Shakespeare
Téli rege

Fordította Kosztolányi Dezső

SZEMÉLYEK
LEONTES, Szicília királya
MAMILLIUS, fia
CAMILLO,
ANTIGONUS,
CLEOMENES,
DION, szicíliai nemesurak
POLIXENES, Bohémia királya
FLORIZEL, fia
ARCHIDAMUS, bohémiai nemesúr
ÖREG PÁSZTOR, kit Perdita atyjának vélnek
BANGÓ, fia
Béres, az öreg pásztornál
AUTOLYCUS, csavargó
HAJÓS
TÖMLÖCŐR
HERMIONE, Leontes felesége
PERDITA, Leontes és Hermione leánya
PAULINA, Antigonus felesége
EMÍLIA, Hermione udvarhölgye
MOPSA,
DORCAS, parasztleányok
Főurak, nemesurak, hölgyek, tisztek, szolgák, pásztorok és pásztorlányok.
Az Idő mint Kar

Történik: részint Szicíliában, részint Bohémiában

Első felvonás

1. szín
Előszoba Leontes palotájában.
Camillo, Archidamus jön
ARCHIDAMUS	Ha majd egyszer ellátogatsz, Camillo, Bohémiába - abban a járatban, amiben most engem hívott ide ez a szolgálat -, meglátod azt, amit mondtam: hogy mekkora különbség van a mi Bohémiánk meg a ti Szicíliátok között.
CAMILLO	Szicília királya - azt hiszem - jövő nyáron óhajtja viszonozni Bohémia királyának a köteles látogatást.
ARCHIDAMUS	Amennyiben, pironkodnunk kell majd vendéglátásunk miatt, mentsen bennünket jó szándékunk, mert a lelkünk rajta -
CAMILLO	Ugyan, kérlek -
ARCHIDAMUS	Csak azt mondom, ami a szívemen: mi nem vagyunk képesek ekkora parádét - ilyen derék - lásd, nem is tudom, hogy ejtsem e szót. Valami álomszerző maszlagot kell majd adnunk nektek, hogy érzékeitek megtompuljanak gyarlóságunk iránt, s ha már nem emelhettek nekünk cégért, legalább ne kisebbítsetek.
CAMILLO	Nagyon is busásan fizetsz azért, amit mi tiszta szívünkből adtunk.
ARCHIDAMUS	Hidd meg, nem ok nélkül beszélek: a becsület bír rá, hogy ki is mondjam.
CAMILLO	Szicília királya nem tudja, hová tegye Bohémia, királyát. Gyermekségükben együtt növekedtek, s oly vonzódás gyökeresedett meg bennük, hogy az ágakat hajt mostan. Azóta főméltóságaik meg fejedelmi dolgaik elválasztották őket a társas életben, de azért találkoztak, ha nem is szemtől szembe: Ehelyett - királyi módon - ajándékokat, leveleket, nyájas izeneteket váltottak, mintha együtt lettek volna, noha távol egymástól; kezet ráztak, mintegy mély szakadék fölött; ölelkeztek, mintegy a világ két ellenkező pólusáról. Az Ég tartsa meg baráti hajlandóságukat.
ARCHIDAMUS	Úgy vélem, nincs a világon oly csalárdság, vagy egyéb, ami ezt megrendíthetné. Micsoda nagy örömötök telhet fiatal királyfitokban, Mamilliusban: soha életemben nem láttam ily sokat ígérő úrfit.
CAMILLO	Jómagam szintúgy reménykedem benne, pompás egy gyerek. Valóságos gyógyítója az alattvalóinak, frissítője az agg szíveknek. Akik mankón jártak, minekelőtte megszületett, most tovább kívánnak élni, hogy lássák őt férfiúvá cseperedni.
ARCHIDAMUS	Egyébként - ugye - szíves örömest meg is halnának?
CAMILLO	Meg ők. Amennyiben, nem lelnének más kifogást, hogy tovább kívánjanak élni. 
ARCHIDAMUS	Ha nem volna fia a királynak, akkor alkalmasint addig szeretnének mankón bicegni, míg a királynak fia nem születik
Mindketten el

2. szín
Díszterem ugyanott.
Leontes, Hermione, Mamillius, Polixenes, Camillo és kíséret jön
POLIXENES	Kilencszer látta a vizes planétát
Változni a pásztor, mióta trónunk
Nem érzi terhünk: elrebegni hálánk
Idő is ennyi kellene, rokon,
De akkor is örök adóstokul
Mennénk tovább: hát mint az az öreg szám,
Mely sokszoroz, hadd sokszorozzam én is
E “köszönöm”-mel itt, ezerszeresen,
A többit is.
LEONTES	        Ugyan, sosem köszönd még;
Köszönj, ha mégysz.
POLIXENES	               Holnap megyek királyom.
A félelem bánt, hogy mi van, mi készül,
Míg messze jártam, s nem süvölt-e otthon
Vadul a szél, hogy fölkiáltsak aztán:
“Ezt vártam éppen.” És különben is
Terhedre váltunk.
LEONTES	        Bírjuk ezt a terhet,
Atyámfia.
POLIXENES	        De nem maradhatok már.
LEONTES	No, egy hetet.
POLIXENES	        Holnapra menni kell.
LEONTES	Hát jó, legyen; felezzük az időt meg,
S egy szót se szólj.
POLIXENES	               Uram, király, ne unszolj.
Nincs nyelv a földön - egy sem a világon -,
Mely így hat énrám: s hatna mostan is,
Ha kellenék neked, bár kellene,
Hogy megtagadjam ezt. De visszaránt már
Országom dolga: így tehát ha itt fogsz,
Ostor nekem kegyed, a maradásom
Suly és kölönc neked. Ezért, rokon,
Isten veled.
LEONTES	        Királynénk néma? Szólj te.
HERMIONE	Én nem kivántam szólni, amig esküt
Nem tesz, hogy elmegy. Ám, uram, te lanyhán
Ostromlod őt. Mondd, hogy Bohémiában
Nincs semmi baj, hogy tegnap érkezett
Erről a hír - hát mondj neki ilyesmit
S kiverted a sáncból.
LEONTES	               Helyes beszéd.
HERMIONE	Vagy mondja, hogy fiát akarja látni.
Ez már nyomósabb, mondja és mehet,
De esküvel fogadja és szaladhat,
Mi majd guzsallyal pöndörítjük őt ki.
Király, szabad-e kérni hát tetőled
Még egy hetet? Ha majd Bohémiába
Megy az uram, egy hóval is tovább
Időzhet ott, amint a terve volt:
Pedig egy óra-percenésnyivel sem
Szeretlek én, Leontesem, kevésbé,
Mint hitves a férjét. Maradsz-e hát?
POLIXENES	                              Nem.
HERMIONE	Ugyan maradj!
POLIXENES	        De nem tudok. Valóban.
HERMIONE	“Valóban!”
Lustán fogadkozol e semmi szóval;
De bár leesküdd a napot az égről,
Azt mondom én: “Ne menj, király.” Valóban,
Ne menj: a nő száján e szó: “Valóban”
Pont annyi, mint a férfién. No, mégysz még?
Hát arra kényszerítsz, hogy a rabom légy
S ne a vendégem? Akkor elmenőben
Majd csak fizetsz és nem köszönsz Felelj hát!
Rab: vagy vendég? Mert csúf “Valóban”-odra:
Egyik leszel.
POLIXENES	        A vendéged leszek.
Megsértenélek, hogy rabul tekints,
S ez fájna nékem is, amint tenéked
A büntetés.
HERMIONE	        Vendégelőd leszek hát,
Nem tömlöcőröd. Most pedig mesélj te:
Dévajkodott ifjúságtokba férjem?
Mert víg fiúk lehettetek.
POLIXENES	               Azok.
Két kislegény, ki hátra sose nézett
S azt vélte, hogy a holnap, mint a ma,
Örök-gyerek.
HERMIONE	        De persze az uram volt
Közöttetek a huncutabb?
POLIXENES	Mint két iker-bárány, mely a napon
Egymásra béget: éppúgy hancuroztunk
Ártatlanul, nem tudta egyikünk sem,
Mi a gonoszság praktikája és
Eszünkbe sem jutott. Ha élhetünk így,
És gyönge lelkünk nem kapatja rosszra
A lüktetőbb vér, bátran azt feleljük
Az Égnek egykor: “Semmi bűn se nyom,
Csupán az eredendő”.
HERMIONE	               Eszerint
Azóta estetek meg?
POLIXENES	               Ó, nemes hölgy!
Azóta sok kisértés környezett ám!
Mert zöldkorunkba nőm piciny leány volt,
S becses magad se látta még meg akkor
A pajtikám.
HERMIONE	        Irgalmas Ég, ne hagyj el!
Ha így haladsz, végtére ránk sütöd,
Hogy nőd meg én az ördög: ámde folytasd.
Mi álljuk azt, hogy bűnre csábitottunk -
Ha ti velünk vétkeztetek először
S később is - és sosem botoltatok
Más nőkkel.
LEONTES	        Engedett-e hát?
HERMIONE	               Marad.
LEONTES	Én kértem az előbb, de nem maradt.
Lásd, Hermioném, még sosem beszéltél
Ily édesen.
HERMIONE	        Sosem?
LEONTES	               Sosem. Csak egyszer.
HERMIONE	Mit? Kétszer is! Mi az, ami előbb volt?
Szólj: mint baromfit tömj dicséretekkel,
Hizlalj: ha szótlanul hal el a jótett,
Ezret megöl, mely még nyomába jönne
Dicséret a dijunk s egy enyhe csókod
Száz ölre hajthat engem, ámde a
Sarkantyu csak egy rőfre. Nos, beszélj hát,
Utóbbi jótettem, hogy a barátod
Itt tartom? S az első? A nénje ennek?
Mondd: jót műveltem akkor is, ugye?
De hát mikor beszéltem édesen még?
Szólj és ne várass.
LEONTES	               Akkor, amikor
Három sanyargó, lassu hó után
Fehér kezedbe csattintottam a
Szerelmemet s te így szóltál: “Örökre
Tiéd vagyok.”
HERMIONE	        Ó, jót műveltem akkor.
Kétszer beszéltem hát ily édesen:
Hogy férjemet itt fogtam én, örökre,
S barátodat, pár napra.
LEONTES (félre)	        Áj, de forró!
Barátságot keverni - vért kavarni.
A tremor cordis ez: szivem kalimpál,
Nem örömébe - nem! Az ily szivesség.
Orcája nyilt lehet s - elösmerem -
Nagylelküséget, jóságot mutathat
S jól illik annak is, ki mímeli;
De ezt a kézfogást, ujj-csipdelést -
Mint most teszik - ezt a tükör-mosolyt -
Ezt a halódó-őzike-sohajt -
Jaj, e szivességet nem bírja el
A szívem - s homlokom. Mamillius
Az én fiam vagy?
MAMILLIUS	        Az, apám.
LEONTES	               Bizisten!
Az vagy, kölyök. Hű, piszkos a kis orrod?
Mondják: a képmásom. No, hadnagy úr, gyer -
Mindig csinos légy - vagy ne, hadnagy úr, ne -
Légy tiszta, mert a szarvas ökröt is
Csinos-nak hivják. Egyre ott bibirkál,
Cimbalmoz a kezén! No, drága borjam,
Borjam vagy-e?
MAMILLIUS	        Az, az vagyok, apám.
LEONTES	Kis homlokán nincs ily görcs és dudor.
Másképp reám hasonlit: azt beszélik,
Mint két tojás: az asszonyok, akik
Mindent kotyognak és ha csalfa is mind,
Mint cafra kelme, mint a szél, a víz,
Vagy kocka, mit csaló kiván, ki nem tud
Határt “övé” s “enyém” közt - szentül áll;
Hogy rám üt e fiú. No, gyer, kis apród,
Nyisd rám azúr szemed: édes gazember!
Te gyöngy! Te rongy, Mit, megteszi anyuskád?
Ó, képzelés, szivem tövét döföd:
Azt képzeled te, ami képtelen,
Álmokban élsz: - de hát hogy is lehet?
Azzal feleskedsz, ami Semmi csak,
Párzol a Nincs-csel: így való lehet,
Hogy elvegyülsz a Van-nal s ezt teszed most -
De mennyire, hisz látva-látom itt -
És ez keményiti az agyvelőm -
S a homlokom.
POLIXENES	        Mi bántja a királyt?
HERMIONE	Egy kissé nyugtalan.
POLIXENES	                      Atyámfia,
Hogy vagy? Mi lelt? Beszélj!
HERMIONE	                       Uram, olyan vagy,
Mint hogyha gond ülné a homlokod:
Mi a bajod, szólj?
LEONTES	        Semmi, hogyha mondom.
Ni, mint kitárja néha gyöngeségét
A természet, hogy gúnyolódjanak
Rideg szivek! Fiam vonásain
Elandalodva, huszonhárom évre
Szédültem vissza, s láttam önmagam
Pendelybe, zöld zekébe, tőrömet
Szorítva tokjában, hogy meg ne szúrjon
A cifra és - mint annyiszor - ne ártson.
Milyen hasonló voltam e csipiszhez,
E tökmaghoz. Ha pénz helyett babot
Adnék, öcsém, mi lenne?
MAMILLIUS	               Hát szorulnál.
LEONTES	Tyühaj! No, nagyra nőjj! Atyámfia,
Mondd, így imádod a fiad te is,
Mint ezt mi?
POLIXENES	        Otthon ő a mindenem
Játékom és vigasságom, a dolgom,
Kebelbarátom, majd az ellenem -
Tányérnyalóm, hopmesterem, vitézem:
A júliusi nap is kurta véle,
S pajkos csinyével megkurálja vérem,
Mit vastagít a gond.
LEONTES	               Ez tisztje ennek
A csöpp kisúrnak is: gyerünk, fiacskám,
Ti csak beszéljétek meg, Hermione,
Hogy mint szeretsz: barátomon mutasd meg
Olcsó legyen most itt, mi drága máskor:
Utánad és e kis zsivány után -
Övé szivem.
HERMIONE	        Ha bennünket keressz,
A kertbe mentünk: lenn a kertbe várjunk?
LEONTES	Amint akartok: majd csak megtalállak
Az ég alatt. (Félre) Horgászom én reátok
S nem láttok engemet, se a zsinórom.
No, pedzed-e?
Hápog s reája tátogatja száját:
És úgy karol belé, mint az az asszony,
Ki gyönge férjtől bátor.
Polixenes, Hermione, kíséret el
               Máris elment!
Térdig szutyok! Szarv! Itt! Fülem körül! Szarv!
Menj, játssz, fiam! Anyuska játszik s én is,
Oly rút komédiát, hogy majd a sírba
Fütyülnek engem s pisszegés, röhej lesz
Lélekharangom. Játssz, fiam. Hiszen
Mindenha csalták urukat a nők;
Megannyi férj karolja hitvesét -
Most, míg beszélek, nem alítva, hogy
Míg messzejárt, a nője megnyitotta
Halastavát, s szomszéd uram halászta,
Vigyori úr: vigasz tehát az is,
Hogy másnak is úgy tárva kapuja,
Mint az enyém. Ha minden céda férje
Kétségbeesne, minden tizedik férj
Akassza föl magát. Nincs patikája.
Lator planéta elkeríti nőink -
Amerre fénylik és uralja ezt
Kelet, Nyugot, Észak, Dél: ennyi biztos,
Nincs zár hasukra. Így van ez, bizony.
Az ellenünket ki- s beengedik
Szőröstől és bőröstől. Áj, de sok férj
Ily nyavalyás s nem érzi. Mit, fiacskám?
MAMILLIUS	Terád hasonlitok.
LEONTES	        No lásd, szerencse
Te vagy, Camillo?
CAMILLO	        Én, fölséges úr!
LEONTES	Menj, játssz, Mamillius, derék fiú vagy.
Mamillius el
Camillo, itt maradt a nagy király.
CAMILLO	Nagyon nehéz volt őt lehorgonyozni:
Horgonyt vetettél s meg nem állt.
LEONTES	                       Te láttad?
CAMILLO	Akárhogy is biztattad őt, szabódott,
Hogy mennyi dolga várja.
LEONTES	               Észrevetted?
(Félre)
Ni, már figyelnek, sugdolóznak is:
“Leontes így-úgy.” Ennyire jutottunk.
S csak most tudom meg. És mikor maradt itt?
CAMILLO	Hát hogy beszélt neki a jó királyné.
LEONTES	Igen, “királyné” s jó, megengedem -
De nincsen így, ha igy van. És szemet szúrt
Ez másnak is, ki nem ilyen agyas?
Mert koponyád mindent magába szürcsöl,
Nem mint a tuskók - úgye, csak ily elme,
Pár fönti fő érthette, s a fajankó
Nem látta meg e miskulanciát?
CAMILLO	Mily miskulanciát? Mindenki tudja,
Hogy itt maradt -
LEONTES	        Ahá!
CAMILLO	               Hogy itt maradt.
LEONTES	Ahá, de mért?
CAMILLO	Fölségedért s azért, hogy a királyné
Kedvét betöltse.
LEONTES	        Betöltse, ah betöltse.
És a királyné kedvét? Ah, betöltse!
Hát ez elég. Rád bíztam én, Camillo,
A szívem és országom dolgait.
A lelkemet te papként tisztogattad,
S úgy mentem el tőled mindenkoron, mint
Föloldozott bűnös - de hát csalódtam
A tisztességedben, vagy abban inkább,
Mit tisztességnek véltem.
CAMILLO	               Isten őrizz!
LEONTES	Tőled! Mivel nem vagy becsületes - vagy
A becsületre vágysz, de gyáva vagy,
Ki rátör orvul és lerántja őt
A rendes útról - vagy olyan cseléd vagy,
Kit hű bizalmasomnak vettelek föl,
S hanyag vagy és hegyébe még bolond vagy,
Ki látja, hogy a nagy tét, játszma elvész,
S tréfája nézi csak.
CAMILLO	               Kegyes uram,
Hanyag, bolond, félős lehettem én,
Teremtett ember nem ment az ilyentől,
Hisz a világ megannyi dolga közben
Gyakran terem hanyagság és bolondság
És félelem. Ha hát a dolgaidban
Szándékosan hanyag lettem - bolondság
Volt tőlem - és ha készakarva játsztam
Tán a bolondot - az a célt-se-mérő
Hanyagság volt - s ha néha tenni féltem
Olyasmit, ami kétes a sikerre,
Utóbb pedig vádolta a cselekvés
A késkedést - afféle félelem volt,
Mi bölcset is kikezd: - ezek, uram.
Oly jó hibák, miktől a becsület
Sosem szabad. Felséges úr, könyörgök,
Világosabban szólj, mutasd a bűnöm
Ábrázatát, s ha akkor is tagadnám -
Nincsen bünöm.
LEONTES	        Nem láttad-é, Camillo?
Láttad! különben ez a pápaszem
Oly durva rajtad, mint a férji szarv -
S hallottad-é? Hisz ily tudott dologra
Zörög a pletyka, s észrevetted-é?
Mert esztelen, ki ezt se vette észre!
Hogy asszonyom dibdáb? Ha ezt bevallod -
S ha nem teszed: orcátlanul hazudj:
Hogy nincs szemed, füled és esztelen vagy!
Mondd, hogy a nőm mindenkinek cafája,
Rossz nőcseléd, aki az ágyba fekszik
A kézfogó előtt: mondd ezt s okold meg.
CAMILLO	Csáválná más csak így a szent királynét,
Nem állnék ott, hanem reája törnék
És megbosszúlnám: vesszek el: de te
Méltatlanabbul még sosem beszéltél,
Oly csúnya bűn kimondani ilyent, mint
Megtenni.
LEONTES	Úgy, hát sugdolózni semmi?
Orcájuk egybetenni? s orrukat?
Szájába nyalni nyelvvel? a kacajt
Sóhajba ölni? mind derék bizonyság
A hitszegésre. Nyomigálni lábát?
Sarokba bújni? azt kivánni, hogy dél,
Éj, óra, perc fusson? hályog vakítson
Minden szemet, s ők lássanak tovább is
Vétkezni, látatlanba? semmi az?
Hát akkor a föld s minden rajta semmi,
Az ég födője semmi, s a cseh semmi,
Nőm semmi szintén s e sok semmi semmi,
Ha semmi ez!
CAMILLO	        Lábolj ki, jó uram,
E rossz gyanúból, mégpedig hamar.
Ártalmas ez.
LEONTES	        No valld be, hogy igaz.
CAMILLO	De nem igaz.
LEONTES	        De az: hazudsz, hazudsz.
Igen: hazudsz, Camillo, és utállak.
Mondd: bamba golyhó, bárgyu szolga vagy,
Kétkulacsos leső, ki jóra-rosszra
Egyszerre bandzsít s erre-arra illeg;
Ha asszonyomnak mája is olyan
Poklos, miként a lelke, ő, egy órát
Sem élne.
CAMILLO	És ki poklosítja meg?
LEONTES	Hát az, ki most mint cifrát hordja őt
Nyakán: a cseh. Az, és ha volna szolgám
Szemes-füles - ki a becsületem
Csak úgy becsülné, mint a bért, a koncat,
Megtenné bizton, és a lelkem aztán
Letenne róla. És - igen - te is
Az ő pohár-öntője - kit a mélyből
Urrá emeltelek e polcra s látod -
Mint ég a földet és eget a föld -
Hogy rág a kín: te is beöntheted
A serlegébe azt a hosszu álmot,
Mi frissitő lesz nékem.
CAMILLO	               Megtehetnem
De nem hamar-itallal: étetővel,
Amely emészti lassan és nem oly gyors,
Mint az ölő maszlag. De nem hiszem,
Hogy ez a vétek nyomja a királyném,
Ki oly királyi-tiszta és igaz.
Szerettelek -
LEONTES	Agyaskodj hát s rohadj meg!
Azt gondolod, oly tökfejű vagyok
Magam gyötörni? esztelen-bolondul
Bemocskosítani a nyoszolyám,
Amely fehéren álom, ám ha piszkos,
Tű és tövis, csalán, darázsfulánk?
S herceg-fiam vérét gyalázni egyben,
Kit gyermekemnek vélek és imádok -
Ha erre semmi ok? Ki tesz ilyesmit?
Ki ily futóbolond?
CAMILLO	        No, elhiszem már.
Jó: elteszem a láb alól a cseht!
De ha nem él ő, vissza kell fogadnod
Majd a királynét, úgy, amint előbb,
Már fiad miatt is. Ezzel aztán
Fölpeckeled a rágalom szavát is
A többi udvarnál.
LEONTES	        Amit tanácsolsz
Most énnekem, magam is azt akartam,
Hírét-nevét nem szennyezem be, nem.
CAMILLO	Uram, menj
És oly víg orcával, milyent barátság
Hord ünnepen, beszélj az asszonyodhoz
S a csehhez. Én, pohárnok-mester,
Ha jó italt töltök neki, csak egyszer
Többé ne tarts a szolgádnak.
LEONTES	                       Helyes.
Tedd meg s tiéd lesz a szivem fele,
Ne tedd s szivedbe szúrsz.
CAMILLO	               De megteszem, meg.
LEONTES	Amint tanácsoltad, vidám leszek hát. (El)
CAMILLO	Ó jaj, boldogtalan nő! S én is, én is.
Mi lett belőlem? Ímhol meg kell ölnöm
A jó Polixenest: csupán azért,
Hogy engedelmeskedjem a királynak
Ki enmagára zendül s azt akarja,
Hogy mind kövessük. Tettemért bizonnyal
Nagy rangba jutnék. Hogyha lenne példa
Száz és ezer, hogy boldogult, aki
Fölkent királyt ölt, nem tenném meg. És mert
Mást mond az érc, a kő, a pergament,
Megtorpan ettől a galád is. El kell
Hagynom az udvart: Megteszem, avagy nem:
Nyakam szegem. Jó csillagom, vezérkedj.
Itt jő a cseh.
POLIXENES	        De furcsa: a kegyéből,
Kipottyanhattam, úgy látszik. Nem is szól.
Camillo, jó napot.
CAMILLO	               Király, köszöntlek.
POLIXENES	Mi hír van az udvarnál?
CAMILLO	               Semmi, felség.
POLIXENES	Olyan sötéten jár-kel a király,
Mint hogyha legdicsőbb provinciáját
Vesztette volna el. Épp az imént
Üdvözlöm őt, amint szokás; de ő
Csak félrepillant, elbiggyeszti száját,
Továbbsiet és otthagy a faképnél,
Tünődnie egymagamban, hogy mi gond
Másolta így meg a viselkedését.
CAMILLO	Még elgondolni sem merem, uram.
POLIXENES	Mit? Nem mered? Tehát: tudod - igen!
Csak nem mered közölni vélem. Így van.
Hisz jól tudod - belül, magadban -, mit tudsz,
S nem mondhatod, hogy nem mered.
                       Camillóm,
Megváltozott orcád tükör nekem,
Mely változottan tükröz engem is,
S így én okoztam ezt a változást,
Mert benne én is változom.
CAMILLO	                       Betegség
Ez, mely sokunkra ráragadt, de hogy mi,
Nem mondhatom, bár tőled kaptuk el,
Ki jól vagy.
POLIXENES	        Éntőlem? Mi e betegség?
Szemem olyan hát, mint a baziliszké?
Ezrekre néztem és azok virultak,
Még egyikük se halt szörnyet. Camillo -
Minthogy te biztosan nemes vagy és
Tudós-tapasztalt - ami nem kisebb dísz
Nemes fajunknak, mint az ősi név,
Melyet atyánk hagyott reánk -, könyörgök:
Ha tudsz olyast, amit nekem gyümölcsös
Megtudni, azt ne tömlöcöld kopár,
Meddő titokba.
CAMILLO	        Nem beszélhetek.
POLIXENES	Betegség? - tőlem? - és én jól vagyok?
Kell, hogy felelj rá. Hallod-e, Camillo?
Istenre kérlek és a becsületre,
Mindarra, mit szentnek nevez a férfi -
S ez óhajom is az! közöld velem,
Milyen csapást sajdítsz, mily ártalom
Csusszan felém - és távol-e, közel -,
Hogyan előzzem ezt, ha még lehet -
S ha nem, hogy álljam?
CAMILLO	               Elmondom neked;
Mert becsület kér erre, az, akit
Becsületesnek tartok. Itt tanácsom -
És oly hamar kövesd, amint kiejtem,
Másképp te s én is így sikolthatunk majd:
“Végünk van” és - jó éjszakát!
POLIXENES	                       Beszélj hát!
CAMILLO	Parancsot adtak, hogy megöljelek.
POLIXENES	De ki, Camillo?
CAMILLO	        A király.
POLIXENES	               S miért?
CAMILLO	Hát azt hiszi - s nagyon bizonykodik -
Úgy mintha látta volna - mintha eszköz
Lett volna ebben ő -, hogy a királynét
Te bűnnel illetéd.
POLIXENES	        Úgy tiszta vérem
Legyen büdös kocsonya, s nevemet
Hozzák föl azzal, ki eladta Krisztust!
Friss hírnevem legyen csömörletes szag,
Facsarja el a tompa orrot is,
Szaladjanak, amikor érkezem,
Utáljanak, mint rusnya kelevényt,
Melyről beszéltek és írtak!
CAMILLO	                       Hiába
Hivod az ég megannyi csillagát
S titkos varázsát tengerek dagályát
Előbb kivonhatod a hold alól,
Mint hogy megingasd - esküvel, vagy ésszel -
A tébolya tornyát, amelyet ő
Hitére épitett - s ez áll, ameddig
A teste áll.
POLIXENES	        De hogy keletkezett?
CAMILLO	Tudom is én: de megkerülni jobb,
Mint tépelődni, hogy keletkezett ez.
Ezért, ha bízni mersz becsületemben,
Melyet magába zár e törzs - s te ezt is
Majd elviszed zálogba -, fuss ma éjjel!
Kiséretednek megsugom a járást:
Kettesbe és hármasba szökjenek ki
Városkapuinkon. Egész szerencsém
Szolgálatodra áll, hisz ezzel úgyis
Megsemmisült minden. Ne tétovázz.
Apám, anyám áldott nevére mondom,
Az igazat vallom. Ha firtatod,
Én nem segítek és te sem leszel
Itt biztosabb, mint az, kit a király
Halálra ítélt.
POLIXENES	        Hát hiszek neked.
Orcádba láttam a szived - kezed! -,
Légy kalauzom s mindig oldalamnál
Van a helyed. Már készek a hajóim,
Kiséretem is indulásra vár
Két napja. - Félti a király,
Mert drága kincs - s mert ritka asszony is,
Féltése roppant - s mert hatalmas úr,
Roppant szilaj - s mert azt hiszi, hogy az
Gyalázta őt, ki régi, jó hive -
Miatta szörnyü bosszut állana,
Kegyetlenül. A félelem beárnyal:
Járjon velem szerencse s az deritse
A szép királynét, aki szenved értem,
Botor gyanú miatt. Siess, Camillo;
Atyám gyanánt tisztellek én, ha most
Kimented innen életem: no, szökjünk.
CAMILLO	Tisztemnél fogva minden kapu kulcsa
Kezembe van. Felséges úr, parancsolj,
Az óra sürget. Jöjj velem, király.
Mindketten el

