SZOPHOKLÉSZ

ANTIGONÉ

FORDÍTOTTA

TRENCSÉNYI-WALDAPFEL IMRE

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

Eredeti kiadvány:

Szophoklész / Antigoné

Budapest, Európa, 1971

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/00500/00501

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

SZEMÉLYEK

ANTIGONÉ

ISZMÉNÉ

A THÉBAI VÉNEK KARA

KREÓN

ŐR

HAIMÓN

TEIRESZIÁSZ

HÍRNÖK

EURÜDIKÉ

MÁSODIK HÍRNÖK

Történik Thébaiban, a királyi palota előtt

Antigoné és Iszméné

ANTIGONÉ                       Iszméné, testvér, egy szív, egy lélek velem,

Ismersz-e bajt, mit Oidipusz atyánk után

Kettőnkre, kik még élünk, nem halmozna Zeusz?

Mert nincsen átok és nincs semmi fájdalom,

Nincs becstelenség és nincsen megcsúfolás,

Amit ne látnánk rajtunk teljesedni be.

Most is mi az, mit városszerte hall a nép,

Kihirdetésre mily királyi szó került?

Hallod, tudod? Vagy nem jutott füledbe még,

Mivel sújtják a gyűlölők szeretteid?

ISZMÉNÉ                           Hozzám szeretteink felől, Antigoné,

Se jó, se rossz hír nem jutott azóta, hogy

Két testvér két testvérünket vesztettük el,

Kik egy napon s egymás kezétől estek el.

Ma éjjel Argosz harci népe elvonult

S azóta semmit sem tudok, mi engemet

Boldoggá tenne vagy mélyebbre sújtana.

ANTIGONÉ                       Mindjárt gondoltam, épp azért hívattalak

Kapun kivűlre, hogy szavam ne hallja más.

ISZMÉNÉ                           Mi az? Mi nyugtalanság van szavad mögött?

ANTIGONÉ                       Hát nem megvonta két testvér közül Kreón

A másiktól, mi egyiknek kijárt, a sírt?

Eteoklészt, mint mondják, jog s törvény szerint

A föld göröngyével takarta el, hogy őt

Az alvilágiak közt várja tisztelet.[1]

De Polüneikészt, mert elhullt vesztett ügyért,

Ilyen parancs fut szét a város népe közt,

Hogy eltemetni, sem siratni nem szabad,

Hagyják, heverjen ott megkönnyezetlenül,

A dögmadár kívánatos zsákmányaként.

A jó Kreón ilyen parancsot osztogat

Neked s nekem - nekem! ki kell ezt mondanom! -

S mindjárt jön is, hogy kik még nem tudják talán,

Azok saját szájából hallják meg s vegyék

A tiltó szót szivükre, mert ki megszegi,

Nyilvánosan fogják azt megkövezni majd.

Ez így van, és most megmutathatod, ki vagy,

Derék ősökhöz méltó, vagy hitvány utód.

ISZMÉNÉ                           Szerencsétlen leány, ha így van ez, magam

- Kötök vagy oldok - rajta mit változtatok?

ANTIGONÉ                       Gondold meg ezt: velem tartasz, segítesz-e?

ISZMÉNÉ                           Terved hová vezet, milyen veszélybe mégy?

ANTIGONÉ                       A drága testet két kezeddel bírod-e?

ISZMÉNÉ                           Te mernéd eltemetni őt, akit tilos?

ANTIGONÉ                       Testvéremet s testvéredet, ha nem követsz,

De senki áruláson engemet nem ér.

ISZMÉNÉ                           Irtózatos, ha egyszer tiltja ezt Kreón!

ANTIGONÉ                       Attól, mi engem illet, ő sem zárhat el.

ISZMÉNÉ                           Ó, jaj, testvérem, emlékezz reá, atyánk

Mily megvetetten pusztult el, mikor maga

Kutatta fel saját förtelmes tetteit,[2]

S látván kiszúrta két szemét saját keze.

A hitves és szülő - e két név egy személy -[3]

Kötélen végzi szégyennel telt életét.

A harmadik csapás: két testvér egy napon

Öngyilkos indulattal pusztulásba ront,

S közös halált egymás kezén szenvednek el.

Ketten maradtunk meg csupán, gondold csak át,

Mi vár reánk, ha általhágjuk vakmerőn

A törvényt, mit király kimond, s hatalma véd.

Meg kell hogy ezt is értsd: mi gyönge nők vagyunk.

A férfiakkal nem tudunk megküzdeni,

Erősebbek s ha már felettünk ők urak,

Szót kell fogadni, bármiként is fáj e szó.

Imámmal én az alvilági lelkeket

Engesztelem s hiszem, nyerek bocsánatot,

Mivelhogy kényszerűségből tettem csak így.

De ennél többre őrület gondolni is.

ANTIGONÉ                       Hát nem hívlak többé magammal, sőt ha még

Jössz is magad, segítséged nem kell nekem.

Te légy okos, ha tetszik; én őt el fogom

Temetni ha ezt teszem, meghalni szép.

Mint kedves akkor kedvesemmel fekszem ott

A jámbor bűn után, hiszen sokkal tovább,

Mint itt fenn, kell az Alvilágban tetszenem.

Mert ott lenn fekszem majd örökre. Ám ha te

Inkább szegülsz az istenekkel szembe, menj!

ISZMÉNÉ                           Én semmit ellenükre nem teszek, hanem

A város ellen tenni sincs erőm elég.

ANTIGONÉ                       Te tégy, ahogy jónak látod, de én megyek

És édes testvérem fölé sírt hantolok.

ISZMÉNÉ                           Ó, én szerencsétlen, téged hogy féltelek!

ANTIGONÉ                       Értem ne aggódj, intézd csak tensorsodat!

ISZMÉNÉ                           Csak el ne áruld tettedet majd senkinek,

Tartsd jól titokban, én is szintúgy titkolom.

ANTIGONÉ                       Eh mit, beszélj csak, még jobban gyűlöllek én,

Ha hallgatsz, mint ha mindenütt kikürtölöd.

ISZMÉNÉ                           Hideg fut át, s tebenned ég a szenvedély.

ANTIGONÉ                       De tetszem így is, kiknek illik tetszenem.

ISZMÉNÉ                           Ha célhoz érsz. De vágyad el nem érheted.

ANTIGONÉ                       Ha nem bírom, ráérek abbahagyni még.

ISZMÉNÉ                           A lehetetlent célba venni sem való.

ANTIGONÉ                       Ha így beszélsz, meg kell gyűlölnöm tégedet,

S halott testvérünk is méltán gyűlölni fog.

Hagyj engem, dőre elhatározásomért

Szenvedjem el, mi vár reám; nem szenvedek

Semmit, mi elcsúfítsa szép halálomat.

ISZMÉNÉ                           Menj hát, ha tetszik, ámde tudd, hogy esztelen,

Ha mégy s mégis szeretnek hű szeretteid.

Iszméné a palotába megy, Antigoné oldalt távozik.

A kar bevonul

KAR                                   Fénylő Héliosz, ily szépen

Hétkapujú Thébai felett

Nem ragyogott soha még sugarad,

Föltüntél valahára s arany

Napra nyitod szemedet,

Dirké forrása fölé lépsz,

És a fehérpajzsú harcost,[4]

Aki Argoszból jött fegyveresen,

Megeresztve a zablát,

Futni te kényszeríted.

Polüneikész hozta hazánkra őt,

Féltékeny dühe vitte rá,

Vijjogva,

Akárcsak a földre lecsapva a sas,

A szárnya: a pajzsa, mintha fehér

Hó fedne be mindent,

Fegyver rengeteg és

Lófark leng a sok sisakon.

Meg-megállt palotánk felett

- Gyilkos dárdasor áll körben

Szegezve a város hét torkának - [5]

Hogy vérünk habzsolja a csőre,

S bástyáink koszorúját

A szurokfáklyák tüze által

Héphaisztosz foglalja el.

Igy hullámzik a háta körül

Arész vad lármája, amíg

Felgyürkőzik a harcra a sárkány.[6]

Mert a dicsekvő nyelvet Zeusz

Gyűlöli és meglátva, hogy ők

Mint rohanó árvíz közelednek,

És büszkén csörrent az arany,[7]

Ő arra vetette tüzét,[8]

Ki éppen a célnál

Győzelmi dalára fakadni akart már.

Villámérten a földre zuhant épp az, ki kezében

Égő fáklyát vitt, őrült szándékkal, a harc

Részegeként

Ránk fújni a gyűlölet viharát.

Ez a sors volt mérve reá,

Másokat másként sujtott porba Arész, a hatalmas,

Aki mindig az első.

Hét vezérük a hét kapunál

Ugyanannyi vezér által leterítve fegyvereikkel

Zeusznak adóztak mint diadalmi jellel,[9]

Csak két nyomorult nem,

Kit egy atya nemzett, egy anya szült,

S egymás ellen győzni rohantak,

Két testvér a közös halálba.

De megjött végre a Győzelem istennője,

A harcszekerekben gazdag Thébaiba Niké,

Most már itt az idő

A harcok után hosszú feledésre,

S hogy az istenek szentélyeihez

Éjjeli táncban menjünk mind s Thébaiban a hangos

Dionüszosz legyen úrrá.

Hanem itt jön már az új király,

Kreón, Menoikeusz fia,

Új isteni szándék tette királlyá.

Jön már, de mit forgat agyában,

Hogy a véneknek ezt a tanácsát

Összehivatta magához,

Elküldve a hírnököt értünk?

Az utolsó sorok közben lép a színpadra Kreón, kíséretével

KREÓN                              Jó férfiak, nagy megrázkódtatás után

A várost újra talpra állni engedik

Az istenek. S én szolgát küldtem értetek,

Hogy hozzám jöjjetek, de csak ti, senki más,

Mivel tudom, míg Láiosz trónszéke állt,

Ti tiszteltétek őt, utána Oidipuszt,

S bár elbukott, hüségesek maradtatok,

Tanácsotokkal támogatva két fiát.

