Shakespeare
János király
fordította Arany János

SZEMÉLYEK

JÁNOS KIRÁLY
HENRIK HERCEG, a fia
ARTHUR, bretagne-i herceg
MARESHALL VILMOS, Pembroke grófja
FITZ-PETER GODOFRÉD, Essex grófja
LONGSWORD VILMOS, Salisbury grófja
BIGOT RÓBERT, Norfolk grófja
DE BURGH HUBERT, a király főkamarása
FAULCONBRIDGE RÓBERT
FAULCONBRIDGE FILEP (később RICHÁRD néven)
GURNEY JAKAB, Faulconbridge-né szolgája
POMFRETI PÉTER
FÜLÖP, francia király
LAJOS, a dauphin
AUSZTRIA FŐHERCEGE
PANDOLF BÍBORNOK, a pápa követe
MELUN, francia úr
CHATILLON, francia követ
ELEONORA, II. Henrik angol király özvegye
CONSTANTIA, Arthur anyja
BLANKA, Alphonso castiliai király leánya
FAULCONBRIDGE-NÉ
Urak, hölgyek, Angiers város polgárai, sheriff, heroldok, 
híradók, tisztek, katonák, porkolábok és kísérők

Színhely: részint Angol-, részint Franciaországban.

Első felvonás
1. szín
Northampton. Trónterem a palotában.
János király, Eleonora királyné, Pembroke, Essex,
Salisbury és mások, Chatillonnal jőnek.
JÁNOS KIRÁLY
No szólj, Chatillon, mit kíván a Fransz?
CHATILLON
Frankhon királya, üdvözlés után,
Ezt mondja fölségednek általam,
Az álfönségnek, Angliában itt -
ELEONORA
Ez furcsa kezdet! Álfönség, ugyan?
JÁNOS KIRÁLY
Békén, anyám: halljuk, mi a követség.
CHATILLON
Fülöp, franszok királya, néhai
Bátyád, Godofréd kiskorú fia,
Plantagenet Arthur jogán s nevében,
Törvényes ígényt formál ellened
E szép szigethez s tartományihoz,
Mint: Irland, Poitiers, Anjou, Touraine, Maine;
S kivánja, hogy tedd félre kardodat,
Mellyel bitorlod mind e címeket,
S add azt ifjú öcséd, Arthur kezébe,
Urad-királyodéba jog szerint.
JÁNOS KIRÁLY
Mi lesz belőle, ha ezt megtagadjuk?
CHATILLON
Hát büszke, véres háború daca,
Visszacsikarni a csikart jogot.
JÁNOS KIRÁLY
Had ellen itt lesz had, dac a dac ellen,
Vér ellen is vér: mondd a Fransznak ezt.
CHATILLON
Vedd hát királyom harcüzenetét,
Mely küldetésem véghatára volt.
JÁNOS KIRÁLY
Vidd az enyém is; járj Isten hirével.
Légy mint a villám fransz urad szemébe;
Mert míg jelentést tennél, hogy megyek,
Ágyúm dörejje fog hallatszani.
Most menj! Te légy haragunk harsonája
S önpusztulástok gyász előjele.
Kövesse illő kíséret; te láss
Utána, Pembroke. Jó utat, Chatillon.
Chatilion és Pembroke el.
ELEONORA
Nos hát, fiam? nem mindig mondtam-e,
Hogy e kevély Constantia nem pihen,
Míg fel nem gyújtja Frankhont s a világot
Fia jogáért s pártja érdekében?
Ezt elkerülni, s jóra hozni, könnyű
Lett volna eddig szíves alkuval:
Most két királyság fölszerelt hada
Mond benne szörnyü vér-itéletet.
JÁNOS KIRÁLY
Részünkön a jog, s a birtokba tétel.
ELEONORA
A birtok jóval inkább, mint a jog;
Baj volna másképp mind neked s nekem:
Füledbe öntudatom ezt sugallja;
Rajtunk kivűl csupán az Isten hallja.
Northampton megye sheriffje jő s valamit súg Essexnek.
ESSEX
Királyom, itt a legfurcsább perügy
Van a megyéből s vár itéletedre;
Sohsem hallottam olyat életemben;
Előállítsam a két fél perest?
JÁNOS KIRÁLY
Hadd jöjjenek.
Sheriff el.
Monostorink, apátságink fizessék
E had költségeit.
Visszatér a sheriff, meg Faulconbridge Róbert és Filep,
ennek természetes bátyja.
Kik vagytok?
FILEP
Én
Felséged hű jobbágya, e megyéből
Való nemesfi, és ha jól gyanítom,
Faulconbridge Róbert öregebb fia,
Egy bajnoké, kit harcmezőn ütött
Lovaggá Cordelion hős keze.
JÁNOS KIRÁLY
S ki vagy te?
RÓBERT
A mondott lovag fia,
És örököse.
JÁNOS KIRÁLY
Ő az idősebb, s te az örökös?
Nem egy anyától vagytok eszerint.
FILEP
Egytől bizony mi, felséges király,
Sőt egy apától, én úgy gondolom;
Azonban e részt a való iránt
Az Éghez utasítlak, és anyámhoz;
Én kétkedem, mint bárki más fia.
ELEONORA
Píh, durva ember! e kételkedéssel
Anyádat sérted és becsűletét.
FILEP
Én, asszonyom? Nekem nincs rá okom;
Öcsém használja érvül azt, nem én,
Mit ha bepróbál, hát engem kiüt
Éventi ötszáz fontból, legalább.
Ég, óvd anyám erényét s földemet!
JÁNOS KIRÁLY
Be jó bolond fickó. - De mért igényli,
Ifjabb létére, a te örököd?
FILEP
Hát tudom én? Csak hogy föld kell neki.
Csúfolt, tudom, hogy zabgyerek vagyok:
Azonban, oly híven fogantam-e
Mint ő, anyámnak lelke rajta, mondok;
De hogy csakoly derékul megfogantam
(Áldás a csontra, mely fáradt velem!),
Vesd össze arcaink, s itélj magad.
Ha vén Sir Róbert nemze engem, őt is,
S rá, mint apára, e fiú ütött:
Ó, vén apám, Sir Róbert, térden, ím,
Adok hálát, hogy arcod nem enyim.
JÁNOS KIRÁLY
Mi dőre fickót külde ránk az Ég!
ELEONORA
Vonási közt egy Cordelioné;
Rá emlékeztet hanglejtése is.
Nem látsz ez ember vaskos termetén
Fiamból, Cordelionból valót?
JÁNOS KIRÁLY
Szemügyre vettem jól vonásait:
Richárd, tökéletes. - Fickó, felelj,
Te mért igényled bátyád földjeit?
FILEP
Azért la, hogy félképű, mint apám,
S e fél pofához kén’ egész vagyon:
Félarcu pénznek ötszáz font bevétel!
RÓBERT
Felséges úr, míg élt szegény apám
Szolgálatával bátyád sokszor élt.
FILEP
De hé, így nem kapod meg birtokom:
Arról beszélj te: hogyan élt anyánkkal.
RÓBERT
S egyszer követnek elküldötte volt,
Hogy a német császárral bizonyos
Fennforgó államügyben értekezzék.
Használta távollétét a király,
S atyám lakásán tölté ez időt;
Hogy boldogult ott, szégyen elbeszélni,
De a való való: sok messzi tenger
Sok part feküdt apám, anyám között
(Apám tulajdon ajkáról tudom),
Midőn e drága úrfi megfogant.
Halálos ágyán, véghagyásul írta
Földjét nekem; s haló hitére mondá,
Hogy nem övé anyámnak e fia;
Másképp tizennégy héttel hamarább
Jött vón világra, mint természetes.
Add meg tehát, felség, mi az enyém,
Apám földjét, apám hagyásaként.
JÁNOS KIRÁLY
Fickó, a bátyád törvényes fiú:
Apádnak szülte, nász után, neje;
Ha csalfa volt az asszony, lelke rajta;
Ennek kitéve minden férj, ki nőt
Veszen magának. Hátha már az, aki
Szerinted e fiúval fáradott
Visszaperelte volna, mint övét?
Bizony, barátom, a kerek világér
Sem adta vón apád üszője borját;
Bizony, nem az. Hahát bátyám, fia
Levén, nem kívánhatta jog szerint:
Apádnak sincs kizárni őt joga,
Bár nem övé is. Egy szó annyi mint száz:
Apád utódot nyert anyám fiától:
S apád utódja nyerje birtokát.
RÓBERT
Így hát nem áll atyám végrendelése,
Amely kizárja ezt a nem-fiát?
FILEP
Cseppel sem áll jobban kizárni, hé,
Mint rajta állott engem nemzeni.
ELEONORA
Faulconbridge lenni volna kedved inkább,
S úgy, mint öcséd, élvezni birtokod,
Vagy Cordelion hírneves fia,
Ura magadnak, s hozzá semmi földnek?
FILEP
Ha ő bírná külsőmet, asszonyom,
S én az övét, Sir Róbert képe mását;
Ha lábam oly két vesszőparipa,
Karom két oly tömött ángolnabőr,
S oly vézna orcám volna, mint neki,
Úgy hogy fülemhez egy rózsát se mernék
Feltűzni, félve, rám kiáltanak:
»Ni, a háromfilléres hol megyen!«
Örökleném ez országot vele,
Ne mozduljak ki e helyből soha,
Ha egy talpallat kéne, s az a kép:
Sir Róbert nem maradnék semmiképp.
ELEONORA
Tetszel nekem. Hagyd néki birtokod,
Hagyd rája földed, és jer énvelem:
Harcos vagyok, megyünk a franciára.
FILEP
Öcsém, tiéd a föld; enyém a kocka.
Képed ma ötszáz font hasznot szerez:
Áruld öt pénzen, úgy is drága lesz.
Követlek a halálba, asszonyom.
ELEONORA
De már előttem menj inkább oda.
FILEP
Minálunk a feljebbvalót szokás
Elől bocsátni.
JÁNOS KIRÁLY
Hogy hínak?
FILEP
Filep;
Filep vagyok, mert úgy keresztelének;
Idősb fia vén Sir Róbert nejének.
JÁNOS KIRÁLY
Viseld ezentúl annak a nevét,
Kinek alakját viseled. (Lovaggá üti)
Térdelj le mint Filep, s kelj mint nagyobb:
Állj fel mint Sir Richárd Plantagenet.
RICHÁRD
Öcsém anyárul, addsza jobbodat:
Atyám díszt, a tied csak földet ad. -
Áldott az a nap, óra, perc, melyen
Fogantam s Róbert úr nem volt jelen.
ELEONORA
Igaz Plantagenet szellem! - Richárd,
Híj nagyanyádnak, az vagyok.
RICHÁRD
Esetleg,
Madám; nem jog szerint: de mit tesz az?
Így, vagy amúgy - kissé bal útakon;
Ha nem az ajtón, hát az ablakon;
Éjszaka jár, ki nappal járni nem mer;
S van a van, bárhogy jut hozzá az ember.
Távol, közel - csak célt lőj - egyre mén:
S én én vagyok, akárhogy lettem én.
JÁNOS KIRÁLY
Faulconbridge, elmehetsz: egy földtelen
Lovag, ím, földes apróddá teszen. -
Jerünk, anyám; Richárd, jer: nincs idő;
A franszra, franszra! Útunk siető.
RICHÁRD
Öcsém, szerencse kísérjen, habár
Te a becsűletben fogantatál.
Mind el, Richárdon kívül.
Egy lábnyi ranggal több ma, mint valék,
De sok, sok lábnyi földdel kevesebb;
Most bármi Pannát úrnővé tehetnék.
»Jó reggelt, Sir Richárd.« - »Szervusz, fiú!«
S ha Péter volt, Pálnak szólítom őt,
Mert újdonsült rang a nevet felejti:
Ily fordulatkor, emlékezni rá
Komázás lenne s túlzott figyelem.
Nos, útazónk - ő, s fogpiszkája itt űl
»Mélt’sám« ebédjén, és midőn lovag
Gyomrom betelt, hát szívom a fogam,
S kicsípett emberkémet vallatom
Külországok felől: »Ah! kedves úr« -
Környékre dűlve így kezdek belé,
»Szabadna kérnem« - Ez kérdés vala;
Most jő a válasz kis-káté gyanánt:
»Szolgálatára« úgymond »kedves úr!
Tessék, uram! parancsoljon velem.«
»Nem!« szól a kérdés - »a parancs öné«;
S így, mielőtt tudná a felelet,
Mi hát a kérdés, puszta bók között
Foly Alpesről, Apenninről a szó,
Beléjön a Pyréne és a Pó,
És ily modorban eltart estvelig.
De hát ez a »jó társaság«, s nagyon kell
Kapaszkodó szellemnek, mint magam.
Mert az korának korcsszülötte csak,
Kin meg nem érzik e finomkodás
(Érzik, nem érzik: én már az vagyok)
Nemcsak szokásán, módján, külsején,
Egész valóján és viseletében:
De, hogy bel ösztönből is tudjon adni
A kor fogára édes, édes mérget;
Mit én is, bár nem szándokom vele
Rászedni mást, igyekszem eltanulni,
Csak hogy kerüljem a rászedetést;
Mert ez jövőm útját egyengeti. -
Hanem ki nyargal itt, lovagruhában?
Mi hölgyfutár ez? Nincsen férje, hogy
Fúná előtte a tülök-szarut?
Faulconbridge-né meg Gurney Jakab jő.
Ó, jéh! anyám ez. - Nos, jó asszony’ám?
Mi jóba fárad ily lélek-szakadva?
FAULCONBRIDGE-NÉ
Hol a gazember? hol öcséd, aki
Becsűletem hurcolja fel s alá?
RICHÁRD
Róbert öcsém? vén Sir Róbert fia?
Colbrand, az órjás? a hatalmas ember?
A Sir Róbert fiát tetszik keresni?
FAULCONBRIDGE-NÉ
Róbert fiát! Azt hát, te rossz gyerek.
A Sir Róbert fiát. Mit gúnyolódol?
Ő Sir Róbert fia, s az vagy te is.
RICHÁRD
Hagynál magunkra egy kissé, Jakab.
GURNEY
Jó, jó, Filep.
RICHÁRD
Filep? csirip! Jakab,
Nem addig a! Majd mondok többet is.
Gurney el.
Én nem vagyok Sir Róberté, anyám:
Róbert úr, ami bennem része van,
Megehette volna, bőjtszegés nekűl,
Nagypénteken is. Róbert úr, ha lelkét
Kitette volna - csak szóljunk valót -
Bírt volna engem nemzeni? Soha! -
Ismerjük a müvét. - No hát, anyám,
Kinek köszönjem én e tagokat?
Róbert ezekhez társ nem volt soha.
FAULCONBRIDGE-NÉ
Hát már öcsédhez esküvél te is,
Ki védni tartoznál becsűletem
Önhasznodért is? Mit csufolkodol,
Te mosdatlan szájú cseléd!
RICHÁRD
Lovag, anyám, lovag! - mint Basilisco.
Azzá ütöttek: itt van vállamon.
De Róbert úré nem vagyok, anyám;
Lemondtam Róbert úrról, birtokostul;
Törvényes állás, név - mind, mind oda.
No hát, anyácskám, mondd apám nevét:
Csinos legény volt, úgy-e? ki, anyám?
FAULCONBRIDGE-NÉ
Hát megtagadtad Faulconbridge neved?
RICHÁRD
Teljes szivemből, mint az ördögöt.
FAULCONBRIDGE-NÉ
Oroszlánszívü Richárd volt atyád.
Megejte hosszu és hév ostroma,
Hogy férjem ágyán helyt adék neki. -
Az Ég ne rója bűnül tévedésem!
E drága vétség gyümölcse te lől:
Nem volt menekvés annyi csáb elől.
RICHÁRD
No, Isten engem! ha ma kéne újra
Foganni, sem kivánnék jobb apát.
Némely bűn e földön kivételes:
Az a tiéd: bűn volt, de nem bolondság.
Hogy is ne adtad volna szíved annak
Kényére, mint parancsoló szerelme
Jobbágy adóját, akinek dühe
S hatalma ellen még a félhetetlen
Oroszlán sem bírt harcot áltani
S megóni tőle fejdelmi szivét!
Az, ki oroszlánszíveket rabol,
Egy asszonyét ne? - Igenis, anyám,
Teljes szivemből köszönöm atyámat!
Ki élve gáncsot lél e tetteden,
Annak lelkét pokolba kergetem.
Most jer, anyám, ismerd meg a családot;
Azt mondja, meglásd, az lett volna bűn,
Ha Richárdot »nem« szóval elbocsátod;
Ki bűnnek mondja, hazud, egyszerűn.
Elmennek.
Második felvonás
1. szín
Franciaország, Angiers falai előtt.
Egyik oldalon Ausztria főhercege, csapatokkal;
másikon Fülöp, francia király és hadai; Lajos,
Constantia, Arthur és kíséret jőnek.
LAJOS
Angiers előtt légy üdvöz, Ausztria. -
Vérednek, Arthur, nagy előde, Richárd,
Ki az oroszlánt megrablá szivétől
S Palesztinában szent hadat viselt,
E herceg által ment korán a sírba:
Ki, hogy utódján ezt jóvátegye,
Most unszolásainkra megjelent
S kibontja érted zászlait, fiú,
Hogy megtorolja természettelen
Bátyád, János király bitorlatát.
Öleld, szeresd meg, üdvözöld meg őt.
ARTHUR
Isten bocsássa meg Richárd halálát,
Kivált hogy az övéit élteted
S hadadnak szárnya védi jogukat.
Erőtlen a kéz, mely ímhol köszönt,
De teljes a szív és tisztán szeret.
Üdv, herceg, itt, Angiers kapúinál.
LAJOS
Kedves fiú! ki hagyná el jogod?
