést:
Nagyon szabad lábon jár.
ROSENCRANTZ és GUILDENSTERN
Sietünk.
Rosencrantz és Guildenstern el. Polonius jő.
POLONIUS
Most indul éppen anyjához, uram.
Én elvonúlok a kárpit mögé
S kihallgatom. Tudom, megfeddi jól,
De mint fölséged mondta (s bölcs a mondás),
Kell más tanú is, az anyán kivűl
- Mert részrehajlók természet szerint -
Hogy lesse a szót, így alkalmilag.
Jó éjt, királyom! bár tisztelkedem még
Fekvés előtt, s közlöm, ha mit tudok.
KIRÁLY
Köszönöm, kedves úr.
Polonius el.
Ó, rút az én bünöm, s az égre bűzlik!
Az eredendő átok űl azon:
Vérgyilkolás! - Könyörögni nem tudok;
S bár lenne hozzá kedv, mint akarat van,
Vétkem legyőzi a hév szándokot;
És mint kinek két sürgős dolga van,
Itt állva veszteg, hogy melyikbe fogjak,
Mindkettőt elhagyom. Mit! volna bár
Ez átkozott kéz kétszer ennyi vastag
A bátya-vértől: nincs elég eső
Az üdv egében, hogy fehérre mossa,
Mint a fehér hó? Mért van irgalom,
Ha nem, hogy a bünt rontsa meg csupán?
S mi az imádság két malasztja, mint
Felfogni a bukót, és a bukottnak
Kegyelmet nyerni? Föl tehát, szemem!
A vétek elmult. Ó! de mily könyörgés
Szolgál javamra helyzetem szerint?
»Bocsásd meg undok gyilkosságomat!« -
Az nem lehet; hisz most is birtokomban
Mindaz, miért a vétket elkövettem:
Koronám, saját dicsvágyam, és királyném.
Nyerhet malasztot, ki bünhöz tapad?
Mert e veszett világban aranyos
Kezű gonoszság félretol jogot,
S a vétek árán gyakran megveszi
Magát a törvényt: de nem úgy van ott fenn:
Ott nincs kibúvó; a tény ott igaz
Mivoltaként áll, s arra kényszerít,
Hogy szemtül-szembe állva bűneinkkel,
Valljuk be nyilván: És most? mi marad?
Kisértsd meg, a bünbánat mit tehet:
Mit nem tehet az? Ó, de mit tehet
Annak, ki bűnét bánni képtelen?
Ó, szörnyű helyzet! Ó, szív, fekete,
Mint a halál! S te, ó, lépen ragadt
Lélek, kit a verdés jobban lenyűgöz!
Ó, égi kar, segélj! Próbát teszek:
Hajolj, merő térd; és te szív, acél
Idegzeteddel, lágyulj oly puhára,
Mint a ma-szűlt csecsemő inai.
Még minden jóra válhat.
Letérdel.
Hamlet jő.
HAMLET
Most megtehetném, top! imádkozik.
És, most teszem meg: - akkor mennybe mén.
Igy állok én bosszút? - Megfontolandó.
Atyámat egy gazember megöli,
S én, ez apának egyetlen fia,
Azt a gazembert mennyországba küldöm.
Hisz ez díj, jutalom, nem bosszúállás.
Ő az atyámat hízottan, kenyér
Elégségében ölte meg, midőn
Virágzott bűne, mint nyiló tavasz;
S ki tudja, Istennél egyéb, hogy áll
A számadása most? de emberi
Körülmények s gondolkozás szerint
Súlyos lehet. S én bosszút álltam-e
Ha rajt’ ütök, midőn tisztálja lelkét,
Midőn ama nagy útra kész, megért?
Nem.
Be, kard; tanulj te szörnyűbb markolást.
Majd részegen ha alszik, vagy dühöng,
Vagy vérparázna ágyán kéjeleg,
Kockázik, esküdöz, s olyat csinál,
Min üdvösség zamatja semmi sincs:
Akkor bököm le, hogy két sarka égre
Kapáljon, s lelke légyen kárhozott,
S mint a pokol, hová megy, fekete.
De vár anyám; - te díjad megkapod:
E gyógyszer nyújtja csak beteg napod.
El.
A Király fölkel és előbbre jő.
KIRÁLY
Fölszárnyal a szó, eszme lenn marad:
Szó eszme nélkül mennybe sose hat.
El.
4. szín
Szoba ugyanott.
Királyné és Polonius jő.
POLONIUS
Mindjárt jön. Aztán rakja meg, királyném:
Nincs mód kiállni, mondja, csínjait;
Most is csupán felséged állt közötte
S a nagy harag közt. Én itt hallgatódzom;
Csak kérem, bánjon kereken vele.
HAMLET
Künn.
Anyám, anyám, anyám!
KIRÁLYNÉ
Csak bízza rám: ne féltsen engemet.
Vonuljon vissza; hallom lépteit.
Polonius elrejtezik.
Hamlet jő.
HAMLET
Nos hát, anyám, mi tetszik?
KIRÁLYNÉ
Hamlet, nagyon megsértetted atyádat.
HAMLET
Anyám, nagyon megsértetted atyámat.
KIRÁLYNÉ
Jer, jer; nyelved hiú szót viszonoz.
HAMLET
Menj, menj; kötözködő nyelved gonosz.
KIRÁLYNÉ
Mi volt ez, Hamlet?
HAMLET
Mi baj, édesem?
KIRÁLYNÉ
Feledtél?
HAMLET
Nem, a szent keresztre! nem:
Ön a királyné, férje öccse’ nője;
De - bár ne volna az - anyám is ön.
KIRÁLYNÉ
Ha így van, küldöm, aki bír veled.
HAMLET
Jer, jer, ne moccanj; ülj le csöndesen:
Tapot se innen, míg tükrömbe nem nézsz,
Mely megmutatja szíved bensejét.
KIRÁLYNÉ
Mit akarsz velem? csak nem akarsz megölni?
Segítség!
POLONIUS
A kárpit megett.
Hó! segítség! hej! segítség!
HAMLET
Hahó! patkány?
Kardot ránt.
Meghalt; itt egy arany rá!
Meghalt.
Átszúr a kárpiton.
POLONIUS
A kárpit megett.
Végem van. Ó -
KIRÁLYNÉ
Jaj! mit tevél?
HAMLET
Hát tudom én, mit. A király?...
Fölemeli a kárpitot s előhúzza Poloniust.
KIRÁLYNÉ
Ó, mily hebehurgya, véres munka ez!
HAMLET
Véres biz’ ez, s majd oly gonosz, anyám, mint
Megölni egy királyt, s öccsével élni.
KIRÁLYNÉ
Királyt, megölni?
HAMLET
Azt mondám, igen -
Poloniusra.
Szegény izgága vén bolond, nyugodj.
Különbnek véltelek; magad kerested:
Veszélyes, ládd-e, a túl-buzgalom. -
Ne törd kezed. Pisz! ülj le csöndesen,
Én hadd töröm a szíved; mert fogom,
Ha törhető anyagból van csinálva;
Ha átkos megszokás úgy meg nem edzé,
Hogy minden érzés ellen bástya lett.
KIRÁLYNÉ
Mit tettem én, hogy nyelved ily gorombán
Mer rám zajongni?
HAMLET
Oly tettet, mitől
Lehámlik a kegy, az illem pirul;
Képmutató lesz az erény; lehull az
Ártatlan szerelem szép homlokáról
A rózsa, és pokolvar váltja föl;
Mitől olyan lesz a nász-fogadás,
Mint kockajátszók hazug esküi.
Oly tettet, ó! mely ama testi frigynek
Kitépi lelkét, szó-árrá teszi
A hit malasztját. Az ég arca lángol,
Sőt e szilárd föld, e vegyes tömeg,
Bús képpel, mint majd ítélet-napon,
Belébetegszik.
KIRÁLYNÉ
Hajh! miféle tett az,
Mely már a címlapon igy mennydörög?
HAMLET
Tekints e képre, s e másikra itt,
Két férfi-testvér hű ábráira.
Nézd, mennyi fönség űl e homlokon:
Hypérjon fürtök; homlok Jupiter
Sajátja; szem Mársé, mely fenyeget
S parancsol egyben; állás Mercuré.
Most száll le, egy égcsókoló tetőre;
Oly összetétel és idom, valóban,
Hogy minden isten, úgy látszik, pecsétet
Nyomott reája, biztosítani
Egy férfit a világnak. Ez vala
Férjed; tekintsd már a következőt.
Im, férjed ez; mint üszögös kalász
Az ép testvért rohasztva. Van szemed?
Elhagyhatád e szép hegylegelőt,
Hogy e mocsáron hízz? Hah! van szemed?
Szerelmed nem okolhadd; hisz korodban
A hejjehujja vér szelíd, hunyász,
S hallgat az észre; de micsoda ész az,
Mely ettül erre száll! Érzésed, az van,
Mert hogy mozognál másképp: ámde béna
Érzék az; ilyet őrült sem hibáz,
Igy elmehábor sem tevé soha
Rabbá az érzést, hogy választani
Épen ne tudjon, ily különbözőkben.
Mi ördög volt hát a szem-bekötősdi,
Mely rászedett? Szem érzés nélkül, érzet
Látás nélkül, vagy fül, szem kéz ne’kül,
Szaglás minden ne’kül, vagy bármi hű
Érzéked egy-egy kóros része, így
El nem tompulhatott.
Fuj! nem pirulsz el? Pártütő pokol,
Ha így lázongsz egy tisztes anyanő
Csontjában, akkor a láng ifjuság
Erénye, öntüzében olvadó
Viasz legyen; ne mondják, hogy gyalázat,
Midőn az ifjú hév ösztön kirúg,
Ha már a csupa fagy ily lánggal ég
S az ész a vágynak keritője lesz!
KIRÁLYNÉ
Ó, Hamlet! ne beszélj.
Lelkem mélyébe fordítod szemem,
Hol több olyan folt árnya látszik, amely
Soha ki nem mén.
HAMLET
Hah! egy zsíros ágy
Nehéz szagú verítékében élni;
Bűzben rohadva mézeskedni ott
A szurtos almon -
KIRÁLYNÉ
Ó, ne mondd tovább!
Fülembe mint tőr hatnak szavaid;
Ne többet, édes Hamlet.
HAMLET
Egy gyilkos, egy gaz;
Egy szkláv, ki első férjed tizedének
Még huszadrésze sincs; egy váz király!
Ország, uralkodás zsebtolvaja,
Ki polcról lopta el a koronát,
Úgy dugta zsebre.
KIRÁLYNÉ
Ó, ne többet.
Szellem jő.
HAMLET
Egy kapca-, rongykirály. -
Mennybéli őrzők! lengjetek körül
Védszárnyatokkal. Mit kívánsz, kegyes alak?
KIRÁLYNÉ
Haj! őrült csakugyan.
HAMLET
Dorgálni jössz-e késkedő fiad,
Ki múlni hágy időt és szenvedélyt
S nem hajtja végre rettentő parancsod?
Ó, szólj!
SZELLEM
Eszedbe jusson. Csak azért
Jövék, hogy edzzem tompult szándokod.
De nézd, anyádon mily réműlet űl,
Ó, lépj közéje s vivó lelke közzé:
Minél gyöngébb a test, a képzelet
Annál erősben működik.
Szólj néki, Hamlet.
HAMLET
Hogy van, asszonyom?
KIRÁLYNÉ
Ó, jaj! te hogy vagy?
Ki puszta űrbe függeszted szemed,
S beszédbe állsz a test nélkűli léggel?
Kiűl szemedben szellemed vadul,
S mint riadókor alvó katonák,
Fekvő hajad, bár tengő élte van csak,
Mind élre szökken. Ó, édes fiam!
Öntsd lángoló agyrémeid hevére
Hűs béketűrést. Mit nézsz oly merőn?