De most, hogy íme ők a kettős sors alatt,

De egy napon s egymásra törve estek el,

Szégyenletes sebbel, mit testvérkéz ütött,

Az elbukottakról a vérrokon jogán

Rám szállt minden hatalmuk és enyém a trón.

De egy-egy emberről bizony mindig nehéz

Kitudni, lelkében mi gondolat lakik,

Míg nem mutatja meg törvény s uralkodás.

Ki egy egész város felett uralkodik,

S nem tart ki, bár az elhatározása jó,

Ha nyelvére a rettegés fékét veti,

Mindig hitványnak tartottam s tartom ma is.

És azt, ki bármi jó barátot többre tart

Saját hazájánál, becsülni nem tudom.

Mert én, a mindent látó Zeusz legyen a tanum,

Nem hallgatok, ha látom, hogy leselkedik

Romlás a polgárokra üdv helyett, s aki

A város ellenségének mutatkozik,

Az én barátom nem lehet, mivel tudom,

A város ment meg minket is; hajója míg

Békén halad, barátunk lesz, amennyi kell.

Hazánkat ily elvekkel én naggyá teszem,

S ezekkel egy tőről szakadt parancsom is,

Mit most az Oidipusz fiakra hirdetek,

Ezért a városért harcolt Eteoklész,

Ezért forgatva dárdáját esett is el,

S én végtisztességét megadni rendelem,

Mint illik és a hős halottaknak kijár.

De Polüneikészt, bár egy test, egy vér vele,

Mivel hazája és az ősi istenek

Ellen hozott hadat; míg számkivetve volt,

S vár fokára lángot vetni készen állt

S a testvér vérét inni s űzni mint rabot,

Hát városszerte meghirdetni rendelem,

Hogy eltemetni s megsiratni sem szabad.

De hagyni kell, heverjen ott a pőre test,

Kutyák s a dögmadár undok zsákmányaként.

Igy tartom én helyesnek, s míg én itt vagyok,

A jók jutalma bűnös kézre nem kerül,

S ki jó szívvel van városunk: hazánk iránt,

Azt életében s holtában megtisztelem.

KARVEZETŐ                    Tetszésed ez, Kreón, Menoikeusz gyermeke,

Különbséget teszel hű s pártütő között,

Különben is csak rajtad áll itéletet

Az élők és holtak felett kimondani.

KREÓN                              Vigyázzatok ti rá, hogy teljesüljön is.

KARVEZETŐ                    Ilyen teherhez ifjabb vállakat keress.

KREÓN                              A holttest mellé rendeltem már őröket.

KARVEZETŐ                    Mitőlünk akkor mily szolgálatot kívánsz?

KREÓN                              Hogy engedetlenséget meg ne tűrjetek.

KARVEZETŐ                    Biztos halálba menni senki sem bolond.

KREÓN                              Az várna rá, mégis, hol nyerni van remény,

Saját vesztébe is rohan sok vakmerő.

Az őr fellép

ŐR                                     Uram, nem mondhatom, hogy fürgék lábaim,

S a nagy futástól hagy ki tán lélekzetem,

Sőt meg-megállni, késztetett a gondolat,

S már-már azon voltam, hogy visszafordulok.

Mert megszólalt a lélek bennem, s szólt imígy:

Szerencsétlen, hová? Mi büntetés elé?

Majd: nem sietsz? Ha mástól tudja meg Kreón,

Haragja téged akkor is csak megtalál.

Ezen tűnődtem, meglassítva lépteim,

És így a távolság is hosszúra nyúlt.

De végül is győzött az; hogy eljövök,

S elmondom, bármilyen kevés, amit tudok,

Számomra is még megmaradt az egy remény,

Hogy semmi más nem érhet, csak mi végzetem.

KREÓN                              Mi baj, hogy így elveszted bátorságodat?

ŐR                                     Először hadd mondjam, mi rám vonatkozik:

A tettes nem vagyok s nem is láttam, ki volt,

Ezért büntetni engemet nem is jogos.

KREÓN                              Mily kertelés ez? Körben jár a tett körül

A szó: de annyi látszik, hogy nem jót hozol.

ŐR                                     Félelmetes tett hírét hozni is nehéz.

KREÓN                              Most sem beszélsz, hogy aztán elhordhasd magad?

ŐR                                     Beszélek én; a holttestet, ki, nem tudom,

Imént homokkal hintve; szent szokás szerint

Megtéve mindent, eltemette s elszökött.

KREÓN                              Mit mondasz? Férfi hát akadt ily vakmerő?

ŐR                                     Azt nem tudom. Nem láttam ott ásónyomot,

S nincs ott lapáttal félredobva földgöröngy,

Száraz s kemény a föld, kerék sem vágta be,

A tettes nem hagyott árulkodó jelet.

Kinek reggel kellett őrséget állnia,

Mutatta mint baljóslatú csodát nekünk,

Nem rejti hant, csak vékony rétegben homok,

Ugy látszik, volt, ki ezt megvonni tőle félt,

De annak legkisebb nyomát se láttuk ott,

Hogy tán vadak vonszolták volna vagy kutyák.

Egymást okoltuk, elhangzott sok durva szó,

S ha verte volna egyik őr a másikat,

Nem tudta volna meggátolni senki sem.

A másikat bűnösnek tartja mindegyik,

De nem vállalja senki, hogy tud biztosat,

Inkább a forróvaspróbát kiállani[10]

S esküt letenni kész s tűzön menni át,

Hogy ő se tette és hogy arról sem tudott,

Hogy más akarta vagy megtette volna ezt.

De végül is, hogy semmi nyom sem vitt tovább,

Olyan félelmes szót mondott ki egyikünk,[11]

Hogy földig húzta mindnyájunk fejét a gond,

Ám jobb tanácsot adni s ellentmondani

Ki sem tudott, s az volt e szó, hogy nem lehet

Titkolni már, s meg kell neked jelentenünk.

Győzött e vélemény; kockát vetünk, s a sors

A hírnök kétes tisztességét rótta rám.

Kelletlenül jövök s nem kellek senkinek,

Hisz azt, ki rossz hírt hoz, nem kedvelik sehol.

KARVEZETŐ                    Kezdettől fogva sejtem én, uram király,

Hogy istenek kezére kell ismerni itt.

KREÓN                              Ne szólj tovább, nehogy magadra vond dühöm,

És vénségedre balgának találjalak!

Hisz tűrhetetlen szóbeszéd, amit beszélsz,

Hogy oly halottal istenek törődjenek.

Talán meg is tiszteljék még mint jótevőt?

Hogy eltemessék azt, ki oszlopcsarnokuk

S a szentély szobrait jött el felgyújtani,

A földjüket s törvényüket tiporni el?

Vagy istenek jutalmaznák a bűnöket?

Nem, nincs ez így, hanem régóta vannak itt

Oly férfiak, kik ellenem lázítanak,

Titkon rázzák fejük s nem hajtották nyakuk

Törvényeim jármába engedelmesen.

Azok voltak, már látom én világosan,

Kik ezt megtenni felbéreltek másokat.

Mert nincs a pénznél emberek között nagyobb

Gonosz, miatta városok pusztultak el,

S miatta lettek emberek földönfutók,

Aljas tettekre ez tanít, a lelkeket

Mikéntha megcserélné, jót gonoszra vált,

Az embereknek megmutatja, hogy legyen

Minden lépés istentől elrugaszkodott.

Hanem kiket pénzvágyuk erre vitt, tudom,

Jön még idő, hogy meglakolnak tettükért.

Addig, ha még ugyan Zeuszé a tisztelet,[12]

Jegyezd meg jól, amit mondok s vedd eskünek:

Ha azt, ki végbe vitte ezt a temetést,

Meg nem találod és elém nem hurcolod,

Nemcsak halállal vár reád az Alvilág.

De míg kivallod, élve megfeszítelek

Mindőtöket, s akkor fogjátok tudni mind,

Hogy honnan várhatjátok el jutalmatok,

S hogy mindenhol még nyerni sem kivánatos.

Gaztett jutalma, még megláthatod te is,

Ritkán vezet haszonra, ám több kárt okoz.

ŐR                                     Engedsz beszélni, vagy forduljak s menjek el?

KREÓN                              Hát nem tudod, hogy fáj nekem minden szavad?

ŐR                                     Füledbe vagy lelkedbe mart inkább e szó?

KREÓN                              Mit méricskéled, hol s hogyan fáj bánatom?

ŐR                                     A tettes bántja lelkedet meg, én füled.

KREÓN                              Világra is fecsegni jöttél csak talán.

ŐR                                     De annyi szent: a gaztettet megtenni nem.

KREÓN                              Képes vagy rá, pénzért eladva lelkedet.

ŐR                                     Haj, baj,

Kitől itéletet remélsz, itél balul.

KREÓN                              Játsszál a szóval, ám ha nem kerítitek

Elő a tettest, elmondhatjátok ti is:

A kapzsiság csak bajt okoz, ha balkezes.

Kreón a palotába megy

ŐR                                     A legjobb volna megtalálni, csakhogy az

Szerencse dolga, hogy meg tudjuk fogni őt.

Biztos csak egy: nem láttok többet engem itt,

Hiszen reményemen felül történt az is,

Ha most innét az istenek kimentenek.

Az őr oldalt távozik

KAR                                   Sok van, mi csodálatos,

De az embernél nincs semmi csodálatosabb.

Ő az, ki a szürke

Tengeren átkel,

A téli viharban

Örvénylő habokon,

S Gaiát, a magasztos istennőt,

Zaklatja a meg megújulót

Évről évre az imbolygó ekevassal,

Fölszántva lovával a földet.

Szárnyas madarak könnyűszívű

Népére, az erdő vadjaira

Készíti a hurkot,

A sósvizü tengerben lakozó

Halakat hálóval fogja meg

A férfi, ki ésszel él.

Szolgáivá tette okos leleménnyel

A hegyek meg a rétek állatait,

A lobogóhajú paripának és a bikának

Nyakába vetette igáját.

És a beszédet és a széllel

Versenyző gondolatot meg a törvényt

Tanulja, a városrendezőt,

Lakhatatlan szirteken

Tűző nap forró sugarát s a fagyot

Kikerülni ügyes, mindenben ügyes,

Ha akármi jön, ám a haláltól

Nem tud menekülni,

De gyógyírt a nehéz nyavalyákra kigondol.