Második felvonás
1. szín
Terem Leontes palotájában
Hermione, Mamillius és az udvarhölgyek jönnek
HERMIONE	Vigyétek a fiút: nagyon zavar,
Már nem birom tovább.
ELSŐ UDVARHÖLGY	Gyer, kedves úrfi.
Akarsz-e vélem játszani?
MAMILLIUS	               Veled nem.
ELSŐ UDVARHÖLGY	Mért, édes úrfi?
MAMILLIUS	Mert oly vadul csókolsz te s kisfiúsan
Beszélsz velem. Téged szeretlek inkább.
MÁSODIK UDVARHÖLGY	Mért, kedves úrfi?
MAMILLIUS	               Nem azért, mivel
Sötétebb a szemöldököd, pedig
Ez illik a nőknek, ha nem busa,
Csak mint a félkör vagy a vékony újhold,
Mit tollal írnak.
MÁSODIK UDVARHÖLGY	               Hol tanultad ezt?
MAMILLIUS	Az asszonyok orcájáról. De mondsza,
Milyen szinű a te szemöldököd?
ELSŐ UDVARHÖLGY	               Kék.
MAMILLIUS	Ugyan, ne tréfálj. Láttam egyszer egy nőt,
De csak az orra volt kék annak.
ELSŐ UDVARHÖLGY	        Ejnye;
Anyuska nemsokára kisbabát kap:
S mi majd az új kis princet udvaroljuk.
Akkor szeretnél majd mulatni vélünk,
De nem jövünk.
MÁSODIK UDVARHÖLGY	               Szépen kigömbölyült már
A királyné. Csak jó szülése lenne.
HERMIONE	Mit süttök-főztök? Itt vagyok, fiacskám
Megint veled leszek. Csücsülj le mellém,
S mondj egy regét.
MAMILLIUS	        Vigat, vagy szomorút?
HERMIONE	Nagyon-nagyon vigat.
MAMILLIUS	De télre inkább bús rege való.
Tudok egyet manókról és lidércről.
HERMIONE	Mondd hát, szivem, azt. Ülj le, gyer: ijesztgess
Lidérceiddel. Ehhez úgyis értesz.
MAMILLIUS	Volt egyszer egy ember -
HERMIONE	               Csak ülj le s folytasd.
MAMILLIUS	A temető mellett lakott; de halkan:
Meghallja a tücsök.
HERMIONE	        No, gyer közel hát,
Sugd a fülembe szépen...
Leontes Antigonusszal, az urakkal és másokkal jön
LEONTES	Itt lelted őt, kiséretét s Camillót?
ELSŐ ÚR	A fenyveserdőnél találtam őket;
Roppant siettek, lóhalálba, néztem,
Hogy érnek a hajójukig.
LEONTES	               Szerencse,
Bárcsak ne tudnék ennyit. Balszerencse
Az ily szerencse! Hogyha a kupánkba
Pók pottyan és megisszuk, elmegyünk,
Nem bánt a méreg, minthogy a tudásunk
Nem fertezett: de ha valaki látja
És tudja, hogy megitta ezt a férget,
Kaparja torkát és repeszti véknyát.
Hát én megittam s láttam is a pókot.
Camillo volt csatlósa, a kerítő:
Az életemre, koronámra törnek.
Gyanúm való hát: e hamis lator,
Ennen-cselédem őhozzá szegődött,
Fölfedte néki tervemet, mig én
Hoppon maradtam, az, csunyán kijátsztak.
S ily könnyü szerrel hogy jutottak át
A kapukon?
ELSŐ ÚR	        Az ő hatalma által,
Mit sokszor a nevedbe gyakorolt.
LEONTES	Tudom. (Hermionéhoz)
No, add ide a kisfiam!
Hogy nem te szoptattad, ezer szerencse.
Hozzám hasonlit ebbe-abba, ámbár
Sok benne a te véred is.
HERMIONE	               Mi? Tréfálsz?
LEONTES	El a gyerekkel. Meg ne lássam itten.
Vigyétek. Ő meg játszadozzon azzal,
Kit most visel. Hiszen Polixenestől
Híztál meg ennyire.
HERMIONE	               Ez nem igaz,
És esküszöm, hogy elhiszed nekem,
Akárhogy is tagadd.
LEONTES	               Ugyan, urak,
Tekintsetek rá. Már a szátokon van:
“Szép nő”, de szívetekben az igazság
Megdobban és hozzáteszi sietve:
“Kár érte, hogy nem jó és tisztességes.”
Külső szinét dicséritek neki -
Amit lehet is -, ám a vállatok
Vonjátok, ümmögtök, oly kétesen,
Mint rágalom szokott - vagyis nem az! -,
Mint szánalom - hiszen a rágalom
Csak jót szapul. Vonjátok vállatok hát,
Ümmögtök és kiejtve ezt a szót: “szép”,
Már rá se mondhatjátok: “tisztességes”.
De közlöm én, kit a porig lesújtott:
Megcsalt e nő!
HERMIONE	        Ha ezt lator beszélné,
Egy címeres gazember, általa
Még latrabb lenne. Ámde te, uram, csak
Tévedsz.
LEONTES	Te tévedsz, mert Polixenes
Nem volt Leontes. Ó, te senki-semmi!
Nem mondhatom többé neked, királyné,
Másképp a durvaság - példámmal élve -
Így titulálna mindenféle némbert,
És elfeledné, hogy mi a különbség
Koldus, király közt. Én tehát közöltem:
Megcsalt e nő, s azt is, kivel esett meg.
De áruló is, cinkosa Camillo,
Ki tudja azt - mit szégyen tudni nékik:
Rongy csábitójának meg őneki -,
Hogy szennyezi ágyam. Olyan utolsó,
Kit utca piszkol. S értesült előbb is,
Hogy szöknek innen.
HERMIONE	               Életemre: nem.
Semmit se tudtam. Mint sopánkodol majd,
Mikor világosabb tudásra ébredsz,
Hogy így gyaláztál. Édes hitvesem
Akkor hiába mondod énnékem, hogy
Tévedtél.
LEONTES	Nem. Ha ebbe tévedek,
Ugy az, mire felépítettem ezt,
A föld se bírja el a kisdiák
Pörgettyüjét. Tömlöcbe, el vele!
Ki szót emelne érdekébe, bűnös,
Mihelyt beszél.
HERMIONE	        Rossz csillag ég fölöttem:
Hát tűrni kell, míg nyájasabb mosollyal
Nem néz reám az Ég. Ti, jó urak,
Én nem sírok úgy, mint a többi nők,
Nincsen hiú harmat szemembe, s tán
Kiszárad a szánalmatok: de oly szent
Bú pörzsöl itt benn, hogy nem oldja meg
Azt semmi könny: urak, könyörgök, itt
Oly gondolattal ítélkezzetek mind,
Mit irgalom sugall. De hát legyen meg,
Mit a király akart.
LEONTES	               No, mégysz-e már?
HERMIONE	Ki jön velem? Felséges úr, könyörgök.
Add hölgyeim, állapotom kivánja,
Te is tudod. Ne sírjatok, ti balgák,
Nincs ok: ha úrnőtökről azt beszélik,
Hogy börtönt érdemel, de szabadon már,
Akkor sirassatok. E próba nékem
Üdvömre szolgál. Ég veled, uram:
Nem vágytam arra, hogy busúlj, de most majd
Busúlni fogsz. Hölgyek, megyek: jöhettek.
LEONTES	Menj, tedd parancsom, el!
Királyné, hölgyek, őrök el
ELSŐ ÚR	Kérlek, király, hívd vissza a királynét.
ANTIGONUS	Fontold meg és lázongva ne itélj.
Három hatalmas adja meg az árát:
Te, a királyné és fiad.
ELSŐ ÚR	               A nődre
Az életem teszem föl - és fogadd el -
Állom, hogy a királyné makulátlan
Az Ég előtt s előtted, és a vádad
Nem sújtja.
ANTIGONUS	        Hogyha bűnös ő is, akkor
Strázsálom a tulajdon asszonyom
Ágyasházát, nyomába kullogok,
Csak úgy hiszek, ha látom őt, tapintom,
Mivelhogy a nő minden íze, minden
Kis porcikája csalfa, hogyha úrnőnk
Az.
LEONTES	Csönd legyen már.
ELSŐ ÚR	               Jó király uram -
ANTIGONUS	Érted beszélünk most mi, nem magunkért.
Megmaszlagolt egy hírharang bizonnyal.
Kárhozzon el, s nyakára hágok én, csak
Tudjam, ki az? Hogy céda a királyné?
Három lányom van - a nagy tizenegy -
Kilenc a másik - a piciny ötéves -
Hát hogyha így van, jaj nekik. Hitemre,
Méhük szakasztom, hogy ne szüljenek majd
Fattyat nekem, pedig a véreim.
Inkább herélt is lettem volna, semmint
Kakukfiúkat adjanak.
LEONTES	               Elég már.
Te úgy szagolsz ilyesmihez, akár
A hulla orra. Ám én látom, érzem,
Amint te érzed azt, amit teszek most,
És látod is, mivel teszem.
ANTIGONUS	                       Ha így van,
Még sír se kell a tisztaságnak itten,
Irmagja sincs megédesítni ezt a
Ganéj világot.
LEONTES	        Nem hiszel nekem hát?
ANTIGONUS	Bár nem neked, de nékem kéne hinni,
S bár asszonyodnak tisztasága volna,
Nem a gyanúd, az igazi valóság,
Bármint pirulsz is majd.
LEONTES	               Eh, mit beszélünk
Tivéletek, parancsos ösztönünket
Kell most követni. A királyi felség
Nem kér tanácsot, jó szivünk közölte
Ezt is. Hát hogyha együgyű a főtők -
Vagy oly csavart, hogy azt, mi az igazság,
Nem értitek, vegyétek észbe, hogy
Nem kell a ti istápotok: e pör,
Hogy mit nyerünk-vesztünk, határozunk,
Csak minket illet.
ANTIGONUS	               Vajha én uram,
Ezt csak magadba dobtad volna latra,
Nem verve dobra.
LEONTES	               Ámde, mondd, hogyan?
Vagy gyors öregség vékonyítja elméd,
Vagy sült bolond vagy. Elszökött Camillo,
Az asszonyom ővéle cimborált,
Nyilvánosan, úgyhogy nem is gyanú ez!
Csak látni kellett volna - nem bizonyság!
Csak látni - hisz egyéb jel is az ő
Tettére vall - ez inditott a pörre:
De a nagyobb világosság okáért -
Mert ily nyomós dologba szörnyü volna
A hirtelenség - elküldtem követnek
Apollo templomába, Delphibe,
Cleomenest s Diont, kik érdemesek
E tisztre. Ők hozzák nekem a döntést,
S az égi jósszó vagy magállit engem,
Vagy fölloval. No, szóljatok, helyes volt?
ELSŐ ÚR	Az volt, király.
LEONTES	Biztos vagyok és tudni sem kivánok
Mást, mint amit tudok, de majd a jóslat
Megcsillapít nem egy hamar-hivő
Agyaskodót, ki - mint te - az igaznak
Se hisz. Ezért mi üdvösnek itéltük
Ellökni és tömlöcbe vetni nőnket,
Nehogy a cselt, mit a két szökevény szőtt,
Ő hajtsa végre. Hát kövessetek.
Szólok a néphez: mert alig lehet
Már visszatartani -
ANTIGONUS (félre)	        A nevetést,
Ha majd kitetszik az igazság!
Mind el

2. szín
Tömlöc.
Paulina egy úrral és a kísérettel jön
PAULINA	A tömlöc őrét hívd ki és jelentsd,
Ki várja őt.
Úr el
        Jóságos asszonyom
Méltó tehozzád nincs királyi udvar,
Hát mért vagy a tömlöcbe?
Úr visszajön a tömlöcőrrel
                       Mondd, barátom,
Ösmérsz-e engem?
TÖMLÖCŐR	               Hogyne, érdemes hölgy,
S tisztellek is.
PAULINA	        Kérlek tehát, vezess a
Királynéhoz.
TÖMLÖCŐR	        De nem szabad, ha mondom.
Kemény parancs tilalma tiltja meg.
PAULINA	Ez kell nekik:
Elzárni a virtust, a tisztaságot,
Attól, ki hozzá jön. - Lehet-e kérnem
A hölgyeit? Egyet? Emíliát tán?
ANTIGONUS	Légy szíves akkor
Elküldeni a kísérőidet
S hozom Emíliát.
PAULINA	               Hivasd ki, kérlek.
Ti most mehettek.
Urak kísérettel el
ANTIGONUS	               Ám amíg beszéltek,
Énnékem is jelen kell lenni ottan.
PAULINA	Jó, menj, sebaj.
Ez kell nekik: beföstik a fehéret,
Jó vastagon.
Tömlöcőr jön Emíliával
        No, kedves úrhölgy,
Hogy-mint van a királyné?
EMÍLIA	Úgy, mint a nagyság és a balszerencse
Együtt: a gond s a rettegés miatt -
Mit gyönge nő ily hősien nem állt még
Kissé idő előtt szült gyermeket.
PAULINA	Fiút?
EMÍLIA	        Leányka, szép erős baba,
Csupa élet, imádja a királyné.
Ezt mondogatja: “Árva kis rabocskám,
Mint én, oly ártatlanka.”
PAULINA	                       Esküszöm rá -
Holdas bolondságot hisz a király.
Közölni kell vele. Az ily követség
Nőnek való, magamra vállalom.
Ha mézesen szól, gyűljön meg a nyelvem
S többé sosem legyen vörös dühömnek
A trombitája. Hát Emília,
Szolgálatom ajánld urasszonyomnak,
Ha kisdedét rám bízza, elviszem
Őt a királyhoz s dolgát hangosan
Istápolom. Ki tudja, majd talán
Ellágyul ő a kisleánya láttán:
A néma jámborság gyakorta célt ér,
Hol a beszéd hiába.
EMÍLIA	               Érdemes hölgy,
Hívséged és jóvoltod oly kitetsző,
Hogy vakmerő próbád egész bizonnyal
Sikert arat: nincs nő, ki ily dologra
Alkalmatosabb. Hát vonulj a belsőbb
Terembe, én meg nyomban értesítem
Nemes ajánlatodról a királynét,
Aki ma is ilyen tervet kovácsolt,
De kérni rá senkit se mert, mivel félt,
Hogy nem teszik meg.
PAULINA	               Nos, Emíliám, én
Majd pörgetem a nyelvem, és ha oly
Élces lesz, amilyen merész a szívem,
Jót végezek.
EMÍLIA	        Légy érte százszor áldott.
Most a királynéhoz megyek: de lépj be.
TÖMLÖCŐR	Ha a királyné a babát kiküldi,
Én meg kiengedem, nagy bajba jutnék,
Mivel irás kell ehhez is.
PAULINA	                       Ne félj:
Rab volt a kisded anyja méhiben,
De a nagy természet törvénye folytán
Ma már szabad; fölmentették, nem éri
Őt a király haragja s a királyné
Bűne - ha bűn érhetné tiszta lelkét.
TÖMLÖCŐR	Hát ez való.
PAULINA	Ne félj: hitemre mondom, én közéd
S a baj közé lépek, ha kell.
Elmennek