HAMLET
Őt, őt! Ni, mily halványan rám-mered!
Alakja, sorsa együtt, a kövekbe
Érzést papolna. - ó, ne nézz reám,
Nehogy siralmas arcod eltereljen
Ádáz müvemtől; és hogy színtelenné
Ne váljon tettem: könnyé, vér helyett.
KIRÁLYNÉ
Kinek beszéled ezt?
HAMLET
Nem látsz te semmit?
KIRÁLYNÉ
Semmit; pedig jól mindent, ami ott van.
HAMLET
Nem is hallottál semmit?
KIRÁLYNÉ
Semmit én
Kettőnk szaván kivűl.
HAMLET
No, nézz oda!
Nézd, hogy lopódzik el! - Atyám az, amint
E földön élt, járt. Nézd, ahol megyen:
Most, most suhan az ajtón kifelé!
Szellem el.
KIRÁLYNÉ
Hiú koholmány ez hevült agyadtól,
Anyagtalan teremtés, aminőben
Nagy mester a rajongás.
HAMLET
Mit, rajongás!
Erem, mint a tiéd, ütenyre vér
S éppoly zenét mond, mint az. Nem bolondság,
Amit beszéltem: tégy próbát velem,
S én szórul-szóra elmondom megint,
Holott az őrült ész ugrálna szerte.
Anyám, az Isten szent szerelmiért!
Ne áltasd lelked a csalóka írral,
Hogy őrültségem - nem bünöd - beszél;
Csak béhegeszti hámmal a fekélyt,
Míg láthatatlan terjed a fene,
S mindent aláás. Gyónj meg Istenednek;
Bánd meg a múltat; a jövőt kerüld,
S többé ne trágyázd a gyomot, hogy annál
Bujábbra nőjön. És bocsásd meg ezt az
Erényem; mert e szűkkeblű idők
Zsírjában az erénynek kell magának
A vétket megkövetni, sőt hajolva
Esengni, hagyjon tenni jót vele.
KIRÁLYNÉ
Kettéhasítád szívemet, fiam.
HAMLET
Ó, hát hajítsd el a rosszabb felét
S kezdj a maradttal tisztább életet.
Jó éjt; - de bátyám ágyához ne menj:
Mutass erényt, ha nincs is. A szokás -
E szörny, ez ördög, mely öntudatát
Elnyeli tetteinknek - angyal ebben:
Hogy a szép s jó foglalkozásra is
Oly mezt, ruhát ad, mely tággá viselve
Ráillik éppen. Türtözzél ma éjjel;
S a holnap-éji megtartózkodás
Könnyebb leend; még könnyebb azután;
Mert képes a természet bélyegét
Kicserélni mintegy a szokás, lebírni
Az ördögöt, vagy csuda hatalommal
Kidobni. Még egyszer, jó éjszakát!
S ha áldva lenni óhajtasz, anyám,
Úgy kérlek, áldj meg. - Ezt a jó urat
Poloniusra.
Sajnálom; de ha így tetszett az égnek
- Büntetve őt velem, s engem vele -
Hogy én legyek szolgája, ostora.
Eltakarítom, és kezem miatti
Halálaért felelni én fogok.
Jó éjszakát megint.
Kegyes szándék kegyetlenségre hajt,
Rossz kezdetnek rosszabb lesz vége majd.
Egy szót még, asszonyom.
KIRÁLYNÉ
De mit tegyek?
HAMLET
Ezt semmi áron ne, amire kérlek:
Hadd csaljon ágyba a pöffedt király,
Csipdesse arcod, hívjon mucijának,
S egy-két büdös csókért, vagy mert fene
Ujjával ott babirkál nyakadon,
Tálalj ki mindent: hogy hisz voltaképp
Én őrült sem vagyok, csak tettetésből.
Jó lenne ezt tudtára adni; mert
Hiszen melyik szép, józan, bölcs királyné
Tagadna ilyen drága titkot el
Egy béka, egy dög, egy furkó előtt?
Sőt, bár az ész titoktartást javall,
A háztetőn függő kosárt akaszd le,
Röpítsd belőle szét a madarat,
Próbára bújj belé, az egyszeri
Majomként, s törd ki onnan a nyakad.
KIRÁLYNÉ
Elhidd, ha szó lehelletből leszen,
S lehellet életből: nincs éltem arra,
Hogy kilehelljem a mondottakat.
HAMLET
Most Angliába kell mennem, tudod.
KIRÁLYNÉ
Jaj, azt feledtem; úgy határozák.
HAMLET
Kész a pecsétes irat, s két tanuló-
Társam viendi, kikben úgy bizom,
Mint viperában; útam ők seperjék;
Levén vezérim a gazságra. Hagyján!
Hisz oly derék a tűzmestert saját
Aknája által vetni föl; s ügyetlen
Volnék, ha nálok egy öllel alább
Nem ások és a holdba nem röpítem.
Ó, oly derék az, ha két oldalon
Igy összevág két csel, egy vonalon.
Ez ember itt terhemre van: berántom
A lusta bendőt a mellékszobába.
Jó éjt, anyám. - Ez a tanácsos úr -
Éltében oly gaz, locska, balgatag -
Lám, most komoly, titkot tart, hallgatag:
Gyerünk, barátom! most már végbe viszlek,
Jó éjt, anyám.
Külön el. Hamlet bevonszolja Poloniust.
Negyedik felvonás
1. szín
Király, Királyné, Rosencrantz, Guildenstern jőnek.
KIRÁLY
Van e sok mély fohászban tartalom:
Fordítsátok le; meg kell értenünk.
Hol a fiad?
KIRÁLYNÉ
Hagyjátok e helyet kissé nekünk.
Rosencrantz és Guildenstern el.
Ah jó uram, mit láttam én az éjjel!
KIRÁLY
Mit, Gertrud? Hogy van Hamlet?
KIRÁLYNÉ
Háborog,
Mint tenger és szél, ha versengenek,
Melyik hatalmasb. Amint bősz rohamban
Hall egy kevés neszt a kárpit mögött,
Kardot ragad: »Patkány! patkány!« kiált,
S vad képzetében a jó öreg embert
Látatlanból leszúrja.
KIRÁLY
Ó, sulyos tett!
Velünk is úgy tesz, ha mi ott vagyunk.
E nagy szabadság folyvást fenyeget,
Tenmagad, engem, és mindenki mást.
Haj! hogy felelni ez erőszakért?
Minket okolnak majd: vigyázatunk
Mért nem szorítá fékre, láb alól,
Ez őrjöngő fiút; de úgy szerettük,
Hogy meg nem értők az ildom szavát,
Sőt rejtegetve, mint csúf kórt a kóros,
Hogy meg ne tudják, még tápláltuk azt
Élet-veszéllyel is. Aztán hová ment?
KIRÁLYNÉ
Rejtekbe vonni a holt tetemet;
Amely fölött még őrültsége is,
Mint aljas ércek közt a nemesebb fém,
Tisztán ragyog: siratja, kit megölt.
KIRÁLY
Ó, Gertrud! Jer velem.
Mihelyt az ormon tetszik egy sugár,
Hajóra küldjük. E szilaj merényt,
Fönség, ügyesség által, már nekünk kell
Palástolgatni és kimenteni.
Ha! Guildenstern!
Rosencrantz és Guildenstern jőnek.
Két jó barát, segéljetek tovább is.
Őrült fiunk Poloniust megölte
S anyja szobájából kivonszolá:
Kutassátok fel, s a holt tetemet
Elcsalva tőle szép szóval, vigyétek
A kápolnába. Járjatok serényen.
Rosencrantz és Guildenstern el.
Jer, hívjuk össze legbölcsebb barátink;
Tudassuk e szilaj tettet velök,
S hogy mit teendünk; így a rágalom
- Mely suttogása mérges nyilait
Világ sarkáig oly bizton lövi,
Mint célhoz ágyu a golyót - talán
Nevünk elvétve, a sebezhetetlen
Léget találja. - Ó, jer hát, jere!
Lelkem zavarral és búval tele.
Elmennek.
2. szín
Más szoba ugyanott.
Hamlet jő.
HAMLET
Eltéve bizton.
ROSENCRANTZ és GUILDENSTERN
Künn.
Hamlet! Hamlet úr!
HAMLET
De csitt! - Mi zaj? ki szólít? Íme, jőnek.
Rosencrantz és Guildenstern jőnek.
ROSENCRANTZ
Fenséges úr, mit tőn a holttetemmel?
HAMLET
Porral vegyítém, amellyel rokon.
ROSENCRANTZ
Hát mondja, hol van; hogy kivéve onnan,
Vigyük a kápolnába.
HAMLET
Ne hidd azt.
ROSENCRANTZ
Ne higgyem, mit?
HAMLET
Hogy én a te titkod meg tudom őrzeni, s a magamét nem.
Aztán meg, egy szivacs kérdésére mit is válaszoljon egy
királyfi?
ROSENCRANTZ
Engem szivacsnak néz, fönség?
HAMLET
Annak hát; ki a királytól pártfogást, jutalmakat és
tekintélyt szí magába. De az efféle tisztek utoljára
tesznek legjobb szolgálatot a királynak; mint majom,
tartja őket egy ideig a pofazacskóban; elébb
nyalja-falja, hogy végre elnyelje; ha rászorul, amit
összeböngésztetek, fogja, kifacsar, és ti, szivacsok,
ismét szárazon vagytok.
ROSENCRANTZ
Nem értem, fönséges úr.
HAMLET
Örvendek rajta. Fortélyos beszéd alszik a bolondos
fülben.
ROSENCRANTZ
Uram, meg kell mondania, hol a test; s jöjjön velünk
a királyhoz.
HAMLET
A test a királynál van, de a király nincs a testnél.
A király afféle izé -
GUILDENSTERN
Mizé, uram?
HAMLET
Semmizé. Vezessetek hozzá. Bújj’ be, róka, mind utána!
3. szín
Más szoba ugyanott.
Király jő kísérettel.
KIRÁLY
Utána küldtem, s a testet nyomozni.
Minő veszély, hogy ez ember szabad!
De szigorú törvényt nem láthatunk rá,
Mert a zavargó népség kedveli,
Amely nem ésszel, csak szemmel szeret;
S ilyenkor a bűn ostorát tekintik,
Soha nem a bűnt. Ezt, hogy elsimítsuk,
E rögtön útja régi terv gyanánt
Legyen kiadva; mert kétségb’esett
Nyavalyán kétségb’esett gyógyszer segít.
Rosencrantz jő.
Vagy éppen semmi. - Nos, mi történt?
ROSENCRANTZ
Hová rejté el a hullát, uram;
Nincs mód kitudni tőle.
KIRÁLY
S hol van ő?
ROSENCRANTZ
Künn őrzi társam, és parancsra vár.
KIRÁLY
Hozzák előmbe.
ROSENCRANTZ
Ha! Guildenstern! hadd jöjjön a királyfi.
Hamlet és Guildenstern jőnek.
KIRÁLY
No, Hamlet, hát? hol van Polonius?
HAMLET
Vacsorán.
KIRÁLY
Vacsorán? Hol?
HAMLET
Nem ahol ő eszik, hanem ahol őt eszik: az
államférgek bizonyos gyülekezete éppen nekiesett.
Mert hát életrendünk egyedüli hatalmassága a féreg:
mi minden egyéb teremtményt meghizlalunk, hogy
magunkat hizlalhassuk; magunkat pedig a pondrónak
hizlaljuk. A kövér király meg a sovány koldus, csak
más-más fogat étel: két tál egy asztalon; s azzal
vége.
KIRÁLY
Haj, haj!
HAMLET
Azonegy ember halászhat a féreggel, mely
egy királyból evett; s ehetik a halból, mely
ama férgen hízott.
KIRÁLY
Mit akarsz ezzel mondani?
HAMLET
Semmit, csak megmutatni, hogyan tehet egy király
körutat a koldus bendőjén által.