Ha tud valamit valaki,

Mesteri bölcset, újszerűt,

Van, ki a jóra, van, ki gonoszra tör vele.

Ki a földnek törvényeket ad,

Jogot, mit az isteni eskü véd,

Az a városban az első; de hazátlan,

Akinek jó, ami nem szép.

Tűzhelyemnél nincs helye,

Ne ossza meg tervét sem az velem, ki így cselekszik.

Az őr jön, Antigonét vezetve

KARVEZETŐ                    Mit látok? Nem, nem hihetem.

De ha látja szemem, hogyan

Mondjam: e leány nem Antigoné?

Boldogtalan,

A boldogtalan Oidipusz leánya,

Mi ez itt? Csak nem szegted meg a törvényt,

A királyi parancsot balgatagon,

S ezek itt fogtak s idehoztak?

ŐR                                     Ím, itt e lány, a tettet ő követte el,

A sírnál tetten értük. Ám hol van Kreón?

KARVEZETŐ                    Kilép a házból s éppen jókor van újra itt.

Kreón kilép a palotából. Néhány szolga kíséri

KREÓN                              Mi az? Mi fordulat kivánja jöttömet?

ŐR                                     Uram király, ember ne esküdjék soha,

Szavára cáfol új tapasztalás. Magam

Most hajtogattam csak, hogy többé nem jövök

Feléd se, mert mint bősz vihar törtél reám.

A meglepő, a cseppet sem remélt öröm

Minden gyönyörnél többet ér, és így esett,

Hogy esküm ellenére itt vagyok megint,

A lányt vezetve. Akkor fogtam éppen el,

Hogy rendezgette még a sírt. E küldetést

Nem kocka rótta rám: magam fedtem fel őt.

Most itt a lány, én átadom, király itélj

Felette, mint akarsz, de én szabad vagyok,

S nincs már jogod reám kiszabni büntetést.

KREÓN                              Látom, hozod, de hol s hogyan találtad őt?

ŐR                                     Mit mondjak még? A férfit ez temette el.

KREÓN                              Amit mondasz, való? Nincs benne tévedés?

ŐR                                     Magam láttam, hogy eltemette azt, akit

Te eltemetni tiltasz. Ez se nyílt beszéd?

KREÓN                              S hogy lested meg, hogy tudtad tetten érni őt?

ŐR                                     Elmondok én mindent, ahogy történt. Kemény

Szavadtól megrémítve mentem innen el,

Mentünk a port a hulláról lesöpreni,

S az oszló holttetem pőrén maradt megint.

Majd szél iránt ültünk a szikla oldalán,

Hogy átható bűzét ne hozza ránk a szél,

S virrasztottunk s egymásra szórtuk szitkaink,

Hogy mostan egyikünk se hagyja el magát.

Soká tartott ez így, mindaddig; míg a nap

Fényes korongja nem delelt fejünk felett

S a hőség égetett. De akkor hirtelen

A földtől égig örvénylő porforgatag

Viharzik át a síkon, megcsufolva fák

Lombját az erdőn, megtelik minden vele,

A föld, az ég, be kellett hunyni két szemünk.

Az isten küldte és soká tartott e vész,

S hogy elmúlt, ott állt már a lány; keservesen

Panaszkodott; mint vijjogó madár, mikor

Fészkén fiókáit meg nem leli.

A puszta testet megpillantva, így a lány

Hangosan feljajdult s nehéz, nagy átkokat

Mondott a kézre, mely meg merte tenni azt.

S kezében hozva gyorsan új homokcsomót,

Magasra tartva szépmivű bronz korsaját,

A hármas áldozattal vette őt körül.[13]

Előre léptünk, látva ezt, s megfogtuk őt,

Mint szép, de félelmet nem ismerő vadat,

Úgy olvastuk fejére ezt s a hajnali

Tettet, de semmit nem próbált tagadni sem.

Nekem pedig bánat s öröm keverve jut:

Kimásztam én a bajból és ez jól esik,

De rosszul, bajba vinni azt, kit kedvelünk.

Ám semmi nem lehet, magamnak fontosabb,

Mint az, hogy én épen megmentsem bőrömet.

KREÓN                              (Antigonéhoz) S te állsz csak itt fejed lehajtva, szólj te már,

Elvállalod, hogy megtetted, vagy cáfolod?

ANTIGONÉ                       Elvállalom s tagadni nem fogom soha.

KREÓN                              (az őrhöz) Hordd el magad, mehetsz, amerre épp akarsz,

Te már a súlyos vád alól felmentve vagy.

Az őr távozik. - Antigonéhoz

De szólj te, csak beszédedet rövidre fogd:

Tudtad, hogy ezt megtenni megtiltottam én?

ANTIGONÉ                       Tudtam, hiszen hirdették úton-útfélen.

KREÓN                              S mégis törvényemet meg merted szegni te?

ANTIGONÉ                       Hiszen nem Zeusz volt az; ki így rendelkezett,

S az alvilági istenek között lakó

Diké sem szab nekünk ilyen törvényeket.

Parancsaidban nem hiszem, hogy oly erő

Lehet, mely engem istenek nem változó

Íratlan törvényét áthágni kényszerít.

Mert nem ma vagy tegnap lépett életbe az,

De nincs ember, ki tudná, hogy mióta áll.

Az istenek ne mérjenek rám büntetést:

Embertől nem félek, bármily tervet kohol.

Azt rég tudom, hogy meghalok, még akkor is,

Ha tőled nem hallom, s ha tán idő előtt

Halok meg, én még avval is csak nyerhetek.

Hiszen, ki annyit szenvedett, miként magam,

Amíg csak élt, halálával mit veszthet az?

Azért hogy ily sors vár rám, nem panaszkodom,

De hogyha az, kit szült az én anyám, halott,

És tűrnöm kell, hogy nincs, ki eltemesse őt,

Az fájna nékem, ámde ez cseppet se fáj.

S ha úgy hiszed te, hogy lépésem balgaság,

Csak balga ér e balgaságon engemet.

KARVEZETŐ                    Érdes beszédű apja érdes lánya ez,

Már látom én, a baj se hajlította meg.

KREÓN                              Még megtudod, kiben kemény az indulat,

Legkönnyebben bukik, s a vas, habár erős,

S imént kohó tüzében izzott, láthatod,

Ridegségében legkönnyebben eltörik.

A zabla is kicsiny; s tudom, megfékezi

Szilaj lovak vadságát. Az nem is való,

Hogy fennhéjázva szóljon az, ki szolga csak.[14]

E lány a gőgösséget úgy tanulta ki,

Hogy városunk törvényén tette túl magát;

Gőgjének az már második próbája volt,

Hogy bűnös tett után büszkén nevetni tud,

Ő lenne férfi és nem lennék férfi én,

Ha ily kemény dacot hagynék büntetlenül.

Testvérem lánya bár, a Zeusz-oltár körül[15]

Minden rokon között legkedvesebb rokon,

A legrosszabb halált el nem kerülheti,

Hugával együtt, mert én ezt is vádolom,

A temetés tervéről biztosan tudott.

Hívjátok őt is, ott benn láttam én imént

S feltűnt zavart és réveteg tekintete.

A lélek gyakran, mint a tolvaj tetten ért

Bűntársa, sötét tervek árulója lesz.

Gyűlölni mégis azt tudom legjobban én,

Ki, hogyha tetten érik, nagyra van vele.

ANTIGONÉ                       Kezedre adtak s meghalok - többet kívánsz?

KREÓN                              Nem én, ha ez meglesz, mindent elértem én.

ANTIGONÉ                       Mit vársz tehát? Amint nekem minden szavad

Terhemre van, s míg élek csak, terhemre lesz,

Mit én még mondhatok, neked sem tetszik az.

Bizony dicsőbb nevet nem is szerezhetek,

Mint avval, hogy testvérem eltemettem én.

Itt is dicsérnének szivük szerint ezek,

Ha félelem nem volna nyelvükön lakat.

A zsarnokság viszont könnyebben boldogul,

Amit csak kedve tartja, mondhat és tehet.

KREÓN                              Te látod így, Kadmosz népében senki más.

ANTIGONÉ                       Látják ezek, de ajkuk tetszésedre les.

KREÓN                              S te nem szégyelled, hogy másként gondolkodol?

ANTIGONÉ                       Testvérért gyászt viselni szégyen nem lehet.

KREÓN                              Hát nem testvér az is, ki szembeszállt vele?

ANTIGONÉ                       Édes testvérem, egy anyánk volt, egy apánk.

KREÓN                              Iránta hát miért vagy kegyelettelen?

ANTIGONÉ                     Nem vádolhatna evvel az, ki sírbaszállt.

KREÓN                              Hogyan, ha egyként gyászolsz meg jót és gonoszt?

ANTIGONÉ                       Ki meghalt, testvérem volt és nem szolga volt.

KREÓN                              Hazánk feldúlni jött ez, védelmezte az.

ANTIGONÉ                       De mégis, Hádész egy törvény szerint itél.[16]

KREÓN                              Egyforma sorsot mégse nyerhet jó s gonosz.

ANTIGONÉ                       Ki tudja, hátha ott lent ez tisztán marad?

KREÓN                              Az ellenségből holtában se lesz barát.

ANTIGONÉ                       Gyűlölni nem születtem én, szeretni csak.

KREÓN                              Menj hát utánuk és őket szeresd alant,

De míg én élek, nem lesz asszony itt az úr.

Iszméné kilép a palotából

KAR                                   Immár a testvérét szerető

Iszméné a kapun kilép,

Szemöldöke felhője borul piros

Arcára sötéten

S könny gördül végig a kedves arcon.

KREÓN                              (Iszménéhez) Szólj hát, ki mint kígyó csúsztál házamba be,

S titkon szívtad vérem s nem vettem észre sem,

Hogy trónom két megrontóját táplálom én,

Szólj hát, a temetésen résztvettél te is,

Vagy hogy nem is tudtad, megesküszöl reá?

ISZMÉNÉ                           Megtettem én is azt, mit ő: mindenben egy

Szándék vezet s a büntetést is vállalom.