3. szín
Terem a palotában.
Leontes, Antigonus, urak és szolgák jönnek
LEONTES	Se éjszakám, se nappalom: pedig
Ez gyöngeség - az, puszta gyöngeség. Ha
Nem lenne már az ok - egyik fele:
A céda nő - mert a buja király
Lőtávolon túl - nincs kezem ügyében. -
Hiába célzok rá - de Hermione,
Markomba: - szóval hogyha ő nem élne -
S már tűzbe dobtam volna, fél nyugalmam
Megtérne tán hozzám. - Ki az?
ELSŐ SZOLGA	               Királyom.
LEONTES	Hogy van fiacskám?
ELSŐ SZOLGA	        Jól aludt az éjjel.
Majd csak lebírja ezt a nyavalyát.
LEONTES	Milyen nemes fiúcska!
Megtudva, hogy az édesanyja céda,
Szemlátomást sorvadt, alélt, hanyatlott,
A szégyenét piciny szivére vette,
A kedve, éte, álma elveszett,
Aztán lerokkant. Hagyj magamra, nézd meg,
Hogy mint van.
Szolga el
        Pfuj, nem gondolok a csehre;
A bosszu terve nyomba visszapattan
Reám. A cseh magában is hatalmas,
S barát, szövetség támogatja, várjunk,
Míg nem jön az idő: ma hát a nőn
Állok bosszút. Polixenes s Camillo
Rajtam nevet, búbánatom kacagja.
Majd nem nevetnek ők s e nő se, ha
Kezembe lesz.
Paulina jön csecsemővel
ELSŐ ÚR	        De nem szabad bejönnöd.
PAULINA	Sőt, jó urak, ti gyámolítsatok:
Zsarnok haragját jobban félitek, mint
Urnőtök életét, ki jámborabb, mint
Amily gyanakvó ő?
ANTIGONUS	               Elég legyen már.
MÁSODIK ÚR	Ma nem tudott aludni: a parancsa,
Hogy senki sem jöhet.
PAULINA	               Sosem tüzeskedj:
Álmot hozok neki. Ti mint az árnyak
Settengtek a nyomába, hogyha sóhajt,
Ti nyögtök és álmatlan éjszakáit
Csupán ti tápláljátok: én azonban
Igaz, erős szókkal megorvosolnám,
Kihajtanám belőle azt a nedvet,
Mitől nem alszik.
LEONTES	               Ej, mi lárma ez?
PAULINA	Nem lárma ez: derék tanácskozás,
Keresztelőkomát keresgetünk.
LEONTES	                       Mi?
El e pimasz nővel. Antigonus,
Nem hagytam-é meg, hogy ne lássam őt?
Tudom, miben jár.
ANTIGONUS	               Mondtam őneki,
Hogy megharagszol s én is, hogyha így
Beront.
LEONTES	Mi, nem birod őt visszatartani?
PAULINA	A rossztól visszatarthat: ámde ettől -
Ha nem csukat be ő - példád követve
Mivelhogy én is jót követtem el,
Nem tarthat vissza.
ANTIGONUS	               Hallod-e, milyen?
Megbokrosul, én meg hagyom, rohanjon
S fut, nem bukik föl.
PAULINA	               Eljöttem, királyom,
S esdek, ügyelj rám, mert alázatos
Szolgád vagyok, igaz tanácsadód,
A doktorod, ki a bajod kurálja
S nem fél, hogy őt nem tartod oly igaznak,
Mint őket itt: - eljöttem én tehozzád.
A jó királyné küld.
LEONTES	               A jó királyné!
PAULINA	A jó királyné, az: a jó királyné,
S karddal kivínám ezt, ha férfi volnék,
A legsilányabb itt.
LEONTES	               Dobjátok őt ki.
PAULINA	Kinek nem drága a szemevilága,
Fogjon meg az: majd elmegyek magamtól,
Csak végezek. Tehát: a jó királyné,
Mert jó - igen! - lányt szült neked, uram,
Ihol van és kér, áldd meg őt!
LEONTES	                       Ki véle!
Te kan-boszorka! Usgyi, ki az ajtón:
Ravasz kerítő és okos!
PAULINA	               Ugyan:
Ilyeshez oly buta vagyok, akár te,
Hogy engem így hívsz s éppoly tisztességes,
Amily bolond te, bár aki bolond, az
Manapság “tisztességes”.
LEONTES	                       Árulók!
Nem űzitek ki hát? Add vissza fattyát!
(Antigonushoz)
Asszony-bolond! Vén kerge! Tyúkanyó
Ugyancsak elbubolt. No, fogd a fattyát:
Fogd s add banyádnak.
PAULINA	               Nem, bemocskolod
Örökre a kezed, ha illeted
A hercegnőt, kit elvakult cudarság
Így káromolt!
LEONTES	        Ni, fél az asszonyától.
PAULINA	Bárcsak te félnél: mert akkor belátnád,
Hogy tiéd a gyermek.
LEONTES	               Árulók mind!
ANTIGONUS	Én nem vagyok, bizisten.
PAULINA	               Én se, sem más,
Csak egy, ki itt van s az te vagy, mivel
Te árulod el tenmagad, királynéd,
Lányod, fiad hitét a rágalomnak -
Mely mint a kard szúr - és nem akarod -
Mert így van ez most: egy átok nem enged -
Kitépni a gyanúnak gyökerét,
Mely oly rohadt, oly avatag, amint
Szilárd a kő s a tölgy.
LEONTES	               Te nyelvelő,
Szájas cafat, előbb uradba kötsz,
Most meg felém köpsz! Hát nem az enyém,
Ez a kölyök itt Polixenesé,
Vigyék, hajítsák nyomba tűzbe őt
S kedves mamussát is.
PAULINA	               De a tiéd
És úgy hasonlít hozzád - régi példa -,
Mint egyik tikmony a másikhoz. Imhol
Kisebb nyomat, de apja másolatja
S matériája: a szem, orr, a száj,
Morc duzzogása, homloka, gödörkés
Csöpp álla is s orcája mosolya,
Kéz, ujj, köröm alakja, jelleme: -
Természet, édes, isteni anyánk,
Ki másolod a testben őt, ki nemzé,
Ha lelkét adsz e lánynak, csak ne sárgát,
Mert nem hiszi majd el, hogy az urától
Van gyermeke, kit ő szült meg.
LEONTES	                       Szipirtyó! -
Kófic, bitóra küldelek, ha nem
Némítod el.
ANTIGONUS	        Ha a bitóra küldesz
Minden férjet, ki nem bir asszonyával,
Nem lesz alattvalód.
LEONTES	               Ki véle hát!
PAULINA	A leggazabb, legkőszivűbb király sem
Tesz így.
LEONTES	        Megégettetlek.
PAULINA	                       Bánom is.
Az lesz eretnek majd, aki tüzet gyújt,
S nem az, ki ég. Még zsarnoknak se hívlak -
De az, hogy így hóhérolod az úrnőnk,
Kit senki sem vádol, csupán a te
Hibbant agyad, ezt tanusítja még:
Zsarnok vagy, aljas, átkozott tirannus,
S utál egész világ.
LEONTES	               Hűbéresek,
Rúgjátok ezt ki! Volnék csak tirannus,
Élhetne-e még ő? Azért beszél így,
Mert tudja, nem vagyok. No hát ki véle!
PAULINA	Ne ráncigáljatok: ugyis megyek már.
Tekintsd e lányt, uram: tiéd: az Ég
Világosítson meg! El a kezekkel!
Ti, kik bolondságát kimélitek,
Nem üdvöset cselekszetek vele.
No Isten áldjon, elmegyek már. (El)
LEONTES	Te bujtogattad erre asszonyod, gaz -
Lányom? Ki véle! És te - épp te - vidd ki -
Mert annyira bálványozod, s azonnal
Égesd meg őt, vettesd a máglyatűzre
Igen, te, épp te. Fogd meg őt, de tüstént,
Egy óra múlva meghozod a hírét
S igaz bizonyságát, különben elvész
Az életed s minden. Hahát szabódol,
És szembeszállsz dühömmel, ám beszélj most;
Ennen-kezemmel loccsantom ki akkor
E lány velőjét. Menj, te vesd a tűzre,
Mivel te küldted asszonyod.
ANTIGONUS	                       Dehogy.
Itt e nemesurak mind a tanúim,
Tisztázzanak.
URAK	               Tanúskodunk, királyunk,
Nem ő bünös, hogy idejött a párja.
LEONTES	Mind, mind hazudtok.
ELSŐ ÚR	Felség, könyörgünk, adj hitelt szavunknak:
Mindenkoron a híveid, könyörgünk,
Tekints reánk, így, térdenállva kérünk -
Elmúlt s jövő szolgálatunk fejében,
Bérünk gyanánt -, hogy tégy le szándokodról.
Oly véres ez, olyan iszonytató, hogy
Csak rosszra hajt. Mind térdelünk előtted.
LEONTES	A szélben ingok, mint a tollpihe,
De majd a fattyu térdel itt előttem
S apjának hív, piha! Égjen meg inkább,
Mint ez a szégyen. Jó, maradjon élve. -
De mégse jó. - Egyik se. - Jőjj ide.
Te meg a bába, Margaréta néne,
Nagyon vigyáztatok, hogy meg ne haljon
E fattyú - mert hogy fattyu, oly való,
Amint szakállad ősz -, hát mit mivelnél,
Hogy e porontyot megmentsd?
ANTIGONUS	                       Bármit is,
Mindazt, ami tőlem telik s amit
Javall a jóság. Ennyit legalább is:
Kiontanám kevéske vérem ez
Ártatlanért. Mindent, amit lehet.
LEONTES	No ezt lehet, igen. Kardodra esküdj,
Hogy megteszed parancsom.
ANTIGONUS	                       Esküszöm.
LEONTES	Halld s tedd meg ezt. - De hogyha bármiben
Hibát követsz el, meghalsz, s nem csupán te,
De lepcsesszáju asszonyod is, ő is,
Ki most bocsánatot kap. - Az parancsunk,
Hogy vidd el innen, mint hűbéresünk,
E fattyulányt egy messze és kietlen
Vidékre, túl provinciánk határán,
S hagyd ott bitangul, minden irgalom,
Gyámol hiján, magára s az idő
Kényére bízva. E leányt szeszély
Vetette hozzánk, hát - okkal kivánjuk -
De lelked és a tested rajta! - hogy
Vesd el te is, szeszélyesen, s szeszély
Dajkálja föl, avagy veszítse el. Vidd.
ANTIGONUS	Megesküszöm. Viszem. Bár a halál
Jobb volna néki. Gyer, szegény babuska.
Tán istenes lesz majd a héja, holló,
S dajkálni fog! Mondják, a medve, farkas,
Levetve vadságát gyakorta ekképp
Jámborkodik. Több jót, mint ez a bűn hoz
Neked, uram! S pöröljön a nagy Isten
E szörnyü tettel, a te oldaladnál,
Kis árva. (El a csecsemővel)
LEONTES	Nem, csak nem nevelhetem föl
Más gyermekét?
Szolga jön
SZOLGA	        Felség, egy óra óta
Itt már a hírnök jós követjeidtől:
Cleomenes s Dion ma Delphiből
Megérkezett, már partraszállt s tehozzád
Iparkodik.
ELSŐ ÚR	        No lám, jobban siettek,
Mint vártad.
LEONTES	        Épp huszonhárom napig
Maradtak el. Helyes. Ez arra vall, hogy
A nagy Apollo is hamar jelenti
Igaz szavát. Készüljetek, urak,
Hívjátok a tanácsot széket ülni
Rossz hitvesünkön, mert amint a vád is
Nyílt volt, azonképp látunk rajta törvényt,
A köz előtt. Amíg ez asszony él,
Teher nekem szivem. Eredjetek,
S tegyétek a parancsom.
Mind el

Harmadik felvonás
1. szín
Tengeri kikötő Szicíliában. Cleomenes és Dion jön
CLEOMENES.
Az ég kies, a szél lágy, a sziget
Termő, s a templom is különb, miként
A híre.
DION	        Én legjobban azt csudálom,
Mily ékes a sok köntös - hogyha így
Szabad nevezni - s büszke hordozóik
Mily komolyak. Aztán az áldozat!
Mily ceremóniás, mily földfölötti,
Mily ünnepi.
CLEOMENES	        Főképp a fülrepesztő
Jós-szó zugása, amely összerázta -
Mint Jupiter dörgése - minden ízem
És semmivé tett.
DION	               Hogyha az utunk
Úgy kedves a királynénak - s kivánom -,
Amint nekünk gyors, ritka s kellemes volt,
Nem lesz hiába.
CLEOMENES	        Hát a nagy Apollo
Fordítsa jóra! Nincs sehogy inyemre
A vád, mi Hermionét mindenáron
Bűnben marasztja.
DION	                       És ez a mohóság
Deríti föl, vagy végzi be pörét:
Ha majd a jós-szó - mit lezárt Apollo
Főpapja itt - délszínre jön, mi furcsa
Dolgot tudunk meg. Menj te, friss lovat hozz!
S minket siker fogadjon!
Mindketten el

2. szín
Törvényterem.
Leontes, urak és tisztek jönnek
LEONTES	E szék-ülés - nagy bánatunkra valljuk -
Ennen-szivünkre tör: hiszen a vádlott -
Király leánya, hitvesünk, akit
Hajdan szerettünk. Hát ne mondja senki,
Hogy zsarnokok vagyunk, mivel mi nyíltan
Látunk fölötte igazat, s e pör
Föltárja bűnét, vagy kimossa őt.
Hozzák a foglyot.
TISZT	A felség azt óhajtja, a királyné
Lépjen ki most a szék-ülők elé. Csönd!
Hermione jön tömlöcőrökkel, Paulina, és hölgyei kíséretében
LEONTES	Olvasd a vádoló irást.
TISZT 	(olvas)
“Hermione, te a nemes és vitézlő Leontesnek, Szicília királyának királynéja, felségárulással vádoltatsz s törvény elé idéztetsz, mivelhogy Polixenesszel, Bohémia királyával bujálkodtál és Camillóval összeesküvést szőttél királyi uradnak, felséges hitvesednek élete ellen: amiként pedig a környülállások jórészt kiderítették a szándékod, te, Hermione, megszegve alattvalói hűséged és kötelmed, gyámolítottad őket testi biztonságukban, istápoltad őket éjszaka való elszökésükben.”
HERMIONE	Mivelhogy az, mit mondhatok, csupán
Megdönti ezt a vádat itt, s mivelhogy
Nincs más bizonyság pártomon, csak az,
Mi az enyém: hiába is beszélnék,
Hogy “ártatlan” vagyok. A tisztaságom
Nektek csalárdság, s így ha szóba vallom,
Az is. De hogyha mennyei hatalmak
Néznek le ember-tetteinkre - s néznek! -,
A tisztaságomtól majd a hamisság
Pirul, s megreszket a basáskodás is
Türő szivemtől. Jól tudod, uram, te -
Bár mást mutatsz -, hogy életem a múltban
Oly szűzi jó volt és igaz, amint most
Boldogtalan: olyan nagyon; hogy ily bús
Komédiás játszó-színen se játszott,
Ríkatni nézőt. Hát tekintsetek rám.
Királyi ágy és trón felesse én,
Egy nagy király leánya s nagyreményű
Kis princem anyja, megjelentem itt,
Szájalva életért és tisztességért,
Mindenki prédájára. Életem
A földre húz, mint búm: de tisztességem
Örökbe kapják tőlem az enyémek,
Hát érte vívok. Mondd, uram - hitedre -,
Ugye, szerettél? s ezt megérdemeltem -
Mindaddig, amig a te udvarodba
Nem jött Polixenes. S mióta ott járt,
Mily csúnya bűnt követtem el, hogy itten
Kell állanom? De hát ha csak kicsinykét
Túlhágtam is a tisztesség határán -
Vagy csak akartam is -, legyen kemény kő
A hallgatóim szíve, s véreim
Mondják síromra: pfuj!
LEONTES	               A vakmerő bűn
Mindenha éppoly szemtelen tagadni
A tetteit, mint amilyen pimasz volt
Megtenni.
HERMIONE	        Felség, ez nagyon igaz.
De hogy reám irányzod - nem igaz.
LEONTES	Nem vállalod tehát.
HERMIONE	               De többet annál,
Mint ami a hibám, az én hibám,
Nem vallhatok be csak. Polixenest,
Kivel te vádolsz - ezt elösmerem -,
Szerettem úgy, mint tisztesség kivánta,
Oly tisztesen, amint szeretheti
Ily rangu asszony - úgy szerettem őt hát
S nem máshogyan - amint te is akartad -
Amit ha nem teszek, csak engedetlen,
Háládatlan vagyok, uram, tehozzád,
S barátodhoz - mert szíve azt beszélte -
Mióta csak beszél, picinykorától -
Hogy a tiéd. Az összeesküvésről
Én nem tudom, mily ízü, bár elébem
Tálaltad itt, kóstolni: - azt tudom csak,
Camillo talpig-ember - s hogy miért ment
El udvarodból - hogyha Isten is csak
Úgy tudja, mint én - akkor ő se tudja.
LEONTES	De tudtad azt, hogy szökni készül és hogy
Mit kell csinálnod, amikor elillant.
HERMIONE	Uram,
Te oly nyelven beszélsz, mit én nem értek:
Csak képzelődsz, az életemre célzol,
Vedd hát.
LEONTES	        A bűneidről képzelődöm:
Polixenestől fattyad született.
No, képzelődöm? Nincs benned szemérem,
Így hát bűnöd sincs - s nincs neked igazság:
S tagadsz, habár hiába - mert miképp
Könyörtelen kidobtam a porontyod -
Hisz apja sem volt - az igaz, hogy erről
Inkább tehetsz te - úgy lesújt reád is
Itéletem, s legnyájasabb igéje
Ez lesz: halál.
HERMIONE	        Uram, sosem ijesztgess.
E szörnyre vágyom, amivel riasztasz.
Az életem semmit se ér nekem már.
Áldása, ékessége: a szerelmed
Nincs többet, elveszett - nem is tudom, mint -
De érzem. És a másik örömem,
Első gyümölcse testemnek, kerül,
Mint a bélpoklost. S harmadik szerelmem,
Rossz csillagok magzatját kebelemről -
Ártatlan ajkán ártatlan tejemmel -
Pusztulni küldték. Engem itt leringyóz
Minden sarok, ádázkodó gyülölség
Kilök a gyermekágy jogából is, mely
Mindenkié. Aztán idecipeltek,
Idő előtt a nyílt piarcra, föl se
Lábadva még. Mondd hát nekem, király,
Ugyan mi jó van az én életemben,
Hogy halni féljek? Csak haladj tovább hát,
De halld s megértsd ezt: nem az életem -
Az, mint a pelyva! -, ám a tisztességem
Kérem ki tőled, s hogyha elitélnek
Gyanúdra - s alszik mindegyik bizonyság,
Mit a féltés nem ráz föl -, én kimondom:
Garázdaság ez, nem törvény. Urak,
A jós-igét nekem: s legyen
Apollo a birám!
ELSŐ ÚR	        Amit kivánsz,
Törvényszerű: hozzák tehát Apollo
Nevébe most a jóslatot.
HERMIONE	Nagy Russzia császárja volt atyám,
Ó, vajha élne és látná leánya
Sötét pörét és vajha bús soromra
Nézhetne mostan ő bosszútalan,
Szelíd szemével.
Cleomenes és Dion jön
TISZT	Esküdjetek bitói pallosunkra,
Cleomenes s Dion, hogy mind a ketten
Delphosba voltatok s eme pecsétes
Jós-szót a nagy Apollo papja adta
Tinektek és azóta szent pecsétjét
Meg nem törétek és mi benne van,
Titkát sem olvasátok.
CLEOMENES és DION	Esküszünk rá.
LEONTES	Szakítsd föl s olvasd.
TISZT 	(olvas)
“Hermione szeplőtlen, Polixenes feddhetetlen, Camillo hivséges híve a királynak, Leontes gyanúskodó tirannus, az ártatlan kisded törvényes ágyban fogantatott, a király pediglen mindaddig örökös nélkül szűkölködik, ameddig meg nem találtatik az, aki elveszett.”
URAK	Áldott legyen a nagy Apollo!
HERMIONE	                       Áldott!
LEONTES	Az igazat olvastad?
TISZT	                       Azt, uram, mi
Itt írva van.
LEONTES	        A jósige hazudság:
A pör folyik: minden himes hazudság!
Szolga jön
SZOLGA	Uram, király, király!
LEONTES	               No mondd, mi az?
SZOLGA	Jaj, meggyülölsz azért, amit jelentek!
Fiad, a princ, bánkódva anyja sorsán,
Eltávozott.
LEONTES	        Eltávozott? Mi?
SZOLGA	                       Meghalt.
LEONTES	Apollo mérges s bünteti az Ég is
Igaztalan voltom.
Hermione elájul
               Ni, a királyné!
PAULINA	A hír halálos néki is: no látod,
Mit nem tesz a halál.
LEONTES	               Vigyétek innen:
Csak gyönge lett a szíve: majd ocsúdik.
Túlságosan is hittem a gyanúmban:
Oly gyógyitó írt adjatok neki,
Hogy talpraálljon.
Paulina, Hermione és a hölgyek el
               Megbocsáss Apollo,
Hogy jósigéd szentségtelen fogadtam!
Polixenest kibékitem - királyném
Megkérlelem - Camillóm visszahívom
S meghirdetem, milyen igaz s derék volt,
Hogy a gyanakvás vérre és bosszúra
Ragadt el engem, eszközül Camillót
Szemeltem én ki, hogy étesse meg
Polixenest. Meg is esik bizonnyal,
De halogatta jó Camillo lelke
Hamar parancsom, bárha ösztökéltem
És fenyegettem - díjjal és halállal -,
Amint cselekszik, vagy sem. Ő azonban
Mint talpig-ember felfedezte csapdám
Király barátomnak, s a birtokát,
Sok szép javát itthagyva, önmagát a
Forgó időre bízta. Kincse más volt:
A becsületje volt. Beh tündököl most
Rozsdámon át! Beh feketíti most
Rossz tettemet jósága!
Paulina visszajön
PAULINA	               Jaj nekünk!
Metéld le fűzőm, mert szivem repeszti
Föl ezt, s beléreped.
ELSŐ ÚR	               Mi lelt, nemes hölgy?
PAULINA	Hát mily ravasz kín vár reám, tirannus?
Kerékbe törsz? Ólomba sütsz? Olajban?
Kínpadra vonsz? Lenyúzol? Mit kapok hát
Gyötrelmet én, kinek minden szava
Dühöd uszítja? Jaj, mit is müvelt
Zsarnok szeszélyed s a gyanúskodás,
Mit kiskölyök se hisz s lenéz a csitri,
Kilencéves leány. No halld, mi történt,
S őrülj meg igazán - de vessz meg aztán -
Mert tébolyod csak mazsolája ennek!
Polixenest elárultad te: hagyján -
Ez azt mutatja, ingatag bolond vagy,
S rútul hálátlan. Semmiség az is, hogy
Orgyilkolásra késztetted Camillót,
Étetve tiszta lelkét: enyhe botlás
S nyomába durvább. Kisdeded, leánykád
Varjaknak adtad: nem nagyon rovom föl,
Bár erre az ördög se volna képes,
Inkább vizet picsog a tűzből is.
Nem lelkeden szárad fiad halála,
Az ifju princé, akinek a szíve
Nem kisfiús, nemes gondtól szakadt meg,
Hogy egy ilyen izgága és bolond úr
Szeplőzi az anyuskáját. Nem ez
Vádol, de az utolsó - és urak, majd
Jajgassatok, ha mondom! - a királyné
Meghalt, a drága, édes és a bosszú
Még nem csapott le érte!
ELSŐ ÚR	                       Mentsen Isten!
PAULINA	Meghalt, ha mondom s esküszöm. Kevés
Szó, eskü? Nézzék. Hogyha adni tudtok
Szájára színt, szemébe fényt, kivül hőt,
S ájert belül, szolgállak titeket, mint
Az isteneket. Ámde, te, tirannus!
Ne bánd a tetted, mert olyan cudar, hogy
Hiába szánod. Egy való neked:
Kétségbeesni. Téli förgetegben
Térdelhet érte szüntelen ezer térd,
Tizezer évig, bőjtbe, meztelen,
Tar szirtfokon, és még feléd se néznek
Majd a nagy istenek.
LEONTES	               Beszélj, beszélj.
Sosem elég, ha minden nyelv reám pök,
Azt is megérdemelném én.
ELSŐ ÚR	                       Ne szólj:
Akárhogy is van, a goromba szóval
Nagyon hibáztál.
PAULINA	               Sajnálom, valóban,
Ha már hibáztam, azután belátom
És bánom. Ó, de hebehurgya asszony
Voltam: ni, a király szivére vette.
Azon, mi elmúlt, nem lehet segítni
S busúlni se. Tehát sosem szomorkodj
Gáncsom miatt, inkább fenyíts meg engem,
Hogy most olyasmit hoztam az eszedbe,
Mit jobb feledni. Jó király uram,
Egy balga némber esd bocsánatot.
De úgy szerettem - lásd - megint reám jön!
Nem emlitem többé s két gyermekét sem,
Sem a tulajdon uramat, ki szintén
Pusztulni-veszni ment. No, csillapodj meg,
S egy szót se szólok már.
LEONTES	                       De jót beszéltél,
A színigazságot - vigasztalóbb ez,
Mint ez a szánalom. Vezessetek hát
A kisfiam s királyném teteméhez:
Egy sírba tesszük őket és fölírjuk,
Mi hozta a halálukat: örök,
Bús szégyenünk. Mindennap ott leszek
Kriptájuk alján s ontom a könyűmet,
Könnyülve tőle. Ezt gyakorlom én majd,
Míg a természet bírja csak, naponta
Így áldozok nekik. Kisérjetek hát
Két bánatomhoz.
Elmennek