KIRÁLY
Hol van Polonius?
HAMLET
Az égben: akár nézesse meg; ha ott nem lelik,
keresse önmaga a másik helyen. De, igazán, ha
ez egy hóban rá nem akad, csak szimatolja, mikor
a lépcsőn felfelé jő a csarnokba.
KIRÁLY
Némely kísérőkhöz.
Keressétek ott.
HAMLET
Megvár, míg odaértek.
Kísérők el.
KIRÁLY
Hamlet, tulajdon biztosságodért -
Mely drága nékünk, mint fájdalmas az,
Amit cselekvél - tetted számkiűz
Hév gyorsasággal: készülj fel tehát.
A gálya készen, a szél kedvező,
Kiséreted vár, s minden készülőt
Ver Angliába!
HAMLET
Angliába?
KIRÁLY
Úgy van.
HAMLET
Jó.
KIRÁLY
A bizony; ha tudnád céljaim.
HAMLET
Látok egy cherubot, aki látja őket. - No, de
jerünk Angliába. Isten veled, édes anyám!
KIRÁLY
Hát szerető atyád, Hamlet?
HAMLET
Anyám, mondom. Apa és anya férj és nő; férj és nő
egy test; és így: anyám. Jerünk Angliába!
El.
KIRÁLY
Nyomába rögtön; csaljátok hajóra
Tüstént; ma éjjel induljon nekem.
El, a pecsétlés megvan, és egyéb
Ez ügyre tartozó: siessetek.
Rosencrantz és Guildenstern el.
Angol király, ha tartasz valamit
Barátságomra (és tarthatsz pedig,
Mert most is érzed nagy hatalmomat,
Mert sebhelyed még most is új, vörös
A dán fegyvertől, és félelmed önkint
Adót fizet nekünk), nem langyosan
Veszed kegyúri meghagyásomat,
Mely a levélben kérve sürgeti
Hamlet halálát. Tedd meg, Anglia;
Mert mint aszúkór dúl véremben az:
Légy orvosom te. Míg az téve nincs,
Kedvet nekem nem hoz szerencse, kincs.
El.
4. szín
Térség Dániában.
Fortinbras jő haddal.
FORTINBRAS
Menj, százados, köszöntsd a dán királyt
Nevemben, és mondd: engedelme folytán,
Igényli országán az átkelést
Fortinbras. A gyűlőhelyet tudod.
Ha őfelsége szólni vágy velünk,
Személyesen is hódolunk. Tudasd ezt.
SZÁZADOS
Fogom, királyfi.
FORTINBRAS
Most előre, bízvást.
Fortinbras és hada el.
Hamlet, Rosencrantz, Guildenstern stb. jőnek.
HAMLET
Uram, ki népe ez?
SZÁZADOS
Norvégiából jőnek, uram.
HAMLET
S mi céllal, kérem?
SZÁZADOS
Lengyelország bizonyos része ellen.
HAMLET
Ki a vezérök?
SZÁZADOS
Az ősz norvég király kisöccse, Fortinbras.
HAMLET
Egész országot megy hódítani,
Vagy csak határszélt?
SZÁZADOS
Nagyítás nélkül s igazán kimondva,
Mi egy oly talpalat földért megyünk,
Melynek mi haszna sincs, csak a neve.
Öt aranyért, ötért nem bérleném ki;
Többet nem is kap, ha zálogba vetné,
A lengyel érte, sem Norvégia.
HAMLET
Ugy hát a lengyel csak nem ví azért?
SZÁZADOS
Dehogynem; már meg is szállotta haddal.
HAMLET
Kétezer lélek s húszezer arany
Nem dönti el e szalmaszálnyi kérdést.
Ez mind a béke s nagy vagyon fekélye:
Belül fakad fel s nem látszik kivűl,
Mért hal az ember. Köszönöm, uram.
SZÁZADOS
Isten velünk, uram.
El.
ROSENCRANTZ
Fenséges úr, ha tetszik, mehetünk.
HAMLET
Mindjárt elérlek, csak haladjatok.
Rosencrantz és Guildenstern el.
HAMLET
Hogy vádol engem minden alkalom,
S ösztönzi lusta bosszúm! Mi az ember,
Ha drága idején vett fő java
Alvás, evés csak? Nem több, mint barom.
Bizonnyal, aki ez előre-hátra
Tekintő okos ésszel alkotott,
E képességet, ezt az isteni
Értelmet nem adá, hogy semmi-haszna
Belénk zápuljon. Már, vagy állati
Feledség bennem, vagy a szerfölött
Aggódó gyáva szőrszál-hasgatás
- Oly gond, miben, ha négyfelé hasítnók,
Egy rész az ildom, hárma gyávaság -
Én nem tudom, mért élek mondogatva:
»Ez a teendő!« bár ok, akarat,
Erő, eszköz, mind kész, hogy megtegyem.
Példák, nagyok mint a föld, intenek;
Tanúbizonyság e tengernyi had
S vezére a gyöngéd, kényes királyfi,
Kinek becsvágytól duzzadó erélye
A vak jövőre nyelvet öltöget,
Kitéve azt, mi nem biztos, halandó,
Sorsnak, halálnak, vésznek, kárnak, egy
Üres tojásért. Az valódi nagy,
Ki fel nem indul, ha nagy oka nincs;
De szalmaszálért is küzd nagyszerűen,
Midőn becsűlet, ami fennforog.
S hogy állok én, kinek atyám megölve,
Anyám gyalázva; ész, vér egyaránt
Fölingerelve, s én elaltatom,
S nézem pirúlva húszezer fiú
Közel halálát, kik egy ál dicsőség
Káprázatáért a kész sírba mennek,
Úgy mint az ágyba; vínak egy rögért,
Melyen a küzdők száma el se fér,
Mely sírhalomnak is kevés, befödni
Az elhullottakat. - Ó, vért kivánj
Hát, gondolat! vagy értéked silány.
El.
5. szín
Szoba a kastélyban.
Királyné és Horatio jőnek.
KIRÁLYNÉ
Nem akarok beszélni a leánnyal.
HORATIO
Erővel jönne; rendkivűl zavart;
Nem szánni állapotját nem lehet.
KIRÁLYNÉ
Mit akar?
HORATIO
Atyjáról beszél sokat;
Azt hallja, úgymond, hamis a világ;
És erre hm-get, és mellét veri;
Egy szalmaszál is bántja, kétesen,
Csak félig-érthetőn mond valamit;
Beszéde semmi, de alaktalan
Fordúlatokkal sejtelmekre készti
A hallgatókat, hogy hozzávetőleg
Ön eszméikhez toldják a szavat,
Mely, a szem-, fő-, tagjártatással egybe,
Oly gondolatra bír, hogy itt gyanú
Lehet nagyon rossz, semmi bizonyosság.
KIRÁLYNÉ
Jó lenne szólni véle, mert gonosz,
Találgatást költ a rosszakarókban.
Jöjjön be.
Horatio el.
Kór lelkem - ez a bűn sajátja éppen -
Vész-híradót lát minden semmiségben.
A vétek oly ügyetlen, ha remeg:
Romlástól félve, magát rontja meg.
Horatio visszajő Opheliával.
OPHELIA
Hol a szépséges dán királyi hölgy?
KIRÁLYNÉ
Nos, nos, Ophelia?
OPHELIA
Dalol.
Hogy ismerem én meg
Hív szerelmed mástól?
Pörge kalap-, botja-,
S fűzött sarujáról.
KIRÁLYNÉ
Édes kisasszony, mit jelent e dal?
OPHELIA
Tessék? Nem; kérem, hallgassa csak.
Dalol.
Meghalt, kimúlt ő, asszonyom;
Meghalt, kimúlt bizony!
Fejtül neki zöld-hant gyepágy.
Lábtul egy kő vagyon.
Ó, hó!
KIRÁLYNÉ
No de, Ophelia -
OPHELIA
Kérem, hallja csak.
Dalol.
Oly hófehér a szemfedél -
Király jő.
KIRÁLYNÉ
Ah, nézze, felség!
OPHELIA
Virággal van tele;
Sírjába őt a szeretet
Siratva nem tette le.
KIRÁLY
Hogy van, szép kisasszony?
OPHELIA
Jól, Isten fizesse meg. Azt mondják, a bagoly egy pék
leánya volt. Uram Isten! Tudjuk, mik vagyunk, de nem
tudjuk ám, mivé lehetünk. Isten áldja meg az ebédjöket.
KIRÁLY
Atyjával tépelődik.
OPHELIA
Kérem, egy szót se erről, de ha kérdik, mit jelent, csak
mondja ezt:
Holnap szent Bálint napja lesz,
Mindjárt reggel korán;
És ablakodnál, párodul,
Ott leszek, én leány.
Kelt a legény, felöltözött,
Ajtót nyitott neki;
Bement a lány, de mint leány
Többé nem jöve ki.
KIRÁLY
Kedves Ophelia!
OPHELIA
Biz’ úgy, hen! No, de végzem már, esküdözés nélkül:
Irgalmas ugyse! a legény,
Ó, jaj! szégyen, piha!
Ha hozzáfér, hát megteszi;
Bizisten, rút hiba.
Míg meg nem csaltál, elveszesz,
Nem azt ígérted-e?
Úgy is lett volna, esküszöm:
Ne jöttél volna be!
KIRÁLY
Mióta van így?
OPHELIA
Remélem, minden jóra fordul. Az embernek tűrni kell:
de én nem állhatom meg sírás nélkül, ha rágondolok,
hogy teszik abba a hideg földbe. Ezt a bátyámnak
meg kell tudni, most hát köszönöm a jó tanácsukat.
Álljon elő a kocsim! Jó éjt, hölgyeim; jó éjt, kedves
asszonyságok; jó éjt, jó éjt!
El.
KIRÁLY
Kövesd nyomon; adj mellé biztos őrt.
Horatio el.
Ó, mindez a mély bánat mérge, mely
Atyja halálán érte. S ládd-e most,
Ó, Gertrud, Gertrud!
A bú ha jő, nem jő mint egyes őrszem:
Egész dandár beront. Először ennek
Atyját megölték; majd fiad fut el
- Önbujdosása vérengző oka; -
A nép zavargó, egészségtelen,
Lázas gondolkodásu és beszédü
A jó Polonius miatt, kit oly
Suttomba eltemetnünk dőreség volt;
Szegény Ophelia magán kivül,
Megválva ép eszétől, mely ha nincs,
Az ember írott kép, avagy barom.
És végre, ami mindezzel fölér,
A bátyja titkon hazaérkezett,
Gyászán evődik, felhőkben borong,
Sugó se kell, fülét megvesztegetni
Dögös beszéddel, atyja vesztiről;
Pedig, ha megszorúl és tárgya nincs,
A fülbesúgó cseppet sem haboz
Saját személyünk is belékeverni.
Ó, Gertrud, ez, mint gyilkoló pokolgép,
Több helyen üt fölösleges halált.
Künn zaj.
KIRÁLYNÉ
Ó, jaj! miféle lárma ez?
Egy Nemes jő.
KIRÁLY
Megállj.
Hol a testőreim? Védjék az ajtót.
Mi baj?
NEMES
Felséges úr, fusson, szaladjon;
Az óceán, ha korlátin kiront,
Nem nyeldesi mohóbban a lapályt,
Mint lázadó csoport élén az ifjú
Laertes győzi hű szolgáidat.
A csőcselék urazza - s mintha most
Kezdődnék a világ, s feledve volna
A tisztes régiség, bevett szokás,
Az ily szavak törvényes támaszi -
Ordít: »Tegyünk királyt! Éljen Laertes!«
Kéz, föveg és nyelv az égig veri:
»Laertes a király! Éljen Laertes!«
KIRÁLYNÉHogy megcsaholnak a hamis nyomon!
Ó, ál nyom az, ti csalfa dán ebek!
Künn zaj.