ANTIGONÉ                       Csakhogy vállalni nincs jogod, mivel te nem

Jöttél velem s én nem közösködtem veled!

ISZMÉNÉ                           De most, hogy bajba jutsz, nem restelek veled

Hajózni egy hajón a szenvedés felé.

ANTIGONÉ                       Ki tette volt, tanú reá az Alvilág.

De az, ki csak szóval szeret, nem kell nekem.

ISZMÉNÉ                           Ne tedd velem, hogy meg ne halhassak veled,

Halott testvérünket megengesztelve így.

ANTIGONÉ                       Kezed nem osztozott a tettben, most se kérj

Közös halált. Elég, ha meghalok magam.

ISZMÉNÉ                           De nélküled maradva élnem is mit ér?

ANTIGONÉ                       Kérdezd Kreónt, adtál szavára eddig is.

ISZMÉNÉ                           Miért bántasz? Nem tettem semmit ellened.

ANTIGONÉ                       Fáj nékem is, ha rajtad gúnyolódni kell.

ISZMÉNÉ                           Mégis mit tudnék most kedvedre tenni még?

ANTIGONÉ                       Mentsd meg magad! Nem nézem én irigyen ezt.

ISZMÉNÉ                           Ó, jaj nekem, hát sorsodat nem oszthatom?

ANTIGONÉ                       Én meghalok s te azt választottad, hogy élj.

ISZMÉNÉ                           Nem mondhatod, hogy nem figyelmeztettelek.

ANTIGONÉ                       Te itt ezekre, én azokra gondolok.[17]

ISZMÉNÉ                           No látod, bennem s benned egy a tévedés.

ANTIGONÉ                       Vigasztalódj. Te élsz, de bennem rég halott

A szív: halottaimnak tartozom vele.

KREÓN                              Eszét veszté e két leány szemlátomást,

Egyik csak most, a másik már mióta él.

ISZMÉNÉ                           Ne várd király, hogy az, kit ennyi bánat ért,

A józan észt meg tudta mindig tartani.

KREÓN                              Te elvesztetted s önként vállalnád a bajt.

ISZMÉNÉ                           Magányos életem mit ér őnélküle?

KREÓN                              Őróla már ne is beszélj: nem létezik.

ISZMÉNÉ                           Csak nem ölöd meg tenfiad menyasszonyát?

KREÓN                              Kivüle is van föld, amely szántásra vár.

ISZMÉNÉ                           De nem, kit ő is úgy szeretne, más leány.

ANTIGONÉ                       Ó, kedves Haimón, tégedet gyaláz atyád.

KREÓN                              Rossz nő az én fiamnak nem lesz hitvese.

Érted s szerelmedért túlsok beszéd ez is.

ISZMÉNÉ                           Hát mátkájától megfosztod saját fiad?

KREÓN                              A kettejük frigyét Hádész oldozza fel.

ISZMÉNÉ                           Ugy döntöttél, látom, hogy meg kell halnia.

KREÓN                              Úgy látom én is. (A szolgákhoz) Mit haboztok, szolganép?

Fogjátok és vigyétek. Mind a két leányt

Szorosra fogva kell őriznetek, mivel

A bátrak is megfutni készek, látva, hogy

Már életükhöz ér az üldöző halál.

A két leányt elvezetik

KAR                                   Boldogok, kiket nem látogat meg életükben sorscsapás,

Mert akiknek isten rázta meg palotáját,

Nemzedékről nemzedékre kúszik házukban a romlás,

Mint hullám a tengeren,

Hogyha thrák szelek zavarják

S felkavarják, végigfutva rajta, a mélységeket,

Mély örvényből hömpölygetve

Sós és szennyes áradást,

S zúg a szélcsapkodta, hullámverte partok sóhaja.

Ősidőkből száll a Labdakidák házára szemünk előtt

Holt apákról, kik nem menthették fel ivadékukat,

Szenvedésre szenvedés, így mérte rá valamely isten

És nincsen feloldozás.

Most a legvégső gyökérre,

Mely még Oidipusz házának új derűs tavaszt igért,

Vérszomjas sarlót emelnek

Alvilági istenek,

Tőlük jött e lélekrontó, észt megbontó őrület.

Hol van Zeusz, te szent erőddel

Megmérkőzni büszke férfi?

Mert a mindent ellankasztó álom sem bénítja meg.

Hónapok szünetlenül

Jönnek, mennek, ám időtlen

Olümposzi ragyogásban

Vagy nem vénülő király.

Tegnapon s a holnapon

És a messze eljövendőn

Egy a törvény: nincs halandó,

Ki az életet baj nélkül éli végig, bárhol él.

Messze jár a jó reménység,

Embernek gyakorta áldás,

Ámde gyakran könnyelmű vágyakkal hálójába csal,

S addig észre sem veszik,

Mig parázsra lép a lábuk.

Aki mondta, bölcsen mondta,

S mint igaz szó szállt reánk,

Hogy a rosszat érzi jónak

Az, kinek lelkét az isten

Űzi pusztulás felé,

Ámde baj nélkül csak kurta perceket fog élni az.

Jön Haimón

De jön épp Haimón, gyermekeid

Közt a legifjabb. Hallotta talán már

Mátkája, Antigoné

Sorsát s a kijátszott

Szerelmet siratja el ő is?

KREÓN                              (a karhoz) Minden jósnál jobban megtudjuk ezt hamar,

(Haimónhoz) Fiam, csak nem haraggal jössz atyád elé,

Választottadra mért itéletem miatt?

Ha bármit is kell tennem, hű fiam maradsz?

HAIMÓN                           Apám, tiéd vagyok, te tűzöl célt elém

S tanácsaid követni mindig kész vagyok.

Mert nincs szerelmi frigy; mit többre tartanék,

Mint azt, hogy életem vezesd jóságosan.

KREÓN                              Igy is kell mindig érezned, fiam, s apád

Szándékát minden másnál többre tartanod,

Azért imádkoznak méltán a férfiak,

Hogy engedelmes gyermeket neveljenek,

Ki szembenéz ellenfelükkel s tiszteli

Atyjának jóbarátait sajátjaként.

De az, ki engedetlen gyermeket nevel,

Csak bajt idéz saját fejére, s evvel is

Ellenfelének gúnykacajra nyújt okot.

Ó, gyermekem, ne add el józanságodat

Asszony szerelméért, de vésd eszedbe jól,

Hogy még az ölelése is fagyot lehel,

Ha rossz asszonnyal osztottad meg ágyadat.

A legnagyobb sebet gonosz barát üti.

Köpj hát utána s küldd mint ellenségedet

Hádészba ezt a lányt, keressen férjet ott.

Kezem között bizonyság arra van, hogy ő

Ellenszegült, egész városban egymaga.

A nép hazugságon ne fogjon engemet,

Inkább haljon meg ő. Zeuszt, törzse istenét

Hívhatja már. Ha tűröm azt, hogy egy rokon

A rendet bontsa, mit mer az, ki távol áll?

Ki helyt tud állni férfimódra otthon is,

Igazságosnak az s csak az mutatkozik

A város életében is. Megbízom én

Az oly parancsnokban, ki szót fogadni tud,

Ha kormány mellé rendelik, s vihar ha jő,

Bátran kitart helyén és rendületlenül.

Törvényt ki sérti s méghozzá szándékosan,

Vagy azt gondolja, hogy parancsolhat nekünk,

Az én helyeslésemmel nem találkozik,

Akit királlyá tett a nép, követni kell

Minden szavát, legyen jogos vagy jogtalan.

Mert fejetlenségnél nincs nagyobb veszély,

A városok pusztulnak, házak általa

Dőlnek romokba, és baráti fegyverek

Kicsorbulnak. De hogyha elvállalt a nép

Fegyelmező hatalmat, az megmentheti,

Ezért meg kell a város rendjét védeni,

S hogy asszonykéz megbontsa, hagyni nem szabad,

Ha meg kell lenni, győzzenek le férfiak,

De asszony rabjának ne mondjanak soha!

KARVEZETŐ                    Nekünk, ha meg nem lopta értelmünk a kor,

Tetszett minden szavad, bölcsen beszélsz, király.

HAIMÓN                           Atyám, az emberész az istentől való,

S ennél nagyobb kincset képzelni sem tudok.

Hogy tán beszédedben hibát találok én,

Nem mondhatom s nem is szeretném mondani.

De felmerülhet másban is jó gondolat.

S nekem talán előnyöm az, hogy láthatom,

Mit is cselekszik és miket beszél a nép.

Mivel tekintetedtől fél a nép fia,

Nem mondja, mit te nem szeretsz meghallani.

De én homályban élek és kihallgatom,

Hogyan siratja már a város ezt a lányt,

Ki bár a legjobb minden asszonyok között,

Dicső tettéért rútul kell meghalnia.

Hisz édes testvérét temette el, mikor

Véres csatában elbukott, s nem hagyta, hogy

Szétmarcangolja dögmadár s falánk ebek.

Ily tettéért arany jutalmat érdemel -

Mondják a némaságot meg-megtörve már.

Atyám, kisérje jó szerencse lépteid,

Ennél nincsen számomra semmi fontosabb.

Fiúnak atyja boldogságánál van-é

Nagyobb öröm, s ennek, ha boldogul fia?

Csak bár egyetlen elvedről tennél le már

Hogy más okos beszédét meg se hallgatod,

Mert az, ki mindig csak saját eszére ad,

S úgy véli, másnak nyelve sincs és lelke sincs,

Üres fejűnek gyakran az mutatkozik,

Bölcs ember az, ki másoktól tanulni tud,

És semmi húrt meg nem feszít túlságosan.

Megláthatod, ha jő a téli áradás,

A hajlékony fa el nem veszti ágait,

A másik nem hajlik s tövestül pusztul el.

Vagy nézz vihartól vert hajót, a túl erős

Deszkázat el nem enged, ez fordítja fel,

S úgy imbolyog a pusztulás felé.

Engedj a jó tanácsnak és másíts a szón.