3. szín
Sivatag a tenger mellett.
Antigonus a csecsemővel és egy hajós jön
ANTIGONUS	Hát biztosan tudod, hogy a hajónk
Bohémia pusztáját érte?
HAJÓS	                       Azt hát,
De rossz időbe: haragos az ég,
Mindjárt vihar lesz erre. Isten úgyse,
Amit teszünk, a menny is tudja és ránk
Morcolja a szemét.
ANTIGONUS	Legyen meg Isten akaratja! Menj
Föl a hajóra: nemsokára majd
Jövök utánad.
HAJÓS	Nagyon iparkodj s messze ne eredj
Előbbre: csúnya égiháború jön
S itten vadállatok is vannak ám,
Roppant hires-cudar vidék.
ANTIGONUS	                       No, menj már.
Legott követlek.
HAJÓS	               Jaj de örülök,
Hogy nélkülem lesz. (El)
ANTIGONUS	               Gyer, szegény babuska.
Mondták - de nem hittem -, hogy visszajárnak
A holtak lelkei: ha ez való, ma éjjel
Anyád jelent meg, mert ily éberen még
Nem álmodtam. Felém jön egy alak,
Fejét lehajtva, erre, majd emerre,
Még sose láttam a bú ily teli
S remek edényét. Tiszta hófehérben,
Mint szent suhant hajószobámba, hol
Feküdtem, itt háromszor meghajolt,
Már szólni készült, már zihált s szeme
Két vad patak lett és hogy elapadt,
Ez tört ki száján: “Jó Antigonus,
Mivelhogy a Sors, a te kedved ellen,
Téged talált, hogy - állva esküdet -
Kitedd szegény, kicsiny leányomat:
Van puszta hely elég Bohémiában,
Sirasd, meg ott s hagyd sírva őt, s mivelhogy
Azt vetik, hogy örökre elveszett,
Hívd Perditának. Durva tettedért, mit
Uram akart, többé sohase látod
A nőd, Paulinát.” A lélek erre
A légbe olvadt, nyögve. Megriadtam,
De tudtam - észbekapva is -, hogy így volt
S nem álom ez. Az álom az badarság:
Ám most - ez egyszer - babonás hiszemmel
Teszém, amit parancsolt. Hermione
Bizton halált halt s Apollo, kivánja -
Lévén e lány Polixenes királynak
Valódi lánya -, hogy tegyem ki itten
Meghalni-élni, a valódi atyja
Földjére. Hát zsöndülj, te zsönge bimbó!
Leraklak itt, s ezt az irást, meg ezt is.
Ha lesz szerencséd, fölnövel e kettő
S tiéd marad. Vihar jön. Árva csöppség,
Anyád bünéért löktek így a sorsnak
S annak, mi vár rád! Sírni nem tudok,
De vérzik a szivem, s fölöttem átok,
Hogy erre eskü köt. No, Isten áldjon!
Borul a nap. Goromba dajkadal
Tenéked ez. Nappal még sose láttam
Ily zord eget. Mily szörnyü orditás!
Hajómra! Rám vadászik, én a préda!
Végem van.
El, a medve üldözi. Pásztor jön
PÁSZTOR	Bárcsak ne is élne az ember a tizedik meg a huszonharmadik esztendeje között. Vagy legalább átalunnák ezt a fiatalok. Mivelhogy ebben az időben egyebet se mívelnek, mint fölbökik a lyányokat, meg ingerkednek az öregekkel, meg lopnak, meg verekszenek. Hallgassanak ide. Hát ki kergül most is ebben a viharban? Csak azok a kötnivaló bolondok akik a tizenkilencedik meg a huszonkettedik esztendejük között vannak. Azok riasztották el két legderekabb birkámat. Arra is hamarébb talál a farkas, mint a gazdájuk. Majd valahol a tengerparton bukkanok rájuk, amint borostyánt legelésznek. Adja Isten! Hát ez meg itt mi? Uramfia, ez itt egy poronty, roppant szemrevaló! Lássuk, gyerek-e vagy lyány? De szemrevaló poronty, roppant szemrevaló! Annyi szent, nem rendes dolog: ha nem is értek a bötühöz, azt ki tudom olvasni ebből, hogy valami szolgáló dolga. Afféle hátulsó-grádicson-való-munka ez; afféle suttyomban-való-munka, afféle kapu-mögött-való-munka. Azoknak, akik csinálták, bizonyára melegebbük volt, mint ennek a szegény jószágnak itt. Fölveszem, mert megesett rajta a szívem. De megvárom a fiamat. Az előbb pedig még itt hóházott. Hó-ha, hó-ide, hó-ha!
Bangó jön
BANGÓ	Hó-ide, ne, hó-ha.
PÁSZTOR	Hát ilyen közel voltál? Ha olyasmit akarsz látni, amit még akkor is megemlegetsz, mikor meghóttál és elrohadtál, gyere ide. Mi bajod, hékás?
BANGÓ	Láttam én két olyan dolgot, hogy na: a tengeren is meg a szárazföldön is. Azaz nem mondhatom, hogy éppen a tengeren, mivelhogy most a tenger is csupa ég, úgyhogy kigyelmed az ég meg a tenger közé egy tű hegyét se bírná taszítani.
PÁSZTOR	Mit beszélsz te?
BANGÓ	Azt édesapámnak is látni költött volna, amikor a tenger csak pözsögött, csak háborgott, s víz alá került a part eleje. De nem ez a veleje. Hanem az, hogy milyen siralmasan jajveszékeltek azok a szegény jótét lelkek. Ihol látni lehetett őket, ihol megint nem lehetett látni. Most meg a hajó a főárbocára tűzte a holdat, most meg - zsupsz - elnyelte a tajték meg a hullám, akár dugót dobnának a söröshordóba. Most megint menjünk a szárazföldre. Látni költött volna, amikor a medve kitépte a lapickacsontját, ő meg csak kajabált, hogy segítség. Azt mondta, valami Antigonus, valami nemesember. De hogy végére jussak a hajónak, azt is látni költött volna édesapámnak, amikor a tenger beszopta. Elsőbb azonban bőgtek a szegény jótét lelkek, a tenger meg utánozta őket, aztán a szegény nemesember is bőgött, a medve meg utánozta őt, aztán mind a ketten hangosabban bőgtek, mint a tenger meg a vihar.
PÁSZTOR	Irgalmas Isten, mikor történt ez, fiam?
BANGÓ	Ebben a minutában. Nem is peslantottam azóta, amióta láttam. Azok az emberek még meg se hidegültek a víz alatt, és a medve még föl se früstökölte a nemesembert. Most eszi javában.
PÁSZTOR	Szerettem volna, ha ott vagyok, mert akkor segíthettem volna azon az öregen.
BANGÓ	Én meg azt szerettem volna, ha édesapám a hajón van, mert akkor édesapám feneketlenül jó ember lehetett volna.
PÁSZTOR	Bizony, szomorú egy história. De idenézz, fiam, s ámulj. Te olyan emberekkel találkoztál, akik elmentek ebből a világból, én meg olyannal, aki most jött erre a világra. Ennek tudom, örülsz majd: idenézz, grófi gyereknek való keresztelő ruha! Ide nézz! Vedd föl, vedd föl, fiam. Bontsd ki. Mutasd csak. Megjövendölték nekem, hogy enyém lesz a tündérek kincse. Ez valami váltott gyerek. Bontsd ki. Mi van benne, fiam?
BANGÓ	No, öreg édesapám, kendnek ugyancsak fölvitte az Isten a sorát. Ha régi kutyaságait megbocsátja, akkor vígan élhet holta napjáig. Arany, sárarany.
PÁSZTOR	A tündérek aranya ez, fiam, majd meglátod. Fogd már, de jól szorítsd, menjünk egyenest haza. Nagy szerencse ért bennünket, fiam. De most aztán hallgassunk, mert vége a szerencsének. Hadd széledjenek el a birkáim. Gyere, fiacskám, menjünk egyenest haza.
BANGÓ	Csak iparkodjon, édesapám, ezekkel a cókmókokkal. Addig én megnézem, ott van-e még a medve a nemesemberen és mennyit evett meg belőle. Ezek a medvék csak addig zsiványkodnak, amíg éhesek. Ha hagyott belőle valamit, majd eltemetem.
PÁSZTOR	Lásd, ez istenes cselekedet. Ha abból, amije maradt, megtudod, hogy kiféle-miféle volt, hívj engem is. Majd megnézem.
BANGÓ	Jó, majd hívom. Aztán édesapám is segít bekaparni a földbe.
PÁSZTOR	Ma nagyon szerencsés napunk volt, fiam, hát valami isteneset is költ cselekednünk.
Mindketten el

Negyedik felvonás
1. szín
Idő mint Kar bejön
IDŐ	Mindenki gondja, jónak és a rossznak
Reménye-réme, ki hibát tesz s oszlat:
Én, az Idő, szárnyam felöltve, rögtön
Suhanni kezdek. Megbocsásd e röptöm,
Hogy gyorsan elhagyok tizenhat évet, -
Nem nézve, tág ürén, mi nőtt, mi éledt,
Mivel hatalmam e törvényt lecsapja
S egy perc alatt - minek én lettem apja! -
Szokást köt-old. Hát hadd legyek, mi régen,
Hogy ősi rend se volt a földön-égen,
S az sem, mi most van. Én, tanú, jelentem
Időnek az időt s majd e jelenben
Fénylőt is, ami oly fakó-szegény
Lesz általam, mint tán ez a regém
Neked. Engedd, hogy megfordítsam ím
A homokórám, változik a szín,
Mint hogyha épp most ébrednél. Leontes
Már szégyenébe majdnem hogy bolond lesz,
Bezárkózik. Te nyájas szívü néző,
Képzeld, hogy messze vagy most az igéző
Bohémiába s - erre jól figyelj -
Tehát van egy királyfi: Florizel
Lesz itt neve. De nézzük Perditát,
Azóta felnőtt, gyönyörű virág,
Csudálatos: nem jósolom, minő
Sors vár reá, kibontja az Idő
Előtted. E pásztorlány tárgya annak,
Mi jön, s azok, akik körötte vannak.
Hát erre esdek türelmet tetőled,
Ha itt rosszul töltötted az idődet,
S ha nem, én kérem, az Idő, a bölcs,
Hogy rosszabbul időt sohase tölts. (El)

2. szín
Polixenes palotája.
Polixenes és Camillo jön
POLIXENES	Kérlek, jó Camillo, ne akadékoskodj tovább: tőled bármit is megtagadnom ártalmas nyavalya, de ezt megengednem kész halál.
CAMILLO	Tizenöt esztendeje már, hogy nem láttam országomat: és ámbátor kenyerem javát külső országokban ettem meg, mégis otthon szeretném megadni csontjaimat. Egyébiránt a töredelmes király - az én uram - izentetett is érettem. Talán könnyebbségére lehetnék nagy búbánatában. Legalábbis ebben a fennhéjázó hiszemben vagyok. Hát ez is ösztökél az utazásra.
POLIXENES	Ha kedvelsz, Camillo, ne törüld ki eddig való valamennyi jószolgálatod azzal, hogy most itthagysz. Tulajdon derékségedre vess, hogy ennyire szükségem van reád. Vajha inkább sohase szegődtél volna hozzám, mint hogy így érezzem hiányodat. Minekutána megindítottad dolgaimat, melyeket nélküled nem lehet elégségesen intézni, vagy itt kell maradnod, hogy te igazítsd el őket, vagy pedig magaddal kell vinned minden jószolgálatodat, melyet tettél. Ha ezt nem becsültem elegendőképpen - aminthogy nem is lehet -, azon igyekszem majd, hogy a jövendőben még háládatosabb legyek irányodban, amiből az lesz a nyereségem, hogy barátságod csak öregbítem. Arról az átkozott országról, Szicíliáról - kérlek - ne is beszélj nekem. Mihelyt említed - önmagam büntetve - vissza kell gondolnom arra a - amint te mondod - töredelmes és megbékült királyra, az én atyámfiára, meg újra siratnom kell jóságos királynéjának s gyermekeinek elvesztét. Mondd, mikor láttad Florizel herceget, fiamat? A királyok nem kevésbé boldogtalanok akkor, ha sarjuk nem méltó hozzájuk, mint akkor, ha elvesztik azokat, kik már kimutatták jelességüket.
CAMILLO	Felség, a herceget már három napja nem láttam. Hogy mivel mulatja az időt, azt nem tudom, de sajnálatosan tapasztaltam, hogy utóbb nagyon is visszahúzódzkodott az udvartól s kevésbé szorgalmatos hercegi gyakorlataiban, mint annak előtte.
POLIXENES	Magam is észrevettem ezt, Camillo, s nem csekély aggodalommal. Elannyira, hogy szolgáim között vigyázók vannak, kik szemmel tartják őt magányosságában. Tőlük értesültem, hogy a királyfi egy paraszt-pásztor kunyhójából alig távozik. Azt rebesgetik, hogy ez az ember - szomszédjai ámulatára - egyszerre csak valami nagy-nagy kincs birtokába jutott.
CAMILLO	Hallottam, felség, erről az emberről. Van neki egy gyönyörűséges leánya. Ennek pedig olyan nagy a híre-neve, hogy az ilyen kunyhóból bajosan is cserdülhetett meg.
POLIXENES	Nekem is ilyet mondottak. De attól tartok, hogy ez a horog fogta meg a mi fiunkat. Te elkísérsz bennünket ide, itt aztán - nem mutatkozva igazi színünkben - beszédbe elegyedünk a pásztorral. Amilyen együgyű ember - úgy vélem -, könnyűszerrel kipuhatolhatom, miért jár ide a fiam. Kérlek, légy ebben segítségemre és ne gondolj többé Szicíliára.
CAMILLO	Szíves örömest engedelmeskedem.
POLIXENES	Kedves, jó Camillóm. Most pedig másik köntöst kell öltenünk.
Mindketten el

3. szín
Út a pásztor kunyhójához közel.
Autolycus dalolva jön
AUTOLYCUS	Hogyha a nárcisz, a sárga virág kél,
Áj, a leányka a völgyre kijő,
Vér pirosul, szökik a halovány tél,
Ez csak a kellemes-édes idő.

Messze fehér a sövényen a vászon,
Áj, a madár dala és az öröm,
Hajt fene kedv, soha sincs maradásom,
S mint a király vedelem a söröm.

Szarka, rigó fütyürész gyönyörűen,
Áj, a pacsirta dalol az egen,
Nyáron a szénakazalban, a fűben
Hancurozok s a babám ölelem.

Florizel herceget szolgáltam s annak idején hímes bársonyruhában jártam.
De most már letelt az időm.

De mért busúljak, mondd, virágom?
A holdvilág éjjel lesüt.
Csavargok, a földet bejárom,
Otthon vagyok én mindenütt.