KIRÁLY
Betört az ajtó.
Laertes jő fegyveresen. Dánok követik.
LAERTES
Hol a király? - Maradjatok ti künn.
DÁNOK
Nem, hadd megyünk be.
LAERTES
Kérlek, várjatok.
DÁNOK
No hát, no hát.
Visszahúzódnak.
LAERTES
Őrizzétek az ajtót;
Úgy; köszönöm. - Alávaló király,
Add vissza atyámat!
KIRÁLYNÉ
Nyugton, jó Laertes.
LAERTES
A vércsepp, mely nyugodt, fattyúnak ordít,
Atyám’ kappannak; és ringyó nevet
Süt hív anyámnak oly szeplőtelen
Szűz homlokára.
KIRÁLY
Mi bajod, Laertes,
Hogy pártütésed ily órjást mutat?
Bocsásd, Gertrud, ne féltsd a mi személyünk:
Oly fenség őrzi abban a királyt,
Hogy, bár felsandalít a pártütés rá,
Tettleg kevésre megy. Mondd csak, Laertes,
Miért dühöngsz így? Jó, Gertrud, ereszd.
LAERTES
Hol az atyám?
KIRÁLY
Meghalt.
KIRÁLYNÉ
Nem általa.
KIRÁLY
Hadd kérdje ki magát.
LAERTES
Meghalt, de hogy?
Szembekötősdit nem játszunk velem!
Pokolba, hűség! eskü, ördögökhöz!
Lélek, kegyesség a gyehenna tűzbe!
A kárhozattal szembeszállok én.
Odajutottam, hogy föl sem veszem
Ezt a világot, sem a másikat.
Hadd jöjjön, ami jő, de az atyámért
Bosszút állok busásan.
KIRÁLY
Nos, mi gátol?
LAERTES
Saját akaratom, nem egy világé;
És eszközimmel úgy gazdálkodom,
Hogy sokra érjen a kevés.
KIRÁLY
Laertes,
Ha bizonyost vágysz tudni, az atyád
Halála hogy lett: úgy van-é megírva
Bosszúdban, hogy vesztőt, nyerőt besöpresz,
Ellent s barátot?
LAERTES
Nem, csak ellenit.
KIRÁLY
Nem akarod hát tudni, kicsodák?
LAERTES
Barátit ily tárt karral ölelem,
És, mint az élet-osztó pelikán,
Véremmel szoptatom.
KIRÁLY
Most úgy beszélsz
Mint jó fiú és egy igaz nemes.
Hogy én e tettben ártatlan vagyok,
És bánatodban buzgó részt veszek:
Értelmed azt oly tisztán fogja látni,
Mint a napfényt szemed.
DÁNOK
Künn.
Bocsátni kell!
LAERTES
Mi az? miféle zaj?
Ophelia visszajő.
Ó, szídd fel agyvelőm, nap! sós könyű,
Marj ki szememből minden lát-erőt!
Istenre! őrültséged súly szerint
Meg lesz fizetve, hogy süllyed a mérleg.
Ó, jó hugom, kedves, kedves leány,
Pünkösdi rózsám, szép Ophelia!
Ó, ég! hogy egy ifjú leány esze
Csak oly halandó, mint ősz ember élte!
Gyöngéd a természet szerelme: mindig
Küld valamely becses ajándokot
Annak sírjába, kit szeret.
OPHELIA
Vitték födetlen arccal őt,
S haja-lálom! s haja-nálom!
Sírjába sírtak könny-esőt -
Áldj’, Isten, galambom!
LAERTES
Ha ép ésszel bosszúra ösztönöznél,
Nem hatna így meg.
OPHELIA
Te csak azt danold, hogy Haj alá-alálom, alá,
halálom! Ni lám, mint rámegy a vers. A csalfa
számtartó az, ki ellopta urasága leányát.
LAERTES
E semmi több, mint a valami.
OPHELIA
Itt egy rozmarinszál, az emlékezetre; kérlek, édes
rózsám, hogy jussak eszedbe; itt meg háromszín ibolya,
ez való a gondolatra.
LAERTES
Értelem, az őrültségben: összeillesztve gondolat és
emlékezet.
OPHELIA
Nesze, neked ánis meg galambvirág; neked ihol a ruta;
ebből nekem is egy kicsit; vasárnap úgy hívhatjuk,
hogy irgalomfű; ön a rutáját egy kis különbséggel
viselheti. Ne neked százszorszép; adnék violát is,
de mind elhervadt, mikor az atyám meghalt. Azt mondják,
istenesen múlt ki -
Dalol.
Jancsi hívem az én szívem minden öröme -
LAERTES
Bánat, levertség, a pokol maga
Őnála mind kellemre változik.
OPHELIA
Dalol.
Hát már vissza se jő?
Hát már vissza se jő?
Nem, nem; a sírba ment:
Vess ágyat odalent.
Soha nem tér meg ő.
Szakálla hófejér,
Len-fürtök a fején;
Oda van, oda van!
Siratni hasztalan.
Ég, könyörülj lelkén!
És minden keresztyén lelkén, kérem az Istent. Isten velök.
El.
LAERTES
Látják ezt? Ó, Isten!
KIRÁLY
Laertes, szólanom kell bánatoddal,
Vagy tőlem olyat vonsz el, ami jog.
Válaszd, eredj, legértelmesb barátid,
Köztem s közötted hogy itéljenek.
Akár egyenest, akár mellékesen
Érintsen a vád: országunkat adjuk,
Éltünk, koronánk s mindent, mi mienk,
Elégtétel gyanánt neked; ha nem,
Akkor türelmed kölcsönözd ide,
S mi rajta lészünk, ten-lelkeddel együtt,
Hogy megnyugtassuk azt.
LAERTES
Jól van, legyen.
Halála módja, titkos temetése,
Se kard, se címer hamvain, se zászló,
Főúri pompa, sem nyílt ravatal:
Mindez kiált, égből a földre mintegy,
Hogy érte számot kell vennem.
KIRÁLY
Vegyed.
S hol bűnt találsz, a bárd essék oda.
Most, kérlek, jöjj velem.
Elmennek.
6. szín
Más szoba, ugyanott.
Horatio és egy Szolga jőnek.
HORATIO
Mik a velem beszélni akarók?
SZOLGA
Hajósok; azt mondják, levelet hoztak.
HORATIO
Hadd jöjjenek be.
Szolga el.
Nem t’om, ki üdvözölne - a világ
Mely résziből? hacsak nem Hamlet úr.
Hajósok jőnek.
ELSŐ HAJÓS
Isten áldja, uram.
HORATIO
Áldjon meg téged is.
ELSŐ HAJÓS
Meg is, uram, ha tetszik ő szent felségének:
Levele van, uram, az a követ küldi, amelyik útban van
Anglia felé; ha kegyelmed a Horatio, amint hallom.
HORATIO
Olvas.
»Horatio, ha soraim átfutod, juttasd az embereket a
királyhoz, levelet visznek oda is. Alig valánk tengeren
két nap, egy ugyancsak harcias készületű kalózhajó űzőbe
vett. Látva, hogy vitorlánk lassú, kénytelenségből
nekibátorodánk; én tusa közben átugrottam hajójokra,
mely azon percben eltávozott a mienktől, s így én fogva
maradtam, egyedül. Irgalmas tolvajként bántak velem:
de tudták, mit csinálnak, jó váltságdíjt kell fizetnem.
Juttasd a királyhoz leveleimet, magad pedig siess hozzám,
emberhalálból. Oly szót súgok füledbe, hogy megnémulsz
belé; pedig a szó még nagyon léha, súlyos tartalmához
képest. E jó emberek ide vezetnek, hol én vagyok.
Rosencrantz és Guildenstern folytatják útjokat Anglia
felé; rólok is sok beszélni valóm van. Isten veled.
Az, ki tudod már, hogy híved,
Hamlet«
Jertek velem, majd útasítlak én
E levelekkel, annál sürgetőbben,
Hogy a küldőjéhez vezessetek.
Mind el.
7. szín
Más szoba ugyanott.
Király és Laertes jőnek.
KIRÁLY
Üssön peesétet mentségemre most
Tenszíved, és fogadjon el barátul,
Miután meghallád, értelmes fülekkel,
Hogy az, ki jó atyád megölte, éppen
Éltemre tört.
LAERTES
Világos. De miért
Nem láttat ily bünös, ily főbenjáró
Tettekre törvényt felséged, mikor
Nagysága, bizton-léte, bölcsesége
Ösztönzi, s minden?
KIRÁLY
Ó, két fő okért,
Mik, bár előtted petyhüdtek talán,
Nálam rugósak. Anyja, a királyné,
Él-hal fiáért: ez asszony pedig
(Már üdvöm, átkom - bármelyik legyen)
Úgy összeforrt lelkemmel, életemmel,
Hogy, mint a csillag nem, körén kivűl,
Úgy én, kivűlte, nem foroghatok.
Más ok, mi gátol a nyílt számvetésben,
Nagy kedvessége a köznép előtt,
Mely, szeretetbe mártva csínyeit,
Mint némely forrás a fából követ,
Hibáiból is mind erényt csinálna;
Úgy, hogy nyilam, könnyű ily nagy viharban,
Mind visszatérne íjához megint,
Nem ahová irányzottam velök.
LAERTES
Így hát derék atyám megölve; húgom
Kétségb’esésig hajtva iszonyún,
Kinek tökélye - ha visszahatólag
Szabad dicsérnem - mint versenyre hívó
Állt a jelenkor csúcsán egyedül.
De üt bosszúm órája még.
KIRÁLY
Ne háborítsa álmod ez; ne véld,
Hogy mi oly lusta kelméből vagyunk,
Hogy rázni hagyjuk a vésznek szakállunk
S tréfára vesszük. Hallj többet rövid nap.
Atyád szerettem, szeretem magam;
S ez, úgy hiszem, elég rá, hogy belásd -
Mi az? mi újság?
Hirnök jő.
HIRNÖK
Hamlettől levél:
Ez a felségedé, ez a királyné
Számára.
KIRÁLY
Hamlettől? Ki hozta?
HIRNÖK
Mondják:
Hajóslegények; én nem láttam őket;
Nekem Claudio adá, neki
Az, ki hozta.
KIRÁLY
Hallgasd meg, Laertes.
Mehetsz.
Hirnök el.
Olvas.
»Hatalmas felség, adom tudtára, hogy ki vagyok téve
országába mezítlen. Holnap fogok engedelmet kérni,
hogy fölséges színe elé járulhassak; midőn is,
bocsánatkérésem után, elő fogom számlálni hirtelen
s még inkább különös visszatértem okait.
Hamlet«
Mi már ez? Visszajött a többi is?
Vagy csak kötődés, melyben semmi sincs?
LAERTES
Övé az írás?
KIRÁLY
Hamleté. »Mezítlen« -
S itt egy utóiratban: »Egyedül«:
Mit mondasz erre?
LAERTES
Az eszem megáll,
Felséges úr. De hadd jöjjön: beteg
Szivem hevűl, csak rágondolva is,
Hogy azt megélem és szemébe vágom:
»Te tetted ezt!«
KIRÁLY
Ha ez így van, Laertes
(S mért volna így? de mért ne volna így?)
Fogadsz-e szót nekem?
LAERTES
Igen, uram,
Föltéve, hogy nem békeszót fogadtatsz.
KIRÁLY
Békét, magaddal. Ha most visszatér
(Megbokrosodva, többé rá nem áll,
Hogy útra menjen), majd feltüzelem
Egy oly merényre, terve kész agyamban,
Melyből egyéb út nincs, mint a bukás.
Halála semmi vádat nem lehell,
Még anyja is kimenti, vak-esetnek
Tartván cselünket.
LAERTES
Én szót fogadok,
Felség, kivált ha úgy fordul, hogy én
Lennék az eszköz.
KIRÁLY
Éppen összevág.