Ha véleményemet, habár ifjabb vagyok,

Elmondanom szabad: legjobbnak tartanám,

Ha már mindentudónak születne meg

Az ember, ám ha nincsen így, mert nincsen így,

Jó még az is, ha más szavára hallgatunk.

KARVEZETŐ                    Uram király; mindketten jól beszéltetek,

Hallgass reá s ő is hallgatni fog reád.

KREÓN                              Csak nem fogunk öreg korunkra még ilyen

Ifjú legénykétől tanulni bármit is?

HAIMÓN                           Semmit, mi helytelen. Ha ifjú is vagyok,

Korom ne nézd, inkább a szót magát tekintsd.

KREÓN                              A rendbontók ügyében mersz emelni szót?

HAIMÓN                           Gonosztevők mellé evvel sem álltam én.

KREÓN                              Gonosztevőnek nem mutatkozott e lány?

HAIMÓN                           A nép a városban nem ezt rebesgeti.

KREÓN                              Talán a nép határoz abban, mit tegyek?

HAIMÓN                           Hogy ez mily éretlen beszéd, nem látod át?

KREÓN                              E föld királya más, vagy én uralkodom?

HAIMÓN                           Nem város az, mi egy ember tulajdona.[18]

KREÓN                              Kié a város? Nem királya birtoka?

HAIMÓN                           Ám akkor légy király a puszta föld felett.

KREÓN                              Nyilvánvaló: a nő pártjára állt ez itt.

HAIMÓN                           Akkor te nő vagy, mert én csak rád gondolok.

KREÓN                              Gonosz fiú, atyáddal perbe szállni mersz?

HAIMÓN                           Mert látnom kell, hogy jogtalanságot teszel.

KREÓN                              Tekintélyem megóvni volna jogtalan?

HAIMÓN                           Az istenek tekintélyét sérted vele!

KREÓN                              Gyalázatos beszéd, a nő hálózta be!

HAIMÓN                           De én gonosztett hálójába nem jutok.

KREÓN                              Hiszen minden szavad csak őérette van.

HAIMÓN                           Érted s értem s a síri istenek miatt.

KREÓN                              Asszony bolondja, csak nekem ne hízelegj!

HAIMÓN                           Te csak beszélsz s mást meghallgatni sem kivánsz?

KREÓN                              Nem éred el, hogy éljen s hitvesed legyen.

HAIMÓN                           Mást is megöl halála,[19] hogyha meghal ő.

KREÓN                              Még fenyegetni mersz te engem, szemtelen?

HAIMÓN                           Ennek nem szemtelenség ellentmondani.

KREÓN                              Ebből is sírva fogsz kijózanodni még.

HAIMÓN                           Apám ne volnál, mondanám, hogy nincs eszed.

KREÓN                              Igen? Hát, esküszöm, te nem soká örülsz,

Hogy így gyalázhatsz engemet büntetlenül.

(A szolgákhoz)

Hozzátok hát az undok nőszemélyt ide,

Haljon meg itt mindjárt a vőlegény előtt!

HAIMÓN                           Nem, nem, ne képzeld, hogy szemem láttára fog

Meghalni ő! Hanem szemed se látja már

Az én arcom többé, keress barátokat,

Akik hajlandók tűrni őrjöngésedet. (El)

KARVEZETŐ:                   Fiad vad indulatban ment el, ó király.

S az ő korában ez veszélyes is lehet.

KREÓN                              Tehet s gondolhat már emberfelettit is,

A két leány sorsát nem változtatja meg.

KARVEZETŐ                    Hát mind a két leánynak meg kell halnia?

KREÓN                              Az ártatlannak nem, valóban jól beszélsz.

KARVEZETŐ                    S milyen halálra szántad azt a másikat?

KREÓN                              Embernemjárta pusztaságba elviszem,

És ott a szirtodúba zárom élve őt,

S melléje ételt éppen annyit tétetek,

Hogy városunk a vér bünétől ment legyen,[20]

Ott kérje Hádészt - mert az istenek közül

Csak őt szolgálta[21] - hogy megmentse életét,

S ha nem, hát megtanulja végre, hogy milyen

Hiába volt mindig Hádészt szolgálnia. (El)

KAR                                   Erósz, te legyőzhetetlen,

Erósz, ki a zsákmányodnak esel,

Ki a lányka szelíd arcán

Lelsz pihenőt,

Bejárod a tengereket s a paraszti tanyákat,

És meg nem menekülhet előled

Isten se, halandó sem, s az eszét vesztette el az, kit elérsz.

Igazszívű embereket te

A bűn gyalázatába viszel,

Te most e családban a békét

Megzavarod,

Hogy győzzön a vágy, mit a lány szeme kelt, szerelmet igérve,

S az örök törvény trónjára felüljön,

Igy játszik, mert nincs ki legyőzze, az isteni Aphrodité.

De már magam is áthágom a törvényt,

Mikor ezt látom, mert nem tudom

Feltartani többé könnyeimet,

Látván, hogy a minden élő közös

Nászágya[22] felé megy Antigoné.

Az utolsó sorok közben Antigonét elővezetik a palotából

ANTIGONÉ                       Lássatok engem, ó hazám polgárai,

Hogy indulok én ez utolsó

Utamra, utószor

Látva a nap fényét,

S aztán soha többé. Az egy közös úr,

Hádész engem élve hajt

Akherón partja felé.

Menyegzőt nem értem én,

És nekem nem zeng a nászdal,

Engemet eljegyzett Akherón.

KAR                                   De mégis dicsőséggel koszorúsan

Indulsz a halotti sötét felé,

Mert nem sorvasztott a nehéz kór,

S kard nem ütött rajtad sebet,

A saját törvényed visz s a halandók

Közt egyedül mégy élve az Alvilágba.[23]

ANTIGONÉ                       Hallottam, hogy pusztult a szegény

Fríg Niobé,

Szipülosz magas ormán,

Kit a durva kemény kőszikla, akár

A borostyán nőtt körül,

S beszéli a hír,

A hó meg a záporeső veri egyre,

Míg maga is megolvad,

S szomorú szempillája alól a könny a nyakára özönlik.

Őhozzá hasonlóvá tesz engem a sors.

KAR                                   Márpedig ő istennő: isteni sarj,

És mi emberek vagyunk.

Nagy szó az, hogy az elmúlásban

Isteni sorsból ad részt neked

Életed és azután a halálod.

ANTIGONÉ                       Még gúnyolnak is engemet, ó, halljátok, istenek!

Megvárnád legalább, amíg

Eltűnök s ne szemembe mondd!

Ó hazám, kincses hazám

Polgárai, férfiak!

Ó jaj,

Diké forrásai, Thébai

Ligetében szép szekerek,

Legyetek ti tanúk,

Hogy nincsen, ki megsirasson, és milyen hallatlan új

Törvény kényszerít a szörnyű sírbörtönbe engemet!

Én, én nyomorult,

Kit az élők kivetettek,

S nem fogadnak be a holtak.

KAR                                   Bátorságod messze ment,

Diké büszke orma ellen

Mertél törni, gyermekem,

S most atyád sorsában osztozol.

ANTIGONÉ                       Ahhoz nyúlsz, ami legjobban fáj énnekem:

Balsorsa atyámnak,

Mindnyájunk, a dicső

Labdakidák

Súlyos végzete.

Ó jaj,

Átkozott nászágya anyámnak,

Melyben önfiát ölelte,

Az én szegény apámat,

S én, nyomorult, én lettem a gyermekük.

Átok alatt, nászból kimaradva, megyek magam is ma közéjük,

Ő jaj, nyomorult

Nászra találtál, testvérem, apám,[24]

S engem sújtasz még a halálon túl is.

KAR                                   Szép a jámbor kegyelet.

Ám kinek hatalma van,

Nem tűri, hogy ellentmondjanak.

Te magad vállaltad a halált.

ANTIGONÉ                       Barát se kisér, nászdal se kisér,

Nyomorultul hurcolnak el, vár ez az út,

És nekem szegénynek már a nap szentséges fényét

Látnom sem szabad soha,

S nincs barátaim között, halálomon ki könnyet ejt.

Kreón visszajön

KREÓN                              Mit gondoltok, ha meg lehetne váltani

Halált a jajgatással, véget érne-e?

Még mindig nem vittétek el? Beboltozott

Sírbarlangjába téve, mint parancsolom,

Hagyjátok ott magára s haljon meg, ha kell,

Vagy éljen bár és ülje titkos lakziját.

Mert vérbűnt érte én magamra nem veszek,

De nem tűröm, hogy egy nap süssön rám s reá.

ANTIGONÉ                       Ó sírom, nászszobám, te föld odvába vájt

Örök tanyám, immár elindulok feléd,

S szeretteim felé, mert Perszephassza már

Legtöbbjüket halott népébe vette fel.

Közéjük most utolsónak megyek magam,

Pedig lett volna még az élethez jogom.

Megyek tehát s számomra egy remény maradt:

Hogy kedvesen fogadnak ott apám s anyám,

S kedves testvérem, kedvesen fogadsz te is,

Hiszen mikor meghaltatok, saját kezem

Megmosdatott s adott rátok halotti díszt,

S a sír fölött áldoztam is, Polüneikész,

Azt is, mit szenvedek, teérted szenvedem,

Bár az, ki józan, csak helyesli tettemet.

Hiszen lett volna bár a gyermekem halott,

Vagy volna férjemé az oszló holttetem,

A várossal talán nem szállok szembe én.

Miféle törvény kényszerít ezt mondanom?

Hiszen férjem helyett másik férjem lehet,

S ha elvesztettem, más férjemtől gyermekem,

De hogyha Hádész rejti már apám s anyám,

Már nem születhet testvérem többé soha.

Ez volt a törvény, mely mindenki más fölé

Téged helyez, de bűnnek tartja ezt Kreón,

Testvérem, s vakmerő gonosznak engemet.

Most megragad kezemnél fogva s elszakít

Az élettől, mely nászt igért, már nem fogok

Hitvest ölelni és táplálni gyermeket,

Kifosztva mindenből, baráttalan megyek

Tovább s bár élek még, a holtak odva vár.

Az istenek melyik törvényét hágtam át?

Hogy nézzek már az istenekre én, szegény?