AUSZTRIA
Arcodra hintem e hév csókomat
Pecsétül arra, mit fogad szivem:
Hogy innen addig nem térek haza,
Míg Angiers, s ami fransz földön tied,
Meg a fehérlő, halványképü mart,
Mely visszarúgja a zúgó tenger-árt,
S elzárja más földtől szigetlakóit,
Míg e tenger-sövényü Anglia,
E vízfalú vár, biztos menedék
Mindenha külföld támadási ellen,
Míg a nyugatnak e szélső zuga.
Királyul nem köszönt: addig, fiú,
Csatázom és nem gondolok haza.
CONSTANTIA
Vedd anyja háláját, az özvegyét,
Míg oly erőre kap erős karodtul,
Hogy megtetézze szíves kölcsönöd.
AUSZTRIA
Az Ég áldása lesz a fegyveren,
Mit íly igaz s kegyes harcban fogunk.
FÜLÖP KIRÁLY
No hát dologra. Szegjük ágyuink
Ez ellenálló város homlokának.
Hívjátok a vezérkar főbbjeit,
Hogy ostromunkhoz tervet adjanak.
Királyi csontunk itt rakjuk le, vagy
Be a piacra véren gázolunk:
De meghódítjuk e fiúnak azt.
CONSTANTIA
Várd meg, királyom, mit hoz a követ,
Nehogy vaktába vér szennyezze kardod.
Chatillon Angliából, úgy lehet,
Meghozza békén, amért harcra keltünk:
És akkor minden csöpp vér fájni fog,
Mit hő sietség ok nélkül kiont.
Chatillon jő.
FÜLÖP KIRÁLY.
Csudák csudája! - Íme, asszonyom,
Kivánatodra itt jön a követ. -
No, mit beszél az Angol, mondd hamar;
Rád várva, veszteg űlünk. Szólj, Chatillon.
CHATILLON
Hagyd félbe hát e hitvány ostromot,
S nagyobb tusára buzdítsd népedet.
János király, felbőszülvén jogos
Kivánatidra, fegyvert ragadott.
Én kedvező szelekre vártam, így
Ő partra is szállt már, együtt velem.
Gyors hadmenetben e város felé tart,
Erős a serge, bíznak harcosi.
Velök van anyja, az özvegy királyné,
Őt vérbosszúra késztő fúria;
Ezzel meg Blanka, spanyol hercegasszony,
A volt király egy fattya is velök;
S az ország minden nyugtalan feje,
Szilaj, nyers, vakmerő önkéntesek
Kisasszonyarccal, bősz sárkányepével;
Otthon eladtak házat és vagyont,
Egy-egy örökség büszke hátukon,
Hogy új szerencsét kísértsenek itt.
Egyszóval, elszánt szellemek különb
Csapatja ennél, mely most Anglia
Partjárul átkelt, nem lengett soha
A duzzadó habon, hogy a keresztyén
Világra romlást hozzon és veszélyt.
Dobszó.
De büszke dobjuk megszakítja már
Előadásom; jőnek; alkudozni
Vagy víni: rajta hát, résen legyünk.
FÜLÖP KIRÁLY
De mily váratlan egy hadjárat ez!
AUSZTRIA
Minél váratlanabb, annál dacosb
Védelmi harcra szánjuk el magunk;
Szükséggel együtt nő meg a merény:
Hadd jöjjenek hát, mi készen vagyunk.
János király, Eleonora, Blanka, Richárd
és Pembroke jőnek haddal.
JÁNOS KIRÁLY
Békét a Fransznak, ha békén a Fransz
Örökbe hagyja venni a miénket.
Ha nem, hadd folyjon a fransz vér, s a béke
Szálljon föl égbe, míg mi, haragos
Szolgája Istennek, a büszke gőgöt,
Mely visszaverte békéjét az égre
Megostorozzuk.
FÜLÖP KIRÁLY
Béke Angliának,
Ha innen a had Angliába tér
S békén marad. Mi Angliát szeretjük,
Érette izzaszt fegyverünk sulya.
Ez a mi munkánk rád nézett vala:
De nemhogy Angliát szeresd, hanem
Aláaknáztad törvényes királyát,
Elvágtad az öröklés fonalát,
A kiskorút kitudtad államából,
S rablást tevél a szűz, szent koronán.
Nézd, ím, Godofréd bátyád arca ez:
E szem, e homlok bátyádéra ömlött,
E másolat kicsínyben a nagyot
Mutatja, mely Godfréddal sírba ment,
S e kivonatból oly nagy kötetet
Fog majd csinálni az idő keze.
Elsőbb szülött volt nálad e Godofréd:
És ez Godfréd sarja. Az Istenért,
Hogyan neveznek hát téged királynak,
Míg e halánték élő vérrel üt,
Amelyre néz bitorlott koronád?
JÁNOS KIRÁLY
Kitől nyeréd, Fransz, e nagy megbizást,
Hogy megfeleltess kérdőpontjaidra?
FÜLÖP KIRÁLY
A leghatalmasb bírótól, ki üdvös
Eszmére gyújt fejdelmi szíveket,
S beláttat a jog szeplőzésibe.
Az a bíró tett őrül e fiúnak;
Parancsa folytán vádlom bűnödet,
Segélye által megfenyítem azt.
JÁNOS KIRÁLY
Hahó! bitorlás ám ez a tekintély.
FÜLÖP KIRÁLY
Bocsánat: a bitorlást sújtja le.
ELEONORA
Ki a bitorló? kit nevezsz te így, Fransz?
CONSTANTIA
Hadd én feleljek: ten bitor fiad.
ELEONORA
Csitt, szemtelen! Fattyad legyen király?
Te meg királyné, s packázz a világgal?
CONSTANTIA
Ágyam fiadhoz mindig volt olyan hű,
Mint a tied férjedhez, s e fiú
Jobban hasonlít atyjához, Godofréd
Herceghez, mint te Jánoshoz, kivel
Erkölcsben oly hasonló vagy, miként
Víz és esőcsepp, ördög és az anyja.
Az én fiam fattyú! Lelkemre! apja
Oly tiszta ágyból nem került soha!
Hogy is, ha egyszer anyja te valál!
ELEONORA
Jó kis mamád van, hé, gúnyt űz apádból!
CONSTANTIA
Jó nagymamád van, hé, gúnyt űz belőled!
AUSZTRIA
Csend!
RICHÁRD
Halljuk a dobost!
AUSZTRIA
Mi ördög ez?
RICHÁRD
Olyan, ki ördögöt fogat veled,
Csak bőröd egyszer a kezére kapja.
Te vagy a hős nyúl a példabeszédben,
Ki holt oroszlán bajszát tépdeli.
Megfüstölöm még kacagányodat,
Vigyázz, kölyök; meg én, meg én, biz Isten!
BLANKA
Ó, annak illett ez arszláni mez,
Ki az oroszlánt megmezteleníté.
RICHÁRD
De ennek úgy való hátára, mint
Szamárra nagy Heráklesz sarui. -
Várj csak, szamár, lerántom terhedet,
Vagy megrakom vállad, hogy meggebed.
AUSZTRIA
Ki e gebeszkedő, hogy itt fülem
Ily bő beszéddel süketíti meg? -
Király - Lajos, határozz, mit tegyünk.
LAJOS
Nők és bolondok, félre a vitával. -
János király, eddig van az egész:
Angol- meg Írhont, Anjout, Maine-t, Touraine-t
Arthur nevében kívánom s jogán.
Lemondasz rólok, s lefegyverkezel?
JÁNOS KIRÁLY
Éltemrül inkább: dac neked, Fülöp. -
Bretagne-i Arthur, bízd magad kezemre;
S többet megád rokon szivem, bizony,
Mint gyáva Fransztól nyernél valaha.
Hódolj, fiú.
ELEONORA
Jer nagymamádhoz, édes.
CONSTANTIA
No, édes! menj a nagymamához, édes:
Adj nagymamának országot, fiam,
S nagymámi ad szilvát, fügét, cseresznyét:
Jó nagymama!
ARTHUR
Anyám; lelkem, ne többet!
Ó, bár fekünném mélyen föld alatt!
Nem érdemes miattam ennyi patvar.
ELEONORA
Szégyent hoz anyja rá; hogy sír szegény!
CONSTANTIA
Szégyen terád! Hoz, nem hoz anyja rá,
Nagyanyja sérti, nem anyja gyalázza;
Az csal szegénynek oly éghasgató
Gyöngyöt szeméből, mit ajándokul
Vesz a menny; úgy van, a kristály bogyók
Részére hajtják az eget, hogy álljon
Mellé ügyének, s bosszút rajtatok.
ELEONORA
Te, menny-föld szörnyeteg rágalmazója!
CONSTANTIA
Te, menny-föld szörnyeteg bántalmazója!
Rágalmazónak engemet ne mondj:
Te bitorlod s fiad, ez elnyomott
Gyermek biralmát, címeit, jogát.
Idősb fiadnak volt ez a fia,
Boldogtalan csak benned, általad.
Te bűneid vannak szegény gyerekben
Meglátogatva; érted fogta meg
A törvény súlya, mert csak másod íz,
Mely bűnfogantó méhedből eredt.
JÁNOS KIRÁLY
Bolondok háza, csitt!
CONSTANTIA
Csak még ez egyet:
Nemcsak nagyanyja bűniért lakol,
De Isten-átok bűne s ő maga
E távol ízen, melyet érte ver,
Az ő átkával, az ő bűniért;
Az ő bántalma, e vétek-poroszló,
Fiam bántalma, mindért ez lakol
S őérte mind. Az átok verje meg!
ELEONORA
Bolond civódó, oly végrendelet
Van a kezemben, mely fiad kizárja.
CONSTANTIA
Igen? ki kétli? Asszony-rendelet!
Rendetlen rendelet! gaz rendelet,
Minőt rendelhet egy rossz nagyanya!
FÜLÖP KIRÁLY
Csend, asszonyom! vagy mérsékeld magad.
Illetlen e körhöz, lovalni e
Nem illő hangu kitöréseket. -
Egy kürt idézze a falakra Angiers
Lakóit; ők hadd szóljanak magok:
Arthurt uralják vagy János királyt?
Harsona. Polgárok a falon.
POLGÁR
Ki az, ki minket e falakra hí?
FÜLÖP KIRÁLY
Franszok királya, az angol nevében.
JÁNOS KIRÁLY
Nem, az angol király, saját nevében.
Angiersi nép, kedvelt jobbágyaim -
FÜLÖP KIRÁLY
Angiersi kedvelt nép, Arthur jobbágyi,
Kürtünk idéze, szép szót váltani.
JÁNOS KIRÁLY
A mi ügyünkben; hát mienk a szó. -
E várostok szemébe s kapui
Elé nyomuló fransz dandárok a ti
Romlásotokra táboroznak itt.
Álgyúik gyomra telve bősz haraggal,
És számszerelve vannak, érc boszút
Köpdösni e város bástyái ellen.
Egy véres ostrom minden készlete
S e franszok annyi ádáz hadmüve
Áll szembe várostok szemeivel, a
Behúnyt kapukkal; s ha mi nem jövünk,
E szunnyadó, s öv módra titeket
Körülfogó kövek, sortüzeikre,
Mész-ágyaikból már azóta ki-
Mállottak volna, tág rést nyitva, hol
Véres erőszak rontson csendetekre.
De látva minket, a jogos királyt,
Kik gyors hadúttal, fáradalmasan
Hozánk feloldó serget e kapukhoz,
Hogy meg ne sérüljön várostok arca:
Döbbenve a fransz, ím, alkudni készül;
És tűzbe burkolt ércgolyók helyett,
Miktől hideg rázná ki e falat,
Csak füstbe göngyölt szép szóval lövöldöz,
Hogy hitszegővé bújtsa fületek;
Úgy higgyetek, jó polgárok, neki!
Bocsássatok be minket, e sebes
Hadútban ellankadt királytokat,
Ki nyugtanyát kér e falak között.
FÜLÖP KIRÁLY
Hadd szólok én is: úgy feleljetek. -
Jobbom felől, mely védni fogadá
Annak jogát szentül, kit fogva tart,
Áll, íme, az ifjú Plantagenet,
Ez ember elhunyt bátyjának fia,
S királya ennek, minden birtokostul.
Ez eltiport igazságért tiporja
Hadunk dobajja várostok gyöpét,
Ellenség nem tovább, addig csupán,
Míg kényszerítő vendégszeretet
Buzgalma serkent e nyomott fiú
Javára szentül. Szíveskedjetek
Megadni hát az illő tartozást
Annak, kit illet, e királyfinak:
S hadunk ártalma, mint kantárra tett
- Ránézni szörnyű - medve, kötve van;
Álgyúnk hiún fecsérli bősz dühét
Az ég sebezhetlen felhőire;
S mi áldások között hátrálva szépen,
Nem-csorba karddal, zúzatlan sisakkal
Visszük megint a pezsgő vért haza,
Mit e falakra fecskendezni jöttünk,
S békén hagyunk itt, nőstül, gyermekestül.
De, hogyha rá nem álltok botorul
Ajánlatunkra: e vén-arcu kőfal
Hadunk postái ellen meg nem óv,
Bár mind ez ángol s harci készlete
Belül tanyázna durva gyűrüjén.
Fog-é uralni várostok tehát,
Annak nevében, akiért idéztünk?
Avagy dühünknek adjunk harci jelt,
S véren hatoljunk önnön birtokunkba?
POLGÁR
Szóval, mi az angol királyt uraljuk:
Jogán, s nevében védjük városát.
JÁNOS KIRÁLY
Ismerjetek el hát, s bocsássatok be.
POLGÁR
Azt nem tehetjük; aki megmutatja,
Hogy ő király, mi annak hódolunk;
Addig kizárjuk az egész világot.
JÁNOS KIRÁLY
Hát nem elég az angol korona?
S kell több bizonyság: íme, a tanúk:
Harmincezer szív, Angolhon fia -
RICHÁRD
Fattyúk s a többi.
JÁNOS KIRÁLY
Pecsétli jogcimünket életével.
FÜLÖP KIRÁLY
Megannyi, s oly nemes vér, mint azok -
RICHÁRD
Fattyúk is, szinte.
FÜLÖP KIRÁLY
Áll szembe, s mond ellent igényeidnek.
POLGÁR
Míg döntve nem lesz, ki joga különb,
Mi egyik félnek sem adunk jogot.
JÁNOS KIRÁLY
Isten bocsássa hát minden lélek bünét,
Kik, mielőtt az estharmat leszáll,
Örök honukba átlebbennek e
Szörnyű vitán: ki országunk királya.
FÜLÖP KIRÁLY
Úgy légyen, ámen. Föl, fegyverre! lóra!
RICHÁRD
Szent György, ki a sárkányt megölted, és
Azóta csapszék-ajtón lovagolsz,
Taníts harcolni egy kicsit.
Ausztria hercegéhez.
No, hé,
Volnék csak otthon, barlangodba, hé,
Nőstény oroszlánoddal: majd ökör
Fejet növesztnék arszlán bőrödön!
Csudádra járnának.
AUSZTRIA
Csitt már! elég.
RICHÁRD
Reszkess; világ! elbődült az oroszlán.
JÁNOS KIRÁLY
Feljebb, a síkra; ott bontjuk ki majd
Legrendesebben minden ezredünket.
RICHÁRD
Sietve hát, hogy jó állást vegyünk.
FÜLÖP KIRÁLY
Lajoshoz.
Legyen; s a többit e másik halomra
Parancsolod fel. - Isten és jogunk!
Mind el.
2. szín
Ugyanott. Riadó, csatározás, majd hátráló.
Francia hírnök jő, harsonákkal, a kapu elé.
FRANCIA HÍRNÖK
Angiers lakói! tárjatok kaput
Arthur bretagne-i hercegnek, ki ma
Frankhon kezével sok angol anyának
Könnyhullatásra bő okot csinált
Kiknek a véres földön fiai
Szórvást feküsznek; és sok özvegyasszony
Fetrengő férje fagyva öleli
A színevesztett földet szanaszét;
S a győzelem, kis veszteséggel, a
Fransz lobogókon lejtve játszadoz,
Melyek kibontva, diadalmasan
Közelgnek, hogy mint hóditók, bemenve,
Bretagne-i Arthurt egyben Anglia
Királyává, s tiétekké kiáltsák.
Angol hírnök jő, harsonákkal.
ANGOL HÍRNÖK
Örvendj, angiersi nép; zúdíts harangot!
János, királytok s Angolhon királya,
E hév s gonosz nap hőse, közelít.
Ezüstös fényben indult fegyverét
Fransz vérrel aranyozva hozza vissza.
De toll se lengett angol sisakon,
Melyet levert voln’ a fransz dárdanyél;
Zászlónk mind visszatér, azon kezekben,
Melyek kibonták indulás előtt;
És mint vadászok vídám serge jő,
Vert ellenének véritől veres,
Bibor kezekkel, örvendő hadunk.
Tárj kaput, Angiers, a győző előtt.
POLGÁR
Láttuk mi tornyainkból, hírnökök,
Hogy támadott s hátrált mindkét sereg
Eleitül végig, a legjobb szemű
Se bírt különbséget fölvenni köztük.
Vér díja vér volt, ütleg ütlegé,
Dac szembeszállt daccal, s erő erővel:
Egyforma két had, úgy tetszik, s egyenlőn
Tetszik nekünk, míg a győztes kitetszik.
Amíg nagyobb nem lesz, vagy ez, vagy az:
Mindkettőé e hely, de egyiké sem.
Egy oldalon János király és hada, Eleonora, Blanka, Richárd;
másikon Fülöp király, Lajos, az ausztriai herceg és hadaik jőnek.
JÁNOS KIRÁLY
Van még több véred tékozolni, Fransz?
Csapjon tovább is jogunk árvize?
Mely gátod által megboszantva útján,
Kihág szokott medréből, s elnyeli
Zavart folyammal szomszéd partod is,
Ha nem hagyod ezüst hullámait
Békén lefolyni a nagy óceánba.
FÜLÖP KIRÁLY
Angol király, egy csöppel sem maradt
Több véred e tusában, mint nekünk,
Sőt több kifolyt; s karomra esküszöm,
Mely bírja mind ez égalj földeit,
Hogy mielőtt letennők fegyverünk,
Téged teszünk le, kire vontuk azt,
Vagy a holtakhoz egy királyi számot
Adunk, s királyi névvel ékesítjük
Az e csatán leöltek lajstromát.