A bőrtarisznyát a kolompár
Vigan viszi ide-oda.
Én se szidom hát a sorom már,
Jó nékem is már a kaloda.
Vászonholmit árulok. Ha a szarka fészkét rakja, ügyeljetek a kisebbfajta vászonholmikra. Az apám Autolycusnak nevezett, ki is - akárcsak én - a Mercurius-csillag alatt születvén, fölszedegetett mindenféle csiri-csárét. Én ezt a sok cifraságot kockán meg dajnáktól csentem s apró csalafintaságokból éldegélek. Az akasztófa meg az agyonveretés számomra roppantul nyomós bizonyság az ország útján: ha eldángálnak meg fölmagasztosítanak, attól igen nagyon lúdbőrzik a hátam, jövendőbéli életemre pedig nem gondolok, hanem aluszom. No, ez lépre kerül.
Bangó jön
BANGÓ	Lássuk csak: minden tizenegyedik ürüről egy fertálmázsa, minden fertálmázsa egy font meg néhány shilling. Ha ezret meg ötszázat megnyírunk, mennyit kapunk a gyapjúárért?
AUTOLYCUS 	(félre) Csak ragadjon a lép, a madár az enyém.
BANGÓ	Bab nélkül nem bírom kiszámítani. Lássuk csak, mit köll vásárolnom arra a birkanyírási áldomásra. Három font cukor, öt font aprószőlő, rizskása - mi a csudát akarhat a húgom evvel a rizskásával? De édesapám őt tette gazdaasszonnyá, hát most szórja a pénzt. Huszonnégy bokrétát csinált a birkanyíróknak. Ezek mindig hármasával énekelnek, mégpedig gyönyörűen. Való, hogy legtöbbjének csak olyan közepes hangja van, meg olyan mély hangja, de akad közöttük egy jámbor-puritán, az zsoltárokat danol, csimpolyaszónál. Köll még aztán vásárolnom sáfrányt, befösteni a körtéspástétomot, meg szerecsenydióvirágot, meg datolyát - nem, azt nem írta föl - meg szerecsenydiót, hét darabot, egy vagy két szál gyömbért - hogy az Isten akárhová tegye - meg négy font szilvát meg ugyanannyi mazsolaszőlőt.
AUTOLYCUS	Jaj, minek is születtem erre a világra.
BANGÓ	Boldog Isten.
AUTOLYCUS	Jaj, segíts, szakítsd le rólam ezeket a rongyokat, aztán jöjjön a halál, a halál.
BANGÓ	Ó, te szegény szerencsétlen. Inkább talán még több rongy köllene rád. Minek ezeket is letépni?
AUTOLYCUS	Jaj, nagyuram, ezek az utálatos cafatok jobban bántanak, mint az, hogy elcsépeltek, s rám vertek kerek egy milliót.
BANGÓ	Ó, te szegény szerencsétlen: kerek egy milliót vertek rád? Hát az igazán több a soknál.
AUTOLYCUS	Valaki kirabolt, nagyuram, ellazsnakolt. Pénzem-ruhám elvette s ezt az undok condrát aggatta reám.
BANGÓ	Kicsoda volt: lovas vagy gyalogos?
AUTOLYCUS	Gyalogos, édes nagyuram, gyalogos.
BANGÓ	Az, gyalogos lehetett, ha gúnyáját tekintem, amit itt hagyott neked. Mert ha ez valamelyik lovas dolmánya, akkor az ugyancsak kemény csatában járhatott. Adsza a kezed: gyere, adsza a kezed.
AUTOLYCUS	Jaj, jaj, jó nagyuram, csak vigyázatosan.
BANGÓ	Ó, te szegény szerencsétlen.
AUTOLYCUS	Jaj, jó nagyuram, jaj, jó nagyuram. Attól tartok, nagyuram, hogy kificamodott a lapickám csontja.
BANGÓ	Hát tudsz-e a lábadra állni?
AUTOLYCUS	Csak óvatosan, kedves nagyuram.
Kilopja a pénzeszacskóját
Jó nagyuram, csak óvatosan. Ha tudná, milyen jót tett most velem.
BANGÓ	Köll neked pénz? Adhatok egy keveset.
AUTOLYCUS	Nem, édes jó nagyuram. Isten mentsen, nagyuram. Vagy három fertálölnyire van innen egy atyámfia, éppen ahhoz igyekeztem, ott majd kapok pénzt is meg mindent, amiben szükséget látok. A világért se adj nekem pénzt. Megrepisztenéd vele a szívemet.
BANGÓ	Aztán miféle ember rabolt ki?
AUTOLYCUS.	Ösmerem én, nagyuram, azt az embert, mindig erre járkál azzal a golyóbis-játékkal. Hajdanában - tudom - a herceget szolgálta. De hát kisöprűzték az udvartól, valami derekas cselekedete miatt.
BANGÓ	Valami latorsága miatt, akarod mondani. Derekas cselekedet miatt nem söprűznek ki az udvartól senkit! Aki derék, annak inkább kedvébe járnak, hogy ott fogják, de az az udvarnál mégiscsak olyan jövő-menő vendég.
AUTOLYCUS	Valami latorsága miatt - akartam mondani, nagyuram. Jól ösmerem ezt az embert. Azóta majmokat is táncoltatott, aztán beszegődött a törvényhez szolgának meg poroszlónak. Későbbed olyan figurás bábujátékot mutogatott a tékozló fiúról. Majd feleségül vette egy üstfoltozó asszonyát, itten egy ölnyire a tanyámtól, az uradalmamtól, utána pedig mindenféle istentelen mesterkedéseket űzött, végül csavargásra adta fejét. Sokan úgy hívják, hogy Autolycus.
BANGÓ	Az ördög szánkáztassa meg. Lopó ez - bizisten -, lopó. Mindig ott lóstat a búcsúkon, vásárokon meg a medvetáncoltatásokon.
AUTOLYCUS	Ez volt, nagyuram, ez volt, nagyuram. Ez a gazfickó bújtatott ebbe a maskarába.
BANGÓ	Széles Bohémiában nincs gyávább gazfickó. Ha jól a szeme közé nézel, aztán a pofájába köpsz, nyomban megfutamodik.
AUTOLYCUS	Megvallom neked, nagyuram, én nemigen értek a bajvíváshoz. Gyönge hozzá a szívem. Ezt pedig bizonyosan tudta ő is.
BANGÓ	No, hogy-mint vagy most?
AUTOLYCUS	Sokkal jobban, édes nagyuram, mint voltam. Most már tudok állni a lábamon meg járni is. De idestova búcsúzkodni kell, lassan elindulok az atyámfiához.
BANGÓ	Megmutassam a járást?
AUTOLYCUS	Ne, drágalátos nagyuram, ne, édes nagyuram.
BANGÓ	Hát akkor Isten megáldjon. Nekem is mennem köll. Fűszerszámot vásárolok a birkanyírásra.
AUTOLYCUS	Jó szerencsét, nagyuram.
Bangó el
No, a te pénzeszacskód is gyönge ahhoz, hogy fűszerszámot vásárolj. Majd tiszteletemet teszem a birkanyíráson. Ha ebből a csalafintaságomból nem kerül ki egy másik s nem nyírom meg magukat a birkanyírókat is, akkor törüljék ki nevem a lopók lajstromából és írják be a tisztességes emberek könyvébe.
Kocogj, kocogj hát, pajtikám,
Tüskén és bokron, egyre föl:
Egész nap jár, aki vidám.
De aki bús, mindjárt kidől. (El)