Mióta künn jársz, sokszor emlegettek
- S Hamlet előtt is - oly erényedért,
Miben, szerintök, főképpen ragyogsz;
S meg nem irigylé összes érdemid
Úgy, mint ez egyet, mely pedig közöttük
A legméltatlanabb.
LAERTES
S mi az, uram?
KIRÁLY
Bokréta csak, az ifjúság kalapján.
De kell az is; mert ifjat éppen úgy
Megillet a könnyelmü viselet,
Mint élemült kort a coboly perém,
Mely meleget tart, és kellő tekintélyt.
Egy normann úr volt itten, pár hava
- Láttam, csatán is, franciát: derék
Lóhátasok; - de e norman lovag,
Egész varázslat, hogy forrt a nyereghez,
És oly csudákat tétetett lovával,
Hogy összenőve látszott a nemes
Barommal s megfelezve testeik;
S úgy megtetézte a fogalmamat,
Hogy képzeletben cselfogásait
Utól nem értem:
LAERTES
És norman vala?
KIRÁLY
Norman.
LAERTES
Megesküszöm rá, hogy Lamord.
KIRÁLY
Az, az.
LAERTES
Jól ismerem; valóban ő
A nemzet éke, gyöngye.
KIRÁLY
Rólad ő
Szép vallomást tőn: mester-voltodat
Párbaj-tusákon úgy magasztalá,
Kivált a vívó-tőrrel mit mivelsz,
Hogy felkiálta: látni kéne azt!
Ha lenne, aki mérkőzzék veled;
De nemzetének, esküvé, legelső
Vivói egy mozdúlat-, egy fogásnak
Vagy egy tekintetnek, szemben veled,
Nem lennének ura. E vallomás
Fölmérgesíté Hamletet, de úgy,
Hogy mind könyörgve azt kivánta csak,
Bár hazajönnél s megvínál vele.
No, ebből aztán -
LAERTES
Mit aztán, uram?
KIRÁLY
Laertes, kedves volt atyád neked?
Vagy vásznon írott bú az a tiéd:
Arc, melynek szíve nincs?
LAERTES
Mért kérdi felség?
KIRÁLY
Nem, mintha tán vélném, hogy nem szeretted,
De mert tudom, hogy minden szeretet
Amint idővel támad, úgy idő
Mérsékli lángját és hevét, tudom
Tapasztalásból. Mert e lángban is
Él egy lahasztó bél avagy kanóc;
S mindig egyenlő jó nincs semmi se,
Mert a nagyon meggyűlt jóság maga
Saját bővébe fúl. Tegyük tehát,
Míg hőn akarjuk, amit akarunk;
Mert változékony ez az »akarás«,
És annyi gátja, csüggesztője van,
Amennyi a nyelv, a kéz, vakeset;
A »kell« meg egy pazar sohaj csupán:
Enyhítve, kárt tesz. De az elevenre!
Hamlet jő vissza: mit mernél csinálni,
Hogy tettel inkább légy atyád fia,
Mint puszta szóval?
LAERTES
Hát nyakát szelem
Oltár előtt is!
KIRÁLY
A gyilkos merényt
Nem szentesíti hely; de a boszúnak
Korlátja nincsen. Ha ezt akarod,
Maradj szobádban veszteg, jó Laertes;
Hamlet vegyen hírt megjöttöd felől;
Mi majd előtte feldicsértetünk;
Kettős zománcba vonjuk hírneved,
Mellyel a norman felruháza; szóval
Egymásra késztünk, és fogadkozunk
A fejetekre. Ő, amily unott,
Nagylelkű, nem gyanító semmi cselt,
A tőrök élét nem vizsgálja meg;
Egy kis fogással oly kardot cserélsz,
Mely nem fenetlen, s egy hamis szökéssel
Atyád halálát megfizetteted.
LAERTES
Úgy lesz; de a tőrt megmártom elébb.
Egy házalótól oly írat vevék,
Olyan halálost, melybe mártva kés,
Hol vért ereszt, nincs oly varázs tapasz,
Bár bírja minden fű-fa erejét
A hold alatt, hogy egy kis karcolásra
Megmentsen a haláltól valakit.
E szerbe mártom én szablyám hegyét;
Hogy gyönge sértés már halál legyen.
KIRÁLY
No, majd bővebben megfontoljuk ezt;
S hogy vág idő, eszköz, célunkra össze.
Ha elhibáznók, és ha szándokunk
Kilátszanék a rossz játék alól,
Jobb el se kezdjük. Kell hát tartalék
Tervünk mögött, egy, kettő is, mi állja
Ha ez kipukkan. Várj! hadd lám csak - úgy -
Ügyességtekre nagyban fogadunk -
Megvan!
Majd a tusán ha szomjúság epeszt
(Hogy már dühösben szúrtok amiatt)
És ő italt kér: egy pohár leend kész
Ez alkalomra, melyből egy csipet
- Kerülje bár el a mérges döfést -
Tervünket biztosítja. De mi zaj?
Királyné jő.
Nos, jó királyném?
KIRÁLYNÉ
Egy bú a másik sarkában tapod;
Oly gyorsan jőnek. - Húgod vízbe fúlt,
Laertes.
LAERTES
Vízbe? Ó, hol?
KIRÁLYNÉ
Egy fűzfa hajlik a patak fölé,
Mely szürke lombját visszatükrözi.
Ahhoz vivé ő eszelős füzérit:
Csalán-, kakukfü-, torma-, kosborát
(Ezt pásztorink durvábban nevezik,
Holtember-ujjnak szűz leányaink).
Ott egy behajló ágra koszorúját
Függesztené, s amint kapaszkodik,
Egy gonosz ág letört; s ő maga is
Gyom-ékszerével a siró folyamba
Zuhant alá. Ruhája szétterűlve
Mint hableányt tartá fenn egy korig;
Miközben régi nótákból danolt,
Mint ki nem is gyanítja önbaját;
Vagy oly teremtmény, ki a víz-elem
Szülötte és lakója. Csakhamar
Azonban ittas és nehéz ruhái
Dallam köréből levonák szegényt,
Sáros halálba.
LAERTES
Ó, jaj! hát beléfúlt?
KIRÁLYNÉ
Belé, belé.
LAERTES
Sok is vized, szegény Ophelia!
Elfojtom hát könyűm. De lám, minő
Bolond az ember! a természet rátart,
Mondjon akármit a szégyenkedés
Ha ez kicsordult, a nő is kiment.
Élj boldogul, királyom! tűz beszéd
Lobogna nyelvemen, ha el nem oltja
Ez a bolondság.
El.
KIRÁLY
Jer, Gertrúd, kövessük.
Mi nagy bajjal csitíthatám dühét!
Most félek, újra felzaklatja ez.
Jer hát, kövessük.
Elmennek.
Ötödik felvonás
1. szín
Temető.
Két Sírásó jön, ásóval, kapával.
ELSŐ SÍRÁSÓ
El szabad temetni keresztyén temetőben egy olyan leányt,
ki maga jószántából keresi az üdvösséget?
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Hát el azt, én amondó vagyok; ássuk meg neki szaporán
a sírt; a halottvizsgálók törvényt tettek rá, s úgy
találták, hogy megilleti a keresztyén temetés.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hogy lehet az, hacsak önvédelemből nem fúlt a vízbe?
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Márpedig azt úgy találták.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Se offendendo kellett esni; nem lehet különben. Mert
hát ez a bibéje: ha én készakarva fúlok vízbe: jele,
hogy az tett; a tettnek pedig három ága van; úgymint:
tenni, cselekedni és elkövetni; ergo, készakarva fúlt
belé.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Úgy, de hallja csak, pajtás-uram -
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hagyj békét nekem. Itt foly a víz, no jó; itt áll az
ember, no jó; ha már most az ember megyen a vízhez s
beléöli magát, az nollé-vellé annyit tesz, hogy ő
megy oda, érted? de ha a víz jön őhozzá, s úgy nyeli
el, akkor nem maga fojtotta belé magát; ergo, ki nem
vétkes önnön halálában, nem rövidíti meg az életét.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
De hát ez a törvény?
ELSŐ SÍRÁSÓ
E bizony; halottvizsgáló törvény.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Megmondjam hát az igazat? Ha őkelme nagy kisasszony nem
lett volna, bizony kívül temetnék ám a keresztyén temetőn.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hüm! mondasz valamit; sajnos bizony, hogy az úri népnek
több szabadsága van vízbe fojtani vagy felkötni magát,
mint a többi keresztyén felebarátjának. Ide veled, ásó.
Nincs olyan régi nemesember, mint a kertész, az árkoló,
meg a sírásó; ezek tartják fenn az Ádám mesterségét.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Hát Ádám nemesember volt?
ELSŐ SÍRÁSÓ
A bizony, vele kezdődik a nemesi kar.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Volt is akkor még olyan kar.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Micsoda! pogány vagy? Hát nem érted az Írást? Hiszen az
Írás mondja: »Ádám pedig ásott« - hogy áshatott volna
kar nélkül? Várj, teszek még egy kérdést: ha arra meg nem
felelsz, ismerd el magadat...
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Halljuk.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Ki az, aki tartósabb munkát csinál, mint akár a kőmíves,
akár az ács, vagy a hajóépítő?
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Hát az akasztófa-csináló; annak a készítménye ezer lakót
is elnyű.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Becsülöm az eszed, bizisten; az akasztófa éppen jó; de
kinek jó? annak jó, aki rosszat cselekszik; márpedig
te rosszat cselekszel, ha aszondod, hogy az akasztófa
tartósabb épület a templomnál: ergo, az akasztófa
éppen jó neked. No csak találd ki, gyere.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Már hogy ki épít tartósabbat, mint a kőmíves az ács,
vagy a hajómester?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Igen; ezt fejtsd meg, aztán kifoghatsz, pihenni.
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Ahá! tudom már.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Ki vele hát!
MÁSODIK SÍRÁSÓ
Bizistók, már nem tudom.
Hamlet és Horatio távol megjelennek.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Ne törd tovább a csürhejárást; nem üget a te szamarad
jobban, hiába püfölöd. Ha máskor ezt kérdik tőled, hát
mondjad: a sírásó; mert az olyan házat csinál, hogy
ítéletnapig eltart. Eredj csak, lódulj amoda Jáfethez,
hozz nekem egy itce valamit.
Második sírásó el.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Ásás közben dalol.
Hajdanda, míg ifjú valék,
Tartottam szeretőt;
Kényemre, hej! kedvemre, húj!
Tölthettem az időt.
HAMLET
Nem érzi e fickó, amit csinál, hogy dalol, midőn
sírt ás?
HORATIO
A megszokás közönyössé tette iránta.
HAMLET
Úgy van az: kevés dolgú kéznek annál finomabb az érzése.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Dalol.
De meglopott öregkorom,
Öklébe markola;
S elhányt-vetett, hogy azt se t’om,
Ki voltam valaha.
Feldob egy koponyát.
HAMLET
E koponyának egykor nyelve volt, szépen tudott dalolni;
s hogy vágja földhöz e pimasz, mintha Kain állkapcája
volna, ki az első gyilkosságot elkövette. Egy államférfi
agya is lehetett, kinél most e szamár különb cselszövő;
egy olyané, ki az Úristent is rászedte volna; nem meglehet?
HORATIO
Lehet, fönséges úr.
HAMLET
Vagy udvaroncé, ki oly szépen tudta mondani: »Jó reggelt,
édes úr! Hogy vagy, jó uram?« Ez-s-ez ő méltósága lehetett,
ki égig magasztalta ez-s-ez ő méltósága lovát, ha el akarta
csalni tőle; úgye lehetséges?
HORATIO
Igen, fönséges úr.
HAMLET
Hát biz’ úgy van az; és most Féreg asszonyságé; beesett
pofával, melynek csontját leüté a sírásó szerszáma. Furcsa
átalakulás folyt itt; ha belé láthatnánk. Hát csak annyiba
került táplálni e csontokat, hogy most tekézzenek velök?