RICHÁRD
Hah, fölség, mily dicsően tornyosulsz,
Ha a királyi dús vér lángra kap!
Ó, most acélba szegi a halál
Inyét: agyar s fog benne hősi kardok.
Most lakomázik, emberhúst fal ő,
Míg e király-vitának vége nincs. -
Mért áll merőn e két fejdelmi had?
»Hajrá«-t, királyok! Vissza vérmezőre,
Ti pár hatalmak, tűzláng szellemek!
Egy fél bukása szüljön másikának
Szilárd békét: addig seb, vér, halál!
JÁNOS KIRÁLY
Hát már kivel tart e nép odabenn?
FÜLÖP KIRÁLY
Polgáraim, ki éljen Angliában?
POLGÁR
Hát a király, ha tudnók, hogy ki az.
FÜLÖP KIRÁLY
Ismerjetek rá bennünk; jogait
Mi képviseljük.
JÁNOS KIRÁLY
Bennünk! mi tulajdon
Képünk viselve itt személyesen,
Magunk urai vagyunk, s a tiétek.
POLGÁR
Tagadja ezt egy felsőbb hatalom:
S amíg ez eldől, mi erős kapunk
Mögé rekesztjük az előbbi kételyt;
Félsz a királyunk, míg egy bizonyos
Király a félsztől meg nem szabadít.
RICHÁRD
Biz Isten! ez angiersi pugrisok
Fölségetekből csak bolondot űznek,
Bámulva biztos bástyáik megől,
Mint színdarabban, és ujjal mutatva
A vércselekvényt, mit ti játszatok.
Fogadjon szót fölségetek nekem:
Mint Jéruzsálem belső pártjai,
Béküljenek ki egy időre, s úgy
Bontsák meg, összefogva, e falat.
Állítsa színig töltött ágyuit
A fransz keletről, nyúgatról az ángol,
Míg lelket rázó hangjok e makacs
Város kőbordáit lebömböli.
Lőném szünetlen e gabancokat,
Míg védtelen dúlás oly csupaszon
Nem hagyja őket, mint a puszta lég.
Ha ez megtörtént, váljanak külön
Az egyesült hadak, vegyült szinek:
Forduljon arcnak arc, és kard-ki-kard!
Egy pillanatban a szerencse majd
Kijegyzi boldog kedvencét, vagy itt
Vagy ott, hogy a nap hősévé tegye,
Győzelmi csókkal hintve a dicsőt.
Hogy tetszik e szilaj tanács, királyok?
Van benne egy kis politika-íz?
JÁNOS KIRÁLY
No, a felettünk függő boltozatra!
Nekem tetszik. - Ne fogjunk össze, Fransz,
Hogy ezt az Angierst rontsuk földszinig,
S vívjunk meg aztán, hogy ki a királya?
RICHÁRD
Ha van királyi benned valami,
Melyet csakúgy bánt e város daca:
Fordítsd az álgyuk torkait te is
E hetyke falnak, mint mi a miénket;
S ha földig ontók ezt: hajrá! neki
Egymásnak ütni-vétni, és dacolva
Ugratni egymást mennybe, vagy pokolba!
FÜLÖP KIRÁLY
Legyen tehát. - Hol fogsz támadni te?
JÁNOS KIRÁLY
Mi napnyugatról küldünk pusztulást
E vár szivébe.
AUSZTRIA
Én észak felől.
FÜLÖP KIRÁLY
Mi délrül mennydörögjük e falakra
Golyóink felviharzó záporát.
RICHÁRD
félre.
Ó, bölcs hadállás! Észak s dél felől
Osztrák és fransz egymás szájába lő.
Rákisztem őket. - Talpra hát! Jerünk!
POLGÁR
Egy szót, királyok! Méltóztassatok
Kissé maradni, s én megmutatom
A békét, a fehérarcú frigyet.
Egy kardcsapás, egy seb nélkül tiétek
E város; ágyban halni meg, marad
A harcnak áldozandó ennyi élet.
Engedjetek szavamra, nagy királyok.
JÁNOS KIRÁLY
Folytasd, mi keggyel hallgatunk reád.
POLGÁR
Ím Blanka, e spanyol királyleány,
János király kis-húga. Ám tekintsd
Lajos herceg korát, és e szüzét.
Szépért ha futna kéjes szerelem:
Hol lelne szebbet, mint e Blanka itt?
Hívért ha járna buzgó szerelem:
Hol kapna hűbbet, mint e Blanka itt?
Vért ha keresne büszke szerelem:
Ki már telibb-vér, mint e Blanka itt?
S mint a leány szép, hű, fejedelmi vér:
Az ifju herceg is merő tökély.
Egy híja van: hogy ő nem e leány:
A szűznek is - hiányul róva fel
Mi nem hiány: hogy ő meg nem Lajos,
Ki egy oly boldog fél-ember, hogy őt
Csupán egy ily szűz egészíti ki;
És Blanka szép, de csonka műremek,
Teljét, tökélyét Lajos adja meg.
Két íly ezüst ér, ó! ha egyesül,
Dicső az, összecsatló partinak:
S két egyesült ér, ily két partja ti
Lesztek, királyok, e két fejedelmi
Vérnek, ha őket egybeköltitek.
E frigy hatályosb lesz bezárt kapunkra
Ágyúitoknál: mert e nászra mi
Lőpor tüzénél pattanóbb robajjal
Tárjuk fel a bejárás nyitjait,
Hogy bébocsássunk; míg e nász nekűl
A vészes tenger nincs fél-oly süket;
Oroszlán nem bátrabb; hegy, szikla nem
Rendülhetetlenebb; sőt a halál,
Gyilkos dühében, nincs oly bősz maga,
Mint mi leszünk e várost védeni.
RICHÁRD
Ez hát az a gát, mely a vén halál
Rohadt dögét kirázza rongya közzől!
Ez egy nagy száj, valóban, mely halált,
Hegyet, sziklákat és tengert okád;
Sívó oroszlán oly kis szó neki,
Mint egy növendéklánynak ölebe.
Miféle pattantyús porontya ez,
Hogy álgyu, tűz, füst, puff, minden szava?
Huszonötig csap nyelve, és fülünk
Megostorozza; nem mond egy igét,
Melynél nagyobbat bökne fransz ököl.
Szent uccse! szó így meg nem vert, mióta
Öcsém apját úgy híttam, hogy: tata.
ELEONORA
Fiam, hallgasd meg, állj rá e kötésre,
Adj a hugoddal gazdag hozományt:
Mert e csomó oly bizton megköti
Most ingatag s nem biztos koronád,
Hogy e fiú zöld bimbaját hatalmas
Gyümölccsé nap nem érleli soha.
Látom szeméből, hajlandó Fülöp:
Ni, hogy susognak: verjed a vasat,
Míg még fogékony e becsvágyra lelkök,
Nehogy megolvadt mostani hevök
Lágy kérelem, szánás, önvéd szelétől
Kihűlve, azzá fagyjon, ami volt.
POLGÁR
Mért nem felel hát ti-fölségetek
E féltett város feltételire?
FÜLÖP KIRÁLY
Angol király, ki e városhoz elsőbb
Tartál beszédet, szólj: mit válaszolsz?
JÁNOS KIRÁLY
Ha e dauphin itt, fönséges fiad,
Szerelmet olvas a szépség eme
Könyvébül: olyan lesz a hozomány,
Minőt királyné visz csupán jegyül:
Mert Anjou, szép Touraine, Maine, Poitiers
S mind, ami tenger innetső felén
(Letudva ez ostrom alatti várost)
Méltóságunkra s koronánkra néz,
Nászágya éke lesz, s dússá teendi
Őt címre, rangra, díszjelekre, mint
Szépségre, nemre, növelésre most
Bármely királyleánnyal versenyez.
FÜLÖP KIRÁLY
Mit szólsz te, gyermek? Nézz a hölgy szemébe.
LAJOS
Cselekszem váltig; és bennök csodát
Lelek, csodálatos látványt, atyám:
Árnyát találom bennök enmagamnak,
Mely, bár fiadnak puszta árnya, ott
Nap lesz, s fiadból árnyékot csinál.
Sosem szerettem magamat, bizony,
Míg képem ott nem láttam függeni
Levonva hízelgő lapján szemének.
RICHÁRD
Levonva hízelgő lapján szemének,
Felkötve egy redőre homlokán,
Néggyé tagolva kamráin szivének:
Szerelmi árulót kémlel magán;
Kár, hogy levonva, felkötve s tagolva
Ily szeretőt kap egy hitvány bagoly ma.
BLANKA
Bátyám akarja, így én is. Ha ő
Talál szeretni bennem érdemest:
Mit ő szeretni méltónak talál,
Könnyen lesz abból nálam akarat;
Vagy, szabatosban szólva, könnyü arra
Szerelmemet rákényszeríteni.
Nem is hizelgek többet, hercegem,
- Hogy amit benned látok, az szeretni
Való - csak ennyit: hogy semmit se látok,
Bár lenne bírád a rosszkedv maga,
Mi gyűlöletre volna érdemes.
JÁNOS KIRÁLY
Mit mond az ifju pár? mit szól hugom?
BLANKA
Hogy tisztelettel tiszte megfogadni,
Mit bölcsességben felséged parancsol.
JÁNOS KIRÁLY
Szólj, hercegem: tudnád szeretni e nőt?
LAJOS
Kérdezd, ha nem szeretni tudom-e?
Mert a legőszintébben szeretem.
JÁNOS KIRÁLY
Fogadd hát Volquessent, Touraine-t vele
S Maine-t, Poitiers-t, Anjout, ez öt tartományt,
És ráadásnak ángol veretű
Harmincezer ezüst márkát, kerekszám. -
Fülöp király, ha tetszésedre van,
Mondd, fogjanak kezet, fiad s menyed.
FÜLÖP KIRÁLY
Kedvünkre van. Szorítsatok kezet.
AUSZTRIA
De ajkat is; én úgy tettem, bizony,
Midőn elmondtam, hogy Isten-bizony.
FÜLÖP KIRÁLY
Angiersi nép, nyisd meg tehát kapud,
S ereszd be, akit megbékéltetél:
Mert Boldogasszony templomába mindjárt
Meg fogjuk ülni a nászünnepélyt. -
Nincs e csoportban itt Constantia?
Nincsen, tudom; az ő ittlétele
E nászi alkut megzavarta volna.
Hol van, fiastul? Aki tudja, szóljon.
LAJOS
Búsan rajong felséged sátorában.
FÜLÖP KIRÁLY
S valóban e frigy, amelyet köténk,
Búját kevéssé gyógyíthatja meg -
Testvérem, Angol! hogy csitítjuk el
Ez özvegyasszonyt? Jogáért jövénk,
De tudja Isten, másra forditók:
Saját hasznunkra.
JÁNOS KIRÁLY
Mind megorvosoljuk:
Arthurt bretagne-i herceggé teszem,
Richmondi gróffá, s e szép gazdag város
Urává. Híni kell Constantiát:
Sebes futárunk menjen s kérje a
Nászünnepélyre. - Bízom benne, hogy
Ha bé nem töltjük is vágyát szinig,
Kiengeszteljük némi szín alatt
S végét szakítjuk jajgatásinak.
Jerünk, siessünk, amint csak lehet,
E készületlen s nem-várt ünnepélyre.
Mind el, Richárdon kívül;
polgárok a falról visszavonulnak.
RICHÁRD
Bolond világ! bolond kötés! bolond királyok!
János, hogy Arthur ígényét egészben
Elállja, egy résztől önként eláll;
S a Fransz, kinek vértjét lelkösmeret
Csatolta fel, kit irgalom s kegyesség
Hozott e hadba, Isten harcosát,
Egy fülbesúgó, szándék-másoló
Furfangos ördög tanácsára hajt,
Azéra, ki a hit nyakát szegi,
Mindennap esküt szeg, s mindent behúz:
Királyt, koldúst, vént, ifjat és leányt,
Ha nincs is a »lány« névnél egyebe,
Szegény leánytól azt is elcseni;
E símaképü úr, az önhaszon,
Csiklándó önhaszon, mind a világ
Lejtője, mely különben súlyegyent
Tartván, mehetne szépen, igyenest;
Míg e haszonvágy, e jégsíma lejtő,
Mozgást irányzó hitvány nyereség,
Irány-, cél-, szándék-, pálya-, súlyegyen-
Veszítve, nyakrafőre kergeti;
Ez a lejtő, ez a haszonlesés,
Ez a hajhász, kerítő, bűvös íge
Fogá be szemhéját a fransz királynak,
Felejteté a megajánlt segélyt,
Az eltökélt, becsűletes hadat
Egy aljas, egy gazul kötött frigyért. -
De mért zajongok én így a haszonra?
Hanemha, mert nem járt kedvembe még.
Nem mintha öklöm eldugnám előle,
Ha angyalkái ütnék tenyerem;
De mert a szűz, még nem kenett marok
Szidhatja, mint koldús, a gazdagot,
No, szidom is hát, míg koldús vagyok,
Nincs bűn előttem más, csak aki gazdag;
Ha dús leszek, ez a szó lesz erényem:
Nincs bűn, csak élni koldusan, szegényen.
Ha már királlyal érdek szót szeget:
Jer, jer, haszon, imádlak tégedet!
El.
Harmadik felvonás
1. szín
Ugyanott. A francia király sátra.
Constantia, Arthur és Salisbury jőnek.
CONSTANTIA
Nászt ülni mentek! Békét kötni mentek
S ál vérhez ál vért! - Kézadásra mentek!
Blankát Lajos veszi? és Blanka mind
E tartományt? Nem úgy van; csak te mondtad
S hallád rosszul; gondold meg, kezdd elől;
Nem képes az; te mondod csak, hogy úgy van.
Bizony nem bízom én szavadba, mert az
Csak egy közember hiú lehellete.
Higgy nékem, ember, nem hiszek neked,
Királyi eskü áll jót ellenedben.
De meglakolsz, amért így rám ijesztél:
Beteg vagyok, lásd, hajló félelemre;
Bajtól levert, így rakva félelemmel;
Férjetlen, özvegy, rabja félelemnek;
Nő, nem szerint születve félelemre;
És valld be most bár, hogy csak tréfa volt,
E felzavart szív nem békül ma ki,
Hanem egész nap reszket és vonaglik.
Mit rázod ily jelentősen fejed?
Mért nézesz ily sötéten a fiamra?
Kebledre nyomva mit jelent a kéz?
Miért szemedben e siránkozó nedv,
Mint partjain felcsillanó folyam?
Szavad tanúi e komor jelek?
Mondd újra hát; ne mind az elsoroltat,
Csak ezt az egy szót: igaz-e beszéded?
SALISBURY
Oly igaz, amily csalfáknak hiszed,
Kik azt okozták, hogy igaz legyen.
CONSTANTIA
Ó, hát ha e bút hinni megtanítsz,
Tanítsd meg e bút, hogy öljön meg engem!
Ütközzék egybe hívés, élet úgy,
Mint két reményhagyott vivó dühe,
Kik összecsapva, buknak, halnak együtt.
Blankát Lajos! Ó, gyermek! hol maradsz te?
Fransz, Angol egyek! Ó, mi lesz belőlem?
Menj, menj, barátom; rád se nézhetek:
E hír oly undok emberré teve.
SALISBURY
De mit vétettem én, jó asszonyom,
Csupán, hogy a más vétkét mondtam el?
CONSTANTIA
Mely vétek oly ocsmány magában is,
Hogy elmondóját vétkessé teszi.
ARTHUR
Anyám! könyörgök, légy nyugodt.
CONSTANTIA
Ha te,
Ki arra kérsz, legyek nyugodt, ijesztő
Volnál, anyádnak méh-gyalázata,
Szeplővel, ocsmány foltokkal teljes,
Vagy sánta, bárgyu, görbe, váz, csuda,
S foltozna visszás anyajegy, üszög:
Azt mondanám: jó, hát nyugodt leszek;
Szeretni úgy nem volnék kénytelen,
S méltó te sem nagy névre, koronára.
De íme szép vagy: természet, szerencse
Fogtak kezet már születéseden,
Kedves fiú, hogy felmagasszanak.
Természet arcod liljomit adá
S rá rózsabimbót. Ó, de a Szerencse,
Az korcs, az átvált, s elhódítva tőled,
János királlyal fajtalankodik;
Arany kezével a Franszt is bevonta,
Megtipratá fejdelmi jellemét:
Fölsége azok keritője lőn.
Fransz a kerítő a Szerencse s János -
Ringyó Szerencse és bitor János között!
Szólj, ember, nemde hitszegő Fülöp?
Mérgezd meg őt szóval, vagy takarodj,
S hagyd egyedül búm, melyet egyedül
Kell elviselnem.
SALISBURY
Asszonyom, bocsáss meg:
Nélkűled visszatérnem nem szabad.
CONSTANTIA
Szabad s fogsz: mert én nem megyek veled.
Én bánatom tanítom büszkeségre,
Mert büszke a bú, görnyed akié.
Ide gyűljenek mind hozzám s bánatom
Trónjához a királyok: mert ez a bú
Oly nagy, hogy a tömör földnél egyéb
Nem bírja meg; itt trónol búm velem:
Hajtson főt néki minden fejdelem.
Leül a földre
János király, Fülöp király, Lajos, Blanka, Eleonora,
Richárd, Ausztria hercege és kísérők jőnek.
FÜLÖP KIRÁLY
Igaz, leányom; s ez áldott napot
Megűli Frankhon, évrül évre, mindig.
Ezt ünnepelni a dicső nap is
Megáll futtába s álkimista lesz,
Mert csillogó arannyá bűvöli
Szemének tündöklő sugárival
A föld sovány rögét. Évfordulója
Ne más, de mindig szent ünnep legyen.
CONSTANTIA
Istentelen nap! nem szent nap! nem ünnep!