4. szín
A pásztor kunyhója.
Florizel és Perdita jön
FLORIZEL	E furcsa mezben még szebb minden ízed:
Nem pásztorlány, de kora április
Feslő virága. Ez a birkanyírás
Találkozója a kisisteneknek,
S te a királyné.
PERDITA	        Fölség, kedves úr,
Én nem pirongatom túlzásodat:
Jaj - lásd - kimondtam. Rangos enmagad,
Az ország fényét - elsötétitetted
Pásztorgubádba s földiszítsz - csekély lányt -,
Akár az istennét. De bár bolondság
Van ünnepünk minden táljába s könnyen
Emésztik az itten-valók, pirulnék
Így látva téged, aki most nekem
Tükröt mutatsz.
FLORIZEL	        Én áldom a napot,
Mikor atyád földjére szállt sebes
Sólymom.
PERDITA	        Jupiter adja, hogy ne bánd meg!
De a különbség engem úgy ijeszt.
Nagyúr, te nem félsz. Ám én reszketek,
Ha arra gondolok, hogy az atyád
Benyit mihozzánk, mint te. Ó, a Fátum!
Hogy néz, ha látja ily silány kötésben
Dicső művét? Mit szól? S hogy állanék én
Zordon szine előtt ilyen parádés
Díszben?
FLORIZEL	        Mulass, csak az legyen a gondod.
Maguk az istenek, mikor szerettek -
Alázva istenségük - állatok
Képébe jártak: Jupiter bika
Lett és bőgött, zöld Neptunus pedig kos
És mekegett, a tűz-ruhás Napisten -
Arany Apollo - kis pásztorlegényke,
Mint én ma. Ők se, kellőbb szépleányért
Változtak át s nem volt szűzibb a céljuk,
Mivel a vágyam nem előzködik
A tisztaságomnak s kivánkozásom
Nem izzik úgy, mint a hűségem.
PERDITA	                              Ó, de
Terved dugába dől, mivel eléje
Szegül - ez így lesz: - a király hatalma.
Kettő közül majd győzni fog az egyik,
Más lesz tehát: vagy a te szándokod,
Vagy az én életem.
FLORIZEL	               Szép Perditám,
Vad gondjaiddal - kérlek - ne borítsd el
Víg ünnepünket. Vagy tiéd leszek,
Vagy nem leszek atyámé. Mert hisz én
Én sem vagyok, se senki más, ha nem
Vagyok tiéd. Ezt állom akkor is, ha
A sors nemet mond. Hát vidulj föl, édes,
E gondjaid öld azzal el, mit itt látsz
Előtted. Érkeznek vendégeid.
Derítsd föl orcád, mintha lakodalmunk
Laknánk - ami hogy meglesz, esküvel
Fogadtuk.
PERDITA	        Ó, Fortuna istenasszony,
Segíts!
FLORIZEL	De jönnek a vendégeid már;
Járulj eléjök nyájasan, szivessen,
S rózsálljon orcánk az örömtől.
Pásztor, Bangó, Mopsa, Dorcas jön;
Polixenes és Camillo, álruhában
PÁSZTOR	Ej, lyány, mig élt az anyjukom, ilyenkor
Sütött-főzött, töltött, serénykedett;
Asszony s cseléd is volt, köszönt, kiszolgált,
Táncolt, danolt, fönn ült a főhelyen,
Aztán alább, most ennek itt a karján,
Most annak ott, orcája a dologtól
Tűz volt, meg attól, amivel locsolta
S bezzeg kocintgatott. Te félreállasz,
Minthogyha vendég volnál ünnepünkön,
Nem gazdaasszony. Üdvözöld szivessen
Hát ösmeretlen jóbarátjainkat
S még jobb barátok lesznek s ösmerősök.
No, mit pironkodsz? Légy az, ami vagy,
Az áldomás kis gazdaasszonya,
Mondd, adjon Isten sok jó birkanyírást,
S hizlalja a nyájunkat.
PERDITA	               Adjon Isten,
Apám akarja, hogy a gazdaasszony
Ma én legyek. Isten hozott minálunk.
Dorcas, virágokat. Nemes urak,
Vegyétek, itt a rozmaring, ruta.
Télvízidőn is zöldek és szagossak: -
Friss észt ad ez, az bűnbocsánatot -
No, adjon Isten.
POLIXENES	        Szép pásztorleány, hát
Öregkorunkra tél virágait
Adod nekünk?
PERDITA	        Mikor az év öregszik,
S nem hal meg még a nyár, s a reszketős tél
Nem érkezik, legszebb virágaink:
A szegfű meg a tarkaviola,
Mi a természet korcsa - úgy beszélik.
Nincs is parasztkertünkben ily virág,
Bujtást se tettem el.
POLIXENES	               Miért veted meg,
Kedves leányka?
PERDITA	        Mert azt mondogatják,
Hogy a müvészet is cifrázta, nemcsak
Az alkotó, nagy természet.
POLIXENES	                       Lehet.
De a természetet úgy módolod csak,
Ha ő ad módot s így, ha műveled,
Az ő műve ez a müvészet is
S természetes. Lásd, lányka, mi beojtjuk
Vad törzseinkbe a különb rügyet,
S a gyatra kérget arra kényszerítjük,
Hogy jót teremjen: ez olyan müvészet,
Mi megjavítja s tán másítja a
Természetet: mégis, ez a müvészet -
A természet maga.
PERDITA	               Hisz ez igaz.
POLIXENES	Ültess tehát sok tarkaviolát
S korcsnak ne hívd.
PERDITA	               Még egy lyukat se vájnék,
Hogy belebujtsam abba a tövét,
Mint nem kivánnám, hogy ez a legény
Csudáljon és nőül vegyen, mivel
Kendőzöm orcám. Itt virágotok:
Levendula, bors, ménfa, majoránna,
Az estike, mely ágyba megy a nappal,
És vele ébred sírva. Nyárközépen
Virágzanak mind és így a tiétek,
Középkorú urak. Isten hozott hát.
CAMILLO	Ha a juhod lehetnék, nem legelnék,
Én veled is betelnék.
PERDITA	               Attól aztán
Fölkopna az állad, s a bőjti szél is
Átfújna rajtad. Szépséges hivem te,
Bár volna itt a kikelet virága,
Hogy illenék neked. Tinektek is,
Kik szűzi ágon még leány-fejet
Viseltek. A virágod, a virágod,
Proserpina, melyet Dis szekeréről
Riadva ejtesz földre. Sárga nárcisz,
Mely bátrabb, mint a fecske s március
Szelébe leng, sötétes ibolya,
Puhább, akár Junó szemhéja s Vénusz
Sohajtozása, halvány kankalin,
Mely szűzen pusztul el és meg se látja
Lángolni Phoebust, mint a hervadó,
Beteg leánykák, büszke kikirics
Császári koronája, liliom - sok -
S a nőszirom közöttük! Ó, ezekből
Fonnék füzért, édes hivem, tenéked,
S behintenélek.
FLORIZEL	        Jaj, mint a halottat?
PERDITA	Nem: mint az ágyat, játszi szeretőknek,
Nem mint halottat és nem eltemetni:
Karomba zárni. Vedd virágaid hát. -
Ni - azt hiszem - hogy játszom azt, amit
Pünkösdkor láttam itt a pásztoroktól.
Ruhám zavart meg.
FLORIZEL	               Bármit is teszel,
Jobb lesz azáltal. Ha beszélsz, szivem,
Szeretném, hogy beszélj: ha énekelsz,
Szeretném, hogy dalolva mondj imát,
Így adj-vegyél, sőt házi dolgodat
Szintén dalold: ha táncolsz, azt kivánom
Légy tengeren hullám, hogy ott örökre
Táncolj-mozogj, mindig izegj-mozogj csak
És mást se művelj: az, amit csinálsz,
Ha megszokott is, oly különvaló,
Hogy koronát rak minden tetteidre,
És mindegyik királyné.
PERDITA	               Ó, Doricles,
Túlontúl is dicsérsz: ha ifjuságod
S hív véred, amely átdereng ezen,
Nem mondaná, hogy jó pásztorfiú vagy,
Félnék bizony, kedves Doriclesem,
Hogy csak hamiskodsz.
FLORIZEL	               Félni nincs okod,
S nincs szándokom olyant müvelni, hogy
Te félj. De jőjj a táncba, Perditám.
Add a kezed: akár a gerlepár,
Együtt leszünk örökre.
PERDITA	               Esküszöm rá.
POLIXENES	Szebb pórleány még sohasem viháncolt
Zöld pázsiton: amit tesz és mutat,
Az rangosabb, mint ő s nemesb, különb, mint
A sorsa.
CAMILLO	A fiú beszél neki,
S a lány belépirul: no ez valóban
Túró-tarhó-királyné.
BANGÓ	               Játsszatok már!
DORCAS	Ha Mopsa lesz a kedvesed, zabálj
Hagymát, mivel a csókja illatos.
MOPSA	                              Na!
BANGÓ	Csitt, szót se többet. Az ilyen nem illik.
No, játsszatok már!
Zene, tánc
POLIXENES	Ki ez a szép pásztorlegény, öreg,
Ki táncba vitte a leányodat?
PÁSZTOR	Doricles: azt beszéli, tehetős,
Marhája sok, ezt vallja, s én szavának
Hitelt adok. Nagyon derék legény.
Azt mondja, hogy szereti lyányomat,
El is hiszem, mert hold se néz a vízre
Úgy, ahogy ő lyányom szeméből olvas.
S - valót beszélve - úgy kedvellik egymást,
Hogy nem tudom, melyikük van előbbre
Félcsóknyival.
POLIXENES	        Beh szépen járja lányod.
PÁSZTOR	Mindig helyes ez. Nem való nekem
Dicsérni őt, de hogyha majd Doricles
Megkapja, hát oly asszonyt visz a házhoz,
Kiről nem álmodott.
Béres jön
BÉRES	Hű, gazduram, ha hallanád a kapu előtt a vásárost, soha többé nem táncolnál se dob, se síp szavára. Nem, még a csimpolya szava se tudna kibillenteni. Sebesebben danolja az a nótáit mint ahogy te a pénzed olvasod. Úgy fújja, mintha balladákat falt volna, s mindenki odafülel az énekére.
BANGÓ	Soha jobbkor nem jöhetett. Térjen be. Szeretem a balladát, kiváltképpen ha valami siralmas történetet mondanak vidáman, vagy ha valami nagyon dévaj dolgot kornyikálnak, igen keservesen.
BÉRES	Tud ez nótát embereknek, asszonyoknak, minden fajtát. A boltosnak nincs annyi fajta kesztyűje. Gyönyörű szerelmes nótát tud a lyányoknak, de ezekben nincs semmi szömtelenség - ami nagy ritkaság -, csak efféle finom kádencia, mint: “Marcsa, vastag, mint a harcsa”, vagy efféle rigmus, mint: “Hopp, Sári, sarokra.” Ha pedig valami csúnyaszájú suhanc izél a lyánnyal és mindjárt le akarja kapni a tíz körméről, akkor a lyány - már mint a históriában - így szól: “Ne birizgálj, édes rúzsám”, aztán kiadja az útját a legénynek, ezzel pöndöríti ki, hogy: “Ne birizgálj, édes rúzsám.”
POLIXENES	Kitűnő fickó lehet.
BANGÓ	Bizonyúristen, nagyszerű ember lehet. Aztán van valami portékája?
BÉRES	Pántlikája, cifra, mindenféle színű, akár a szivárvány, csipkéje, és olyan nyakravalók - tudod -, olyan kötnivalók, mint Bohémiában a tudós prókátorok. Szalaga, zsinórjai, abaposztója, vászna, gyolcsa. Aztán valamennyit megdanolja, mintha istenek meg istennék lennének. Azt hinnéd, hogy az asszonying holmi angyal, úgy kiénekli az ujját meg a mellefodrát.
BANGÓ	Hát hívd be. De aztán danolva jöjjön.
PERDITA	Figyelmeztesd, hogy illetlen dolgokat ne mondjon.
Béres el
BANGÓ	Ugyan, olyan rendes emberek vannak a vásárosok között, hogy azt te el se tudod gondolni, húgom.
PERDITA	Igen, édes bátyám, el se merem gondolni.
AUTOLYCUS 	(dalolva jön)
Gyolcs, fehér s lágy, mint a sarju,
Fátyol, éj szín, mint a varju,
Illatos kesztyű s botorka
Álca, arca és az orra,
Füstölő, valódi gyöngyű
Karperec, nyakék, kösöntyű,
Pruszlik, főkötő, aranyszál,
Mind, amit leányka használ,
Nyakfodor-rúd, csat, tű, minden,
A babátok kaphat innen.
Hát, legények, vegyetek,
A lány sem kér egyebet,
Vegyetek.
BANGÓ	Ha nem volnék szerelmes ebbe a Mopsába, egyetlen fabatkát se látnál tőlem. De mivelhogy bele vagyok habarodva, nem bánom, adhatsz pár pántlikát meg kesztyűt.
MOPSA	Már az ünnepekre ígérted, de jobb későn, mint soha.
DORCAS	Mást is ígért ő neked, csak állja a szavát.
MOPSA	Neked mindent megadott, amit ígért: sőt talán többet is, amit most szégyen volna visszaadnod.
BANGÓ	Milyen illetlenek ezek a lyányok. Úgy mutogatják alsószoknyájukat, akár az orcájukat. Hát nem elég, hogy folyton titkos dolgaitokról pusmogtok, mikor tehenet fejtek, mikor ágyba mentek meg mikor összebújtok a kemence kuckójába? Még itt, a vendégek előtt is kotyogtok? Szerencse, hogy csak suttognak. Fogjátok be, szót se többet.
MOPSA	Én már bevégeztem. Gyere, egy tarka pántlikát meg egy pár illatos kesztyűt ígértél.
BANGÓ	Hát nem meséltem, hogy megjártam az úton? Elszedték minden pénzemet.
AUTOLYCUS	Bizony, nagyuram; ezen a vidéken csalók járnak. Az embernek roppant vigyázatosnak kell lennie.
BANGÓ	Te ne félj, barátom, itt nem vész el semmid.
AUTOLYCUS	Remélem is, nagyuram, mert sok becses portéka van nálam.
BANGÓ	Mik ezek itten? Balladák?
MOPSA	Jaj, végy néhányat. Én rémisztően szeretem a balladákat. De csak ha ki is vannak nyomtatva. Mert akkor bizonyosan tudom, hogy meg is történtek.
AUTOLYCUS	Itt egy fölöttébb siralmas történet arról, hogy egy uzsorás felesége miként esett vala teherbe húsz pénzeszacskóval és miként kívánta vala meg a viperafejeket meg a nyárson sült varangyos békákat.
MOPSA	Mondd, és ez meg is történt?
AUTOLYCUS	Meg, meg. Alig egy hónapja.
DORCAS	Na, én világért se mennék uzsoráshoz.
AUTOLYCUS	Itt tanúsítja a bábaasszony, bizonyos Pletykássyné, meg öt-hat becsületes némber, aki tulajdon szemével látta.
MOPSA	Jaj, vedd meg.
BANGÓ	Isten neki, tedd félre. Előbb azonban lássuk a többit. Azokból is vásárolok.
AUTOLYCUS	Itt egy másik ballada egy nagy halról, amelyik kimászott vala a partra egy szerdai napon, április nyolcadikán, negyvenezer ölnyire a tenger színe fölé és ezt a balladát énekelte vala a keményszívű leányzók ellen. Abban a hiszemben vannak, hogy ez valami asszonyi állat volt, ki hideg hallá változott, mivelhogy nem akart hajolni szeretője szavára. A ballada éppoly siralmas, mint amilyen igaz.
DORCAS	Mondd, ez is megtörtént?
AUTOLYCUS	Öt szék-ülő bíró írta alá és annyi tanú, hogy bele se fér a bugyromba.
BANGÓ	Ezt is rakd félre. Másikat.
AUTOLYCUS	Ez vidám ballada, de nagyon csinos.
MOPSA	Végy néhány vidámat is.
AUTOLYCUS	Hát ez igazán vidám s erre a nótára megy, hogy: “Két lányka kért meg egy legényt.” Nincs lány, ki ne dalolná a nyugati vidéken. Mondhatom, csak úgy kapkodják.
MOPSA	Mi ketten is tudjuk a nótáját. Ha a harmadik hangot elénekeled, akkor mingyárt meghallhatod. Három hangra szól.
DORCAS	Már egy hónapja tudjuk a nótáját.
AUTOLYCUS	Az enyémet elénekelhetem. Végre, ez a mesterségem. No kezdjük:
Hagyj magamra, menni kell már
És nem mondok semmit el már.
DORCAS	        Merre?
MOPSA	        De merre?
DORCAS	        De merre?
MOPSA	        Hogy a szívem nékem adtad,
Nem lesz titkod, megfogadtad.
DORCAS	        Drága, te is. Megyek erre.
MOPSA	        A pajtába, a malomba?
DORCAS	        Mindegy, sírni fogsz te nyomba.
AUTOLYCUS	        Erre?
DORCAS	        De merre?
AUTOLYCUS	        Semerre.
DORCAS	        Esküvél, értem epekszel.
MOPSA	        Esküvél te is ezerszer:
Merre szaladsz? Hova? Merre?
BANGÓ	Majd később végigdanoljuk mi magunk. Édesapám meg az urak valami komoly dologról beszélgetnek. Ne zavarjuk őket. Gyere, hozd utánam a bugyrodat. Lyányok, mindkettőtöknek vásárlok valamit. Vásáros, mutasd a holmid. Gyertek utánam, rózsáim.
Mopsával és Dorcasszal el
AUTOLYCUS	Megállj, most lenyúzom a bőröd.
(Dalolva követi őket)
Csipke, szalag van,
Minden alakban.
Meg se tekinteni vétek.
Pántlika, kendő,
Fejre kelendő.
Most ez a módi, vigyétek.
Úgy adom ingyért,
Csorba fityingért.
Pénzt ide és a tiétek. (El)
Béres visszajön
BÉRES	Gazduram, itt van három béres, három juhászbojtár, három csordahajtó, három kondás. Szőrös embereknek öltöztek, valami “szatyor”-oknak vallják magukat. Ezek tudnak egy táncot. A lányok azt mondják rá, hogy csak olyan szamár ugrabugrálás, mivelhogy lányok nem járhatják. De ők azt akarják, hogy roppantul fog tetszeni azoknak, akik máshoz is értenek, mint a folytonos illegéshez-billegéshez.
PÁSZTOR	Mehetsz, nem köll. Eddig is elegendő marha parasztságot láttunk már. Tudom, meg is sértettük vele az urat.
POLIXENES	Azokat sértetted, akik engem mulattatnak. Hát csak hadd lássuk ezt a négy pásztor-háromságot.
BÉRES	Az egyik három - amint mondja - már a király előtt is táncolt, s közülük a leghitványabbik is tizenkét és fél lábat ugrik a léniáról.
PÁSZTOR	Ne csácsogj. Ha ezek a jó urak úgy kívánják, hívd be őket, de szedd a lábad.
BÉRES	Hát itt állanak, gazduram, a kapuban. (El)
Szatírok tánca
POLIXENES	No hát öreg, majd még beszélek erről.
(Camillóhoz)
Ez már kicsit sok. Elválasztom őket.
Csacsi fiú: fecseg. No, ifju pásztor,
Túlcsordul a szived és elfelejtesz
Vigadni is. Lásd, hogy én ifju voltam -
És úgy szerettem, mint te - kedvesem
Cifrával édesgettem: elraboltam
A vásáros selyem-szövettesét mind,
S eléje raktam. Ám te menni hagytad,
Semmit se vettél. Hogyha lányod ezt
Majd balra érti s megfogyó szerelmed
Szemedre dobja, mit se tudsz felelni,
Ha azt óhajtod, hogy az édesed
Boldog legyen.
FLORIZEL	        Tudván tudom, uram, hogy
Nem kell neki ily semmiség. Mit ő vár,
Szivembe zártam, csak nem adtam át még.
Ó, halld, feléd lehellem életem
Ez agg előtt, ki hajdan éppigy égett.
Fogom kezed, ezt a kezet, mi lágy, mint
Galambpehely s fehér, mint szerecsenfog,
Vagy mint a hó, melyet Észak szele
Kétszer rostált-szitált meg.
POLIXENES	                       És mi még?
E kis suhanc hogy mossa a kezet,
Mely tiszta volt előbb is! Közbeszóltam:
Hát csak fogadkozz, rajta-rajta, halljuk,
Hogy mit fogadsz.
FLORIZEL	               Igen, te légy tanúm rá.
POLIXENES	S szomszédom is?
FLORIZEL	               Ő is, a többi is, mind,
S mindenki, a föld, az ég boltja s minden,
Volnék nagyságos, koronás király bár,
A legkülönb, volnék bár délceg ifju,
Aki szemet igéz, tudós, erősebb,
Mint bárki is - mind semmibe se vennem,
Ha nem szeretne ő. Érette minden,
Mind néki adja lelkem s veszni hagyja,
Ha néki nem kell.
POLIXENES	               Ez derék ajánlat.
CAMILLO	Hív vonzalomra vall.
PÁSZTOR	               No, szólj te is, lyány,
Mért nem viszonzod?
PERDITA	               Nem tudok beszélni
Ily jól, sehogy sem. Még érezni sem.
Igaz szerelmét is utánozom csak.
PÁSZTOR	Hát csapjatok be, s máris áll a vásár.
Tanúk az ösmeretlen jó barátok.
Lányom övé s annyit adok vele,
Amennyi néki van.
FLORIZEL	               Csak add a lányod,
Az annyit ér. Ha meghal valakim,
Olyant öröklök, hogy eláll a szátok.
Ne álmélkodjatok. Gyer egybekelni,
A kézfogóra.
PÁSZTOR	        Adsza a kezed.
Lyányom, te is.
POLIXENES	        Lassan, fiú, megálljunk:
Van-e apád?
FLORIZEL	        Van: mért? Nem értelek.
POLIXENES	S tud erről ő?
FLORIZEL	        Nem tud. Minek? Nem is fog!
POLIXENES	Úgy vélem, az apa
Legszebben ékesíti a fiának
Nászasztalát. Hát újra kérdezem,
Apád derék dologra képtelen már?
Vénségében egészen meghülyült?
Köszvény butítja? Tud beszélni? Hall-é?
Megösmer? A jószágát igazítja?
Vagy ágyba dőlt? S mindig olyast müvel, mit
Gyerekségébe tett?
FLORIZEL	               Dehogy, uram,
Ép és erősebb, mint az ő korában
A többiek.
POLIXENES	        No hát ez ősz szakállra -
Ha így van -, akkor rossz fiú gyanánt
Megbántod őt. Hogy asszonyát fiam
Maga válassza, az okkal van, de éppoly
Okkal kivánja az apa, kinek
Szép nemzetsége minden öröme,
Hogy béavassák.
FLORIZEL	               Ezt elösmerem.
De van okom - mit, érdemes uram,
Nem mondhatok neked -, hogy az apám
Ne tudja dolgomat.
POLIXENES	               Tudasd vele.
FLORIZEL	Nem.
POLIXENES	Értesítsd őt.
FLORIZEL	        Nem lehet, ha mondom.
PÁSZTOR	Tedd meg, fiam: ő sem busúl, ha látja,
Kit választasz.
FLORIZEL	De nem lehet. Gyerünk.
Gyer egybekelni.
POLIXENES	               Kettéválni, fickó,
               (fölfedi magát)
Mert nem merem kimondani, ki-mim vagy,
Alant-való. Királyi pálca vár rád,
S pásztorbotot hordsz? Vén lator, te lógsz majd,
Bár életed egy héttel kurtitom csak.
S te bűvölő, ki bűvel bájolod,
Ifjú boszorka, aki ösmered
Király-bolondod s elcsalod -
PÁSZTOR	                       A szívem!
POLIXENES	Orcád tüsökkel karcolom, amíg nem
Lesz oly parasztos, mint sorod. Te meg,
Bolond kölyök, ha megtudom, hogy érte
Sóhajtozol - mert úgyse láthatod majd -,
A testamentumomból is kizárlak
S nem vállallak test-véremnek, csak úgy, mint
Deucalion egyéb fiát. Jegyezd meg,
S gyer udvaromba. Te, kódis, ez egyszer
Most még kegyelmet kapsz, habár halált
Érdemelsz. És te, bűbájoskodó -
Kanász való neked! - meg ez a tacskó -
Ki úgy gyaláz engem, hogy még neked sem
Való, igen -, ha kinyitod ezentúl
Fiamnak a vityillód reteszét,
S ölelve fogadod karodba őt,
Olyan kemény halált kapsz, mint amily
Hitványka vagy. (El)
PERDITA	               Hát minden összeomlott!
Nem is nagyon féltem. Beszélni is
Akartam olykor. Már a szájamon volt,
Hogy azonegy nap süt az udvarára,
Mely a mi kis kunyhónkra, s itt se búj el,
Rá is ragyog. - Fölséges úr, eredj hát.
Mondottam, ez lesz majd a vége. Kérlek,
Rangodra gondolj. Én csak álmodoztam,
Most ébredek, már nem vagyok királyné:
A juhaim fejem és sírok.
CAMILLO	                       Ej, szólj,
Öreg, mig élsz.
PÁSZTOR	        Én nem tudok beszélni.
És tudni sem merem; amit tudok. Jaj.
Egy nyolcvan éves aggot ölsz, uram, meg,
Ki azt remélte, csöndbe sírba szállhat -
A nyoszolyán hal meg, amin az apja,
S mellette porlad, tisztesen: de mostan
Pribék teker a szemfödőbe engem
S pap se hajít rögöt rám. Ó, cudar te,
Mert tudtad azt, hogy herceg s elgyürűzted
Magad mégis vele. De vége, vége.
Ha nyomba meghalhatnék, a halálom
Jókor keresne.
FLORIZEL	        Mit meredtek így rám?
Csak búsulok, nem félek - visszahúztak:
De nem változtam - az vagyok, ki voltam.
Ha hátrarántanak, rugdalkozom,
S pányvam vadul cibálom.
CAMILLO	                       Én uram,
Jól ösmered, milyen apád. Ilyenkor
Szónak nem enged, s azt hiszem, te sem
Akarsz beszélni véle most. Bizony
Látásod is kelletlenűl szivelné:
Hát amig a haragja elcsihed,
Ne menj szine elé.
FLORIZEL	               Nem is akartam.
Te vagy, Camillo?
CAMILLO	               Az vagyok, uram.
PERDITA	Hányszor mondtam, hogy ez lesz vége!
                       Hányszor
Mondtam, hogy addig tart dicső sorom, míg
Ki nem tudódik.
FLORIZEL	        Ezt csupán az én
Hitem szegése dönthetné meg s akkor
A természet morzsolja szét a földet,
Az élet áldott magvait. Tekints rám:
Apám kilökhet testamentumából,
De jussom a szerelmem lesz.
CAMILLO	                       Fogadj szót.
FLORIZEL	Igen: szivemnek; hogyha van eszem,
Rá hallgatok, és akkor van eszem,
S ha nem, öröm lesz a megőrülés,
S üdvözlöm őt.
CAMILLO	        Ez a kétségbesés csak.
FLORIZEL	Hívd annak. Ám ez állja a szavam,
Így hát nekem: a tisztesség. Camillo,
Bohémiáért, mindazért a hírért,
Mit kaphatok - azért, amit a nap lát,
S magába zár a föld, az óceán
Nézhetlen öble -, nem töröm meg esküm,
Mit tettem e lánynak. Hát arra kérlek -
Hiszen apám igaz barátja voltál -
Ha majd keres engem - mert eltökéltem,
Hogy itthagyom örökre őt - haragját
Jó szóval ojtsd meg. Erről értesítlek,
S adj hírt neki: hogy a tengerre szálltam
Azzal, kit a földön nem tarthatok meg.
Kapóra a közelben horgonyoz
Épp egy hajó, bár nem való ily útra.
Hogy a hajóm mely rév felé irányzom,
Azt tudni nem kell néked és tudatni
Nem is kivánom.
CAMILLO	               Jaj, királyfi, vajha
Volnál hajolni gyöngébb, és erősebb
Viszontagságodban.
FLORIZEL	               Halld, Perditám,
Megyek utánad nyomba.
CAMILLO	                       Hajthatatlan,
Szökik. Legyen hát a javamra ez.
Oltalmazom a bajban őt hiven,
Kedves Szicíliámat újra látom
S boldogtalan király-uram, kit úgy
Szomjúhozok.
FLORIZEL	        Camillo, megbocsáss,
Oly sok dolog hullt rám, hogy elfeledtem
A ceremóniát.
CAMILLO	        Királyfi, mondd,
Tudod-e, mint szolgáltam az atyádat
És mily nagyon szerettem?
FLORIZEL	                       Érdemessen
Szolgáltad őt. Apámnak muzsika
Rólad beszélni, s érdemed szerint
Próbált jutalmat adni.
CAMILLO	               Hát uram,
Ha azt hiszed, hogy kedvelem királyom
S így azt, ki néki oly nagyon közel van:
Dicső magad - fogadd irányitásom.
Ha fontos és kifontolt útiterved
Másíthatod - hitemre -, oly helyet
Tudok neked, hol felségedhez illő
Fogadtatást kapsz. Ott a kedvesed
Csókolhatod, kitől - tapasztalom -
Csak a halál választhat el, de ettől
Ég óvjon. Ott te egybekelsz vele -
S míg messze vagy, én szorgosan igyekszem
Lágyítani békételen apádat
És hozzád édesíteni.
FLORIZEL	               Camillo,
Való-e, mi határos a csodával?
Hogy több vagy embernél s igaz szavadban
Megbízhatom?
CAMILLO	        Tehát tudod-e már,
Hová igyekszetek?
FLORIZEL	               Dehogy tudom még.
A nem tudott csapás alatt mi mind
Csak kapkodunk, történetes szeszélynek
Dobjuk magunk s - szolgái - arra szállunk,
Amerre fúj a szél.
CAMILLO	               No hát figyelj rám.
Ha szándokodtól ezután sem állsz el
És szökni kívánsz, menj Szicíliába,
Keresd föl ott, te s hercegi arád -
Mert érzem, az lesz e leány - Leontest.
A kedvesed ő hitvesedhez illőn
Fogadja majd. Már látom is. Leontest,
Amint kitárja karjait s könyezve
Rátok köszön, tőled bocsánatot kér,
Mintegy atyádtól, ifjuasszonyodnak
Csókdossa a kezét, habozva ing
Mordsága és lágysága közt s amazt
Pokolba rúgja, míg növesztené ezt,
Gyorsabban, mint a gondolat s idő.
FLORIZEL	                              Mondd,
Mily színbe tűntessem föl néki jöttöm,
Nemes Camillo?
CAMILLO	               Hogy király-atyád küld,
Köszönteni őt s vigasztalni. Felség,
Hogy mint kell ottan forgolódni s mit kell
Jelentened atyád nevébe - hármunk
Titkáról -, én irásba foglalom majd,
S ez megmutatja minden alkalommal,
Mit kell beszélned. Így ő elhiszi,
Hogy az apád lelkét viszed s szivéből
Beszélsz.
FLORIZEL	        Nagyon hálás vagyok tenéked.
No, ez derék terv.
CAMILLO	               Többet ér valóban,
Mint hebehurgyán szállnotok tovább
Útlan vizen, nem-álmodott vidéken,
Biztos nyomornak, azt remélve, hogy
Egy bajt lebírtok s nyomba ott a másik:
Csupán a horgony biztos és az is,
Ott ér medert, ahol maradnotok
Nincs ínyetekre. Tudjátok-e aztán,
Hogy a szerelmünk kapcsa a szerencse,
S a gondtól nemcsak orcánk színe hervad,
De a szerelmünk is?
PERDITA	               Egyik igaz:
Az, hogy az orcánk megfakul a gondtól,
De a szerelmünk nem.
CAMILLO	               Ej, azt hiszed te?
Nem is hamar születik ily leány
Apád házában.
FLORIZEL	        Ez a lány, Camillóm,
Oly fennen érez, amilyen csekély
A származása.
CAMILLO	        Nem sopánkodom, hogy
Nincs oskolája, minthogy ez a lány
Sok bölcset oktat.
PERDITA	               Megbocsáss, az orcám
Köszönetet pirul.
FLORIZEL	               Szép Perditám, te!
De tüske van lábunk alatt! Camillo,
Oltalma az apámnak s az enyém most,
Királyi házunk doktora, segíts most.
Nincs köntösöm, Bohémia fia
Így nem mehet Szicíliába.
CAMILLO	                       Felség,
Ettől se tarts. Tudod, a birtokom
Mind arra van. Itt oly királyruhát kapsz,
Minthogyha csak az én teátrumomban
Komédiáznál. S hogy milyen kevéssé
Látsz szükséget, csupán csak ezt hozom föl...
Félrevonulva beszélgetnek
AUTOLYCUS 	(visszajön) 
Hahaha, micsoda jó bolond is a böcsületesség. Aztán a kenyerespajtása, a bizakodás micsoda tökkelütött szamár. Túladtam minden istenségemen. Nincs már egy hamiskövem, egy paszományom, egy tükröm, egy pézsmabalzsamom, egy násfám, egy kalendáriumom, egy balladám, egy késem, egy mérőzsinórom, egy kesztyűm, egy saruszíjam, egy karperecem, egy csontgyűrűm se. Bugyromat teljesen laposra silányították. Tolongtak, hogy kicsoda vásároljon előbb, minthogyha ezt a sok celeculát megszentelték volna, s áldást hozna arra, aki vásárolja. Közben kinéztem, kinek van legszemrevalóbb pénzeszacskója, majd azt, amit kinéztem, hamarosan javamra fordítottam. Az én Bangóm, kinek épp csak egy kereke hiányzik, hogy okos ember is legyen, annyira belebolondult ezekbe a lányoknak való énekekbe, hogy addig nem mozdult, míg meg nem kapta a nótákat is meg a verseket is. Akkor tódult hozzám az egész csorda. Minden figyelésük a fülükbe szaladt. Csipdeshettem volna a fehér-népet: nem érezte, megoldhattam volna a pénzeszacskók madzagját, még a kiskulcsokat is összeszedhettem volna, melyek láncaikról fityegtek. Se láttak, se hallottak ezek. Csak az én golyhóm énekére vigyáztak. Csak az ő kornyikálását csudálták. Hát mikor így megbódultak mindnyájan, szépen elcsentem, megmetszettem degeszre tömött zacskóikat s ha nem jön az a vén bolond és nem ordibál úgy a lányára meg a királyfira és nem rebbenti el csókáimat erről a pelyváról, egyetlenegy eleven pénzeszacskó se marad az egész ármádiában.
CAMILLO	Nem, levelem csak akkor ér oda,
Mikor te, s földeríti ezt a dolgot.
FLORIZEL	S amit Leontestől, kieszközölsz -
CAMILLO	Megbékiti apádat.
PERDITA	               Áldjon Isten.
Minden szavad kecsegtet.
CAMILLO	                       Hát ez itt ki?
Ezt is befogjuk. Aki csak segíthet,
Szolgálatunkba hajtjuk.
AUTOLYCUS	Ha kihallgattak, fölakasztanak.
CAMILLO	No, mit reszketsz, barátom? Sohase félj, téged senki se akar bántani.
AUTOLYCUS	Én csak egy szegény ördög vagyok, nagyuram.
CAMILLO	Az maradsz ezután is. Ezt senki se fogja elorozni tőled. De a szegénységed külső színén egy kis változtatást kell tennünk. Ezért tüstént rúgd le rongyaid, vedd észbe, hogy ennek múlhatatlanul meg kell történnie, cserélj köntöst ezzel az úrral. És bár a vásáron majd ő jár rosszabbul, nesze, fogd. Ezt az aranyat is ráadom.
AUTOLYCUS	Én csak egy szegény ördög vagyok, nagyuram. (Félre). Jól ösmerlek benneteket.
CAMILLO	No, egy-kettő, siess. Ez az úr már félig levetkőzött.
AUTOLYCUS	De nem tréfa ez, nagyuram? (Félre) Valami rosszba sántikálnak.
FLORIZEL	Egy-kettő, siess.
AUTOLYCUS	Azt látom, hogy az aranynak fele se tréfa. De, aranyos nagyuram, mégse fogadhatom el.
CAMILLO	Vetkőzz, na vetkőzz.
Boldog királyném - bár valóra válna
Próféciám is! -, most vonulj tovább
A fák közé. Vedd kedvesed süvegjét,
Húzd a szemedre, orcádat takard el,
Vetkőzz le és igaz valód szinét
Rejtsd gondosan - mert félek a szemektől -,
Hogy azután látatlanul mehess
Föl a hajóra.
PERDITA	        E komédiában
Hát játszanom kell nékem is?
CAMILLO	                       Bizony kell.
Megvagy?
FLORIZEL	        Apám se hívna a fiának
Ha látna most.
CAMILLO	        Nem kell ez a süveg sem.
Jöjj, lány. Mehetsz, fickó. Az Isten áldjon.
FLORIZEL	Jaj, Perditám, lásd, ezt is elfeledtük,
Nézd...
CAMILLO	Most először közlöm a királlyal
Szökésüket s hová igyekszenek.
Ezzel - remélem - rábirom ügyesen,
Hogy majd utánuk menjen. Elkisérem
S látom Szicíliát, mit úgy kivánok,
Akár egy asszony.
FLORIZEL	               Hát szerencse vélünk!
Indulhatunk, Camillo, már a partra.
CAMILLO	Jó lesz bizony sietni.
Florizellel és Perditával el
AUTOLYCUS	Értem a dolgot, hallom. Nyitott fül, gyors szem, fürge kéz kell a zsebmetszőnek. De jó orr is szükséges hozzá, hogy kiszimatolja, mi, a dolga a többi érzéknek. Hiába, manapság csak a szemtelennek áll a világ. Ezt az aranyat - csak úgy ráadta. Azt a sarut - szintén csak úgy rám adta... Annyi szent, hogy ebben az esztendőben az istenek felénk se pislantanak s mi szabadjára dolgozhatunk. Maga a királyfi is rossz fát tett a tűzre, most szökik apjától, kalodával a lábán. Ha úgy vélném, hogy ezt emberséges dolog jelenteni a királynak, nem tenném meg. Nagyobb zsiványság véka alá rejteni. Hát ebben is hív maradok mesterségemhez.
Bangó és a pásztor jön
Álljunk félre. Itt megint új dolog akad annak, akinek fúrt az agya. Minden kisköz, minden bolt, templom, törvénytevés, akasztás munkát ad a szemfüles embernek.
BANGÓ	No, lássa, lássa, micsoda ember édesapám. Csak meg köll mondani a királynak, hogy a lányt kicserélték s nem a kend húsából-véréből való.
PÁSZTOR	De ide hallgass.
BANGÓ	De ide hallgasson.
PÁSZTOR	No, hát beszélj.
BANGÓ	Mivelhogy ez a lány nem a kend húsából-véréből való, a kend húsa, vére nem is bántotta meg a királyt, és így a kend húsát-vérét semmi bántódás se érheti. Mutassa meg neki azokat a holmikat, amiket vele talált, azokat a titkos holmikat, amiket a lánnyal kapott. Ha ezt megteszi, akkor ennyit se törődjön a törvénnyel. Én állok édesapámért.
PÁSZTOR	El is beszélem a királynak, minden egyes szót, el én, a fia kópéságát is. Már nem volt böcsületes se az apjához, se énhozzám, azt akarta, hogy én legyek a király komája.
BANGÓ	Az, a király komája, s akkor édesapám vérének minden unciája becsesebb lett volna, Isten tudja, mennyivel.
AUTOLYCUS	Csak okoskodjatok, ti maflák.
PÁSZTOR	No, menjünk a királyhoz. Olyasmi van ebben a batyuban, hogy bezzeg tépdesi majd a szakállát.
AUTOLYCUS	Nem értem: a királyfi tehát nem szökhetik meg, ha ezt megtudja a király?
BANGÓ	Csak a palotában legyen a király.
AUTOLYCUS 	(félre) Ámbár természetemnél fogva nem vagyok becsületes, hébe-hóba mégis az vagyok, csak úgy véletlenül. Zsebbe most ezzel a vásáros maskarával. Hé, parasztok, hová igyekeztek?
PÁSZTOR	A királyi palotába, herceg uram engedelmével.
AUTOLYCUS	Mit kerestek ott? Miben jártok? Kivel akartok beszélni? Mi van ebben a batyuban? Hol a szállástok? Mi a nevetek? Korotok? Mennyi a marhátok? Kinek az iai-fiai vagytok? Ki mindennel, amit tudnom kell.
BANGÓ	Szegény jobbágyok vagyunk, herceg uram.
AUTOLYCUS	Hazudtok. Meg vagytok ti kenve mindenféle hájjal. Nekem ne hazudozzatok. Csak kalmárokhoz való ez, akik minket, vitéz katonákat gyakran meghazudtolnak. Mi pedig, ahelyett, hogy hasba szúrnánk őket, vertarannyal szúrjuk ki szemüket. Ezért aztán hazugságban marasztalnak bennünket.
BANGÓ	Herceg uram is majd hazugságban marasztott bennünket. De - hiába - tudja, mivel tartozik a rangjának.
PÁSZTOR	Ha nem sértem meg a herceg urat, kend az udvarhoz való ember?
AUTOLYCUS	Mi tűrés-tagadás, udvari ember vagyok. Hát nem látod ezeken az idreken-bodrokon az udvari módit? Nem úgy sétifikálok, amint az udvari illem előírja? Nem érzi rajtam az orrod az udvari szagot? Nem sugárzom alacsony voltodra az udvari megvetést? Vagy azt hiszed, hogy azért, mert leereszkedem hozzád s beleártom magam a dolgodba, nem vagyok udvari ember? Tetőtől talpig udvari ember vagyok s vagy előreviszem a dolgod, vagy visszadobatom. Ennélfogva azt parancsolom, mondd meg: miben jársz?
PÁSZTOR	Az én dolgom, herceg uram, csak a király elé tartozik.
AUTOLYCUS	Nincs nála valami protektorod?
PÁSZTOR	Tisztesség ne essen szólván, nem tudom, mi az.
BANGÓ	A “protektor” az valami udvari szó. Ott nyilván a fácánt hívják így. Mondja, édesapám, hogy nincs.
PÁSZTOR	Nincs, herceg uram. Nincs fácánom. Se kokasom, se jércém.
AUTOLYCUS	Beh jó, hogy nem vagyok ily sült paraszt. De születhettem volna én is annak. No, nézzük hát le őket.
BANGÓ	Ez bizonyosan valami nagykutya.
PÁSZTOR	A ruhája az takaros, de nem valami urasan viseli.
BANGÓ	Annál finomabb, mert olyan akkurátus. Meglássa, valami főember. Azon is észreveszem ahogy a fogát pucoválja.
AUTOLYCUS	Mi ez a batyu? Mi van benne? Miféle ládika ez?
PÁSZTOR	Herceg uram, a batyuban is meg a ládikában is olyan titkok vannak, amiket csakis a királynak köll megtudni. Meg is tudja ebben a szempillantásban, csak beszélhessek vele.
AUTOLYCUS	Öreg, hiába fáradtál.
PÁSZTOR	Miért, herceg uram?
AUTOLYCUS	A király nincs a palotában. Valami új hajóra szállt, hogy szomorúságát elűzze s kiszellőzködjön. Mert ha értesz a komoly dolgokhoz, tudnod kell, hogy a királyt nagy búbánat érte.
PÁSZTOR	Azt mondják, a fia miatt, aki valami pásztorlányt akart feleségül venni.
AUTOLYCUS	No hát, ha ezt a pásztort még nem fülelték le, fusson, amerre lát. Mert úgy megkínozzák őkelmét, úgy meggyötrik, hogy abba beletörik nemcsak egy ember gerince, hanem belehasad még egy fenevad szíve is.
BANGÓ	Azt gondolja, herceg uram?
AUTOLYCUS	Aztán nemcsak ő maga keserüli majd ezt a csavaros mártíromságot meg ezt a rettenetes bosszút, hanem minden ivadéka hóhér kezére kerül, ötveníziglen. Ami roppantul siralmas, de hát szükséges dolog. Egy ilyen vén birkaterelő gézengúz, egy ilyen kosos azon mesterkedik, hogy a lányát királynévá tegye. Egyesek azt beszélik, hogy megkövezik. De szerintem ez nagyon is szelíd halál neki. Lealacsonyítani trónunkat egy esztrengáig. Ezer-milliom halál kevés neki, a legkeményebb is irgalmatos.
BANGÓ	És van ennek az öregembernek fia? Instálom, herceg uram, hallott felőle valamit?
AUTOLYCUS	Van egy fia. Azt majd megnyúzzák, elevenen. Aztán bekenik mézzel és egy darázsfészek fölé teszik, aztán itt kell majd állnia, míg háromnegyednyire meg egy nyolcadnyira meg nem hal, aztán megint magához térítik pálinkával meg egyéb szíverősítő esszenciákkal, aztán azon nyersen, amint van, a lehető legmelegebb napon, melyet csak a kalendárium jövendöl, odatámasztják egy téglaégető kemence falához, a nap majd veszettül süt rá, neki pedig bele kell néznie mindaddig, míg a legyek halálra nem csípdesik. De mit beszélünk ezekről a semmiházi gazokról, kiknek a sanyarúságuk igazán potomság ahhoz képest, hogy milyen főbenjáró bűnt követtek el. No, mondjátok - mert úgy látom, derék, becsületes emberek vagytok -, mi dolgotok a királlyal? Nekem ott van némi szavam. Fölvezethetlek benneteket a hajóra, kieszközölhetem, hogy eléje kerüljetek, szólhatok érdeketekben. Mert ha van a királyon kívül valaki, aki eligazíthatja dolgotokat, akkor az a valaki itt áll előttetek.
BANGÓ	Fontos embernek látszik. No, csinálja ki vele. Adjon néki aranyat. Morgós medve minden nagyúr, de orránál fogva lehet vezetni, mihelyt arany veri a markát. Mutassa meg a pénzeszacskója belső részét a tenyere külső részének és kutyabaj. Jusson eszébe, hogy “megkövezik”, hogy “megnyúzzák”.
PÁSZTOR	Hát kérem alázattal, herceg uram, vállalja föl a mi ügyes-bajos dolgunkat. Itt minden aranyom. Majd megszerzem még egyszer ennyivel. Amíg elhozom, itthagyom a fiamat túsznak.
AUTOLYCUS	Szóval csak akkor hozod el, ha kicsináltam azt, amit ígértem?
PÁSZTOR	Akkor, herceg uram.
AUTOLYCUS	Jó! Add akkor inkább a felét, de tüstént. Te is ludas vagy benne?
BANGÓ	Hát egy kicsikét, herceg uram. De ha nagy bajba is keveredtem, csak nem nyúznak meg?
AUTOLYCUS	Dehogy. Ez csak a pásztor fiára szól. Azt szépen föl kell akasztani, hogy példát nyissunk vele.
BANGÓ	No, ez is jól vigasztal. Járuljunk a király elé, födjük föl csudálatos dolgainkat. Meg köll neki tudnia, hogy az nem a kend lánya és nem az én húgom. Különben végünk. Herceg uram, még egyszer annyit adok, mint ez az öreg itt, ha eligazítja, s addig, míg az édesapám elhozza, itt maradok kendnél túsznak, amint mondotta.
AUTOLYCUS	Megbízom bennetek. No, induljatok előre, a tengerpart felé. Menjetek arra jobb kézre. Csak átkukkantok a sövényen és sietek utánatok.
BANGÓ	Áldott ember, micsoda áldott egy ember.
PÁSZTOR	Menjünk előre, ahogy parancsolta. Az a jó Isten küldötte nekünk.
Pásztor és Bangó el
AUTOLYCUS	Hát ha becsületes is akarnék lenni, látom, hogy Fortuna istenasszony nem engedi: a sült galambot mindig szájamba röppenti. Most két szerencse incselkedik velem: az arany meg az, hogy becsöppenhetek a királyfi gráciájába. Ki tudja, hogy fordíthatom ezt is javamra? Ezt a két vakondot fölviszem hozzá a hajóra. Ha a királyfi visszaküldi őket a partra s úgy véli, hogy kérésük, melyet a király elé akarnak terjeszteni, nem őt illeti, és engem latornak nevez buzgólkodásom miatt, állom a megtiszteltetést s mindazt, ami vele jár. A királyfihoz vezetem őket. Ebből is kisülhet valami. (El)