Szövetségest ugyan kiben remélhetek,

Ha így jutalmazták meg jámborságomat?

Ha mégis istenek szemében így helyes,

A szenvedésben ismerem fel vétkemet.

Ha meg nem én, de itt ezek vétkeztek, úgy

Csak azt szenvedjék, mit rám mértek jogtalan!

KARVEZETŐ                    Még most is a lányt az előbbi vihar

Sodorja magával.

KREÓN                              Megbánják azok ezt, hiszem,

Akik elhurcolni haboznak őt!

KARVEZETŐ                    Jaj, már a halál közeledtét

Jelenti e szó.

KREÓN                              Egy szóval sem hitegethetlek,

Hogy tán e leány sorsa egyéb lenne.

ANTIGONÉ                       Thébai földje, atyáim

Városa, ősi istenek,

Visznek már, nincs haladék.

Lássátok, Thébai fejedelmei,

A királylány, az utolsó

Mit szenved és milyen emberek

Büntetik istenes életéért.

KAR                                   Tűrte a szépalakú Danaé is,

Hogy az ércajtó elzárja előle az égi fényt,

Mint sírkamra, de titkos nászszoba lett a szobája,

És királyi származás volt ő is, mint te, gyermekem,

Hű sáfárra bízta rá Zeusz magzatát aranyzuhatag.

A sors hatalma félelmes hatalom,

Sem kincs, sem Arész,

Sem a bástyatorony, sem a tengerverte hajók

Meg nem menthetnek előle.

Megtört haragos vadsága Drüasz fiának,

Édónok felett ki király volt, ámde kicsinylő

Szóval káromlá Dionüszoszt, s sziklabörtön rabja lett.

Vértől csöpög így s iszonyattól az elvakultság,

Megtanulta saját példáján, amikor

Istent mert illetni gonosz nyelvével,

S istennel telt asszonyokat,[25]

Meg a fáklya tüzét le akarta

Inteni, és a szelíd fuvolát szerető múzsákat.

Kék szirtek közelében, ahol két tenger

Mossa a Boszporosz partjait meg a thrák

Szalmüdésszoszt, istenük, Árész,[26]

Phineusz két fiát

Látja kegyetlen sebben,

Megvakítva gonoszszivű mostoha által,

S üres árka szemüknek égre kiált,

Mert kiszúrja kegyetlen

Kéz s a hegyes vetélő.

Sorvadnak, gyászolva saját sorsukat, anyjuk

Sorsát, mert szégyenre születtek,

Bár az Erekhtheidák

Ősi családja a törzsük,

S anyjuk távoli barlangban

Nőtt fel,[27] játszótársai vad viharok,

Boreász hegyeken száguldó lánya,

Isteni származás maga is, de mégis,

Őt is utolérték az örök Moirák, leányom.

Antigonét a kardal közben elvezetik. Jön Teiresziasz, a vak jós; egy gyermek vezeti

TEIRESZIASZ                    Ó, városunk előkelői, egy uton

Ketten jövünk, egy szempár lát kettőnk helyett,

Vak ember útját is szolgája szabja meg.

KREÓN                              Mi hír, vén Teiresziasz; mi újságot hozol?

TEIRESZIASZ                    Elmondom én, csak megbecsüld a jós szavát.

KREÓN                              Hát nem rád hallgattam talán a multban is?

TEIRESZIASZ                    Ennek köszönöd, ha jól kormányozod hajónk.

KREÓN                              Elismerem, bár én szenvedtem érte meg.[28]

TEIRESZIASZ                    Légy most is észnél, mert beretvaélen állsz.

KREÓN                              Mi baj? Hideg fut át, ha szád szólásra nyílt!

TEIRESZIASZ                    Majd megtudod, ha végighallgatod szavam:

Ülvén a megszokott madárleső helyen,

Ahol minden madár felettem elrepül,

Egyszerre ritka hang ütötte meg fülem,

Vad hangzavar, vijjognak izgatott rajok,

Véres karommal megy madár ellen madár,

Meghallom én is zúgó szárnycsapásukat.

Elrémülök s mindjárt az oltárhoz megyek,

Tüzében új jelet keresve, ám a füst

Közül Héphaisztosz lángja nem ragyog ki most,

A combok zsírja csak hamúban olvadoz,

Fröcskölve sistereg, magasra felcsapó

Epét szétszóró a tűz, a forró zsír alatt

A combokon már-már a hús is szétfolyik.[29]

E gyermek itt mindenről tájékoztatott,

Igy tudtam meg, hogy kárbament az áldozat,

Mert engem ő vezet, mindenki mást meg én.

A város ezt a bajt miattad szenvedi,

Mert avval vannak telve mind a szent helyek,

Hogy dögmadár s ebek zsákmánya lett szegény,

Ki elbukott a harcban, Oidipusz fia.

Ezért nem kell oltárainkon áldozat

Az isteneknek, és a tűz hiába ég,

S nekünk már jót sem jelent, madár ha zúg,

Mert ember vérével lakott jól mindegyik.

Gondold meg ezt, fiam, hisz ember vagy te is,

És nincs ember, ki még nem tévedett soha,

De tévedett bár, sorsa nem reménytelen,

Ha bajba jutva nem makacskodik tovább,

S hibáját jóvá tenni jó tanácsra hajt.

Az önhittség nyomán csak balsiker terem.

A holtat hagyd nyugodni már s többé ne bántsd,

Ki úgyis meghalt, azt minek megölni még?

Csak érdekedben mondom ezt, hallgass reám,

A jó tanácsot meghallgatni jóra visz.

KREÓN                              Te vén ember, te, mint a célt a céllövők,

Mind célba vesztek engemet, próbát teszel

Rajtam te is mesterségeddel! Rég tudom,

Megalkudott fejem fölött e sok kufár.

Szárdész borostyánkövén kalmárkodjatok,[30]

Ha minden áron nyerni kell, és India

Aranyhegyén, de eltemetni őt soha

Nem fogja senki, akkor sem, ha szent sasok[31]

Jönnének őt Zeusz trónjához ragadni fel.

Hogy átkot hozna ránk, attól se félek én,

S temetni nem hagyom, s olyat se képzelek,

Hogy istenekre emberről szállhatna szenny.

De sok hatalmas ember elbukott, öreg,

Csúfos bukással, mert abból hasznot remélt,

Hogy szép szavakba rejti csúf szándékait.

TEIRESZIASZ                    Hajh!

Ki van, ki tudja még az emberek között -

KREÓN                              No mondd ki csak, mi közhelyet tudsz már megint?

TEIRESZIASZ                    Hogy legnagyobb kincsünk a bölcs megfontolás.

KREÓN                              S meggondolatlanságnál nincs nagyobb hiba.

TEIRESZIASZ                    És tűröd mégis azt, hogy ellepett e kór.

KREÓN                              A jósnak nem kívánok ellentmondani.

TEIRESZIASZ                    Mi mást teszel, ha azt mondod: hazudtam én?

KREÓN                              A pénzt szerette mindig mindenütt a jós.

TEIRESZIASZ                    S a zsarnokok gyalázaton nyerészkedők.

KREÓN                              Nem tudnád, hogy királyodat szidalmazod?

TEIRESZIASZ                    Tudom, hisz jóslatom szerint lettél király.[32]

KREÓN                              Jósolni bölcs, de gazság kedvelője vagy.

TEIRESZIASZ                    Te kényszerítesz titkomat kimondani!

KREÓN                              No hát beszélj, éppen csak hogy hasznot ne várj.

TEIRESZIASZ                    Hogy ebből tőled várhatnék, nem gondolom.

KREÓN                              Mert engem meg nem vesztegethet semmi szó.

TEIRESZIASZ                    Figyelj tehát minden szavamra: nem soká

Fog körbejárni pályáján a napszekér,[33]

S te adni fogsz az ágyékodból származó

Fiakból egyet váltságul halottakért,

Mert mélybe lökted azt, ki fennjárhatna még,

Az élő lelket sírverembe zártad el,

S ki alvilági istenekhez tartozik,

A holtat eltemetni meg nem engeded.

Pedig nincs már hozzá jogod s az égiek

Világához sem tartozik: te ellenük

Támadsz. Erinüszek leselkednek reád,

Az istenek küldték ki őket ellened,

Saját bűnöd szerint mérnek rád büntetést.

Figyelj tehát szavamra és itélj magad,

Pénzért beszélek-é? Mert házad csakhamar

A férfiak s a nők sírása tölti be.

Mert minden városban bosszújuk kelt zavart.

Hol embert marcangolhat szét a vad s az eb,

S a szárnyas dögmadár hoz átkozott szagot

A rét felől a szent városfalak közé.

Te ingerelsz fel és én mint jó céllövő

Szived felé irányítok nyilat s tudom,

Bizton talál, s te elfutnál, de nincs hová.

(Kísérőjéhez)

Most gyermekem, vezess már engemet haza,

Ez meg dühét ifjabbakon próbálja ki,

S szoktassa csendesebb beszédhez ajkait,

És józanabb legyen, mint most mutatkozik.

Teiresziaszt a gyermek elvezeti

KARVEZETŐ                    Elment, uram, s itt hagyta szörnyű jóslatát,

Pedig, habár sötét hajunk fehérre vált,

Nem emlékszünk egyetlenegy esetre sem,

Hogy jóslatával ő hazugságban maradt.

KREÓN                              Én is tudom, s ez megzavarja lelkemet.

Engedni oly nehéz, de mégis súlyosabb,

Ha ellenáll az ember és romlásba jut.

KARVEZETŐ                    Most légy okos, Kreón, Menoikeusz gyermeke.

KREÓN                              Mit kell hát tenni? Szólj, és én rád hallgatok.

KARVEZETŐ                    Eredj s hamar bocsásd ki verméből a lányt.

S temesd el illőn azt, ki már holtan hever.

KREÓN                              Engedjek ebben is, valóban azt hiszed?

KARVEZETŐ                    Méghozzá tüstént, ó király, az istenek

Bosszúja gyors, a bűnt utolérik hamar.

KREÓN                              Ó, jaj nekem, szivemnek ellenére van,

De hát a végzet ellen nem harcolhatok.