Mi érdemet tőn e nap és mi jót,
Hogy a naptárba, sátras ünnepek
Közé, aranybetűvel bétegyék?
Ki kell a hétből dobni e napot,
Napját erőszak-, szégyen-, hitszegésnek!
Vagy már ha bent lesz, terhes asszonyok
Kérjék az Istent, nehogy e napon
Vajúdjanak, s szörny váltsa fel reményök.
Hajós csak e napon féljen töréstől;
Alkut csak ez nap költet szegjenek;
E napi kezdet mind rossz végre váljon,
S odvas hazugsággá a hit maga!
FÜLÖP KIRÁLY
Az Égre, asszonyom, nem lesz okod
Átkozni e nap üdvös végzeményit.
Nem zálogúl adám fejdelmi szóm?
CONSTANTIA
Rossz pénzt adál, rászedtél: próbakőn
Értéktelennek tűnt ki a csinált
Királykép. Hitszegő vagy, hitszegő;
Kardhúzva jöttél, hogy ontsd ellenim
Vérét: s karöltve, ím, belévegyülsz.
A harc erélyes, zord vonásiból
Mázolt barátság, lanyha béke lőn,
S elnyomatásunk szőtte a frigyet. -
Özvegy kiált: légy férje, ó, nagy Ég!
Sújtsd, sújtsd e hitszegő királyokat!
Ki ne napoljon ez istentelen nap.
Békével: indíts fegyveres viszályt
E hitszegő királyok közt napestig!
Halld meg, ó, hallj meg!
AUSZTRIA
Béken, asszonyom.
CONSTANTIA
Harc, harc! ne béke! békéd harc nekem.
Ó, Limoges! ó, Ausztria! be meg-
Gyalázod azt a véres martalékot.
Te szolga, gyáva, nyomorú; deréknak
Hitvány, gazembernek ugyan derék!
Te mindig az erősb félen erős!
Kalandor te, ki nem harcolsz soha,
Csak ha szeszélyes úrnőd, a Szerencse,
Melletted áll és biztosít! Te is
Már hitszegő vagy, s bújtod a nagyot
Hízelkedéssel? Mily bolond, futó
Bolond vagy: esküdözni részemen,
Lábbal topogni, szájaskodni! Gyáva,
Nem úgy beszéltél, mint az égdörej
Mellettem, esküdt lovagom gyanánt?
Nem azt mondád-e, bízzam csillagodba,
Szerencséd- és erődbe? Most pedig
Nyílt ellenimhez átpártolsz te is?
Oroszlánbőrt viselsz! Dobd el, piha!
S akassz borjúbőrt gyáva tagjaidra.
AUSZTRIA
Ó, ha nekem ezt férfi mondaná!
RICHÁRD
Akassz borjúbőrt gyáva tagjaidra.
AUSZTRIA
Gazember, azt ne mondd, ha kedves élted!
RICHÁRD
Akassz borjúbőrt gyáva tagjaidra.
JÁNOS KIRÁLY
Ezt nem szeretjük; feleded magad.
Pandolf jő.
FÜLÖP KIRÁLY
Itt jő a pápa szent legátusa.
PANDOLF
Üdv, fölkenett helytartói az Égnek! -
Hozzád, János király, e szent követség.
Én, Pandolf, szép Milán bíbornoka,
És Ince pápa képe mása itt,
Az ő nevében, és lelkedre kérdem:
Miért rugódozol te szent anyánk,
Az egyház ellen oly makrancosan
S tiltod ki Langton Istvánt, Canterbury
Választott érsekét e szent megyéből?
Ezt kérdem én, említett szent atyánk,
A pápa, Ince nagy nevébe tőled.
JÁNOS KIRÁLY
Mi földi név az, mely kérdőre vonja
Egy szent király szabad lehelletét?
Ki sem gondolhatsz oly silány nevet,
Bíbornok, oly fonákot, becstelent
Engem feleletre vonni, mint a pápa.
Mondd meg beszédem, s hozzá Anglia
Szájával ezt még: hogy dézsmát, adót
Nem szed olasz pap tartományimon,
De mint az Ég után fő mi vagyunk,
Utána e fő-fő hatalmat is mi
Fenntartjuk ott, hol mi országolunk,
Egyéb halandó kéz segélye nélkül.
Vidd válaszúl ezt a pápának, és
Mellőzz nevünkben minden hódolást
Bitor hatalma s önmaga iránt.
FÜLÖP KIRÁLY
Testvérem, Angol, káromlást beszélsz.
JÁNOS KIRÁLY
Bár téged, és más keresztyén királyt
Bután vezérel ez izgága pap,
Reszkettek átkától, mit pénz felold
S hitvány arany, por, polyva érteken
Egy embertől bocsánatot vehet, ki
Eladja ezzel önbocsánatát;
Bár te, s a többi, ily bután vezetve
Ez alakos tárházát töltitek:
Magam, magamban is, a pápa ellen
Szegűlök, és barátja nékem ellen.
PANDOLF
Úgy, rám ruházott szent hatalma által,
Átkozva és egyházkivetve légy.
És légyen áldott az, ki egy eretnek
Iránti hűség ellen pártot üt;
És legyen érdem a kéznek nevén,
Szentté avatva, s úgy tisztelve az,
Mely bármi titkos úton elveszi
Gyűlöletes élted.
CONSTANTIA
Ó, ne rója Róma
Vétkül nekem, ha én is átkozom!
Jó kárdinál atyám, kiálts ament
Bősz átkaimra: mert nincs nyelv, az én
Sérelmeim nélkül, mely őt eléggé
Megátkozhassa.
PANDOLF
Asszonyom, az én.
Átkomra törvény van s teljhatalom.
CONSTANTIA
Az enyémre is: ha törvény igazat
Nem képes tenni, hát törvény legyen, hogy
Ne tiltsa törvény a bántalmazást.
Törvény nem adja országát fiamnak,
Mert aki birja, a törvény azé:
Ha hát a törvény teljes bántalom,
Hogy tiltsa törvény vissza átkomat?
PANDOLF
Franszok királya; átoksúly alatt
Bocsásd el a fő-szakadár kezét,
S támaszd fejére országos hadad,
Ha meg nem adja Rómának magát.
ELEONORA
Halványodol, Fransz? El ne vond kezed.
CONSTANTIA
Ördög, vigyázz, hogy a Fransz meg ne bánja
S kezét elvonva egy lelket veszíts!
AUSZTRIA
Fülöp király, a kárdinálra hallgass.
RICHÁRD
S akassz borjúbőrt gyáva tagjaira.
AUSZTRIA
Jól van, gazember! ezt még zsebre tettem,
Mivel -
RICHÁRD
Nadrágzsebedbe fér elég.
JÁNOS KIRÁLY
Mit szólsz, Fülöp, a bíbornok szavára?
CONSTANTIA
Mit szólna mást a bíbornok szavánál?
LAJOS
Atyám, gondold meg; választásod ez:
Vagy Róma súlyos átkát nyerni meg,
Vagy János léha frígyét veszteni.
Hagyd a könnyebbiket.
BLANKA
S az Róma átka.
CONSTANTIA
Ó, tartsd magad, Lajos! Sátán kisért
Egy újdonúj menyasszony képiben.
BLANKA
Constantia asszony nem hitből beszél,
Hanem szükségből.
CONSTANTIA
Szükségből, no jó:
Ez csak azért él, hogy meghalt a hit;
E szükség szükségképp hozza magával,
Hogy, haljon a szükség, a hit föléled;
Tipord le szükségem: felhág a hit,
Tartsd fenn szükségem: a hit elsülyed.
JÁNOS KIRÁLY
Fülöp király megindult, nem felel.
CONSTANTIA
Ó, hátra indulj tőle, s mondj igent.
AUSZTRIA
Azt, azt, Fülöp király; miben akadsz fel?
RICHÁRD
Akassz te csak borjúbőrt, édes ökröm.
FÜLÖP KIRÁLY
Zavart vagyok; mit mondjak, nem tudom.
PANDOLF
Mondhatsz-e, ami jobban megzavarjon,
Mint átkom és az egyházkivetés?
FÜLÖP KIRÁLY
Gondold helyembe, édes szent atyám,
S mondd, hogy viselnéd helyemben magad?
Ím, e királyi kéz, meg az enyém
Most kapcsolódott; frigyben lelkeink
Most házasodtak és füződtek össze
Szent fogadással, jámbor esküvel;
A csak imént hangzott lehellet is
Esküdt barátság, béke, szeretet volt
E két királyság és fejdelmi közt;
Pedig kevéssel e frigyünk előtt,
Nem többel, mint kezünk megmoshatók,
Hogy békejobbot üssünk alkura,
Tudj’ Isten, egyre mocskolá a harc
Ecsetje, mellyel festi a boszú
Lobbant királyok rettentő vitáit.
Hát már e vértől most tisztult - barátság
Most fonta - mindenikben oly erős -
Kezek feloldják üdvös kapcsukat?
Gyűrű-dugósdit játsszanak hitökkel?
Tréfát az Éggel? Változó gyerekként
Kapdossuk egymás tenyerét ki, be?
Esküdt hitünket visszaesküdjük?
Mosolygó béke nászágyára véres
Haddal tapossunk, s tomboljon csatánk
A nyíltszivűség szende homlokán?
Ó, tisztelendő férfi, szent atyám,
Csak ezt ne kívánd. Adj, rendelj, parancsolj
Valami rendszabályt kegyelmesen,
S mi boldogok leszünk, tetszésed is
Megnyerni és barátok is maradni.
PANDOLF
Rend rendtelen, szabály szabálytalan,
Ha föl nem bomlik az ángol barátság.
Fegyverre hát, egyházunk bajnoka!
Vagy hadd lehelje átkát, anyai
Átkát, anyánk, az egyház pártütő
Fiára, rád is. Mert kígyót fulánknál,
Bőszült oroszlánt gyilkos körminél,
Éh tigrist a fogánál biztosabban
Foghatsz, mint békejobbul e kezet.
FÜLÖP KIRÁLY
Kezem feloldhatom, de a hitet nem.
PANDOLF
Így hited a hit ellensége lesz;
Belharcra készted esküd, esküd ellen,
És nyelved, nyelved ellen. Ó, az Égnek
Előbb tett esküd teljesítsd előbb:
Azaz, légy a szentegyház bajnoka.
Azóta esküdt másik esküdet
Magad ellen esküvéd, s nem tarthatod meg:
Mert ha fonákul tenni esküvél,
Nem lesz fonák, visszáján tenni meg;
S nem téve ott, hol a tevés gonosz,
A nem tevés kész jócselekedet.
Ha vétkes a cél, jobb elvéteni,
Közvetve így közvetlen jót teszünk,
S hibával orvosoljuk a hibát,
Mint tűzzel a tűz meghüsíthető
Friss pörkölésü égett tag erében.
Vallás parancsa: tartsd meg esküdet;
De te, a vallás ellen esküvén,
Az ellen esküvél meg, amire,
S hiteddel a hit ellen bizonyítnád,
Hogy igazad van; ámde oly igazság,
Amelyre bizton nem esküdhetel,
Nem kötelezhet hamis esküre;
Másként minő gúny voln’ az esküvés!
De te hamis-hitűvé esküvél,
Még hamisabbá, ha megtartod azt.
Azért utóbbi esküd, szembe az
Előbbivel, kész lázadás magad
Ellen, magadban; s nem víhatsz soha
Szebb győzödelmet, mint ha nemesebb
Valódat harcra készted e hiú,
Fej-szédelegtető kisértet ellen;
Mely jobb valódért mi imádkozunk,
Ha tetszésedre van; ha nem pedig,
Úgy tudd meg, átkunk terhe száll reád
Oly súlyosan, hogy nem rázod le többé,
Hanem kétségb’esett halálra zúz
Sötét tömegje.
AUSZTRIA
Harc! harc!
RICHÁRD
Hogyne, néked!
Nem dugja bé a szád egy borjubőr?
LAJOS
Atyám, fegyverre!
BLANKA
Nászod ünnepén?
A vér ellen, melyet nőül vevél?
Holt emberek közt tartsuk a menyegzőt?
Üvöltő harsonák, pergő dobok
Pokol-zajánál vígy engem haza?
Ah, férjem - ó, jaj! be szokatlan e
Név ajkamon: férj - hallgass meg, e névért,
Mely most először hangzik nyelvemen:
Térden könyörgök, ne ragadj te a
Bátyámra fegyvert!
CONSTANTIA
Én is térdemen,
Mely térdelésben összekérgesült,
Könyörgök, ó, dauphin, hogy meg ne másold
Az Ég itéletét.
BLANKA
Most megtudom, szeretsz-e. Mi lehet
Nagyobb előtted, mint arád neve?
CONSTANTIA
Több a becsűlet, mely fölemeli,
Mint téged ő most. Ó, becsűleted,
Lajos, becsűleted!
LAJOS
Csudálkozom
Felséged olyan egykedvű marad,
Midőn ily fontos érdek sürgeti.
PANDOLF
Kimondom a fejére átkomat.
FÜLÖP KIRÁLY
Nincs arra szükség - Angol, én szakítok.
CONSTANTIA
Ó, számüzött felség szép visszatérte!
ELEONORA
Ó, francia léhaság rút lázadása!
JÁNOS KIRÁLY
Megbánod, Fransz, ez órát még ez órán.
RICHÁRD
Az órahúzó, vén harangozó,
A vén idő akarja így! No, jól van;
Megbánja hát a Fransz.
BLANKA
Vérrel borult
Be a nap: Isten hozzád, szép napom!
Melyikkel tartsak? Mindenik felen
Vagyok; két tábor fogja két kezem,
S dühökben, amint szétrobbannak, engem
Von mindenik fél s kétfelé szakítnak.
Férj, nem könyörghet szívem, hogy te győzz;
Nagybátya, kérnem azt kell, hogy veszíts;
Atyám, szerencsét nem kivánhatok;
Se, hogy beteljék vágyad, nagyanyám!
Akárki nyér, én vesztek oldalán,
Vesztésem biztos, a játék előtt.
LAJOS
Velem tarts, hölgy: szerencséd már velem.
BLANKA
Hol él szerencsém, meghal életem.
JÁNOS KIRÁLY
Öcsém, eredj, vond össze sergemet.
Richárd el.
Fransz, már elégtem lángoló haragtól
Dühömben, ami oly természetü,
Hogy el nem oltja semmi, semmi, csak vér,
Fransz vér, de annak is a legjava.
FÜLÖP KIRÁLY
Eléget a düh, és te hamuvá léssz
Előbb, hogysem vérünkkel oltsd tüzed.
Vigyázz magadra, kockán a fejed.
JÁNOS KIRÁLY
Nem jobban, mint azé, ki fenyeget. -
Csatára, gyorsan!
El mind.
2. szín
Ugyanott. Térség Angiers közelében.
Riadó; csata. Richárd az ausztriai herceg fejével jő.
RICHÁRD
No, istenuccse! már ma lesz meleg;
Valami ördög repdes odafenn.
S vészt szór nyakunkba. Hercegfő, pihenj itt,
Amíg Filep magát kifújja.
János király, Arthur és Hubert jőnek.
JÁNOS KIRÁLY
Hubert!
Őrizd meg e fiút. - Hajrá, Filep!
Anyámat megrohanták sátorunkban,
El is fogták talán.
RICHÁRD
Kivágtam én,
Biztos helyen van őfelsége már.
De rajta, felség! kis erőlködéssel
Szerencsés véget ér e küzdelem.
Elmennek.
3. szín
Ugyanott. Riadó; csata; visszavonulás.
János király, Eleonora, Arthur, Richárd, Hubert és urak jőnek.
JÁNOS KIRÁLY
Eleonorához.
Legyen; fölséged addig, jó erős
Őrhaddal, itt marad.
Arthurhoz.
Öcsém, ne búsulj:
Nagyanyád szeret; s nagybátyád éppen oly
Jó lesz irántad, mint megholt atyád.
ARTHUR
Ó, meghal erre bú miatt anyám!
JÁNOS KIRÁLY
Richárdhoz.
Öcsém, siess előre, Angliába;
S míg odaérünk, láss utána, hogy
Fösvény apátok zsákját jól kirázd,
Szöktesd meg elzárt angyalkáikat;
A béke zsíros bordáin, nosza,
Hadd lakjék jól az éhes háború.
Használd szigorral teljhatalmadat.
RICHÁRD
Harang, könyv, gyertya vissza nem riaszt,
Midőn kacsintva hí ezüst, arany.
Megyek, királyom. Édes nagymama,
Ha rám jön egyszer a szenteskedés,
Könyörgök érte. Csókolom kezét.
ELEONORA
Isten veled, fiú.
JÁNOS KIRÁLY
Jó útat; öcs!
Richárd el.
ELEONORA
Jer, kis rokon, jer; egy szóm lesz veled.
Arthurt félrébb vezeti.
JÁNOS KIRÁLY
Jer ide, Hubert. - Édes, drága Hubert!
Sokkal vagyunk adósod: ámde e hús-
Falak között egy oly lélek tanyáz,
Mely tartozását kész bevallani,
S tetézve adni meg hűségedet.
Él, jó barátom, e kebelben önként
Adott hited, s forrón ápoljuk azt.
Nyújtsd jobbodat. Közölnék valamit -
De várok, míg jobb hangból kezdhetem.
Az Égre, Hubert, szinte átalom
Felhozni, mily nagy becsben állsz előttem.
HUBERT
Felséged oly nagyon lekötelez.
JÁNOS KIRÁLY
Most még, barátom, ezt nem mondhatod;
De lesz okod rá: mert nem mászhat oly
Lassan, hogy el ne jöjjön az idő,
Mikor veled majd én is jót teszek.
Egyet akartam mondani - de hagyjuk.