Ötödik felvonás
1. szín
Terem Leontes palotájában.
Leontes, Cleomenes, Dion, Paulina és szolgák jönnek
CLEOMENES	Felség, elég volt. Annyit búslakodtál
Már, mint a szent. Akármi volt a bűnöd,
Te meglakoltál érte. Töredelmed
Több, mint a vétked: hát miként az Ég,
Mely megbocsátott, most bocsáss te is meg
Tennen-magadnak!
LEONTES	               Még emlékezem rá,
S derék voltára, nem tudom feledni
Hibám, s eszembe forgatom, mi rosszat
Tettem magamnak: oly nagyon gonoszt,
Hogy koronámnak örököse sincs, és
Elpusztitottam a legédesebb nőt,
Kit férj remélhet.
PAULINA	               Ez igaz, királyom,
Ha minden nőt nőül vennél, egyenként -
Vagy egy hív asszonyt tennél egybe, abból,
Mi bennük jó -, nem volna párja annak,
Akit megöltél.
LEONTES	        Úgy bizony. Megöltem!
Megöltem őt! Meg: ám halálra sebzesz,
Ha így beszélsz: ez éppoly keserű
A nyelveden, mint itt fejembe, hát
Ritkábban említsd.
CLEOMENES	               Sohasem, nemes hölgy:
Ezer dologról szólhatnál, mi jobban
Való e perchez és kegyes szivedhez.
PAULINA	Azt óhajtod te is, hogy a király
Megházasodjon?
DION	                       S ha te nem óhajtod,
Nem szánod országunk s király-nevének
Megapadását. Nem veszed eszedbe
Mily ártalom hull országunkra, hogyha
Utódtalan lesz s minket is leront majd,
Kik tétovázunk. Hát nem üdvös-e
Hogy áldjuk a megboldogult királynét?
S nem üdvösebb-e országunk javára -
Ma vígaszunknak, holnap életünknek -,
Hogy édes, új asszonyt vigyünk királyunk
Ágyába?
PAULINA	        Nincsen erre senki méltó,
Utána. És az istenek akarják,
Hogy titkos végezésük is beteljen.
Nem azt beszélte-e a nagy Apollo -
Nem az-e a jóslás oka-foka -,
Hogy a király utód nélkül marad, míg
Meg nem lelik a kisdedet? De ez
Az emberésznek éppoly furcsa, mint
Hogy Antigonusom sírját kidöntve
Hozzám siessen, mert a lánnyal együtt
Már ő sem él. Hát arra kéritek most
Hogy a király dacoljon az egekkel,
Ő ellenük? Sosem keress utódot.
Ugyis akad: Nagy Sándor koronáját
A legkülönbre hagyta s így utódja
A legkülönb lett.
LEONTES	               Kedves Paulinám
Hogy tiszteled te most is Hermionét -
Haló porában. Ó, ha hallgatok rád!
Akkor ma is csudálom a királyném
Csudálatos és gyönyörű szemét
S kincset szedek szájáról.
PAULINA	                       És a szája
Csak gazdagabb lesz tőle.
LEONTES	                       Igazad van.
Nincs több ily asszony: egy se kell: ha rosszabb
Jön s véle jobb vagyok, felöltené
Szent lelke a testét s e színre lépve,
Hol a hóhérolója van, jajongna:
“Mért bántsz megint?”
PAULINA	               Ha bírna szólani
Jól mondaná.
LEONTES	        S új asszonyom megölném
Forró dühömben.
PAULINA	               Én meg ezt csinálnám:
Ha kósza lélek volnék, a szemét
Hoznám eszedbe s kérdeném: “E vaksi
Fény kell neked?” - aztán sikoltanék
Füled repesztve, így kiáltanék:
“Gondolj szememre!”
LEONTES	               Csillag a szeme,
S a többi holt szén! Hát ne félj, nekem már
Nem kell új asszony, Paulina.
PAULINA	                       Esküdj:
Csak engedelmemmel hozol új asszonyt.
LEONTES	Sosem, sosem: a lelkem üdve rajta.
PAULINA	Halljátok-e, urak, mit esküdött?
CLEOMENES	Mit kínozod?
PAULINA	        Ha majd elébed áll
Oly nő, akár csak Hermione képe,
Akkor -
CLEOMENES	        De kérlek -
PAULINA	               Én már befejeztem.
De ha akarsz asszonyt - ha mindenáron
Akarsz, király -, bízd csak reám e tisztet.
S választhatok: nem lesz oly ifju, mint
Volt az előbbi, és mégis olyan lesz
Hogy a királynéd lelke is repesne
Karodba látva őt.
LEONTES	               Nem nősülök meg,
Amíg te nem kivánod.
PAULINA	               Így csak akkor
Ha régi úrnőd majd megint lehell -
Előbb nem.
NEMESÚR 	(jön)
Egy ifju, ki azt mondja, Florizel,
Polixenes fia, kér, hogy fogadd el
Őt s asszonyát, kinél sohase láttam
Csodálatosabb nőt.
LEONTES	               Hogyan? Tehát
Nem atyja rangjaként jelentkezik?
Váratlan és gyors jötte azt beszéli,
Hogy csak betoppant s kényszeríti erre
Szükség vagy a véletlen. S a kiséret?
NEMESÚR	Kevés s kopott.
LEONTES	        S a hercegnő vele?
NEMESÚR	Igen s a földön ily remekre még
Nem is sütött a nap.
PAULINA	               Ó, Hermione;
Héjázva nézi mindig a jelen
A múlt-különbet, s így a sírod is
Eltörpül attól, ami van! Uram, te
Mondottad és ittad - de most irásod
Hűs, mint az ő holt teste -, hogy: “Különb
Nincs nála itten” - hát a versed is
Bájával áradt egykor és apad most,
Hogy szebbet is tudsz nála.
NEMESÚR	                       Megbocsáss;
Majd elfeledtem őt - de megbocsáss -
Ha látja ezt a másikat szemed,
Övé a nyelved is. Olyan teremtmény,
Hogy új hitet ha hirdet, a hivők
Lángját lohasztja és mindegyik áttér,
Csak egyet int nekik.
PAULINA	               Hogyan! A nők is?
NEMESÚR	A nők imádják, mert a férfiaknál
Különb, a férfiak azért, mert
A legcsodásabb nő.
LEONTES	               Menj, Cleomenes;
S nagyérdemű barátainkkal együtt
Hozd őket a karunkba.
Cleomenes és a többiek el
               Furcsa, hogy
Suttyomba jön.
PAULINA	               Ha élne kisfiad, most,
A gyermekeknek gyöngye, Florizelnek
Pajtása lenne. Egy hónap különbség
Se volt közöttük.
LEONTES	Kérlek, ne szólj - hagyd -, hisz tudod, hogy ujra
Meghal nekem, ha emlited: igen,
Ha majd szemem elé kerül ez ifju
Szavad eszembe hozza azt, mitől
Elmém is elborulhat. Ámde jönnek.
Cleomenes, Florizel, Perdita s mások jönnek
No princ, anyád se volt ám csalfa asszony,
Mivel atyádat nyomta ki, mikor
Téged fogant: volnék huszonegy éves -
Oly egy vagy az atyáddal, orca s minden -,
“Atyámfiá”-nak hívnálak, miként őt,
S neked beszélném el ma heje-huja
Legénykedésem. Szívesen köszöntlek!
S a hercegnőt - az istennőt is! - Ó, jaj!
Két gyermekem vesztettem el s az ég, föld
Között lehetne most is, megcsudálva,
Akár te, szép pár. Elvesztettem aztán
Bolond hibám miatt derék atyádnak
Jó társaságát és baráti szívét,
Kit látni vágyok még az életemben,
Bár gond csigáz.
FLORIZEL	               Az ő parancsa folytán
Jöttem Szicíliába, és köszöntést
Hozok neked, mint amilyent király küld
Atyjafiának: s hogyha fürge kedvét
Meg nem töri a baj, mely ott sunyít
Öreg napunkra, ennen-maga hág át
Földet-vizet, mely trónotok között van,
Hogy látva-lásson. Mert jobban szeret, mint -
Ő mondta így - minden királyi pálcát
S azt, aki hordja.
LEONTES	               Ó, atyámba,
Jó ifju, a rossz, mit tettem tenéked,
Most fölsajog bennem, s ez a serény
Hív küldetés csak lanyha renyheségem
Dorgálja! Hát légy kedves itt minálunk,
Mint földnek a tavasz! De hát kitetted
E drága nőt szörnyű Neptun dühének,
Szenvedni értem, ki nem érdemes rá,
S elveszni is talán?
FLORIZEL	               Király uram,
Ő Libyából jön.
LEONTES	               Hol a kemény
Smalus királyt szeretve rettegik?
FLORIZEL	Őtőle, aki, hogy e nőnek atyja,
Könnyel vallotta a bucsúkor: onnan
Jó déli szél fújt minket erre hozzád,
Hogy mint atyám meghagyta, üdvözöljem
Felségedet. Szicíliában aztán
Elküldtem a partról kiséretem,
Bohémiába, hogy hitül vigye,
Milyen öröm ért Libyában engem,
S hogy épen érkeztünk meg mind a ketten,
Én s asszonyom is.
LEONTES	               A nagy istenek
Verjék el innen a rossz gőzöket,
Míg itt üdültök! Néked él atyád
A jó király - és szent személye ellen,
Vétkeztem és gonoszt követtem el:
Ezért az Ég haragszik énreám,
S ma nincs utódom - az atyád, az áldott
Derék fiában, mint megérdemelte
Az Égtől. Én is az vagyok, ha itten
Látom fiam s lányom ilyen üdén
És édesen!
NEMESÚR 	(jön)
        Felséges úr, a hír,
Melyet jelentek, tán hitelre sem lel,
De van bizonyság rá. Uram, királyom -
A cseh király köszöntet általam -
És arra kér, fogasd el a fiát, ki -
Tiporva rangját és királyi címét -
Atyjától és trónjától megszökött
Egy pásztorlánnyal.
LEONTES	               S hol a cseh király?
Mondd!
NEMESÚR	Itt, városunkba: tőle érkezem most -
Kapkodva szólok - s ezt a küldetésem
S álmélkodásom mentse. Udvarodba
Jött épp a cseh király - e takaros párt
Üldözve nyilván -, amikor az úton
Meglelte a csinos leányka apját
S bátyját, ki a királyfival hazúlról
Hozzánk futott.
FLORIZEL	        Camillo hát elárult?
Ő, akinek a tisztessége eddig
Minden vihart állt?
NEMESÚR	               Vesd az ő szemére,
Mert itt van az atyáddal.
FLORIZEL	                       Ki? Camillo?
NEMESÚR	Camillo hát, beszéltem is vele.
Vallatja nagyba a szegényeket.
Jaj, hogy remegnek: térdepelnek és
Csókolva a földet csak esküdöznek.
Atyád fülét bedugja s száz halállal
Fenyíti őket.
PERDITA	        Ó, szegény atyám!
Az Ég is üldöz minket, nem akarja,
Hogy egybekeljünk.
LEONTES	               Esküvő se volt hát?
FLORIZEL	Még nem s nem is lesz semmi sem belőle -
Előbb csókolják csillagok a földet -
Kockánk nem hatra, vakra hullt.
LEONTES	                              Királyfi
Mondd, kedvesed király leánya?
FLORIZEL	                              Az lesz,
Mihelyt az asszonyom.
LEONTES	De e “mihelyt”, minthogy apád siet,
Késik nagyon majd. Fáj nekem, igen fáj,
Hogy hajlandóságát a porba dobtad
Mit óni kellett volna, és az is fáj,
Hogy az arád nem oly rangos, amily szép
S így nem lehet tiéd.
FLORIZEL	               Szivem, tekints föl!
Fortuna nyílt ellenségünk s atyámmal
Reánk vadász, de nincs hatalma semmi
Szerelmemen. Király uram - könyörgök -
Gondold el, a kornak te sem adóztál
Hajdanta, mint én most: s e gondolattal,
Védd dolgomat. Ha kéred az atyámat,
Ami becses, azt is kevésre tartja.
LEONTES	Akkor arádat kérem el atyádtól,
Mert őt kevésre tartja.
PAULINA	               Ej, király,
De ifju a szemed: ha nődre nézel
Egy hó előtt, míg meg nem halt, imígyen,
Ő érdemesebb rá.
LEONTES	               E pillanatban
Ő járt eszembe. Még nem is feleltem
A kérdésedre. Indulok atyádhoz.
Ha tisztaságod föl nem lökte vágyad,
Híved vagyok neked s neki: ezért,
Eléje járulok; kövess tehát s lásd,
Mit végezek: no jőjj velem, királyfi.
Mind el