Az enyémbe nyilallás áll, ha erre gondolok.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Dalol.
Ásó, kapa, veremvágó;
Egy szemfedő lepel;
Ó! az ily vendégnek egy gödör,
Egyéb semmi se kell.
Másik koponyát dob.
HAMLET
Itt egy másik: mért ne lehetne ügyvéd koponyája? Hol
vannak most szőrszálhasogatási, ármányai, tényálladéka,
birtokjoga és fogásai? Mért szenvedi most, hogy e goromba
ripők fültövön csapja egy piszkos ásóval, anélkül,
hogy perbe fogná »súlyos testi sérelem« miatt? Hm! -
Ez az atyafi meg, a maga idejében, nagy birtokszerző
lehetett; csupa telektörvény, nyugta, százalék, kettős
tanú, térítvény volt. De hát, annyi nyugta után itt leve
nyugta? annyi térítvény után ide tért meg? s agya százalék
helyett ázalékkal van tele? Tanúi az egész véteményből nem
megyéről, csak egy szűk mesgyéről tanúskodnak? Átruházó
oklevelei alig férnének e ruhaszekrényben, és most a
birtokosnak sincs tágabb tere? Mi?
HORATIO
Hajszállal sincs, uram.
HAMLET
Nemde juhbőrből készítik a pergament?
HORATIO
Abból, uram; meg borjúbőrből is.
HAMLET
Az is mind juh meg borjú, ki ebben biztosságot keres.
- Ki sírja ez, hé!
ELSŐ SÍRÁSÓ
Az enyém, uram. -
Dalol.
Ó, az ily vendégnek egy gödör,
Egyéb semmi se kell.
HAMLET
Gondoltam, hogy tiéd ez a zug, mert benne vagy, ha zúg.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Az úr meg kívül zúg, ha zúg; és így nem az úré; én, ha
zug sem vagyok benne, mégis enyém.
HAMLET
Abban vagy hazug, hogy benne lévén, magadénak mondod;
mert halottnak való az, nem elevennek.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Eleven hazugság ez, uram; visszapattan mindjárt, tőlem az úrra.
HAMLET
Miféle embernek ásod ezt?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Nem-embernek, uram.
HAMLET
Némbernek hát?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Annak se.
HAMLET
Kit temetnek belé?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Aki valaha nő volt, de már, Isten nyugassza lelkét, csak halott.
HAMLET
Mily átalkodott ez a semmirekellő! Az ember kótábul
beszéljen hozzá, különben megöli a szójátékával.
Uttartson, Horatio! három év óta, úgy veszem észre;
oly elménc lett a világ; hogy a paraszt lábujjhegye
az udvaronc sarkára tapos. - Mióta vagy sírásó?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Az esztendő minden napjai közül az napon adtam rá
magamat, mikor néhai Hamlet királyunk legyőzte
Fortinbrast.
HAMLET
Mennyi ideje annak?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hát nem tudja? Hisz minden bolond tudja azt. Éppen
aznap volt, mikor az ifjú Hamlet világra lett, tudja,
az, aki megbolondult, aztán Angliába küldték.
HAMLET
Vagy úgy! igen. Aztán mért küldték Angliába?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hát, mert bolond volt; ott majd eszire tér, vagy ha nem, ott úgyse baj.
HAMLET
Miért?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Mert ott szembe se tűnik; ott minden ember olyan bolond, mint ő.
HAMLET
Aztán, hogy bolondult meg?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Nagyon furcsán, aszondják.
HAMLET
Furcsán? hogy-hogy?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hát csak úgy biz’ a’, hogy elment neki az esze.
HAMLET
A gutába!
ELSŐ SÍRÁSÓ
Nem a gutába, hanem itt Dániába, hol én harminc esztendő
óta ásom a sírt, összevéve mint gyerek és ember.
HAMLET
Meddig áll el az ember, rothadás nélkül, a földben?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hát bizony, ha már halála előtt meg nincs rothadva
(mert mai napság annyi francu-ette test kerül ide,
aki a temetést is alig bírja), eláll az nyolc vagy
kilenc esztendeig; cserzővarga eláll kilencig.
HAMLET
Miért tovább az, mint más?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Mert hát, uram, annak a bőre úgy kicserződik a
mesterségivel, hogy soká nem ereszti által a vizet;
márpedig a víz leggonoszabb pusztítója ennek a mi
kurafi testünknek, ha meghalt. Látja ezt a kaponyát:
huszonhárom esztendeje fekszik a földben.
HAMLET
Kié volt az?
ELSŐ SÍRÁSÓ
Hej, kurafi bolond fickóé volt ez: mit gondol, kié?
HAMLET
Nem tudom.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Nyavalya essék a gaz bolondjába! egyszer egész palack
rajnait a nyakam közé öntött. Ez a tulajdon kaponya,
uram, ez a tulajdon kaponya Yorick kaponyája volt,
a király udvari bolondjáé.
HAMLET
Ez?
Elveszi a koponyát.
ELSŐ SÍRÁSÓ
Éppen ez.
HAMLET
Hadd lám. Haj, szegény Yorick! - Ismertem, Horatio;
végtelen tréfás, szikrázó elmésségű fiú volt; engem
a hátán hurcolt ezerszer: és most hogy irtózik tőle a
képzeletem! a gyomrom is émelyedik rá. Itt függött az
ajk, melyet én összecsókoltam, azt se tudom, hányszor.
Hová lettek gúnyjaid, bakugrásaid, dalaid? villámló
élceid, melyek az egész asztalt hahotára fakaszták?
Egy sincs már belőlük, hogy kimajmolnád saját
torzképedet? Bezzeg, most esett le az állad! No,
eredj ő asszonysága öltözőjébe, s mondjad neki:
fesse bár magát ujjnyi vastagon, erre jut az arca;
eredj, kacagtasd meg vele. - Valamit kérdek tőled,
Horatio.
HORATIO
Mi lesz az, fönség?
HAMLET
Mit gondolsz, Nagy Sándor is ilyenné lett a földben?
HORATIO
Éppen.
HAMLET
S ilyen szaga volt? phű!
Leteszi a koponyát.
HORATIO
Éppen, fönség.
HAMLET
Minő aljas célokra használhatnak még bennünket, Horatio!
Nem nyomozhatja-e képzeletünk a Sándor nemes porát,
míg végre mint hordóakna tapaszát leli meg?
HORATIO
Nagyon tűhegyre vennők, ha igy vennők.
HAMLET
Bizony nem; egy szikrát sem; csak szerényen elkísérnők
őt oda, s valószínűség vezérlene; ilyenformán: Sándor
meghalt; Sándort eltemették; porrá vált; a por föld;
földből sárt csinálnak: és így azzal a sárral, mely
őbelőle lett, miért ne dughatnák be a sörös hordót?
Fejdelmi Caesar, ha föld röge lett,
Lyukat töm, hogy kizárja a szelet;
Ó, hogy ki a világ félelme volt,
E sár, most egy repedt falon a folt!
De lassan! félre! - Itt jő a király,
Király, Királyné, Laertes, Urak és egy Pap,
Ophelia koporsóját kisérve jőnek.
Királyné s udvaroncok. Kit temetnek
Ily csonka szertartással? Ez jele,
Hogy akit hoznak, öngyilkos kezekkel
Végezte éltét; bárha rangbeli.
Vonuljunk hátra, lessük el, mi ez.
Hátravonul Horatióval.
LAERTES
S mi szertartás még?
HAMLET
Ez Laertes,
Igen derék ifjú; figyelj csak.
LAERTES
Mi szertartás még?
PAP
A temetésben annyit kedvezénk,
Amennyi csak szabad: halála kétes,
S ha egy parancsszó rendet nem zavar,
Beszenteletlen várná e gödörben
Ama vég-harsonát: imák helyett
Cserép, kavics, kő hullna rá; de így,
Szűz dísze a virághintés, harangszó,
S köz temető-hely megengedtetett.
LAERTES
Ennél több nem szabad?
PAP
Több nem szabad.
Fertőzve lenne gyászszolgálatunk
A requiemmel, mely békében elszállt
Lelkekre mondatik.
LAERTES
Tegyék a földbe;
Szeplőtlen szűz testéből violák
Fakadjanak! - De tudd meg, durva pap,
Szolgáló angyal lesz húgom, midőn te
Ott lenn üvöltesz.
HAMLET
Mi! Ophelia!
KIRÁLYNÉ
Virágot hintve.
Kedvest a kedvesnek: Isten veled.
Reméltem, Hamletemnek nője léssz;
Azt gondolám, nászágyadat vetem meg,
Nem sírodat hintem, kedves leány.
LAERTES
Háromszoros jaj, ó! harmincszoros,
Fejére az átkozottnak, ki gonosz
Tettével megrabolta dús eszed! -
Ne még a földet! hadd szorítom újra
Karomba egyszer. Most halmozzatok
A sírba ugrik.
Port elevenre, holtra, míg hegyet
Emeltek e lapályon, mely tetőzze
Vén Peliont s Olympus kék fejét.
HAMLET
Előlép.
Ki az, kinek fájdalma elbir ily
Tulzó beszédet? kinek jaj-szavára
Bűvölten áll a vándor csillag is,
S döbbenve hallgatózik? - Én vagyok,
Hamlet, a dán.
A sírba ugrik.
Birkoznak.
LAERTES
Ördög lelked vigye
Pokolba hát.
HAMLET
Nem jól imádkozol.
Vedd, kérlek, a torkomról ujjaid;
Mert bárha nem vagyok tüzes, szilaj,
Veszélyes is van bennem valami:
Kerüld, tanácslom. Vedd innen kezed.
KIRÁLY
Szét kell cibálni őket.
KIRÁLYNÉ
Hamlet! Hamlet!
MIND
Urak -
HORATIO
Türelmet, édes jó uram!
A kísérők elválasztván őket, feljőnek a sírból.
HAMLET
Hagyján! e pontért harcolok vele,
Míg a szemem héját mozdíthatom.
KIRÁLYNÉ
Fiam, fiam! miféle pontért?
HAMLET
Szerettem Opheliát; negyvenezer
Testvér szerelme, összefogva, nem
Ér az enyimmel. - Mit tennél te érte?
KIRÁLY
Ó, hisz bolond, Laertes.
KIRÁLYNÉ
Tűrd néki, az Isten szerelmiért!
HAMLET
Krisztusra! mit tennél meg érte; hadd lám:
Sírnál? viaskodnál? tépnéd magad?
Innál-e mérget? ennél krokodilt?
Én megteszem. Hát ríni jössz ide?
S hogy sírba ugrálj, engem azzal ölj?
Jer hát, temetkezz mellé eleven,
Én kész vagyok; s ha bércekről fecsegsz;
Hadd hányjanak ránk annyi milljom holdat,
Míg a tetőhöz, melynek homlokát
A lángoló napkör megperzseli,
Az Ossa egy bibircsó lesz. Na ládd,
Ha szájaskodni tudsz, én is tudok.
KIRÁLYNÉ
Őrült beszéd ez: így tart egykorig;
Ha rájön a láz; majd türelmesen,
Mint nőgalamb aranyszín pelyhesi
Fölött, alélva gubbaszt hallgatása.
HAMLET
Hallod-e, hé! mért bánsz te így velem?
Mindig szerettelek; de semmi, no;
Bár Hercules, amit bír, tegye meg:
A macska nyávog, és megvész az eb.
El.
KIRÁLY
Kérlek, vigyázz rá, jó Horatio.
Horatio el.
Laerteshez.
Türelmed edzze múlt éji beszédünk;
Most e lökéshez szabjuk az ügyet.
Édes Gertrud, vigyáztass a fiadra.
E sírra élő emléket teszünk
Lesz egy nyugalmas óránk nemsokára:
Addig türelmet a nehéz munkára.