Nagy-fel van a nap, s büszke fénye, minden
Világi kéjtől udvarolva, még
Sokkal ledérebb, játszibb, hogysem e szót
Hallhassa tőlem. Ha éjféli óra
Ércajkon és vasnyelven konganá
Végig az éjnek álmos ösvenyét;
Ha ez, hol állunk, sírkert volna itt,
S te rakva sújtó gondok ezrivel;
Vagy a búkór, ez a mogorva szellem
Sürűre főzte volna véredet
(Amely különben futva csörg alá s fel,
Szemünkbe egy bolondot, a kacajt,
Ültetve, mely vígságra vonja képünk,
Oly indulatra, mit tervem gyülöl);
Avagy ha engem látnál szem nekűl:
Meghallanád a szómat fül nekűl,
Felelnél nyelv nekűl, csak képzeletben,
Szem, fül, veszélyes szó-hangok nekűl:
Akkor e fészken-űlő nap dacára,
Kebledbe ráznám, amit gondolok.
De hajh! most nem teszem - pedig szeretlek,
S tudom bizonnyal, hogy te is szeretsz.
HUBERT
Úgy én, az Égre! hogy bármit parancsolj,
Kerüljön életembe: megteszem.
JÁNOS KIRÁLY
Hát nem tudom? Meg, úgy-e? drága Hubert!
Ó, Hubert - Hubert, vesd csak a szemed
Ama fiúra. Mit mondok, barátom:
Ez a fiú - kígyó az útamon.
Akárhová lép lábam, ott hever
Előtte. - Értesz? - Őre vagy.
HUBERT
S megőrzöm,
Hogy sose marja meg fölségedet.
JÁNOS KIRÁLY
Halál.
HUBERT
Uram.
JÁNOS KIRÁLY
Sír.
HUBERT
Nem fog élni.
JÁNOS KIRÁLY
Jó.
Tudnék örülni most. Hubert, szeretlek;
No, nem mondom meg, hogy mi vár reád;
Csak ne felejtsd. - Élj boldogúl, anyám;
Átküldöm aztán a segéderőt.
ELEONORA
Kísérjen áldásom.
JÁNOS KIRÁLY
Fel, Angliába!
Jerünk, öcsém; Hubert az embered:
Hű gondja lesz rád. Most Calais-ba, hej!
Mind el.
4. szín
Ugyanott. A francia király sátra.
Fülöp király, Lajos, Pandolf és kíséret jőnek.
FÜLÖP KIRÁLY
Így szórta hát el harsogó vihar,
Tenger dagályán, a társas vitorlák
Szétrobbantott egész hajóhadát!
PANDOLF
Merény s vigasz! Még minden jóra válhat.
FÜLÖP KIRÁLY
Mi válna jóra, ily válság után?
Nem tönkrevertek? Nincs elveszve Angiers?
Elfogva Arthur? Sok kedves barátunk
Levágva? Nem tért vissza Angliába,
Áttörve minden gátat véresen,
Frankhon dacára, az angol király?
LAJOS
Amit bevett, erőddel rakta meg;
Ily hév sietség, ily józan tanáccsal,
Ily vakmerő ügy, ily mérsékelő rend,
Példátlan az. Ki hallott, olvasott,
Ehhez hasonló tettet valaha?
FÜLÖP KIRÁLY
Tűrném az Ángol e dicséretét,
Csak volna példa min-gyalázatunkra.
Constantia jő.
Ki jő emitt? Egy lélek sírja ez,
Mely bús lehellet hitvány börtönében
Nyűgözve tartja örök szellemét. -
Jer innen, kérlek, asszonyom, velem.
CONSTANTIA
No, ládd, a béke mit szült! ládd-e most!
FÜLÖP KIRÁLY
Tűrj, édes asszonyom, s vigasztalódjál.
CONSTANTIA
Nem, nem! Tanács se kell, segély se kell,
Csak ami vég-tanács, igaz segély:
Halál, halál. - Ó, kedves, jó halál,
Te illatos bűz! te ép rothadás;
Kelj örök éjed ágyából, te a
Boldogság réme és gyülölete!
S én csókkal hintem szörnyü vázodat,
Szem-üregedbe zárom szemgolyóm,
Hordom gyürűként házi férgeid,
E légnyitást rút porral bétömöm,
S irtózatos dög lészek, mint magad.
Jer, vicsorogj rám: azt hiszem, mosolygasz:
S ölellek mint nőd! Nyomorúk szerelme,
Ó, jer, jer!
FÜLÖP KIRÁLY
Ó, hallgass, szép fájdalom!
CONSTANTIA
Nem, nem fogok, míg van lélegzetem
Üvöltni. - Ó! bár a dörgő egek
Szájába tudnám tenni nyelvemet,
Hogy jajszavam rázná meg a világot,
S verné föl a rémvázat álmiból,
Kinek fülébe női gyönge hang
Nem hat, ki földi hívást föl se vesz.
PANDOLF
Nem bú ez, asszony; ez őrült beszéd.
CONSTANTIA
Nem vagy te szent, ha nékem ezt veted.
Én őrült nem vagyok.
Ez a haj, amit tépek, az enyém;
Nevem Constantia; Godfréd nője voltam;
Arthur az én fiam volt, s elveszett!
Én őrült nem vagyok: adná az Isten,
Volnék az, úgy feledném enmagam!
Ó, csak lehetne, mennyi bút felednék! -
Papolj bölcselmet és őríts meg azzal,
Szentté avatnak érte, kárdinál:
Mert nem bolond, csak bús levén az elmém,
Okos részével mind okoskodik,
Hogy’ meneküljek búmtól, és tanít
Megölni vagy felkötni magamat.
Volnék bolond: feledném a fiam,
Vagy egy rongybábra ráfognám, hogy ő az.
Őrült én nem vagyok; nagyon, nagyon is
Érzek minden csapást külön-külön.
FÜLÖP KIRÁLY
Kösd fel hát fürteid. Ó, mily szerelmet
Mutat hajának e szép serege!
Hová ezüst csepp hull véletlenül,
E csöppre tízezer sodros barátja
Csapzódik össze társas fájdalomban:
Mint válhatatlan és igaz hivek,
Kik nagy veszélyben egymáshoz tapadnak.
CONSTANTIA
El, Angliába!
FÜLÖP KIRÁLY
Kösd fel a hajad.
CONSTANTIA
No, felkötöm, fel; s mért cselekszem azt?
Letéptem nyűgöket és felkiálték:
»Ó, vajha e kéz a fiam szabaddá
Tehetné úgy mint most e fürtöket!«
De már irígylem szabadságukat,
S bilincseikbe visszakénytetem,
Mivel szegény jó gyermekem fogoly. -
Azt mondtad egyszer, kárdinál atyám,
Hogy kedvesinket mennyben újra látjuk:
Ha ez való: meglátom gyermekem,
Hisz Káin, az első figyermek óta
Addig, ki tegnap vőn lélegzetet,
Ily kedves angyalt még nem szült anya.
De most virágom őrlő bú eszi,
Elűzi arca úgy-szült kellemit,
Mint egy kisértet, oly csontváz leend,
Sovány, halottszín, mint a sárgaláz,
Úgy hal meg; és ha majd feltámad is,
Előtalálom a menny udvarán
S nem ismerek rá; így soha, soha
Nem látom én Arthurt, a lelkemet!
PANDOLF
Nagyon kirívó bú ez a tiéd.
CONSTANTIA
Még ő beszél! Sosem volt gyermeke.
FÜLÖP KIRÁLY
Szerelmes vagy te búdba, mint fiadba.
CONSTANTIA
Búm tölti be távol fiam helyét,
Az fekszik ágyán, az jár-kél velem:
Felölti kedves arcát, szavait
Ismétli, minden tagja kellemét
Eszembe hozza, és üres ruháit
Növendék termetével tölti be:
Van hát szeretni ezt a bút okom.
Isten veled! Ily veszteség után
Én jobb vigasszal szolgálnék neked. -
Nem kell ez a rend a fejem körűl!
Midőn az elmém ily zavarba van.
Ó, Istenem! fiam! szép gyermekem!
Arthurom, éltem, kedvem, falatom,
Egész világom, özvegy napjaim
Vigasztalása, búmnak gyógyulása!
El.
FÜLÖP KIRÁLY
Kárt tesz magában, félek: követem.
El.
LAJOS
Nincs e világon már nekem gyönyör;
Éltem unalmas, mint álmos fület
Kétszer beszélve zaklató rege:
Keserű gyalázat ízét vette az
Édes világnak, úgyhogy már nekem
Belőle csak bú és szégyen terem.
PANDOLF
Ha nagy betegség fordulóhoz ért,
Éppen ha jobbra, gyógyulásra fordul,
Tetőzik a láz; búcsuzó gonosz
Éppen a válás pontján leggonoszb.
Hát mind veszett e napnak vesztivel?
LAJOS
Öröm, szerencse, hírnév napja mind!
PANDOLF
Igen, ha ezt kivívtad volna már.
Nem, nem: midőn a sors szándéka legjobb,
Legmarconábban akkor néz reánk.
Bámúlat az, mi mindent veszte János,
Ki e csatában tisztán nyerni vélt.
Bánod, hogy Arthur foglya lett, ugye?
LAJOS
Oly szív szerént, mint ő örül neki.
PANDOLF
Elméd oly ifju, mint véred, királyfi.
Halld hát beszélni jósló szellemem:
Már a lehellet, mellyel ezt kimondom,
Minden porszemnyi, gazszál-bökkenőt
Lefú az angol trónra vezető
Útból előled; jól figyelj tehát.
Elfogta Arthurt, jó; de míg e gyermek
Erében a hő élet játszadoz,
Nincs mód, hogy e bitor nyugton lehelljen
Egy óra-, egy perc-, egy pillantatig.
Mohó kézzel rabolt királyi pálcát
Éppoly mohón kell védni, mint nyeré:
Sikamlós téren aki áll, bizony
Hitvány fogódzó közt sem válogat.
Hogy János állni bírjon, bukni kell
Arthurnak; így lesz, mert csak így lehet.
LAJOS
S én mit nyerek, ha Arthur elbukott?
PANDOLF
Nőd, Blanka herceg-asszony örökén
Mindazt kivánhatd, mit Arthur kivánt.
LAJOS
S elveszthetem, mint Arthur, életemmel.
PANDOLF
Mily bamba vagy, s újonc ez ó világban!
János neked sző ármányt; az idő
Pártodra esküdt: mert ki bizodalmát
Hű vérbe mártja, véres, hűtelen
Bizalmat nyer csak. E rossz kezdetű tett
Meghűti összes népének szivét
És megfagyasztja jóindulatok,
Hogy bármi hitvány alkalom vetődjék
Buktára, felkarolják szívesen.
Nem vethet a lég oly természetes gőzt,
Nem járhat úgy idő, nem egy vihar,
Nem egy szokott szél, rendes tűnemény,
Hogy meg ne fosszák a természetes
Okától, hogy csudának, égi jelnek,
Baljóslatú szörnynek, Isten szavának
Ne mondanák, mely nyilván hirdeti
János király fejére a boszút.
LAJOS
De hátha nem nyúl Arthur életéhez,
Csak bizton őrzi fogságban magát?
PANDOLF
Ó, jó uram! Csak hallja, hogy közelgetsz,
S ha még az ifju Arthur nem halott,
E hírre meghal: akkor tőle mind
Elpártol a nép szíve, s minden új,
Szokatlan változást csókkal fogad,
S a pártütés, düh gyilkos ösztönét
Kitépi János véres ujja közzül.
Már mintha látnám ezt a zendülést;
S ó! mennyi szolgál még javadra olyan,
Mit föl se hoztam. Faulconbridge, a korcs,
Most Angliában egyházat zsebel
Megsértve minden buzgó érzetet.
Csak tíz-tizenkét harcos francia
Lehetne ottan, mint madárcsaló síp,
Legott követné ángol tízezer;
Vagy, mint maroknyi hó, görgetve mindjárt
Heggyé növekszik. Ó, nemes dauphin,
Jer a királyhoz. Bámulásra méltó,
Mit nem tesz e békétlen hangulat
Most, hogy színig van lelkök sérelemmel;
Menj Angliába; késztem a királyt is.
LAJOS
Erős okod erős tettet csinál:
Igen-edre nem mond nem-et a király.
Elmennek.
Negyedik felvonás
1. szín
Northampton. Szoba a várkastélyban.
Hubert két porkolábbal jő.
HUBERT
Hevítsd izzóra e vasat; te meg
Állj e kárpit mögé; s ha lábam a föld
Keblére toppan, hát rohanj elő,
S kötözd erősen székhez a fiút,
Akit velem lelsz. Jól vigyázz; eredj!
ELSŐ PORKOLÁB
Van teljhatalmad erre, gondolom?
HUBERT
Csúf aggodalmak! Láss hozzá! Ne félj.
Porkolábok el.
Jer, kis öcsém, jer! Egy szóm lesz veled.
Arthur jő.
ARTHUR
Jó reggelt, Hubert.
HUBERT
Jó reggelt, kis herceg.
ARTHUR
Oly kicsi herceg, amily csak lehet,
Bár több lehetni oly nagy címe van.
Komor vagy.
HUBERT
Volt már vígabb kedvem is.
ARTHUR
Ó, boldog Isten! Hisz rajtam kivűl
Bús lenni oka sincsen senkinek;
Pedig fransz földön laktomban, tudom,
Sok úrfi oly komor volt, mint az éj,
Merő hívságból. A kereszt-vizemre!
Csak én fogoly ne volnék - őrzenék
Juhot bár - mily vidor lennék napestig!
Sőt itt is az; csak a nagybácsira
Gyanúm ne volna: mit forral megint.
Fél tőlem, én is tőle. Tehetek
Én róla, hogy Godofréd volt apám?
Nem, úgye? Nem bizony. Adná az Ég:
Volnék fiad! Szeretnél, úgye, Hubert?
HUBERT
félre.
Ha szólok, ez ártatlan csevegés
Felkölti bennem holt irgalmamat:
Tehát dologra; végezzünk hamar.
ARTHUR
Beteg vagy, Hubert? Oly halvány az arcod.
Ó, vajha volnál egy kissé beteg,
Hogy én virrasszam ágyad reggelig;
Jobban szeretlek, mint engem te, lásd.
HUBERT
félre.
Beszéde mindjárt meghódítja keblem. -
Olvasd, kis Arthur.
Papírt mutat. Félre.
Ejnye, balga nedv!
A szörnyü kínzást ajtón dobja ki!
Sietni kell, mert elhatározásom
Lágy női könnyben mindjárt elpotyog. -
Nem szép az írás? nem olvasható?
ARTHUR
Ó, szép, nagyon is, ily rút tartalomhoz!
Ki kell taszítnod mind a két szemem
Tüzes vassal, Hubert?
HUBERT
Ki kell, fiú.
ARTHUR
És megteszed?
HUBERT
Meg.
ARTHUR
Van hozzá szived?
Ha csak fejed fájt, én zsebkeszkenőm
Kötöttem, ládd-e, homlokod köré
(Az volt a legszebb, hercegnő himezte),
Azóta vissza sem kértem soha;
Kezembe tartám éjfelig fejed,
És, mint az óra fürge percei,
Fel-felvidítám a nehéz időt,
Kérdezve tőled: »hol fáj?« és: »mi kell?«
Vagy: »mit csináljak enyhitésedűl?«
Sok pórfi szunnyadt volna csendesen,
Nem vetted volna egy nyájas szavát;
Hanem királyfi volt az ápolód.
Gondolhatod most, e nagy szeretet
Csak színlés, tettetés: gondold, ha tetszik.
Ha Isten úgy akarta, hogy te bánts,
Hát bántanod kell. - Kisütöd szemem?
E két szemet, melyek terád soha
Görbén se néztek s nem fognak soha?
HUBERT
Megesküvém; most vassal pörkölöm ki.
ARTHUR
Ah! e csak ily vaskorban lehető.
De hiszen a vas, bár izzó-vörös,
Amíg szememhez ér, felissza könnyem,
S tüzes haragját e szerint maga
Ártatlanságom nedve oltja ki;
Búvában akkor rozsda rágja szét,
Amért tüzes volt, hogy szememnek ártson.
Tudnál keményebb lenni, mint a vert-vas?
Angyal ha jőne s mondaná nekem,
Hogy a szemem Hubert kiszúrja, mégse
Hinném; se másnak, Huberten kivűl.
HUBERT
Gyertek be, hé!
Toppant
Porkolábok jőnek, kötéllel, vassal stb.
Tegyétek a parancsom.
ARTHUR
Jaj, jaj! ne bánts, Hubert, ne bánts! szemem
Már e bakók láttára oda van!
HUBERT
Mondom, kötözd meg; addszi a vasat.
ARTHUR
Jaj, jaj! mi szükség e bősz durvaságra?
Hisz meg se moccanok, mint egy darab kő.
Hubert, ne köttess meg, az Istenért!
Hallgass ki, Hubert: küldd el ezeket,
Oly csendesen megűlök, mint a bárány,
Egy moccanást, rúgást, szót nem teszek,
A vasra sem tekintek mérgesen,
Csak űzd el e két embert, s megbocsátom,
Akármi kínzást téssz rajtam magad.
HUBERT
No, várjatok künn; hagyjatok magunkra.
ELSŐ PORKOLÁB
Sokér nem adnám, hogy itt nem leszek.
Porkolábok el.
ARTHUR
Ó, jaj! kiszidtam egy barátomat:
Nézése zordon, de jó szíve van. -
Hídd vissza, hogy részvéte a tiédet
Élessze föl.
HUBERT
Fiú, készítsd magad.
ARTHUR
Hát nincs menekvés?
HUBERT
Nincs; tartsd a szemed.
ARTHUR
Ó, Istenem! bár a tiédbe csak
Egy szálka, porszem, hajszál volna most,
Vagy bármi e becses érzéknek árt:
Hogy érzenéd, mi kínos ott az is,
S elszörnyekednél bősz szándékodon.
HUBERT
Hát ezt igérted? Hallgass, fogd be szád.
ARTHUR
Két száj se volna sok, Hubert, midőn
A két szemet kell védenünk vele.
Ne mondd, fogjam be a szám; ó, ne, Hubert:
Inkább, ha tetszik, vágd ki nyelvemet,
Csak a szemem ne bántsd. Ó, a szemem ne!