KARVEZETŐ                    Ne bizd ezt másra, menj hát és tedd meg magad.

KREÓN                              Ha így van, hát gyerünk,

(Szolgáihoz)

Jertek, szolgák, elő,

Távol s közel ki van, baltát ragadjatok,

Amott a domb, ti arra menjetek hamar.

Ha elhatározásom így megváltozott,

Amit magam kötöttem, most feloldozom.

Borzadva látom, hogy legbiztonságosabb

A fennálló törvényt halálig védeni.

Kreón szolgáival együtt távozik

KAR                                   Soknevű isten, Kadmosz dicső unokája,

A mennydörgő Zeusz gyermeke,

Te őrzöd a híres Ikariát,[34]

Oltalmad alatt áll

Démétér sík földje, Eleuszisz,

Mely felvesz mindenkit ölébe,[35]

Bakkhosz, Thébaiban, a bakkhánsnők

Anyavárosában[36] lakozol,

Iszménosz hűs habjai mellett,

S hol a sárkányfogvetemény kinőtt.

Kétfejű szikla,[37] az is rád várakozik,

Lángnyelv villózik alatta,[38]

Barlangjából nimfák jönnek elő,

Meg a Kasztalia forrás.

Nüsza borostyánnal benőtt

Halmai küldenek el hozzánk,

Meg a part, mely a dús fürtöt neveli

S eljössz megtekinteni

Halhatatlan hangokon

Ünneplő Thébai tereit.

Mert megbecsülöd

Minden városok felett

Villámsujtotta anyáddal,[39]

Most is, hogy e város

S benne a nép iszonyú kórságra jutott,

Jöjj a magas Parnasszoszon át vagy a zúgó

Tengeren át s hozz tisztulást mireánk.

Tüzet lehelő

Csillagok karát vezeted,[40]

Az éjszaka hangjaira

Te figyelsz, Zeusz gyermeke,

Jöjj te közénk szolgálóiddal, urunk,

Kik téged az éjszaka mámorában,

Pásztorukat, táncolnak egyre körül.

Hírnök jön

HÍRNÖK                            Kik lakjátok Kadmosz s Amphión városát,

Higgyétek el, míg él az ember, semmi sincs,

Miért dicsérnem vagy kárhoztatnom lehet.

Szerencse, semmi más, emel s lesujt megint,

Akár a balsorsba jutsz; akár jól megy sorod,

S ki mondaná előre, hogy mi vár reá?

Kreónt irigyelhettem volna még imént,

Az ellenségtől megmentette városunk,

S Kadmosz földjén s egész vidékén lett király,

Családja is virult: nemes, szép gyermekek.

S most mindent elveszít. Hiszen ki nem talál

Az életben többé gyönyört, úgy gondolom,

Nem élő ember az, csak élő holttetem.

Hiába raktad házad kincsekkel tele,

Hiába vagy király, ha már örülni sem

Tudsz semminek. Ha érte boldogságodat

Kell adni, minden más a füst árnyéka csak.

KARVEZETŐ                    Királyainkról mily rossz hírt hozol megint?

HÍRNÖK                            Meghalt s ezért okolni élőket lehet.

KARVEZETŐ                    Kit öltek meg? S ki ölte meg? Beszélj, beszélj!

HÍRNÖK                            Haimón halott. Önvére volt a gyilkosa.

KARVEZETŐ                    Hogyan? Rokonkezek talán? Saját keze?

HÍRNÖK                            Atyját ítélve el, megölte önmagát.

KARVEZETŐ                    Ó jós, a jóslatod hamar beteljesült.

HÍRNÖK                            S ti adjatok tanácsot, hogy most mit tegyünk.

Eurüdiké cselédeivel kilép a palotából

KARVEZETŐ                    Ott látom jönni a szegény Eurüdikét,

Kreónnak hitvesét. Hallotta már a hírt,

Vagy véletlen vezette erre lépteit?

EURÜDIKÉ                       Ó, polgárok, hallom, rólam beszéltetek.

Alig léptem ki még, hogy Pallasz templomát

Keressem fel s könyörgésen részt vegyek,

Ajtót nyitok s a záron tartom még kezem,

És akkor baljós hang ütötte meg fülem:

Házunkat ért csapásról szóltatok megint.

Cselédeim karjába félve roskadok:

Miről beszéltetek, mondjátok meg nekem,

Akármi van, megszoktam már a szenvedést.

HÍRNÖK                            Királynőm, én ott voltam és el is fogok

Beszélni mindent, úgy, ahogy van, szó szerint.

Hogy enyhíthetné sorsodat szép szó, utóbb

Hazugságban maradva? Jobb a nyílt beszéd.

Férjed kisérni voltam én a sík mezőn,

Ahol kutyáktól marcangolva ott hevert

A meggyalázott holttetem: Polüneikész.

Keresztutaknak istenasszonyát[41] s Plutónt

Imával engesztelve, megmosdattuk őt

Jámbor szokás szerint és frissen szaggatott

Olajfalombbal fedve hamvasztottuk el,

Sirhalmot is hantoltunk rá hazája szent

Földjéből s már siettünk is tovább a lány

Kemény, halálos nászágyát keresni fel.

Már messziről hangos jajszót hall egyikünk

A fel nem szentelt átkozott sírbolt körül,

Kreón királyhoz fut, hogy megjelentse ezt,

Már hallja ő is, hallja, ám nem érti még,

És vánszorogva lép közel, majd felkiált

Siralmasan: “Balsorsra szánt szegény fejem

Hát jós vagyok? Hát láthatok jövőbe én?

Vagy jártam-é ennél fájdalmasabb utat?

Fiam szavát hallom. Szolgák, siessetek,

A sírbarlangot álljátok hamar körül,

Nyílásáról a sziklát gördítsétek el,

S hatoljatok be, látni, hogy Haimón szavát

Hallom vagy gúnyt űznek velünk az istenek.”

Minden reményt vesztett urunk parancsait

Mi teljesítjük és a mélyben, legbelül,

A lányra bukkanunk, nyakán hurok feszül,

Úgy függ: kötélnek szép fátylát sodorta meg.

Haimón beléje kapaszkodva földre rogy,

Siratva Alvilágra szállt menyasszonyát,

Elátkozott nászágyát, atyja tetteit.

Ez, megpillantva őket, feljajdul, s bemegy,

S hangos panasszal így szólítja meg fiát:

“Szerencsétlen te, mit teszel, minek vagy itt?

Miért akarnád önmagad megrontani?

Mint istenhez könyörgök, jer velem, fiam!”

De ő atyjára vad tekintettel mered,

Szót sem felel, hanem némán arcába köp,

És kardját két marokra fogja ellene,

Ezt fürgesége menti meg, s akkor szegény

Fiú dühében önmagát pusztítja el;

Saját keblébe mártja fegyverét s a lányt

Magához vonja elhaló karjával is.

Hörög s a torkán habzó vére felbugyog,

S a hófehér arcon bíborcsepp gyöngyözik.

S most fekszenek, halott mellett halottja van,

Igy ülte nászát Hádész házában szegény.

Példája is mutatja: emberek között

Meggondolatlanságnál nincs nagyobb csapás.

Az utolsó szavaknál Eurüdiké, szolgálóival együtt, hirtelen bemegy a palotába

KARVEZETŐ                    Ez mit jelent megint? Nem szólt egy árva szót

S eltűnt szemünk elől az asszony hirtelen.

HÍRNÖK                            Ez engem megdöbbent. Avval biztatom

Mégis magam, hogy ennyi nép előtt talán

Szégyellte volna megsiratni gyermekét,

S házában hű cselédek osztják meg vele

A gyászt. Remélem, józansága védi őt.

KARVEZETŐ                    Azt nem tudom, de hangos jajveszékelés

Sem fojtogathat úgy, miként e némaság.

HÍRNÖK                            Nézzünk utána hát, a fojtott indulat

Nem rejt-e titkos szándékot szemünk elől?

Való, amit mondasz, jerünk a házba be,

A némaságnak is hatalmas súlya van.

A hírnök bemegy a palotába; Kreón jön, Haimón holttestével

KARVEZETŐ                    Itt jő a király már, maga hozza,

Saját keze hozza a bűn jelét;

Ha ugyan kimondani nem tilos:

Nem más, maga hozta magára a romlást.

KREÓN                              Jaj, esztelen ész, amit elkövetett,

Hogyan ölt a merevség,

Látjátok itt azt, aki ölt

És azt, aki meghalt, az apát s a fiút.

Jaj, átkozott parancsaim!

Ó, fiam, én fiatalságod

Siratom, jaj,

Meghaltál, elszállt az erőd,

S nem te, de én voltam, ki megöltelek.

KARVEZETŐ                    Jaj, látom későn ismered fel, hogy mi jó.

KREÓN                              Ó, jaj nekem,

Mit szenvedek, hogy megtanuljam! Már tudom,

Hogy isten súlyos kézzel mért csapást az én

Fejemre akkor és vad útvesztőbe vitt,

Lábbal tiporva boldogságom, jaj nekem.

Jaj, jaj, a halandó sorsa a balsors.

Második hírnök kilép a palotából

MÁSODIK HÍRNÖK         Uram király, neked minden bajból kijut.

Csak most hozod kezedben egyiket, de lépj

A házba s ott elődbe tárul új csapás.

KREÓN                              Hát érhet még nagyobb csapás? Mi vár reám?

MÁSODIK HÍRNÖK         Meghalt halott fiadnak anyja, hitvesed,

Még friss sebében véresen fekszik szegény.

KREÓN                              Hádész kikötőjét engesztelni hiábavaló,[42]

Miért, miért vagy ellenem?

Rossz hírt aki hoztál,

Minek, ó, minek is szaporítod a szót?

Halottat ölsz meg vele újra.[43]

Mit tudsz még mondani újat?

Siratom, jaj,

Anyjával fiamat, hogyan

Ér a halál a halál nyomában!

A palota kapuja feltárul; házi oltár mellett Eurüdiké holtteste válik láthatóvá

KARVEZETŐ                    Immár megláthatod, nem rejti őt a ház.