Elmennek.
2. szín
Terem a kastélyban.
Hamlet és Horatio jőnek.
HAMLET
Elég is erről: halld a másikat. -
Jut még eszedbe az egész dolog?
HORATIO
Jut-é eszembe, fönség?
HAMLET
Harc volt, barátom, a szivembe, mely
Alunni sem hagyott; és helyzetem
Irtóztatóbb volt egy rablázadásnál.
Gyorsan - becsülni méltó gyorsaság
(Mert tudni kell, hogy egy meggondolatlan
Tett néha jól segít, midőn derék
Tervünk hanyatlik; s ez tanítson arra:
Van egy istenség, aki céljaink
Formálja végre, bármiképp nagyoltuk) -
HORATIO
Kétségkivül:
HAMLET
- Fel, a hajó-szobámból,
Nyakamba vetve tengerészruhám,
Mentem sötétben tapogatva, hogy
Kimotozzam őket; célom sikerült;
Vevém csomagjok; egyszóval, siettem
Szobámba vissza; hol bátor valék
- Felejtve a félsz minden illemet -
Feltörni a titkos csomag pecsétjét.
Mit leltem abban! Ó, királyi gazság!
Szoros parancsot - megtüzdelve okkal,
Dán- s Angolország jóllétök felől,
S mily rém, lidérc, huh! az én életem -
Hogy megtekintve, haladéktalan,
Még bárdfenésre sem hagyván időt,
Vegyék fejem.
HORATIO
Hah? lehetséges az?
HAMLET
Itt a parancs: olvasd, ha érkezel.
De most szeretnéd tudni, mit tevék?
HORATIO
Kérem fönségedet.
HAMLET
Igy bé levén hálózva e gazoktul
- Mert még előszót sem csinált agyam,
Midőn ők már elkezdtek játszani -
Leültem, új parancsot koholék;
Szépen leírtam. Egykor póriasnak
Tartám, mint sok nagy államférfiú,
A szép írást, s nagyon törtem magam,
Hogy elfeledjem e tudásomat;
De most deáki haszna lőn. Szeretnéd
Tudni, mit írtam?
HORATIO
Igen, jó uram.
HAMLET
Király nevében szörnyü kénytetést:
Úgy hív adózó néki Anglia,
Úgy, pálmaként, barátságuk viruljon,
Úgy hordja béke a kalász-füzért,
Úgy álljon a frigyök közt csak ,vonás’
S több ily nehéz »úgy-úgyot«: amiképp
Meglátva, értve a bennírtakat,
Minden halasztás nélkül, rögtöni
Halálnak adja e parancs vivőit,
Még gyónniok sem engedvén időt.
HORATIO
S hogyan pecsétlé újra be?
HAMLET
Hát ebben is segélt az ég. Atyám
Gyűrűje, melyről azt a dán pecsétet
Levették, éppen tarsolyomba’ volt.
Alájegyzém az írást; összehajtám,
Úgy, mint a másik: bepecsételém,
S helyére dugtam: rá nem ismer a
Váltott-gyerekre senki. Másnap aztán
Hajó-tusánk lett; ami azt követte.
Immár tudod.
HORATIO
Megy hát Guildenstern s Rosencrantz neki?
HAMLET
No, hát: úgy kaptak e szolgálaton;
Egyik se nyomja lelkem; buktijok
Önnön csuszás-mászásból ered.
Veszélyes ám, ha két hatalmas ellen
Bőszült rohamja s vívó-tőre közzé
Hitvány elem kerűl.
HORATIO
Minő király ez!
HAMLET
Nem néz-e most rám, gondold meg - királyom
Megölte; megszeplősíté anyámat;
Ide csöppent, trónraléptem és reményim
Közé; kihányta horgát életemre,
S minő fogással! - nem lélekbe jár,
Hogy megfizessek e karral neki?
S nem kárhozat, hogy az emberiség
E rákfenéje pusztítson tovább?
HORATIO
Rövid időn megtudja Angliából,
Mi lett ez ügynek kimenetele.
HAMLET
Rövid időn meg: de a köz enyim;
S az ember élte annyi, mint ez: »egy!«
Azt bánom, hogy felejtém magamat,
Horatio, Laertes ellenében:
Ügyem szakasztott mása az övé:
Kedvébe járok; de bizony, dagályos
Fájdalma szörnyü szenvedélyemet
Feltornyosítá.
HORATIO
Csendesen! Ki jő itt?
Osrick jő.
OSRICK
Üdvözlöm, fenség, Dániábai visszatérte alkalmából.
HAMLET
Köszönöm alásan, uram. - Ismered ezt a pőcsiket?
HORATIO
Nem, jó uram.
HAMLET
Annál inkább üdvösségedre válik, mert vétek ezt
ismerni. Sok földje van, termékeny is; így hát
akármilyen barom legyen a barmok ura, annak jászla
a király asztala mellett áll. Szajkó ugyan, de
mondom, terjedelmes birtoka van, sárból.
OSRICK
Kedves fenséges úr, ha szívélyes volna ráérni,
egy dolgot közlendenék, őfelségétől.
HAMLET
Elfogadom, uram, szellemem összes éberségével.
Használja fövegét; fejrevaló az.
OSRICK
Köszönöm, fenség: ma nagyon meleg.
HAMLET
Sőt nagyon hideg van, tessék elhinni: felyülről fú a szél.
OSRICK
Valóban, uram, meglehetőleges hideg van.
HAMLET
De mégis, úgy tetszik, rekkenő a hőség - az én
mérsékletemhez.
OSRICK
Roppantul, uram; igen rekkenő - mintha - nem is
tudok mit mondani, hogyan. - De, uram, őfelsége
jelentenem hagyta önnek, miszerint ő nagy fogadást
tett önnek fejére. Az ügy, fenség, ez -
HAMLET
Kérem, ne feledje -
Int, hogy tegye fel kalapját.
OSRICK
Lelkemre! nem; saját kényelmemért, lelkemre!
- Uram, itt van, imént jőve udvarhoz, Laertes;
higgyen nekem, ő egy bevégzett világfi, a
legjelesb különféleségek-, igen finom modor-,
és nagy külfénnyel. Valóban, képlegesen beszélve
róla, ő az udvariasság térképe vagy naptára, mert
benne mindazon tényezők beltartalma található fel,
miket egy udvaronc örömest lát.
HAMLET
Uram, leírása nem szenved veszteséget ön ajkán;
bár tudom, hogy őt leltárilag elemezni, zavarba
ejtené az emlékezet számtanát, mely még csak
evickélni sem bírna az ő gyors vitorlája után.
De, a magasztalás őszinteségével mondva, én őt
egy nagymérvű szellemnek tartom, s oly drága
és ritka öntvényűnek, hogy igaz szólamot használva
felőle, hozzá hasonló csupán a tükre; bárki más
akarná utánozni, árnyéka, semmi egyéb.
OSRICK
Fönséged a legkifogástalanabbul beszél róla.
HAMLET
S az ügy érdeme, uram? mért burkoljuk e lovagot a
mi durvább lehelletünkbe?
OSRICK
Parancsol?
HORATIO
Uram, nem volna lehetséges más nyelven megértetni
magát? Szíveskedik, úgye bizony?
HAMLET
Mit jelentsen e lovag neve említése?
OSRICK
Laertesé?
HORATIO
Üres már a zsebe; arany szavait mind elköltötte.
HAMLET
Az övé, uram.
OSRICK
Tudom, miszerint fönséged elég bölcs -
HAMLET
Vajha tudná, barátom; ámbár, bizony, az ön tudása
még nem nagy becsületemre válna. Tovább, uram.
OSRICK
Fönséged elég bölcs átlátni, hogy mily kitűnő Laertes -
HAMLET
Azt nem merem bevallani, nehogy vele mérkőznöm
kelljen a kitűnőségben; pedig ismerni jól az
embert, ez volna a valódi önismeret.
OSRICK
Fegyverforgatásban értem, fenség; már e szakmában,
miképp mindenki által lett beismerve, nincs
hasonlója.
HAMLET
Mi a fegyvere?
OSRICK
Ví-kard és rapier.
HAMLET
Ez hát két fegyvere neki. Nos aztán?
OSRICK
A király, fönség, fogadott vele hat berber paripában;
mik ellenében ő föltételezett, úgy hallom, hat francia
ví-kard- és tőröket, járulványaikkal együtt, mint öv,
kardkötő és a többi. Az emeltyűk hárma valóban igen
gyönyörű a szemnek, igen jól áll a markolathoz, nagyon
finom emeltyűk, igen nemes fogalmazással.
HAMLET
Mit nevez ön emeltyűnek?
HORATIO
Tudtam, fenség, hogy nem éri be a szöveggel, hanem
elébb az oldaljegyzeteken is akar épülni.
OSRICK
Emeltyűk, uram, a kardkötők.
HAMLET
A kitétel rokonabb lenne tárgyával, ha ágyút szoktunk
volna hordani oldalunkon; addig a kardkötő, úgy hiszem,
legyen kardkötő. De tovább: hat berber ló, hat francia
tőr, ezek járulványi s három nemes fogalmazású emeltyűi
ellen; igazi francia-dán fogadás. És miért lett mind
föltételezve, amint mondá?
OSRICK
A király, fenség, arra fogadott, fenség, hogy ő és
fenséged közötti tizenkét vímenetből ő háromnál
többször nem talál, mint fenséged; ő pedig tizenkettő
ellen kilencre fogadott; és ez rögtöni kísérlet tárgya
lenne, ha fenséged méltóztatnék megfelelni -
HAMLET
Hátha nem felelek semmit?
OSRICK
Úgy értem, uram, hogy megfelelni a kihívásnak, személye
kitétele által e kísérleten.
HAMLET
Itt járkálok, uram, e csarnokban; ez a naponkinti
sétaidőm: ha őfelségének úgy tetszik, ám hozzák ide
a szablyákat; s ha Laertesnek kedve tartja, és a
király is marad szándéka mellett, nyerek neki, ha
bírok; ha nem, úgy nem nyertem egyebet, csak a
szégyent s a számfeletti ütlegeket magamnak.
OSRICK
Izenetét ily módon kézbesítsem?
HAMLET
Az értelmét, uram: különben amennyi szóvirággal
kivánja a természete.
OSRICK
Ajánlom hódolatomat fenségednek.
El.
HAMLET
Viszont, viszont. - Jó, hogy ajánlja magát;
különben nincs nyelv a világon, mely azt tenné.
HORATIO
Elszaladt a libuc, pedig még a tojáshéj is a
fején van.
HAMLET
Tán még anyja emlőjével is udvariaskodott ez,
mielőtt megszopta volna. Igy ő (és sok más
falkájabeli, kiket tudom, mint becéz e seprőjére
szállt világ) a kornak puszta hangját, a társalgás
külmodorát és mintegy tajtékját szedték fel, mely
őket átsegíti a legdőrébb és legalaposb vélemények
közt is: de kísértsd meg csak, fújj rá, s a buborék
oda.
Jő egy Úr.
ÚR
Fenséges uram, őfelsége tiszteletét küldte vala az
ifjú Osrick által, ki azt a választ hozá, hogy
fenséged itt a csarnokban vár; most általam azt
kérdezteti, van-e még kedve megvíni Laertesszel,
vagy hosszabb időre halasztja?
HAMLET
Én állani szoktam feltételeimnek; azok a király
tetszését követik. Ha kedve parancsolja, az enyim
kész; most vagy akármikor, föltéve, hogy oly képes
leszek, mint most.
ÚR
A király, királyné, s mind jőnek már lefelé.
HAMLET
Isten neki!
ÚR
A királyné kéreti fönségedet, lássa szívesen Laertest,
mielőtt víváshoz fognának.
HAMLET
Jóra oktat.
Úr el.
HORATIO
Elveszti a fogadást, fenség.