Ha másért nem, csak hogy nézhesselek.
Ni! eszközöd kihűlt; bizony ki az!
Lám, ő se bánt már.
HUBERT
Könnyű meghevítnem.
ARTHUR
Nem azt ugyan; meghalt búvában a tűz,
Hogy, bár az ember kéjelmére van
Teremtve, ily méltatlan, szörnyü célra
Fordíttatik. - No, íme, nézd magad,
Nincs már e szénben semmi ártalom;
Az Ég fuvalma, ím, elfújta lelkét,
Szórván fejére bűnbánó hamut.
HUBERT
Csak rálehellek, és föléled újra.
ARTHUR
Akkor csak elpirítod újra, Hubert:
Szégyen miatt fog égni tetteden;
Sőt tán szemedbe szikrát is lövell,
És mint az eb, ha harcra mérgelik,
Hozzákap őtet csipkedő urához.
Lám, minden eszköz, mellyel ártanál,
Megvonja tisztét; csak benned hiányzik
Az irgalom, mely tűzbe, vasba megvan,
Tudjuk pedig, mily irgalmatlanok:
HUBERT
Jó, láss, hogy élj: én nem bántom szemed
Bátyád egész kincstáraért se; bár
Megesküvém, fiú, és eltökéltem,
Hogy e tulajdon vassal kisütöm.
ARTHUR
Ó, most megint Hubert vagy; ekkorig
Álcát viseltél.
HUBERT
Csitt! Isten veled.
Bátyád ne tudja, csak holt híredet.
E kém kutyákat álhírrel tömöm meg.
Aludj te bátran, kedves kis fiú:
Nincs a világnak kincse, amiért
Illetne Hubert.
ARTHUR
Ó, Ég! köszönöm.
HUBERT
Hallgass! ne többet. Jer titkon velem;
Kockára dobtam érted a fejem.
Elmennek.
2. szín
Ugyanott. Trónterem a palotában. János király, koronásan.
Pembroke, Salisbury és más urak jőnek. A király trónra lép.
JÁNOS KIRÁLY
Megkoronázva újra, újra itt
Ülünk, s remélem, jó szemmel tekintve.
PEMBROKE
Ez »újra«, felség, úgy tetszett; különben
Ez »újra« most egyszer fölösleges.
Felséged immár koronázva volt,
Megfosztva sem lőn e királyi dísztől;
Néped szivében nem forrt lázadás;
Országod új vágy nem zavarta fel
Várt változások, jobb kormány után.
SALISBURY
És így e pompát kétszer venni föl,
Dús címre új cikornyát hímzeni,
Futtatni színaranyt, kifestegetni
A liljomot, pancsolni violát
Illatszerekkel, a jeget gyalulni,
Pótolni a szivárvány színeit,
Vagy mécs-világgal gyámolítni fényét
Az ég dicső szemének: ez pazar
S nevetni méltó ráadás vala.
PEMBROKE
Ne vón királyi tetszésed müve,
E tett hasonló ismételt regéhez:
Előlkezdése fülháborgató,
Kivált, ha rosszkor zaklatnak vele.
SALISBURY
Ezáltal ódon, ismert képe a
Jó agg szokásnak eltorzul nagyon
És mint vitorlát egy szélfordulás,
Az elme-járást úgy téríti el,
Megbokrosítja a józan tanácsot,
Beteggé teszi az ép véleményt,
Gyanússá a valót, amért ilyen
Ujdon szabásu köntöst ölte fel.
PEMBROKE
Kézműves is, hajónál jobbra tör,
Becsvágyban elvész a tanult ügyesség;
S gyakorta mentség a hibát nagyobbá
Növeszti, mint volt a mentség előtt:
Így, folt takarván kicsi repedést,
Jobban gyanúba ejti a likat,
Mint maga a lik, a foldás előtt.
SALISBURY
Váltig tanácslók mi az ünnepély
Előtt is ezt már; de méltóztatott
Felséged föl se venni: jó, legyen;
Hisz akarásunk, részben mint egészben,
Ott áll meg, amit felséged akar.
JÁNOS KIRÁLY
Némely okát már közlém második
Koronázásomnak, s azt hiszem, erősek;
Többet, erősbet is fogok, mihelyt
Félelmem enyhül; addig, kérjetek:
Mit kell javítni, ami nem megyen jól,
És látni fogjátok, mily készakarva
Meghallgatom s adom kérelmetek.
PEMBROKE
Én hát, ezeknek szája is levén
És hangadója szívök vágyinak,
Magam nevében s az övékben is,
De legkivált ten-biztosságodért,
Mely fő törekvés mind nekem s nekik,
Szívből könyörgök, hogy bocsásd el Arthurt,
Kinek fogsága e veszélyhozó
Okoskodásra készti a tömeg
Elégedetlen, morgó ajakát:
Ha mit nyugodtan bírsz, joggal birod:
Mért akkor e félsz, mely (mondják) csupán
A rossz nyomán jár, hogy kalitba csukd
Ifjú öcsédet, elfojtsd napjait
Barbár tudatlanságba, s fiatal
Korától megvond a nemes gyakorlat
Oly dús előnyét? - Hogy hát ez ürűgy se
Maradjon trónod ellenséginek:
Parancsold, kérjük, hogy mellette kérjünk;
Magunk javára ezt csak annyiban
Tesszük, mivel szabadságán saját
Üdvöd alapszik, s ezen a miénk.
JÁNOS KIRÁLY
Legyen tehát; megbízlak kiskora
Vezérletével.
Hubert jő.
Nos, Hubert, mi újság?
Hubert súg a királynak.
PEMBROKE
Ez a vértettre választott egyén,
Parancsát egy barátom látta is.
Rút bűne képe a szemében űl,
A pisla nézés háborgó kebel
Tanúja: megtörtént, félek s hiszem,
Mitől remegtünk, hogy rábízatott.
SALISBURY
S ni, a királynak hogy jő-megy szine
Merénye s a bel-furdalás között,
Mint szemben álló két sereg között
A nyargalócok. Szenvedélye megkölt:
Ki kell fakadnia.
PEMBROKE
S ha fölfakad,
Rút evje e fiú halála lesz.
JÁNOS KIRÁLY
Mi vissza nem tarthatjuk a halál
Erőszakos kezét. - Kérelmetek
Megadni bennem él az akarat;
De tárgya elhúnyt, nincs többé, urak:
Azt mondja, Arthur virradóra meghalt.
SALISBURY
Féltünk bizony, halálos a baja.
PEMBROKE
Hallók biz azt, halálán van szegény,
Bár azt sem érté maga, hogy beteg.
Ezért felelni kell, vagy itt vagy ott!
JÁNOS KIRÁLY
Mit hánytok énrám ily komor szemet?
Avagy enyém a végzet ollaja?
A szívverésnek én parancsolok?
SALISBURY
Ez szembeötlő gaz játék, s gyalázat,
Hogy ezt a nagyság oly durván üzi.
Szerencsét hozzá; most élj boldogul.
PEMBROKE
Megállj, Lord Salisbury; én is megyek:
Keressük fel szegény fiú örökjét,
Kicsíny országát, az erőszakos sírt.
A vér, kié hosszába, széltibe
E nagy sziget, négy lábbal éri be.
Gonosz világ! Ezt nincsen tűrni mód:
Ez még kitör, s elébb tán, mint utóbb.
Urak el.
JÁNOS KIRÁLY
Égnek bosszútól. Bánom tettemet:
Vérben vetett alap nem biztosít;
Mások halála életet nem ad.
Egy híradó jön.
Ijedség űl szemedben. Hol az a vér,
Melyet lakozni láttam arcodon?
Ily rút idő nem tisztul vész nekűl:
Ontsd. - Hogy megyen Frankhonban a világ?
HÍRADÓ
Frankhonból Ángliába. - Íly erőt
Kültámadásra nem szedett soha
Egy tartományból senki, mint a fransz.
El is tanúlta gyors átköltödet:
Mert míg füledhez jutna készülése,
Már itt van a hír, hogy megérkezett.
JÁNOS KIRÁLY
Ha! Részegen feküdtek és aludtak
Tudósitóink? Mit csinál anyám,
Hogy íly hadat gyüjt a franszok királya
S ő meg se hallja?
HÍRADÓ
Porral van füle
Betömve; ápril elsején kimúlt
Nemes királynénk; és úgy hallani,
Constantia asszony is tegnapelőtt
Őrjöngve meghalt; ezt csak szóbeszédből
Hallám; való-e vagy se? nem tudom.
JÁNOS KIRÁLY
Késleld futásod, szörnyü kénytelenség!
Kössünk frigyet, míg bőszült nagyjaim
Lecsöndesítem. - Meghalt az anyám!
Hogyan felfordult hát fransz birtokom!
Ki a vezére a fransz haderőnek,
Mely, mint igaznak mondod, partra szállt?
HÍRADÓ
Maga a dauphin.
JÁNOS KIRÁLY
Elkábitod fejem
Rossz híreiddel. -
Richárd jő, Pomfreti Péterrel.
No, mit mondanak
Gazdálkodásodhoz? Csak sose tömd
Rossz hírrel a fejem, már tele van.
RICHÁRD
Ha félsz a legrosszabbat hallani,
Essék fejedre hát hallatlanul.
JÁNOS KIRÁLY
Öcsém, megengedj: elnyomott az ár,
De újra fönt lélegzem, a habon.
Most már kihallgatásra kész vagyok
Akármi nyelvnek, szólna bármiről.
RICHÁRD
Hogy boldogultam a papok között,
Arról beszéljen gyűjtött összegem.
De átkelőben országszerte a
Népnél csodás képzelmeket találtam,
Sok mendemondát, hiú álmokat;
Nem tudja bár, mitől, de fél nagyon.
Itt hozok egy jóst, Pomfretben fogám,
Sarkában száz meg száz ember tolult;
Nyers hangu, durva rímekben nekik
Azt gajdolá, hogy délben Áldozókor
Felséged a koronát leteszi.
JÁNOS KIRÁLY
Hitvány ábrándozó, mér tetted azt?
PÉTER
Előre látom, hogy beteljesűl.
JÁNOS KIRÁLY
Hubert, vitesd el, börtönözd be jól;
S az nap delén, mikorra koronám
Letételét jósolja, függni fog.
Add jó kezekbe, s fordulj vissza, mert
Szükségem van reád. -
Hubert és Péter el.
Ó, kedves öcs!
Hallád, mi hír van? mely had érkezett?
RICHÁRD
A fransz, uram; minden száj hirdeti:
De meg Bigot s Salisbury lordokat
Találtam éppen lángvörös szemekkel:
Többed magukkal Arthur tetemét
Keresni mentek; úgy mondják, az éjjel
Kivánatodra meggyilkoltatott.
JÁNOS KIRÁLY
Nemes rokon, menj, elegyűlj közéjök.
Módját találtam, hogy megnyerjem újra:
Hívd vissza őket.
RICHÁRD
Majd fölkeresem.
JÁNOS KIRÁLY
De most, azonnal; egy, kettő: siess!
Ó! Csak ne lenne jobbágy-ellenem,
Midőn kül-ellen büszke támadása
Rémíti szörnyü fénnyel városim!
Légy Mercurom; köss szárnyat a bokádra,
És vissza ismét szállj, mint gondolat.
RICHÁRD
Időnk lelke tanítson gyorsaságra.
JÁNOS KIRÁLY
Lelkes, lovaghoz illő szó vala.
Richárd el.
Eredj utána, mert tán kelleni
Fog a lordok közt s köztem híradó:
Te légy az.
HÍRADÓ
Tiszta szívből, fejdelem.
El.
JÁNOS KIRÁLY
Anyám meghalt!
Hubert visszajő.
HUBERT
Felség, az a hír, öt hold volt az éjjel:
Négy helyben álló, míg az ötödik
Csodás keringést tőn a négy körűl.
JÁNOS KIRÁLY
Öt hold?
HUBERT
Vén emberek s banyák az utcán
Ebből veszélyes módra jóslanak.
Arthur halála közhír ajkukon,
S őt emlegetve, csóválják fejök.
Egymás fülébe súgnak; a beszélő
Megrántja csuklón a rá hallgatót,
Míg ez riadt mozdúlatot csinál,
Homlokredőzve int, s forog szeme.
Láttam kovácsot, így állt pőrölyével,
Miközben a vas üllőjén kihűlt,
Tátott ajakkal nyelni egy szabó,
Ujságait, ki hirtelen fonákul
Rántott papuccsal, a kezében olló
S mérték, beszélt tengernyi francia
Seregrül, amely Kentben talpon áll.
Egy másik vézna, mosdatlan müvész
Arthur halálát kezdve, vág szavába.
JÁNOS KIRÁLY
S te mért akarsz így elrémíteni?
Mit hányod ennyit az Arthur halálát?
Te gyilkolád meg; nékem volt okom
Holtát kivánni, nem neked, megölni.
HUBERT
Nem volt, uram? hát nem te sürgetél?
JÁNOS KIRÁLY
Fejdelmek átka szolga környezet,
Mely kész parancsul fogad egy szeszélyt
S az élet véres hajlokába tör;
Mely a hatalmas egy szemvillanását
Törvénynek érti, s tudja, mit jelent
Egy ránc e szörnyü felség homlokán,
Holott szeszély tán, inkább, mint parancs.
HUBERT
Tettemre itt van írásod, pecséted.
JÁNOS KIRÁLY
Ó, majd ha menny s föld közt végszámadásra
Megyünk, ez írás, e pecsét leend.
A kárhozatra ellenünk tanú.
Hányszor nem indit a rossz eszközök
Látása rosszra! - Ha te nem vagy ott,
Természet által immár bélyeges,
Kivált, kijegyzett cinkos a gonoszra:
Eszembe se jut e gyilkos merény.
De észrevévén szörnyü arcodat,
Késznek találva, képesnek, mohónak
Véres gonoszra, főbejáró tettre:
Halkan elejtém, hogy haljon meg Arthur;
S te, csakhogy egy király kedvébe juss,
Nem vétkeléd, megölni egy királyfit.
HUBERT
Uram -
JÁNOS KIRÁLY
Ha csak fejet rázsz, elhallgatsz, midőn
Homályosan kimondám célomat,
Vagy kétkedőleg vetsz reám szemet,
Úgy, mintha nyíltabb szóra kérdenél:
Mélyen pirúlva megnémúlok és
Abbanhagynom, mivel félelmeid
Félelmeim fölgerjesztik vala.
De te megértéd puszta jelemet,
S viszont jel által ösztönzéd bünöm;
Igen, megállás nélkül ráleve
Bősz lelked, ádáz jobbod elkövetni
A tettet, amelyet kimondani
Mindkettőnk nyelve aljasnak talált.
Ki, színem elől! többé ne lássalak!
Fő-rendem elhagy; országommal, éppen
Kapumnál, idegen tábor dacol:
Mi több, e testi országban, eme
Vér- és lehellet-lakta tartomány
Határi közt is belharc, pártütés
Foly, lelkem és öcsém halála közt.
HUBERT
Más ellenidre fegyverkezz: magad
S lelked között, ím, békét szerzek én.
Nem halt meg Arthur: e kéz, e tulajdon
Kezem, még szűz, ártatlan ekkorig,
Nem festi vérnek bíbor mocska ezt,
És e kebelbe még nem szállt soha
Bősz gerjedelmü gyilkos gondolat.
Fölséged a természetet gyalázá
Képemben, amely kívül durva bár,
Szebb lelket burkol, hogysem egy gyerek
Hóhéra lenne ily ártatlanul.
JÁNOS KIRÁLY
Él Arthur? Ó, siess hát lordjaimhoz,
Öntsd lángoló dühökre hitedet,
Hajtsd vissza őket a hűségre hozzám.
Mit szenvedélyem arcodról beszélt,
Bocsásd meg: a düh vak volt bennem, és
A vérbe fordult szem rút képzete
Csúfabbnak tüntetett fel, mint valál.
Ó! ne felelj; csak hívd magánszobámba
A lordokat; menj, hogy hamar jöhess.
Lomhán sürgetlek: te jobban siess.
El.
3. szín
Ugyanott. A várkastély előtt.
Arthur, a falon.
ARTHUR
A fal magas; de már én csak leugrom. -
Jó föld, kegyelmezz, meg ne üss nagyon! -
Vagy ismer itt vagy senki; ha igen:
Ez a hajóinas-mez eltakar.
Félek, de már csak ráadom fejem.
Ha lent vagyok, s lábam ki nem törött,
Ezer kibúvóm lesz tovább inalni.
S mindegy, szökőben, vagy itt fogva halni.
Leugrik.
Ó! e kövekbe bátyám szíve van. -
Lelkem fogadd, Ég! testem Angolhon!
Meghal
Pembroke, Salisbury és Bigot jőnek.
SALISBURY
Hozzá megyek Szent-Edmunds-Burybe,
Más menhelyünk nincs, s kapni kell, urak,
A zord idők e szép ajánlatán.
PEMBROKE
Ki hozta a bíbornok levelét?
SALISBURY
Melun gróf, egy főrangu francia;
Titkos beszéde a dauphin baráti
Érzelmiről még több, mint e levél.
BIGOT
Menjünk elébe holnap reggelig.
SALISBURY
Azaz, hogy akkor indulunk; hiszen
Két hosszu nap kell, úgy érünk oda.
Richárd jő.
RICHÁRD
Még egyszer jó napot, mogorva lordok,
Kéret magához tüstént a király.
SALISBURY
Minket lerázott a király magáról.
Mocskos palástját szűz becsűletünk
Nem bélli többé, s nem járunk tovább
A vérnyomon, mit minden lépte hágy.
Menj vissza, mondd: elszántuk életünket.
RICHÁRD
Bármit koholtok, szép szó többre megy.
SALISBURY
Sérvünk eszel most, nem illemszabály.
RICHÁRD
De sérvetekben nincs sok ész; tehát
Ész volna, hogy tudnátok illemet.