KREÓN                              Ó, jaj nekem,

Szerencsétlennek, látnom kell ez új csapást.

Mi vár reám, mi balsors várhat még reám?

Szegény fiam holttestét fogja még kezem,

S szememmel látom már másik halottamat.

Jaj, gyermekem, jaj, jaj, szegény anya!

MÁSODIK HÍRNÖK         Az oltár mellett friss sebében összerogy,

Sötétülő tekintetét még fölveti,

S Megareuszt, korábban elvesztett fiát előbb,

Aztán meg ezt siratja meg, téged pedig

Mint magzatodnak gyilkosát megátkozott.

KREÓN                              Ó, jaj, ó, jaj,

Hová legyek, elfog a rettegés,

Miért nem engemet ért a kard?

Ó, én nyomorult,

Jaj, nyomorúság csak a sorsom!

MÁSODIK HÍRNÖK         Az már igaz, hogy haldokolva ellened

Mindkét fiad haláláért emel panaszt.

KREÓN                              Még azt mondd el nekem, hogyan halt meg szegény?

MÁSODIK HÍRNÖK         Keblébe önkezével vert vasat, mikor

Megtudta, mily szörnyű sors érte gyermekét.

KREÓN                              Ó, jaj nekem, én nem okolhatok

Senkit sem magam helyett,

Én öltelek meg, én nyomorult,

Én, én, az igazság ez.

Fogjatok gyorsan, szolgák, s vigyetek,

Ki semmibb lettem a semminél.

KARVEZETŐ                    Ha még lehet jóról beszélni ennyi rossz

Között: a bajt lerázni jó, minél nagyobb.

KREÓN                              Jőjj már, jőjj már,

Tűnj már a szemembe, legszebb

Nap, mely legutolsó

Órámat hozod, ó jőjj,

S több napot aztán már ne is érjek utánad.

KARVEZETŐ                    Majd erre is kerül sor, ámde rád ma még

Más munka vár: a többit istenekre bízd.

KREÓN                              Kimondtam, és tőlük se kérek semmi mást.

KARVEZETŐ                    Ne kérj te semmit, mert mi elvégeztetett,

Halandó ember azt el nem kerülheti.

KREÓN                              Vigyétek a céltalan életűt,

Akaratlan öltelek meg, fiam,

És tégedet, ó te szegény asszony.

Jaj, merre tekintsek? Az én kezemen

Minden, minden balul üt ki,

Énrám iszonyú sors méretett.

KAR                                   Bölcs belátás többet ér

Minden más adománynál.

Az isteneket tisztelni kell,

Gőggel teli ajkon a nagy szavak

Nagy romlásra vezetnek -

S józanná nem tesz, csak a vénség.

[1] Az alvilágiak közt várja tisztelet - a görögök hite szerint csak azok lelke juthatott be haláluk után az Alvilágba, akiket eltemettek, az elföldeletlen holtaké nem; éppen ezért súlyos vétek volt bárkit temetetlenül hagyni, s aki mégis megtette, annak az alvilági lelkek bosszújától kellett tartania.

[2] maga Kutatta fel saját förtelmes tetteit - Oidipusz már Thébai királya volt, mikor dögvész kezdett pusztítani a városban. Oidipusz a delphoi jósdához fordult felvilágosításért, s Apollón azt a jóslatot adta, hogy addig nem szűnik meg a ragály, míg fel nem kutatják és el nem űzik Laiosz gyilkosát. Oidipusz maga vezette a “nyomozást”, s közben tudta meg, hogy a tettes ő maga volt.

[3] A hitves és szülő - e két név egy személy - Oidipusz felesége, Iokaszté volt Laiosz felesége is, tehát Oidipusznak anyja is, hitvese is egy személyben. Mikor Oidipusz igazi kilétére fény derült, Iokaszté felakasztotta magát.

[4] a fehérpajzsú harcost - a kar Andrasztoszra, Argosz királyára céloz, aki ezüst pajzzsal szállt hadba.

[5] a város hét torkának - a hét kapunak. Noha az ostromló sereg már elvonult, a kar még mindig látni véli.

[6] Felgyűrkőzik a harcra a sárkány - azaz Thébai harcosai, akiknek ősei a monda szerint elvetett sárkányfogakból születtek.

[7] büszkén csörrent az arany - a kar a gazdag fegyverzetre céloz.

[8] Ő arra vetette tüzét - Kapaneuszt, az ostromló sereg hét vezérének egyikét Zeusz villámával sújtotta, mert a falakra hágva azzal kérkedett, hogy akár Zeusz akarata ellenére is beveszi a várost.

[9] Zeusznak adóztak, mint diadalmi jellel - Szophoklész úgy tudja, hogy az ostromló sereg vezérei mind elestek. Fegyvereiket a győztesek leszedték, és hálájuk jeléül Zeusz Tropaiosz, a “megmentő” Zeusz templomában akasztották fel, egyúttal győzelmüknek is emléket állítva. Az egymást megölő testvérpár fegyverei természetesen egyik célnak sem feleltek meg.

[10] forróvaspróbát kiállani - a bűnös kiderítésének még a középkorban is szokásos módja: a gyanúsított izzóra tüzesített vasdarabot vett a kezébe, s ha nem keletkeztek rajta égési sebek, akkor ártatlannak, ellenkező esetben bűnösnek tekintették.

[11] félelmes szót mondott ki egyikünk - valamelyik őr nyilván figyelmeztette társait, hogy Kreón megtiltotta a halott eltemetését, s most könnyen rájuk terelődhet a gyanú.

[12] ha még ugyan Zeuszé a tisztelet - fenyegetés: “amilyen biztos, hogy tisztelem Zeuszt, olyan biztos, hogy megbüntetlek, ha…”

[13] hármas áldozattal vette őt körül - azaz tejből, mézből és borból álló áldozattal.

[14] ki szolga csak - nem szó szerint értendő; Szophoklész azt akarja érzékeltetni, hogy Kreón korlátlan úrnak tekinti magát.

[15] a Zeusz-oltár körül - Zeusz itt mint a vérségi, kapcsolatot védő isten szerepel, akárcsak lentebb: Zeuszt, törzse istenét.

[16] Hádész egy törvény szerint ítél - azaz mindenkinek meg kell halnia, ha ellenség, ha jó barát.

[17] én azokra gondolok - a halottakra.

[18] Nem város az, mi egy ember tulajdona - Haimón a demokrácia és az egyeduralom ellentétére utal.

[19] Mást is megöl halála - Haimón arra céloz, hogy követni fogja Antigonét a halálba, de Kreón félreérti, és magára vonatkoztatja szavait.

[20] Hogy városunk a vér bünétől ment legyen - a görögök hite szerint az éhhalálra ítéltek vére az ítélet hozójára szállt: Kreón azzal hárítja el magától és a várostól a felelősséget, hogy jelképesen némi élelmet adat Antigoné sziklabörtönébe.

[21] az istenek közül Csak őt szolgálta - azzal, hogy annyira a szívén viselte Polüneikész elhantolását.

[22] minden élő közös Nászágya - a sír.

[23] egyedül mégy élve az Alvilágba - a kar Antigoné sziklabörtönére céloz, ahová élve kell leszállnia, hogy aztán a sírja legyen.

[24] testvérem, apám - Oidipusz: mint Iokaszté férje, apja is, mint Iokaszté fia, testvére is Antigonénak.

[25] istennel telt asszonyokat - a bakkhánsnőket, akik a dionüszoszi ünnepségeken fáklyafénynél és zeneszó mellett vad tánccal hódoltak istenüknek.

[26] istenük, Árész - mert a thrákok igen harcias nép hírében álltak.

[27] távoli barlangban Nőtt fel - Boreász a görögök elképzelése szerint a thrákiai hegyek barlangjaiban lakott.

[28] én szenvedtem érte meg - Teiresziasz az ostrom alatt azt jósolta Thébai lakosainak, hogy Arészt, a háború istenét, emberáldozattal kell kiengesztelniük, különben az ellenség győzedelmeskedik; az önfeláldozó tettre csak Kreón fia, Megareusz volt hajlandó.

[29] A combokon már-már a hús is szétfolyik - ez baljós jelnek számított, akárcsak a madarak civakodása.

[30] Szárdész borostyánkövén kalmárkodjatok - gyanúsítás és fenyegetés egyszerre: “Hiába fizettek le Szárdész sok kincsével, hogy így beszélj, Polüneikészt nem fogom eltemettetni.”

[31] szent sasok - a sasokat Zeusz szent állatainak tekintették.

[32] jóslatom szerint lettél király - Teiresziasz sejteti, hogy Kreónt hálából választották királlyá, azért, mert fia feláldozta magát a városért.

[33] a napszekér - a görögök hite szerint a napisten szekéren hajtott keresztül az égbolton.

[34] őrzöd a híres Ikariát - a továbbiakban a kar Dionüszosz néhány híresebb kultuszhelyét sorolja fel.

[35] Mely felvesz mindenkit ölébe - Eleusziszba messze földről zarándokoltak az emberek.

[36] a bakkhánsnők Anyavárosában - mert Dionüszosz Thébaiból származott.

[37] Kétfejű szikla - a kétcsúcsú Parnasszosz Thébai közelében.

[38] Lángnyelv villózik alatta - a jelenséget Thébai lakosai azzal magyarázták, hogy Dionüszosz vonul arra fáklyás kísérőivel, a bakkhánsnőkkel.

[39] Villámsujtotta anyáddal - Dionüszosz anyját, Szemelét, Héra csele folytán Zeusz villáma sújtotta.

[40] Csillagok karát vezeted - a kar ismét a bakkhánsnők éjszakai, fáklyás menetére céloz.

[41] Keresztutaknak istenasszonyát - Hekatét; őt azért engesztelték, mert Polüneikész teteme nyílt téren, “útfélen” hevert.

[42] Hádész kikötőjét engesztelni hiábavaló - mert a halál könyörtelen, a halottak úgysem térhetnek vissza.

[43] Halottat ölsz meg vele újra - Kreón magára céloz: már fia halála is porig sújtotta.

Table of Contents

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

SZEMÉLYEK

Történik Thébaiban, a királyi palota előtt