2. szín
Leontes palotája előtt.
Autolycus, első úr jön
AUTOLYCUS	Mondd, kérlek, ott voltál, mikor elmesélték?
ELSŐ ÚR	Ott voltam, mikor kioldozták a batyut, hallottam, mikor az öreg pásztor előadta, hogy bukkant reá. Erre kicsit elbámultak, aztán mindnyájunkat kiküldöttek a teremből. Ha jól emlékszem, csak azt hallottam, hogy a pásztor találta a gyermeket.
AUTOLYCUS	Jaj, de szeretném tudni, mi lett a vége.
ELSŐ ÚR	Én csak úgy nagyjában adhatok számot a dologról. De láttam, hogy egészen megváltozott a király is, Camillo is. Annyira álmélkodtak, úgy egymásra meresztették szemüket, hogy az majdnem kiloccsant szemük gödréből. Beszélt a némaságok, ékesen szólt a mozgásuk is. Olyanformán tekintettek, mintha egy hamvábaholt világ megéledéséről hallottak volna, látszott, hogy roppant elbámultak. De aki csak azt tudja, amit lát, a legfigyelmesebb szemlélő se mondhatta volna meg: vajon örvendenek-e rajta vagy szomorkodnak. Mindenesetre fölöttébb megilletődtek.
Második úr jön
Itt jön egy másik úr, az talán többet tud. Mi hír, Rogero?
MÁSODIK ÚR	Semmi, csak az, hogy örömtüzeket gyújtottak mindenütt. A jós-ige beteljesedett, a király lányát megtalálták, annyi csudadolog történt ebben az órában, hogy még a balladacsinálók se bírják majd versbe szedni.
Harmadik úr jön
Itt jön Paulina asszony tiszttartója, ő még többet mondhat neked. Nos, mi újság, nemesuram? Az a hír, amit igaznak hirdetnek, annyira hasonlatos az aggnő-regéhez, hogy valódiságát illetően élnünk kell a gyanúpörrel. Hát csakugyan meglelték a király örökösét?
HARMADIK ÚR	Való igaz, mivelhogy az igazságot tökéletesen szemünkbe szöktetik a környülállások: a bizonyságok elannyira egybevágnak, hogy megesküdtök arra, amit hallotok, mintha láttátok volna. Hermione királyné köpönyege, nyakába való násfája, Antigonus írása - melyet ott találtak s melyről elösmerték, hogy az ő kezevonása -, az a méltósággal teljes leányzó, ki az édesanyja képmása, a leányzó nemes mivolta - melyből kitetszik, hogy különb helyen született, mint ahol növekedett - s megannyi más nyom teljes bizonyossággal arra vall, a király leánya. Láttad, hogyan találkozott a két király?
MÁSODIK ÚR	Nem én.
HARMADIK ÚR	Akkor olyasmit mulasztottál el, amit csak látni lehet, de elbeszélni nem. Itt szemügyre vehetted volna, mint koronázza egyik öröm a másikat, mégpedig olyan módon és olyaténképpen, hogy bánatuk - úgy rémlett - csak azért sírt, hogy elbúcsúzkodjék tőlük, mert örömük könnyekben gázolt. Égre fordították szemüket, tárogatták kezüket, úgy megrángott orcájuk, hogy csak köntösükön ösmerszett meg, ki melyik, az ábrázatukon már nem. A királyunk majd kibújik bőréből azon való örömében, hogy meglelte leányát, aztán mintha öröme egyszerre veszteséggé válnék, sírva fakad: “Jaj, az édesanyád, az édesanyád!” Aztán megköveti a cseh királyt, aztán ölelgeti veje urát, aztán megint csak leányát szorongatja: most az öreg pásztornak hálálkodik, ki úgy áll ott, akár egy régi királyok idejéből való, viharcsapott kútbálvány. Sohase hallottam ilyen találkozásról. Megbénít ez minden híradást, mely követni óhajtaná, és csúffá tesz minden róla szóló krónikát is:
MÁSODIK ÚR	És - mondd, kérlek - mi lett Antigonusból, aki elvitte a gyermeket?
HARMADIK ÚR	Ez is olyan aggnő-rege, mely sok mindenről akarna hírt hozni, de közben a Hitel elbóbiskol s ki se nyitja rá a fülét. Antigonust ízekre szaggatta a medve. Ezt a pásztor fia vallja, ki mellett nemcsak szertelen bambasága szól, hanem egy keszkenő, meg az a gyűrű is, melyet Paulina fölismert.
ELSŐ ÚR	Mi lett a hajóból és kísérőiből?
HARMADIK ÚR	Elsüllyedtek abban a pillanatban, mikor gazdájuk meghalt, a pásztor szeme láttára. Ilyeténképp minden eszköz, mely a gyermek kitevésében segédkezett, elveszett akkor, mikor megtalálták. Ó, de mily nemes viadalt vívott Paulinában az öröm és bánat! Egyik szemét földre sütötte, mert az urát elvesztette, míg másikat az égre emelte, mert a jós-szó beteljesedett. A hercegnőt pedig fölvette a földről, karjába zárta, mintha szívéhez kívánná tűzni, hogy többé sohase vesszék el.
ELSŐ ÚR	Olyan fennkölt színjáték volt ez, hogy nézőkül is királyokat, hercegeket érdemelt volna, mivelhogy aktorai is azok voltak.
HARMADIK ÚR	Egyik legmeghatóbb kép, mely szememben horgászgatott - de itt csak vizet fogott, nem halat! -, az volt, mikor elbeszélték a királyné halálát s a király bátran bevallotta és keserülte, hogy mi okozta ezt, lányát pedig átdöfte a figyelmezés, majd egyik fájdalomból a másikba alélva egyetlen jajszóval - hogy ne mondjam - könnyet vérzett, mert én tudom, hogy szívem ekkor vért könnyezett. Aki fehér volt, mint a márvány, az még jobban elfehéredett: sokan elájultak, mindnyájan kétségbeestek, és ha ezt látja a világ, akkor az egész földgolyó gyászba borult volna.
ELSŐ ÚR	Visszatértek az udvarhoz?
HARMADIK ÚR	Nem. A hercegnő hallott az édesanyja állóképéről, mely Paulinánál van. Ezen a mesterremeken már évek hosszú sora óta dolgoztak, s csak közelebb fejezte be a jeles itáliai mester, Julio Romano, ki - ha maga is örökké élne s munkáiba lélegzetet tudna fújni - elcsalogatná a természet rendes vásárlóit, elannyira tökéletesen utánozza a természetet. Ez a képfaragó Hermionét oly hasonlatossá formálta Hermionéhoz, hogy - amint beszélik - az ember szeretné megszólítani a képet s választ is várna tőle. Ide siettek szeretetük minden sóvárgásával és itt óhajtják elkölteni vacsorájukat.
MÁSODIK ÚR	Sejtettem, hogy Paulina valami nevezetes dolgot rejteget itten, mert Hermione halála óta minden áldott nap kétszer, sőt háromszor is elment ebbe a messze-eső házba. Nem tartanánk mi is oda, hogy osztozkodjunk örömükben?
ELSŐ ÚR	Kicsoda maradna el, aki oly szerencsés, hogy bejuthat hozzájuk? Minden szempillantásban új grácia hullhat reánk. Ha pedig távol vagyunk, nem szimatolhatjuk ki az új híreket. Induljunk.
Urak el
AUTOLYCUS	Ha régebbről nem volna annyi a rovásomon, most ugyancsak hullana rám a sok ordó. Én vittem az öregembert meg a fiát a királyfi hajójára, én mondottam el neki, hogy ezek valami batyuról beszéltek meg nem is tudom, micsodáról. De a királyfi ekkor fülig szerelmes volt a pásztorlányba - akkor még azt hitte, hogy pásztorlány -, kevergett a menyasszonya gyomra a tengertől, ő maga se volt valami jól, a vihar is tovább dühöngött, így hát a titok véka alatt maradt. De nekem ez igazán mindegy. Ha a titkot én magam is födözöm föl, nem hiszik el sok zsiványságom miatt.
Pásztor és Bangó jön
Itt jönnek azok, akikkel akaratom ellenére jót műveltem. Nem tudnak hová lenni boldogságukban, hogy fölkapaszkodtak az uborkafára.
PÁSZTOR	Gyere, édes fiam. Nekem már nem lesz több családom, de a te fiaid meg leányaid mind nemesembereknek születnek.
BANGÓ	Jó, hogy elibém kerülsz. Múltkoriban nem akartál bajt állni velem, mivelhogy nem vagyok született nemesember. Látod azt a köntöst? Mondd, hogy nem látod és még mindig azt gondolod, hogy nem vagyok született nemesember. Akkor mondd azt, hogy ez a köntös se született nemesember. Hát csak hazudtolj meg
- tudom Istenem, megérzed majd, hogy mennyire nemesember vagyok.
AUTOLYCUS	Tudom, herceg uram, hogy született nemesember vagy.
BANGÓ	Úgy bizony, mégpedig már négy egész órája.
PÁSZTOR	És én is, fickó.
BANGÓ	Kend is, édesapám. De én valamicskével előbb lettem született nemesember, mint kend, édesapám, mivelhogy a király fia megfogta a kezemet és atyjafiának nevezett. Aztán a király atyjafiának nevezte édesapámat is, aztán a királyfi-atyafim meg a hercegné-húgomasszony apjuknak nevezték az apjukomat. Akkor mindketten sírva fakadtunk. Ezek voltak az első nemesemberi könnyeink világéletünkben.
PÁSZTOR	Isten éltessen bennünket, hogy még sok ilyen nemesemberi könnyeket sírhassunk.
BANGÓ	Az, különben patvart se ér ez az irtózatos tisztesség.
AUTOLYCUS	Alázatosan esedezem neked, herceg uram, bocsásd meg azokat a latorságokat, melyeket magas személyed ellen elkövettem, s légy kegyes, szólj pár szót az uramnál, a királyfinál.
PÁSZTOR	Csak szólj, fiam. Ha már nemesemberek vagyunk, nemesen is köll cselekednünk.
BANGÓ	De megjavulsz?
AUTOLYCUS	Meg, kegyelmes herceg uram meg, engedelmével.
BANGÓ	Hoci a kezed. Hát majd megesküszök a király fiának, hogy te vagy a legderekabb, legbecsületesebb fickó egész Bohémiában.
PÁSZTOR	Inkább csak úgy mondd, de ne esküdj meg rá.
BANGÓ	Ne esküdjek meg, most, mikor nemesember vagyok? Mondja a zsellér meg a kurtanemes. Én bizony megesküszök rá.
PÁSZTOR	De ha mégse volna igaz.
BANGÓ	Valódi nemesember akkor is megesküszik, barátja javáért, ha egy szó se igaz belőle. Hát megesküszök a király fiának, hogy legény vagy a talpadon és nem vagy részeges disznó, pedig tudom, hogy nem is vagy legény a talpadon és részeges disznó vagy: de azért megesküszök rá s szeretném is, hogy legény légy a talpadon.
AUTOLYCUS	Majd iparkodom, herceg uram, már amennyire tőlem telik.
BANGÓ	No hát iparkodj is és légy legény a talpadon. Ha pedig aztán elhiszem, hogy az italtól állni se tudsz a talpadon, akkor többé ne légy hozzám bizodalommal. Csitt, a királyok meg a hercegek - a mi retyerutyáink - itt jönnek megnézni a királyné állóképét. Gyere utánunk, mi majd gondodat viseljük.
Mind el

3. szín
Kápolna Paulina házában.
Leontes, Polixenes, Florizel, Perdita, Camillo, Paulina, urak és kísérőik jönnek
LEONTES	Hogy megvigasztalsz, áldott Paulinám,
Mindig.
PAULINA	Király, ha tán hibáztam is,
Csak jót akartam. Minden tettemért
Busás a bérem. Ámde hogy leszállasz
Kis hajlékomba koronás hiveddel
És a királyi mátkapárral itten -
Mely a te trónod örökébe lép -
Oly grácia, melyet - amíg csak élek -
Meg nem köszönhetek.
LEONTES	                       Ó, Paulina,
Zavart e tisztelgés. Hiszen királynénk
Képét szeretnénk látni: csarnokodban
Sok ritka holmit szívbeli örömmel
Szemléltem én, de nem találtam ott
Azt, amit a leányom látni jött:
Az anyja képét.
PAULINA	               Amint életében
Páratlanul szép volt, halotti mása
Szintén különb mindennél, ami van
S kéz alkotása. Hát magában őrzöm.
Itt van. De készülődj, olyan müvet látsz,
Mely életet másol, akár halált az
Álom: tehát nézd s adj hitelt szavamnak.
(Föltakarja Hermione képét)
Hogy nem beszélsz, az jó. Csudálkozásod
Árulja el. De szóljátok. Király, szólj -
Hasonlit-e hozzá?
LEONTES	               Akárcsak élne!
Szidj, édes kő, mivelhogy azt beszélem,
Hogy Hermione vagy - igen - te vagy, mert
Nem szidsz. Hisz életében oly szelíd volt,
Mint a gyerekkor és az irgalom. De
Mondd: Hermione nem volt ily redős,
S nem ily idős, mint látszik itt.
POLIXENES	                              Bizony nem.
PAULINA	Ez is csak a mű mesterét dicséri.
Átszállt tizenhat évet s úgy mutatja
Őt, mintha élne még ma is.
LEONTES	                       Ha élne,
Istápolóm lehetne, mint e kép most
Szivem csikarja. Éppígy állt előttem
Dicsőn, az élettől forrón, amily
Hűs most - mikor először udvaroltam!
Szégyenkezem: kő, hát korholj meg engem,
Kőnél kövebb követ! Király-remek te,
Dicső, mezedben oly bűbáj lakik,
Hogy bűnömet agyamba tünteted,
S lányom, ki néz, lelketlenül kövül meg
S áll, mint te, kőbálvány.
PERDITA	                       Ne hívjatok
Bálványimádónak: letérdelek,
S kérem, hogy áldjon meg. Édes királyném,
Ki meghalál, hogy én világra jöttem,
Hadd csókolom kezed.
PAULINA	                       Vigyázz! Vigyázz!
A kép nagyon új és a máza sem
Száradt meg.
CAMILLO	        A bánatod, felség, beléd evődött,
Tizenhat tél se fújta szét s tizenhat
Nyár sem aszalta meg; hisz az öröm sem
Él ily soká s más bánat az magát
Megölte volna rég.
POLIXENES	               Atyámfia,
Engedd, hogy az, ki ezt okozta, mostan
Annyit vegyen magára bánatodból,
Amennyit elviselhet.
PAULINA	               Ó, királyom,
Ha azt tudom, hogy ennyire fölindit
Ez a szegény kép, meg se mutatom,
Mert az enyém.
LEONTES	               Ne vond a kárpitot.
PAULINA	Addig meredsz rá, míg a képzelődés
Azt véli, hogy már mozdul is.
LEONTES	                       De hagyd csak!
Haljak meg én - igen - ha mostan is nem - -
Ki készítette ezt? Tekintsd, barátom,
Minthogyha csak lehelne s vér rohanna
Verő-erében.
POLIXENES	        Ez remekbe készült:
Élet buzog, forrósodik a száján.
LEONTES	Meredt, de mégis rebben a szeme.
Csalóka művészet!
PAULINA	               A kárpitot rá!
Lám, a királyunk vére háborog,
S még azt hiszi, hogy él.
LEONTES	                       Ó, Paulinám,
Hadd higgyem ezt - kedves szivem - husz évig!
Hisz minden ép ész, bölcsesség nem ér
Annyit, miként e kótyagos öröm. Hagyd.
PAULINA	Fáj, hogy gyötörtelek, uram, de most majd
Jobban gyötörlek.
LEONTES	               Hát gyötörj tovább.
E gyötrelem oly édesízü nékem,
Mint enyhe szó. Ni - azt hiszem - belőle
Lélegzet is jön. Hát mi drága véső
Farag lehelletet? Minek bolondítsz?
Én megcsókollak!
PAULINA	               Jó uram, ne tedd ezt:
Még nyirkos a száján ez a pirosság.
Elmázolod csókoddal, és bemocskol
Az olajos fösték. A kárpitot hát!
LEONTES	Hagyd így husz évig.
PERDITA	               S addig állanék itt,
Bámulva őt.
PAULINA	        Most menjetek azonnal
A csarnokomból, vagy csodább csodára
Vigyázzatok. Ha szívetek erős,
Megmozdítom, a kép leszáll közétek,
Kezet fog. Ám ne vélje senki sem,
Hogy a gonosszal cimborálok itten
S ő gyámolít.
LEONTES	        Amit tetetsz vele,
Azt szívesen nézem s amit beszéltetsz,
Azt szívesen hallom, egyforma könnyű
Mozgásra s szóra bírni őt.
PAULINA	                       De ehhez
Hit kell, szilárd hit. Álljatok nyugodtan.
Hát menjen, aki azt hiszi, hogy én csak
Bűbájolok.
LEONTES	        Kezdd el: maradjatok.
PAULINA	Ébreszd föl őt harsanva, muzsika!
Zene
Itt az idő már: szállj le most: ne légy kő,
Bámítsd el, aki rád tekint. Gyere,
Sírod beföldelem, mozogj, siess le,
A zsibbadást hagyd ottan a halálnak,
Megvált az édes élet. Íme, mozdul.
Hermione leszáll a talapzatról
Ne félj, amit tesz, jámbor, oly szelíd az,
Mint a varázs-igém: ne bújj előle,
Mert újra meghal és szegényt megölnéd
Másodszor is. No nyújtsd neki kezed. -
Hogy ifju volt a nőd, te udvaroltad,
S most aggon ő kérjen meg?
LEONTES	                       Ó, meleg hát!
Ha ez bübáj, legyen olyan szokásos,
Mint az evés.
POLIXENES	        Ölelkezik urával.
CAMILLO	Most a király nyakán csüng:
Bírd szóra őt, ha már az életé.
POLIXENES	S hirdesse meg, hogy merre bujdosott
S hogy kelt ki sírjából.
PAULINA	                       Ha hallanátok,
Hogy él, lehurrognátok ezt, akár egy
Aggnő-regét. De látni itt, hogy él,
Bár nem beszél még. Várjatok kicsit. Jöjj,
Térdelj anyádhoz, kérd, áldjon meg. Úrnőm,
Nézd, megtalálták a mi Perditánkat.
Itt van.
HERMIONE	Tekintsetek le, istenek,
S locsoljatok áldást lányom fejére
Szent findzsátokból! Mondsza, édesem: ki
Oltalmazott? hol éltél? hogy találtál
Atyádnak udvarába? Paulina
Közölte vélem a jós-szót, hogy élsz még.
Halld meg tehát: itt bujdokoltam addig,
S vártam, mi lesz.
PAULINA	               No, erre van idő még.
Különben itt mindenki csak mesél majd
Zavarva víg napunk. Eredjetek mind,
Boldog nyerők s örvendezésteket
Osszátok el-szét. Én - vén gerlice -
Egy száraz ágra röppenek s világgá
Szállt páromért addig sirok, mig én is
Utána nem halok.
LEONTES	               Várj, Paulina!
Tőlem te most férjet kapsz, úgy, amint én
Tetőled asszonyt: így fogadta ezt
Eskűnk. Te megtaláltad az enyémet;
Hogy, mint, nem értem. Halva láttam őt.
Azt hittem - és sírján soká hiába
Imádkoztam. Nem messze kell keresnem -
Hiszen tudom, mit érez ő - leendő
Derék urad. Camillo, jöjj ide.
Vedd a kezét te, mert a tisztességed
Ösmerjük s itt hitet teszünk felőle,
Mi, két királyok. Indulunk. Mi bánt hát?
Nézz a királyra. Megbocsássatok, ti
Ketten, hogy tiszta pillantásotok közt
Járt egykor orv gyanúm. Ez itt a vőd, e
Király fia, a lányod elgyürűzte -
Az Ég is úgy akarta. - Paulinám,
Vezess ki egy másik terembe, hol
Majd elbeszélgetünk, mi rész jutott
Nekünk a tág idő teátrumában,
Mióta elváltunk: de most siessünk.
Mind el

.oOo.