PEMBROKE
Öcsém, öcsém! a bosszuságnak is
Megvan saját joga.
RICHÁRD
Meg ám, való:
Urába tesz kárt, másba senkibe.
SALISBURY
Ez itt a börtön.
Meglátva Arthurt.
De ki fekszik itt?
PEMBROKE
Halál, királyi szépségtől kevély!
Ó, hát a földnek nincs egy odva e
Bűnt eltakarni!
SALISBURY
A gyilkos, talán
Szörnyedve tettén, ím, itthagyja, hogy
Bosszút kiáltson.
BIGOT
Vagy midőn a sírba
Kárhoztatá is e szép alakot,
Sajnálta sírba e királyi gyöngyöt.
SALISBURY
No, hát te, Richárd, mit szólsz? Láttad-e
Mását? vagy olvastad, hallottad-e?
Képzelted-e, vagy most képzelheted
Hogy látva, látod? bírna képzeted,
E tárgy nekűl, ilyet teremteni?
Ez a fő csúcsa, leghegye, taréja,
Legisleg-teteje a címeres
Vérgyilkolásnak; a legvéresebb
Gyalázat, legvadabb és leggazabb
Embertelen csíny, mellyel hályogos
Szemű harag, vagy a meredtszemű düh
Szánó könnyet facsart ki valaha.
PEMBROKE
Meg van bocsátva minden eddigi
Ölés ezáltal: mert ez oly egyetlen,
Páratlan ádáz, hogy megszenteli
Évszázadok még nem fogant bünét;
Halálos vérontás, ez iszonyú
Látványhoz mérve, puszta tréfa lesz.
RICHÁRD
Átokra méltó, véres munka ez;
Istentelen kéz sujtoló müve,
Ha általában emberkéz müve.
SALISBURY
Ha általában emberkéz müve? -
Sejtettük azt mi, hogy mi készül itt:
Hubert kezének aljas műve ez;
A csel, az ármány, a király esze.
Megtiltom e szív hűségét iránta,
Térdelve drága élted romjain,
És e lehelni szűnt fenség fölött
Szent fogadás tömjénét lehelem:
Ha földi kéjet meg nem ízlelek,
Gyönyör ragálya nem kap el soha,
Se kényelem-vágy, tétlen lustaság,
Míg e kezet dicsővé nem teszem
A bosszuállás tisztessége által.
PEMBROKE és BIGOT
Szavadra lelkünk híven esküszik.
Hubert jő.
HUBERT
Uraim; kereslek, nagy-lélekszakadva.
Él Arthur: a király küld értetek.
SALISBURY
Ó! vakmerő; hogy nem pirul halálra! -
Coki, gazember! elkotródj hamar.
HUBERT
Én nem vagyok gazember.
SALISBURY
kardot ránt.
Megraboljam
A törvény fáját?
RICHÁRD
Fegyvered ragyog:
Uram, dugd vissza.
SALISBURY
Nem, míg hüvelyűl
E gaz gyilkos bőrébe nem dugom.
HUBERT
Vissza, Lord Salisbury! vissza, ha mondom:
Kardom csakoly éles, mint a tied.
Isten bizony! kár magad így feledni,
S kihívni vészes önvédelmemet,
Nehogy felejtsem rangod, érdemid,
Nagyságod, és csupán dühöd tekintsem.
BIGOT
Odább, szemétdomb! Még dacolni mersz
Egy főnemessel?
HUBERT
Én nem, a világért;
De védni ártatlanságom merem
Egy császár ellen is.
SALISBURY
Gyilkos vagy.
HUBERT
Azzá
Ne tégy! Még nem vagyok. Ki hamisat szól,
Nem mond valót, s ki azt nem mond, hazug.
PEMBROKE
Aprítsuk össze.
RICHÁRD
Békesség, ha mondom.
SALISBURY
Odább, Faulconbridge, vagy megkeserűlöd.
RICHÁRD
Meg ám az ördög, Salisbury. Ha rám
Csak rút szemet vetsz, egyet lépsz felém,
Vagy egy gyalázó szót ejtesz dühödben,
Tüstént leváglak. Dugd be kardodat,
Mert összeverlek úgy, nyársoddal együtt,
Hogy azt tudod, ördög ver, a pokolból.
BIGOT
Mit akarsz te, híres Faulconbridge lovag?
Pártolni ezt a gyilkost, e gazembert?
HUBERT
Lord Bigot, én az egyik sem vagyok.
BIGOT
Ki ölte hát meg e kis herceget?
HUBERT
Én élve hagytam, egy órája sincs;
Tiszteltem őt, szerettem őt; s halálig
Fogom siratni kedves életét.
SALISBURY
Hitelt ne adjon senki álkönyének!
Gazság sosincs ily folyadék nekűl;
S ez, régen űzve, úgy mutatja fel,
Mint szánalomnak ártatlan vizét,
El hát velem, ki vágópad mocsok-
Szagú körétől borzad lelkileg,
Mert engem itt bűn bűze fojtogat.
BIGOT
Siessünk a dauphinhoz, Burybe.
PEMBROKE
Mondd a királynak: ott reánk akad.
Lordok el.
RICHÁRD
Itt jól foly a világ! Tudsz valamit
E szép dologban? Ó! az irgalom
Vég- és határtalan mezsgyéin is túl
El vagy kárhozva, ha te tetted e
Gaztettet, Hubert.
HUBERT
Hallgass ki, uram.
RICHÁRD
Ha! megmondjam, mi vagy?
Oly kárhozott vagy, mint a fekete -
Nem, semmi sincsen olyan fekete:
Sötétebb színre vagy kárhozva, mint
A Lucifer király; nincs ördöge
Pokolnak oly rút, aminő te léssz,
Ha e fiúnak gyilkosa te vagy.
HUBERT
Egy lelkem, egy hitem -
RICHÁRD
Hacsak belé-
Egyeztél, a Júdás végére juss;
Kötél, ha kell, a leggyöngébb fonál,
Minőt hasából pók font valaha,
Bírjon meg; egy szál káka is gerendád
Legyen; s ha vízbe fojtanád magad,
Csak egy kanálba önts egy kis vizet,
Az, mint egész nagy tenger, oly elég
Lesz ily gazembert megfullasztani.
Felette súlyos a gyanúm reád.
HUBERT
Ha tett, helyeslés, vagy bár gondolat
Által bünös vagyok a drága élet
Elorzásában, mely e szép agyag
Lakója volt: ne légyen a pokolnak
Elég gyötrelme, engem kínzani.
Én jól hagyám.
RICHÁRD
Menj, fogd öledbe, s vidd el.
Kábult vagyok, s út-vesztve bújdosom
E zord világ vészes tüskéi közt.
Mily könnyen elbirod nagy Angliát!
Mert e hazából élet, jog, igazság
E morzsa felség eltűntén, együtt
Felszálla mennybe; itt más nem maradt,
Csupán civódni, dúlni, tépni foggal
E büszke állam gazdátlan ügyét.
Most e királyság puszta koncain
Bősz háború dühös taréja berzeng
S a béke lágy szemébe kurrogat;
Külső hadak, benső békétlenek
Egy útba vágnak; s roppant zűrzavar
Les, mint a hollók egy esett baromra,
Egy kicsikart trónt, mely bukóban áll -
Boldog, kinek palástja és öve
Kibírja e vészt. - Vidd el a fiút,
Aztán siess utánam a királyhoz.
Markomban ezer a sürgős dolog;
S hazánkra, ím, az ég is agyarog.
Elmennek.
Ötödik felvonás
1. szín
Ugyanott. Terem a palotában.
János király, Pandolf, kezében a korona,
és kísérők jőnek.
JÁNOS KIRÁLY
És így kezedbe átszolgáltatám
Dicsőségem körét.
PANDOLF
a koronát Jánosnak nyújtva.
Fogadd e kézből
Viszont: a pápa nyújtja általam,
Legfőbb hatalmu, nagy hűbér-urad.
JÁNOS KIRÁLY
De tartsd meg szent szavad: siess a fransz
Elé, s az őszentsége rád ruházta
Egész erőddel álld el útjokat,
Amíg fölöttünk a ház is nem ég.
Ím pártot ütnek zúgó lordjaink,
Népünk a jobbágy tiszttel pörbe száll,
Esküdve frígyet, lelki hódolást
Külföldi vérnek, jövevény királynak.
E felzavart kedélyek árvizét
Csupán terajtad áll mérsékleni.
Ne késs tehát: oly beteg a jelen,
Hogy rögtön adni kell gyógyszert, különben
Gyógyíthatatlan a felforgatás.
PANDOLF
Lehelletemből támadt e vihar,
Midőn a pápa ellen fortyanál.
De most, hogy visszatértél megjuházva,
E harci szélvészt elcsitítja nyelvem,
S bősz Angliádban jó időt csinál.
Ma Áldozó nap van, jól megjegyezd,
Ma tétetem le a fransz fegyverét.
El.
JÁNOS KIRÁLY
Ma Áldozó van? Nem azt jósolák,
Hogy Áldozókor, délben, leteszem
Koronámat? Éppen az történt velem.
Azt gondolám: erőszak készt reá,
De, hála Isten, csak önkint tevém.
Richárd jő.
RICHÁRD
Hódolt egész Kent; csak Dover dacol még:
London baráti sergül fogadá
Hadastul a dauphint. A főurak,
Szavadra mit se hajtva, ellenidhez
Kínálni mentek szolgálatjokat;
S vad zűrzavar száguldoz fel s alá
Kétes barátid kisded száma közt.
JÁNOS KIRÁLY
Akkor se tértek vissza lordjaim,
Midőn hallák, hogy a kis Arthur él?
RICHÁRD
Holtan találták, s az utcára vetve -
Mint egy üres tok, melyből élete
Kincsét gonosz kéz elrabolta már.
JÁNOS KIRÁLY
Hisz a gaz Hubert azt mondá, hogy él.
RICHÁRD
Élt, Istenemre! ő úgy tudta még.
De mért alélsz el? mért vagy ily borús?
Légy tettre is nagy, mint valál akarni;
Ne lásson a világ, hogy félelem,
Sötét bizatlanság kormányoz a
Király szemében egy mozdúlatot.
Légy, mint korunk, izgalmas; tűz a tűzben;
Ijessz ijesztőt; nézz farkasszemet
A kérkedő iszonnyal; így a jobbágy
Fejdelme nagy-voltáról varr himet,
Példádra nagy lesz, és felöltözi
Az eltökélés bátor szellemét.
Előre! tündökölj, mint egy Hadisten,
Ha tetszelegni vágy a harcmezőn,
Mutass bizalmat, dicsvágyó merényt.
Vagy odvában verjük föl az oroszlánt?
Onnan riasszák nagy-remegve ki?
Ó, ezt ne halljam. Fuss, csatázz, elébe
A borzalomnak, míg ajtódba nincs,
S birkozd le útján, míg idébb nem ér.
JÁNOS KIRÁLY
Imént volt itt a pápa követe,
Szerencsésen kibékültem vele;
Szavát is adta, hogy elküldeti
Lajossal a hadát.
RICHÁRD
Ó, dicstelen frigy!
Hát, míg van egy rög a lábunk alatt,
Mi alkudozni, béke-szónokot,
Irott hízelgést, és fegyverszünet-
Koldulni küldjünk, foglaló sereghez?
Egy símaállú fickó, egy puha
Selyempiperkőc mutasson fügét?
Hízlalja dölyfét e harcos mezőkön?
Lengesse csúfos, tétlen zászlait
Egünkre, és ne leljen akadályt? -
Fegyverre, fölség! A bíbornok úr
Talán nem is tud békét szerzeni,
Vagy ha tud is, ne mondják legalább,
Hogy ellenálló szándékunk se volt.
JÁNOS KIRÁLY
Te légy parancsnok e nehéz időben.
RICHÁRD
Előre hát: bízvást indulhatunk:
Különb sereggel is bír még hadunk.
Elmennek.
2. szín
Térség Szent-Edmunds-Bury mellett.
Lajos, Salisbury, Melun, Pembroke, Bigot
és katonák fegyveresen jőnek.
LAJOS
Irasd le, gróf Melun, e pontokat,
S hogy ne feledjük, őrizd gondosan.
Add ez uraknak az eredetit,
Hogy áttekintvén ez írásba tett
Szép egyességet, tudhassák, mi is
Miért vevők fel az úrvacsorát;
S tartsuk meg épen, sértetlen, hitünket.
SALISBURY
Megszegve, részünkről, nem lesz soha.
De jó dauphin, bár önkint esküvénk
Buzgó, baráti, nem-sürgölt hitet
Ügyed javára; hidd meg, fejdelem,
Én nem örűlök, hogy sebzett korunkra
Rút pártütésnek balzsamírja kell,
S rögzött fenéjét egy sebnek csupán
Az orvosolja, hogy többet nyitunk.
Ó! fáj az én lelkem, hogy e vasat
Özvegy-csinálni kell kirántanom,
És ott pedig, haj! hol becsűletem
Mentőnek hívja s védelemre föl
A Salisbury nevet. De oly nagy az
Idő fekélye, hogy jogunk csupán
A jogtalanság s romboló zavar
Kezével, ha lehet gyógyítanunk. -
Szegény barátim! hát nem sajnos az, hogy
Mi, e szigetnek édes magzati,
Megérni egy ily gyász órát születtünk,
Hogy drága keblét idegen zenére
Tapodva, töltsük elleni sorát?
Hogy távol ország főbbjei körében
(Haj! félremenve, sírnom kell ezen
A ránk erőtetett gyalázaton),
Szokatlan zászlaját kövessük itt?
Hah! éppen itt? - Ó, nemzet, vajha te
Mozdulni bírnál! vajha ölelő
Karjára véve Neptun, kiragadna
Öntudatodból s egy pogány vidékhez
Csatolna, hol bősz vérit e keresztény
Két had szövetség medrében folyatná,
S nem ontaná ily szomszéditlanúl!
LAJOS
Nemes természet látszik e szavakból;
Kebledben a küzdő indúlatok
Nemes valódat földrengésbe hozzák.
Ó, mily magasztos harcot víhatál te
A kénytelenség s jobbágy-eskü közt!
Hadd törlöm el e tisztes harmatot,
Mely mint ezüst csepp gördül arcodon.
Olvadt szivem már női könnyeken,
Bár ez csak olyan rendes áradat;
De férfi könnyek ily ömletegén
Lélekviharnak egy ily záporán
Bámul szemem, s jobban megdöbbenek,
Mint ha az ég boltját telesteli
Rajzolva látnám égő meteorral.
Emeld fel arcod, híres Salisbury,
S nagyszívüséggel űzd szét e vihart;
Hagyd ezt a nedvet oly kisded-szemeknek,
Kik sose látták még dühében az
Órjás világot, a szerencse sem
Játszott velök máshol, mint lakomán,
Hol pezsdül a vér, kedv és tréfaszó.
Jer, jer. Csakoly ledughat’d még kezed
A dús szerencse tarsolyába, mint
Lajos maga - s ti szintén, jó urak,
Kiknek erőmhöz fonva idegi.
Pandolf jő kísérettel.
Úgy látszik, éppen angyal szólt belőlem:
Itt jő a pápa szent követje, hogy
Az égi teljhatalmat ránk ruházza,
És tetteinkre szent lehellete
A jog nevét.
PANDOLF
Légy üdvöz, nagy királyfi!
Ujságom ez: János király kibékült
Rómával, s lelke, mely úgy kitevé
Magát az egyház, szentszék, s az örök
Főváros ellen, már magábaszállt.
Most hát csavard fel rémes zászlaid,
Simítsd meg a bősz harc vad szellemét,
Hogy, mint oroszlán, mely kézhez tanult,
Szépen a béke lábához feküdjék,
S ártalmas volta csak látszó legyen.
LAJOS
Kegyelmes úr, bocsánat! nem teszem.
Többnek születtem, mint hogy mást uralva
Parancsolásban második legyek,
S használható jobbágya, eszköze
Bármely hatalmas trónnak a világon.
Te fújtad lángra a harc holt szenét
E sújtott ország és magam között
S tápláltad új anyaggal a tüzet;
Most már nagyobb az, mint kioltaná
A gyenge szellő, melytől lángra gyúlt.
Te tetted jogom arcát ismerőssé,
Fejtéd ki e honhoz igényemet,
Kötéd szivemre e hadjáratot:
És most azzal jössz, hogy János kibékült
Rómával? Eh! békéjök mit nekem?
Én, nászi ágyam tisztes jogcimén,
Enyémnek tartom Arthur örökét,
És most, midőn meg van hódítva félig,
Most hagyjam itt, mert hát János kibékült
Rómával? Róma rabja vagyok én?
Adott-e Róma egy fillért, egy embert,
Vagy, támogatni, bármely hadiszert?
Nem én viseltem minden terheit,
Nem én s a tőlem függők izzadunk
Ez ügyben, és tartjuk ki e hadat?
Nem azt kiálták e sziget lakói,
Hogy partjaikra szálltam: Vive le roy?
Nincs-é kezemben a kártyák java
Elnyerni könnyen ez egy koronát?
Most adjam át a biztos nyereményt?
Nem, úgy segéljen! azt ne várja senki.
PANDOLF
Csak külsejét tekinted a dolognak.
LAJOS
Eh! külső, benső: vissza nem megyek,
Míg oly süket nem koronázza célom,
Minő biztatta dús reményimet,
Mielőtt e hősi dandárt fölszedém
S kiválogattam e tűz lelkeket,
Hogy szemmel a győzelmet is leverjék
S víják ki a hírt épen a halál
Veszélyi közzől és torkábul is.
Harsonaszó.
De mely vidám kürt riadása hív?
Richárd jő, kísérettel.
RICHÁRD
Kérek kihallgatást, nemzetközi
Illem szerint: szót szólni küldtenek. -
Bíbornok úr, azt jöttem kérdeni:
Mit végeztél már a király ügyében?
És válaszodból majd tudom tovább
Szavam irányát s megszabott körét.