HAMLET
Nem gondolnám: mióta külföldön jár, mindig gyakorlom
magamat; ily egérúttal nyerni fogok. De sose láttál
olyat, mily nehéz itt a szívem tája; hanem sebaj.
HORATIO
Úgy hát ne, jó uram -
HAMLET
Merő bolondság; de afféle sejtelem mégis, mely talán
megzavarna egy asszonyt.
HORATIO
Ha elméje nyugtalan valamiért; fogadjon szót neki;
én majd eléjök megyek, s megmondom, hogy nincs most
kedve hozzá.
HAMLET
Tapot se; dacolunk e baljóslattal: hisz egy verébfi
sem eshetik le a gondviselés akaratja nélkül. Ha most
történik: nem ezután; ha nem ezután, úgy most történik;
s ha most meg nem történik, eljő máskor: készen kell rá
lenni; addig van. Miután senkinek sincs olyanja, mit
itt ne hagyjon: mit árt elébb hagyni el? - Ám legyen!
Király, Királyné, Laertes, Urak, Osrick
és kíséret, vívó tőrökkel stb. jőnek.
KIRÁLY
Jer, Hamlet, jer: vedd tőlem e kezet.
Laertes kezét a Hamletébe teszi.
HAMLET
Uram, bocsánat: megsértettelek;
De, mint lovag, bocsásd meg azt nekem.
Ím, tudják a jelenvalók,
S kellett bizonnyal hallanod, minő
Bús elmebaj gyötör. Amit tevék,
Mi durván verte föl természeted,
Becsűleted s botránkozásodat:
Kimondom itten: őrültség vala.
Vagy Hamlet az, ki megbántá Laertest?
Hamlet soha! mert Hamlet, ha magán-
Kivűl ragadva, mikor ő nem ő,
Bántá Laertest: nem Hamlet tevé azt,
Hamlet tagadja. Hát ki tette más?
Az őrültsége. Így levén ezek,
Hamlet a bántott félhez tartozik:
A kór szegény Hamletnek ellene.
E fültanúk előtt, uram,
Tagadva minden ártó szándokom,
Mentsen ki annyiban nemes szived,
Hogy háztetőn nyilat lövék keresztül,
S öcsémet érte.
LAERTES
A vér megbocsát,
Melynek leginkább szítna gerjedelme
Bosszúra mostan: ámde a becsűlet
Még visszatartja béke-jobbomat,
Míglen korosb és közbecsűletű
Bajmesterek szavát, itéletét
Birandom, hogy nincs vérfolt nevemen.
Addig legyen barátság e barátság,
Mit felajánlasz; én elfogadom,
Nem is töröm meg.
HAMLET
Őszintén veszem;
S bízvást megvívom e testvéri párbajt. -
Acélt nekünk! Jer.
LAERTES
Jer, egyet nekem!
HAMLET
A célod én leszek, bizony, Laertes;
Mint legsötétebb éjen csillagok,
Lövellnek át tudatlanságomon
Mesterfogásid.
LAERTES
Ej, ne csúfolódj!
HAMLET
Nem, Istenemre!
KIRÁLY
Adj kardokat, kis Osrick. - Hamlet öcs,
Tudod, miben fogadtunk?
HAMLET
Jól, királyom:
Felséged a gyöngébb oldalra tett.
KIRÁLY
Nem félek attól: víni láttalak;
S ha ő haladt: egérutunk van érte.
LAERTES
Nagyon nehéz; hadd lám a másikat.
HAMLET
Ez jó nekem. Egyforma hosszú mind?
Készülnek a viadalhoz.
OSRICK
Egyforma, fenség.
KIRÁLY
Bort billikomba! ez asztalra itt. -
S ha majd talál elsőre, másodikra,
Vagy harmadízben Hamlet jól felel:
Ágyú dörögjön minden várfokon:
Hamlet javáért iszik a király.
Egy gyöngyszemet dob a kehelybe akkor.
Drágábbat annál, melyet koronán
Felváltva már négy dán király viselt.
Kelyhet nekem! s az üstdob mondja meg
A harsonának, és a harsona
Künn a tüzérnek, pattantyú az égnek,
Az ég a földnek: »Most ürít kehelyt
Hamletre a király.« - Hajrá, fiúk! -
Ti meg, birák, jól nyissatok szemet.
HAMLET
No rajta!
LAERTES
Rajta hát!
HAMLET
Egy.
LAERTES
Nem.
HAMLET
Bíró!
OSRICK
Találta, szembetűnően találta.
LAERTES
Jó; újra hát!
KIRÁLY
Megállj! bort adjatok.
Hamlet, ez a gyöngy a tiéd; fogadd;
Egészségedre. - Nyújtsátok oda.
Harsonák; künn ágyúdörej.
HAMLET
Hadd végzem e döfést, tedd félre addig.
Jerünk.
Vínak.
Találtam ismét; igaz-e?
LAERTES
Ért, ért, bevallom.
KIRÁLY
A mi fiunk győz.
KIRÁLYNÉ
Tikkad, mert kövér. -
Ne, Hamlet, a kendőm; töröld meg arcod;
Ez a királyné áldomása, Hamlet:
Szerencsédért iszik!
HAMLET
Kegyelmes asszony!
KIRÁLY
Gertrud, ne igyál.
KIRÁLYNÉ
Iszom, bocsásson meg, uram király.
KIRÁLY
Félre.
Késő! a mérgezett pohár.
HAMLET
Mindjárt, anyám: még inni nem merek.
KIRÁLYNÉ
Jer, hadd töröljem meg hát arcodat.
LAERTES
Most én találok, felség.
KIRÁLY
Nem hiszem.
LAERTES
Félre.
Mintegy a lelkem is furdal pedig.
HAMLET
Jer harmadikra. De játszol, Laertes:
Víjj, kérlek, amint Isten tudnod adta:
Félek, bolondot űzsz velem csupán.
LAERTES
Igen? No, jer hát.
OSRICK
Egyik sem talált.
LAERTES
Ne most!
Laertes megsebzi Hamletet; erre, a birkózás közben,
felcserélik szablyáikat, és Hamlet megsebzi Laertest.
KIRÁLY
Vonják el egymástól! Dühösek.
HAMLET
Nem; rajta ismét!
A Királyné összeroskad.
OSRICK
Ha! ni, a királyné!
HORATIO
Mindkettő vérzik. - Hogy van, jó uram?
OSRICK
Hogy vagy, Laertes?
LAERTES
Hát, mint egy szalonka,
Saját tőrömben, Osrick.
En-árulásomért, méltán halok.
HAMLET
Mi lelte a királynét?
KIRÁLY
Csak elájult,
Hogy a vért látta.
KIRÁLYNÉ
Nem, nem: az ital,
Az ital - ó, édes Hamlet! - az ital,
Az ital: megmérgeztek.
Meghal.
HAMLET
Ó, szörnyű gazság!
Be kell az ajtót zárni. Árulás!
Ki kell nyomozni.
Laertes elesik.
LAERTES
Itt fekszik, Hamlet. - Hamlet, oda vagy:
Nincs a világon szer, mitől kigyógyulj;
Nincs benned élet egy félórai.
Az áruló, kifent, megmérgezett
Eszköz kezedbe’ van. Torkomra forrt
Az undok ármány: itt fekszem, soha
Föl nem kelendő. Mérget itt anyád is;
De hangom elhágy. A király az ok,
Mindenben a király.
HAMLET
A kardhegy is mérgezve van?
No, méreg, hass tehát.
A Királyt ledöfi.
MIND
Árulás! árulás!
KIRÁLY
Ó, védjetek barátim; csak seb ez.
HAMLET
Ne hát, te gyilkos, vérparázna dán!
Ne, idd ki ezt is: - benne gyöngyszemed? -
Kövesd anyámat.
A Király meghal.
LAERTES
Méltán bűnhödik;
Oly méreg ez, mit ő kevert maga. -
Váltsunk, nemes Hamlet, bocsánatot:
Atyám halála s az enyém ne szálljon
Fejedre, se az enyimre a tied!
Meghal.
HAMLET
Az ég ne tudja bűnödül! Követlek.
Halott vagyok, Horatio. -
Isten veled, boldogtalan királyné! -
Ti, kik halványan és remegve álltok,
Néma személyek s nézők e darabnál,
Ha volna még időm (de a halál
Kemény poroszló, nem ereszti foglyát),
Ó, majd beszélnék - de maradjon az.
Horatio, halott vagyok; te élsz:
Győzd meg felőlem és igaz ügyemről
A kétkedőket.
HORATIO
Azt ne várd soha:
Bennem a dánnál több a római;
Maradt még e pohárban egy kevés.
HAMLET
Addsza, ha lelked van! bocsásd a kelyhet.
Az égre! nem hagyom. - Ó, Istenem!
Horatio, mily sérelem marad,
Ha ez homályba vész, a nevemen!
Ha ápolál szivedben valaha:
Foszd meg az üdvtől egy kissé magad,
Szídd még e rossz világ kínos lehét,
Hogy elmondd esetem. -
Künn induló és lövés.
Mi hadzaj ez?
OSRICK
A győzedelmes ifjú Fortinbras
Üdvözli, Lengyelországból jövet,
Ily harcilag Angolhon követit.
HAMLET
Ó! meghalok, Horatio.
Túlzajg az ádáz méreg lelkemen!
Nem élhetem meg az új híreket;
De íme, jóslok: Fortinbrasra száll
Az ország; övé haldokló szavam.
Beszéld el ezt neki, s minden körülményt,
Mi okozá - A többi, néma csend.
Meghal.
HORATIO
Nemes szív tört meg itt. - Jó éjt, királyfi;
Nyugosszon angyal éneklő sereg!
Miért jön a dob?
Künn induló.
Fortinbras, az angol követek és mások jőnek.
FORTINBRAS
Hol az a látvány?
HORATIO
Mit akarsz te látni?
Ha jajt, ha szörnyüt, ne keresd tovább.
FORTINBRAS
Itt koncolás volt. - Ah, kevély halál!
Mi dáridó készűl örök honodban,
Hogy egy lövéssel ennyi fejedelmet
Ily véresen levertél?
ELSŐ KÖVET
Szörnyű látvány,
S mi Angliából hírt későn hozunk:
Nem érez a fül, mely meghallaná
Beszédünk, hogy parancsa teljesült,
Hogy Rosencrantz és Guildenstern halott.
Ki fogja megköszönni már?
HORATIO
Ez ajk nem,
Ha élne és köszönni bírna is.
De, minthogy éppen toppra jöttetek,
Ti lengyelekről, és ti Angliából,
E vér-tusához: rendeljétek el
Közszemle végett e holttetemek
Kitételét magas ravatalon;
S hadd hírlem a még nem-tudó világnak
Az itt történteket. Majd hallotok
Vérbűn, erőszak, természettelen
Dolgok, nem is vélt gyilkolás, kivégzés,
Ravasz, de kényszerült ölés felől;
És végre füstbement bal terveket,
A főre hullva, mely koholta; mindezt
Híven elmondhatom.
FORTINBRAS
Jerünk sietve meghallgatni azt,
S hívjuk be rá az ország nagyjait.
Én e szerencsét búsan ölelem;
E tartományhoz, úgy rémlik, jogom van:
Most alkalom hí föllépnem vele.
HORATIO
Erről magamnak is lesz egy szavam,
S egy olyan ajké, hogy többet csinál.
Most ehhez lássunk, míg az emberek
Elméje bódult; míg több baj nem ér
Ármány s vétség miatt.
FORTINBRAS
Négy százados
Emelje Hamletet, mint katonát,
A ravatalra: mert belőle, ha
Megéri, nagy király vált volna még.
Útján kövesse harci tisztelet.
Harsogjon a zene. -
Vegyék föl tetemét. - Ily látomás
Szép a mezőn, de itt szemlélve más.
Menj, lőjenek sort!
Induló mellett mind el; azután sorlövés hallik.

.oOo.