PANDOLF
Bizony fölötte makacs a dauphin,
Kérelmeimre nem hajt, s kereken
Kimondá: ő kardját le nem teszi.
RICHÁRD
No, aki vért lehellő dühe van!
Az ifju jót mond. - Halljuk hát az ángol
Királyt: belőlem őfelsége szól.
Ő készen áll: azt bölcsen is teszi;
E majmoló, e csintalan berontás,
E vértes álca, e pajkos bohózat,
Csupaszszájú merény, gyermekhadak,
Mind csak nevetség a király előtt,
S ő készen áll, hogy vesszővel kiverje
E törpe tábort, e babszem hadat
Országa legszélső határain.
Ama kéz, mely elég erős vala
Korbácsot adni ajtótok előtt,
Mely, azt okozta, hogy árkot-sövényt
Ugorva, kútfenékre, mint vödör,
Merüljetek le, ól-, padlásokon
Szalmába, vagy mint zár alatti zálog,
Szekrénybe és ládába bújjatok,
Disznó vacokban henteregjetek,
Édes menekvést pince, börtön alján
Keressetek; hogy rázzon a hideg,
Ha egyet károg önnön nemzeti
Varjútok, vélve angol katona:
E diadalmas kéz itt lenne gyöngébb,
Mely a szobában, otthon, megrakott?
Nem! a vitéz király fegyverben áll,
Lebegve mint sas a fészek fölött,
Készen lecsapni, ha baj közelít. -
S ti háládatlan, ti korcs lázadók,
Ti szörnyü Nérók, kik föltépitek
Szülőanyátok, e hon kebelét,
Piruljatok: tulajdon nőitek,
S halvány leányitok, mint amazon-had,
Dobszóra lejtnek, a gyüszűiket
Lovagkesztyűvel, tűiket gerellyel
Cserélik, és lágy, szende szívöket
A büszke harcok véres hajlamával.
LAJOS
Elég a nagy-szó: fordulj vissza békén.
Megengedem, letorkolsz. Jó utat;
Nincs vesztegetni szánt, olcsó időnk
Ily kérkedővel.
PANDOLF
Én hadd szólok egyet.
RICHÁRD
Nem, én beszélek.
LAJOS
Itt egyik se fog.
Pörögjön a dob! s hadd pöröljön a
Harc nyelve: mi jogon s miért vagyunk itt.
RICHÁRD
Elbődül a dob, ha verik: ti is,
Ha majd verünk mi. Ám riadjon a
Visszhang dobod zajárul: itt közel
Szintén van egy dob, felszorítva jól,
Mely visszaperdül s éppoly hangosan.
Veress te másat: más ropog legott
Az ég fülébe, s éppoly hangosan
Gunyolja a mennydörgést; mert közel
Van János, a hős (nem bizván ügyét
Ez ingatag követre, kit szeszélyből
Használt fel inkább, hogysem rászorult),
És homlokán ül egy csontváz-halál,
Melynek torozni lesz ma hívatása
A franciák hulláin, ezrivel.
LAJOS
Verd rá, dobos! Hadd lám, hol e veszély.
RICHÁRD
Meglátod mindjárt, jó dauphin, ne félj.
Mind el.
3. szín
Ugyanott. Csatatér.
Riadó. János király és Hubert jőnek.
JÁNOS KIRÁLY
Hogy folyt nekünk a nap? Ó! monddsza, Hubert.
HUBERT
Félek, rosszul. Hogy van, felséges úr?
JÁNOS KIRÁLY
Ez a láz, mely rég háborgat, egészen
Rám nehezült. Ó! nagybeteg vagyok.
Híradó jön.
HÍRADÓ
Uram, Faulconbridge, daliás öcséd,
Távozni kéret a harc színhelyéről,
S üzenje meg felséged, merre tart.
JÁNOS KIRÁLY
Swinsteadbe, mondjad: a zárdába ottan.
HÍRADÓ
Bízzál, királyom, mert a nagy segélyhad,
Melyet várt a dauphin, tegnapelőtt
Hajóit törte Goodwin zátonyán.
Richárd ez új hírt éppen most vevé.
Csüggedve harcol és hátrál a fransz.
JÁNOS KIRÁLY
Ó, jaj! e zsarnok láz eléget, és
Nem hágy örülni e jó híreken.
Jerünk Swinstead felé; kólyámba, rögtön!
Nagy gyengeség jött rám, alélt vagyok.
Mind el.
4. szín
Ugyanott. A csatatér más része.
Salisbury, Pembroke, Bigot és mások jőnek.
SALISBURY
Nem gondolám, hogy a királynak ennyi
Barátja van még.
PEMBROKE
Rajta hát megint,
A franciába lelket önteni!
Ha ő ebül jár, úgy járunk mi is.
SALISBURY
Az a kurafi ördög, Faulconbridge,
Körömszakadtig helyt áll, egymaga.
PEMBROKE
János király, azt mondják, betegen
Hagyá el a tért.
Melun, sebesülten, katonáktól vezetve jő.
MELUN
Vezess az ángol pártütőkhöz itt.
SALISBURY
Míg volt szerencsénk, más volt a nevünk.
PEMBROKE
Hisz ez Melun gróf.
SALISBURY
Sebje van, halálos.
MELUN
Eladtak, angol lordok! fussatok;
Fejtsétek föl goromba szálait
A pártütésnek s menjetek haza
Az eldobott hűséget üdvözölni.
Keressétek fel, és boruljatok
János király lábához: mert ha győz
Ma a dauphin, el van tökélve, azzal
Díjazni annyi fáradságtokat,
Hogy lenyakaztat. Erre tőn hitet,
Én szinte, és több mások is velem,
Oltár előtt Szent-Edmunds-Buryben:
Azon oltárnál, hol nektek baráti
Örök hűséget, frígyet esküvénk.
SALISBURY
Lehetne? és való lehetne ez?
MELUN
Nincs-é előttem a szörnyű halál?
Nem egy parányi van már életemből,
Mely vérben elfoly, mint viasz-alak
Idomtalanná olvad tűz előtt?
Miért akarnék csalni, a világon,
Ki már csalásban mit sem nyerhetek?
Miért hazudnám, tudva igazán:
Hogy itt halál vár, ott élet s igazság?
Ismételem: ha e nap Lajosé
S ti újra láttok egy kelő napot:
Úgy ő hamishitű; de már ez éjjel,
Melynek ragályos, barna gőzei
Ott füstölögnek a vén s fáradott nap
Égő taréján, már ez éjszaka
Végsőt lehelltek ti mindannyian,
Így a szegődött árulás diját
Árúló nyakszegéssel adva meg,
Ha győz, segélytek által, a dauphin.
Köszöntsetek majd egy Hubert nevűt
János királynál: a hozzá való
Barátság (és hogy ángol volt ösöm)
Furdalta lelkem, hogy kivalljam ezt.
Miért cserébe, kérlek, vígyetek
El innen, a harc tomboló zajából,
Hogy hátralévő gondolatimat
Békében elgondolhassam, s kegyes
Elmélkedésben, szent fohász között
Vehesse lelkem a testtől bucsúját.
SALISBURY
Hiszünk szavadnak. - S vesszek el, ha e
Szép alkalomnak arca és alakja
Kedvemre nincs, mely által a szökésnek
Visszatapodjuk átkos ösvenyét;
S mint a dagály, ha megtér, meglohad,
Elhagyva árt és rendetlen folyást,
A túlcsapott part közzé megvonúlunk
És folydogálunk engedelmesen
Az óceánba: János nagy királyhoz. -
Jer, elsegítlek innét karomon,
Mert a halálos szörnyü kínokat
Látom szemedben. - El, barátaim!
Szöknünk kell újra; de kedves dolog
Az újítás, ha célja régi jog.
Melunt vive, mind el.
5. szín
Ugyanott. A. francia tábor.
Lajos és táborkara jőnek.
LAJOS
Átallt lemenni mintegy a nap is,
Megálla s elpirítá nyúgatot,
Midőn az ángol önföldjét, aléltan
Hátrálva, mérte vissza. Ó, dicsőn
Zártuk be! sort tüzelve megmaradt
Töltényeinkkel, és jó éjszakát
Kivánva ennyi vérontás után,
Felgöngyölítve rongyos zászlainkat,
S megtartva a tért, csaknem urai!
Híradó jön.
HÍRADÓ
Hol őfensége, a dauphin?
LAJOS
Mi baj?
HÍRADÓ
Melun gróf elesett; a lordokat
Felbújtogatta, s visszaszöktenek;
Az új segítség, a rég várt hajóhad,
Goodwin homokján összetört, s elült.
LAJOS
Ah, szörnyü hír! Üssön beléd az átok!
Nem ily bús éjszakát vártam, minőt
Csinál ez újság. - De ki mondta azt,
Hogy János, egy-két órával előbb
Futásra vette, mint a bukdosó éj
Elkülöníté fáradt sergeink?
HÍRADÓ
Akárki mondta, fenség; de való.
LAJOS
Jól van; ma éjjel álljon gondos őr
Mindenfelé; én holnap fönn leszek
Előbb, mint a nap, megkisérteni
A jó szerencsét, mely reánk virad.
Mind el.
6. szín
Térség a zárda körül Swinsteadben.
Richárd és Hubert más-más oldalról jőnek.
HUBERT
Ki az? megállj! szólj! Gyorsan, mert lövök.
RICHÁRD
Barát. - S ki vagy te?
HUBERT
Ángol pártbeli.
RICHÁRD
Hová mész?
HUBERT
Mit tartozik rád! Vagy nem kérdhetem
Én a te járód, mint te az enyim?
RICHÁRD
Hubert, úgy gondolom.
HUBERT
Bölcs gondolat.
Látatlan elhiszem, jó emberem vagy,
Ha ily könnyen megismered szavam.
Ki vagy hát?
RICHÁRD
Akit te akarsz; s ha tetszik,
Kedveskedésből rám is foghatod,
Hogy félig-meddig egy Plantagenet.
HUBERT
Hálátlan emlék! te, s ez a vak éj
Csuffá tevétek. - Hős vezér, bocsánat,
Hogy nyelved egy kiejtett hangja is
Rászedheté jó-ismerős fülem.
RICHÁRD
Ej, ej! ne bókolj; inkább mondd: mi hír?
HUBERT
Nos, hát azért őgyelgek itt az éjben,
Ha rád találnék.
RICHÁRD
Frissen hát, mi újság?
HUBERT
Ó, kedves úr! újságom, mint az éj,
Sötét, borzasztó, és vigasztalan.
RICHÁRD
Mutasd újságod legvérzőbb sebét:
Én nem vagyok nő, nem ájúlok el.
HUBERT
Félek, hogy a királyt egy szerzetes
Megéteté; már szinte szava is
Elállt, midőn utánad indulék,
Hogy e csapásrul értesítselek,
Hogy még erősben fölvértezd magad
E váratlanra, mintha várva jőne.
RICHÁRD
S hogy vette bé? ki volt a kóstoló?
HUBERT
Lám, mondom, egy barát; elszánt gazember,
Rögtön kisűlt a béle; a király
Még tud beszélni, és tán felidül.
RICHÁRD
De kit hagyál most őfelsége mellett?
HUBERT
Hát nem tudod? A lordok visszajöttek,
Magokkal hozva Henrik herceget,
Kinek kértére atyja megbocsátott
Nekik; most ott vannak körülte mind.
RICHÁRD
Tartsd vissza bosszud, ó, hatalmas Ég
S vállunk ne kísértsd erőnkön felül!
Hubert, az éjjel - megmondom neked -
Hogy e mocsáros helyen átkelék,
Felét hadamnak elsöpré az ár;
Elnyelte Lincoln ingoványa őket:
Alig menekvém, jó lovon, magam.
Jerünk, vezess: előre! a királyhoz:
Félek, meg is hal, míg hozzájutok.
Elmennek.
7. szín
A zárda kertje Swinsteadben.
Henrik herceg, Salisbury és Bigot jőnek.
HENRIK
Késő: az összes vérnek élete
Már veszni indult: s az oly tiszta agy
(Hol, mint gyanítják, a lélek tanyáz)
Üres ábrándok által hirdeti
Halandó léte alkonyát.
Pembroke jő.
PEMBROKE
Beszélni
Tud a király még; és oly hitben él,
Hogy a szabad lég, ha ide kihoznák,
Enyhítené gyötrelme lángjait,
Melyekkel a bősz méreg ostromolja.
HENRIK
Hozzák ki hát a kertbe, zsöllyeszéken.
Dühös még?
Bigot el.
PEMBROKE
Csendesebb, mint amikor
Fenséged eljött; most éppen dalolt.
HENRIK
Ó, játszi kórság! Túlzott fájdalom,
Végső fokán, nem érzi önmagát.
S ha feldulá a külrészt, a halál
Látatlan elvonúl; és most az elmét
Támadja meg; badar káprázatok
Sergével csípi, vérzi azt, melyek
Tolongva, e végső menhely körül
Bomolnak össze. Különös, hogy a
Halál daloljon. Ó! én vagyok e
Halvány s alélt hattyú fiókja, ki
Most zengi ön halottas énekét
És az enyészet orgonája mellett
Énekli testét-lelkét nyúgalomra.
SALISBURY
Vigasz, királyfi! Arra születél,
Hogy alakot adj e zilált tömegnek,
Mit ő durván s idomtalan hagyott.
Bigot jő kísérőkkel, János királyt zsöllyén hozatva.
JÁNOS KIRÁLY
No, itt a lelkem elfér legalább;
Nem akart kimenni ajtón, ablakon.
Oly rekkenő nyár dúlja keblemet,
Hogy a belem mind porrá őröli:
Hártyára tollal írott lap vagyok,
Ez a sebes tűz hamvvá zsugorít.
HENRIK
Hogy van, felséges úr?
JÁNOS KIRÁLY
Mérgezve - rosszul -
Halott, elhagyott, eldobott -
S nem hívja senki a telet nekem,
Hogy számba dugná jégcsap ujjait;
Se országom minden folyóvizét
Égő szivemre nem vezérlitek;
Se éjszakot nem kéri senki, hogy
Csókolja fúvó széllel kérges ajkam
S hűs enyhet adjon. Nem kérek sokat,
Csak hűvös enyhet; és ti azt sem adtok,
Ti szűkkeblűek, háladatlanok!
HENRIK
Ó, bár könnyemben volna oly erő,
Hogy megkönnyítne.
JÁNOS KIRÁLY
Éget a sava.
Bennem pokol van, melynek ördöge,
A méreg, itt bezárva zsarnokol
Menthetlen elkárhozott véremen.
Richárd jő.
RICHÁRD
Ó, a futástól majd lángot vetek,
Rohanva, látni még fölségedet.
JÁNOS KIRÁLY
Szemem befogni érkezél, öcsém.
Eltépve, égve, szívem köteli
S élethajómnak alattsága mind
Egy cérna-, egy hajszállá változott;
Vékony fonálka tartja még szivem,
Az is, csak míg kimondod híredet;
Aztán, amit látsz, mindaz egy göröngy,
Az összetört felség mintája csak.
RICHÁRD
Készűl erősen a dauphin ide,
S az Isten tudja, hogy fogadjuk el:
Mert a hadamnak legjavát egy éjjel,
Amint, javunkra, hátráltam velök,
Az ingoványok közt véletlenül
A hirtelen jött árvíz elnyelé.
A király meghal.
SALISBURY
Holt híredet holt fülbe leheled. -
Uram! királyom! - Csak imént király,
S most, íme!
HENRIK
Így futok s állok meg én is,
Mi biztos e világon, mi örök:
Ha ez, imént király, most földi rög!
RICHÁRD
Elköltözél hát? Én itt maradok,
De csak, hogy bosszuálló tisztemet
Betöltsem érted; akkor lelkem a
Mennybe is oly híven követ, miképpen
Itt lent a földön hív szolgád vala. -
S ti, pályakörbe megtért csillagok
Hol a dandártok? Hadd lám megjavult
Hűségteket! Forduljunk vissza tüstént,
Kitolni vészt, örök gyalázatot,
Ájult hazánknak gyönge ajtain.
Támadni rögtön! vagy támadtatunk:
Sarkunkban a dauphin dúló hada.
SALISBURY
Úgy sejtem, azt te hát még nem tudod,
Amit tudunk mi: Pandolf kárdinál
Ott bent pihen; csak fél órája, hogy
Megérkezett, s oly bék’ajánlatot
Hoz a dauphintól, amely összefér
Becsűletünkkel, s elfogadható;
A háborút is félbehagyja rögtön.
RICHÁRD
Még rögtönebb, ha látja védelemre
Edzett karunkat.
SALISBURY
De meglett dolog
Már némi részben: mert több csapatot
Indíta már a tengerpart felé,
A kárdinálra bizván ügy-baját,
Kivel, ha tetszik, én, te, s más urak
Ma délután Lajoshoz rándulunk,
Holott szerencsés véget ér ez ügy.
RICHÁRD
Legyen. - Te addig itt, nemes királyfi,
S a hercegek, kik nem jőnek velünk
Atyád temetését rendezzétek el.
HENRIK
Worcesterben nyugodjék teteme,
Mert úgy kivánta.
RICHÁRD
Hát vigyék oda. -
És most ez ország örökös királyi
Díszét te öltsd fel, édes önmagad,
Kinek szent hódolattal, térdemen
Ajánlom hív jobbágyi tisztemet,
Szolgálatommal együtt, mindörökre.
SALISBURY
S akképp ajánljuk hűségünk mi is,
Amely örökké szeplőtlen marad.
HENRIK
Jó szívem úgy szeretné megköszönni
S nem tudja másképp, csak könyűivel.
RICHÁRD
Ó! ne adózzunk szerfölötti búval
Az időnek: vett már sok előleget -
Még nem borult, nem is fog Ánglia
Kevély hódító lábához borulni,
Míg önmagába tőrt nem döf, soha.
Most, visszatérvén, ím, e nagyjai,
Bár jőne haddal a három világrész,
Mi visszaverjük. Amíg hű marad
Magához, Ánglia nagy és szabad.
Mind el.

.oOo.