Tőlkinud ja kommenteerinud
Fordította és magyarázta

SANDER LIIVAK

sander@eki.ee

See fail on järgmise raamatu parandatud järglane:
Ez a fájl a következő könyv javított utódja:

Arany János balladái. János Aranyi ballaade
Tőlkinud Sander Alfred Liivak
Tartu 1999
Bibliotheca Studiorum Hungaricorum in Estonia
ISBN 9985-9092-5-9
ISSN 1406-1465
208 lk

Sarja Bibliotheca Studiorum Hungaricorum in Estonia toimetab Tőnu Seilenthal.

Luuletuste tőlkimist on toetanud Eesti Kultuurkapital, raamatu ilmumist Helsingi Ungari Kultuuri- ja Teaduskeskus.

Raamat sisaldab ka teoste originaaltekstid ning Balázs Nyilasy (Kolozsvár / Cluj-Napoca) ungarikeelse artikli “Arany János balladái” (“János Aranyi ballaadid”, lk 199–205).

Sander Liivak (snd 1972) on Tartu Ülikoolis 1998. a kaitsnud bakalaureusetöö “A magyar ütemhangsúlyos vers észtre fordítása” (“Ungari taktilis-rőhulise värsi eestindamine” (juhendaja Péter Pomozi). Töö tulemused vőtab kokku artikkel “Ungari taktilis-rőhulisest värsist”, Akadeemia 2001 (XIII aastakäik), nr 3, lk 548–557.

Bibliotheca Studiorum Hungaricorum in Estonia sorozatot Tőnu Seilenthal szerkeszti.

A fordítómunkát Eesti Kultuurkapital alapítvány, a kötet megjelenését pedig Helsinki Magyar Művélődési Központ támogatta.

A könyv még a művek eredeti szövegét, valamint Nyilasy Balázs (Kolozsvár) magyar nyelvű cikkét “Arany János balladái” (199–205. o.) is tartalmazza.

Sander Liivak (szül. 1972) Tartui Egyetemen 1998-ban védte meg A magyar ütemhangsúlyos vers észtre fordítása c. szakdolgozatát (témavezető Pomozi Péter). Munkája eredményeit Ungari taktilis-rõhulisest värsist (A magyar ütemhangsúlyos versről) c. cikke összegzi: Akadeemia 2001 (XIII. évfolyam), 3. sz., 548–557. o.

Sisukord
Gyula Juhász: Laul János Aranyist	1
Valge Panni	2
Rozgonyi naine	3
Emand Ágnes	6
Bálint Török	10
László V	14
Egeri neid	16
Mátyási ema	21
Jank Sibinjani	24
Klára Zács	27
Rüütel Bor	30
Szondi kaks kannupoissi	32
Walesi bardid	35
Maisilüdimine	39
Sillaőnnistamine	42
Rahvalaul	45
Punapea-Rébék	46
Surnulekutsumine	49
Pildinäitaja	52
Selgitavaid märkusi	57
Valge Panni (Szőke Panni, 1847)	57
Rozgonyi naine (Rozgonyiné, 1852)	57
Emand Ágnes (Ágnes asszony, 1853)	58
Bálint Török (Török Bálint, 1853)	58
László V (V. László, 1853)	60
Egeri neid (Az egri leány, 1853)	61
Mátyási ema (Mátyás anyja, 1854)	63
Jank Sibinjani (Szibinyáni Jank, 1855)	63
Klára Zács (Zács Klára, 1855)	64
Rüütel Bor (Bor vitéz, 1855)	65
Szondi kaks kannupoissi (Szondi két apródja, 1856)	65
Walesi bardid (A walesi bárdok, 1857)	66
Maisilüdimine (Tengerihántás, 1877)	67
Sillaőnnistamine (Hídavatás, 1877)	68
Rahvalaul (Népdal, 1877)	68
Punapea-Rébék (Vörös Rébék, 1877)	68
Surnulekutsumine (Tetemrehívás, 1877)	69
Pildinäitaja (A képmutogató, 1877)	70
János Aranyi ballaadide tagamaid	71

Gyula Juhász: Laul János Aranyist
Nagu õitsituli sügisöödel palab,
vaimuna me maadel loidab János Arany,
soendab meid ta valgus,
selle õnnistatud hella tule ääres,
ungarlased, kaegem haudmaailma pääle
lootuses, täis valvsust.

Loites kaugelt üle mereavaruse
paistab Arany täna läbi hämaruse,
väisab homseid aegu:
ungarlaste homset, mis kui püha, särav
lapsuke Petlemmas naeratades värab
unelmais meil praegu.

Vana ajapuu on varsti lehist paljas,
kuid maailma vaatab õitsev igihaljas
Aranyi puu võra,
Ungarimaa mullas sügaval ta juured,
oma uhket latva õelas marutuules
taevalaeni tõstab.

Langeb täht, maa vappub, imeaasta käes on,
aga jõed on jooksmas, aga seismas mäed on
ja meil Tema on veel,
kuni meil on Arany, tema kuldne kõne,
siin ei hävi lootus, elu, Sõna, Mõte,
ungarlaste Homne!

Meie aga, sõbrad, käigem surnuaias,
trööstisõna toovast ülestõusmisajast
laulgem tema haual.
Kõlagu ta vaim kui kellad lihavõtteil
uutes lauludes, mis aul ja võidurõkkeil
ungarlane laulab!
1920
Valge Panni
Valge Panni istub jőude,
varsti uhkelt lendu tőuseb;
isa pőld ja härjavärsid
kőik vigaano peale läksid.

Mure veel ei murra taati:
laps on preili poolest saati,
vana ise särab őnnest,
saanud lahti orjapőlvest.

Pole lőikust, pole kündi,
ainult hoia vakka-tündrit:
mőisnik annab kőik, mis vaja,
opman minema ei aja.

Valge Panni sőidab Pesti,
kőrges majas elab hästi;
näe, mis mure murrab taati:
tütar sattus pansionaati!

Pansionaadis pőli parim:
peened preilid, kaunitarid;
noorhärrad, husaarid kenad
käivad külas pidutsemas.

Mis on lahti, valge Panni?
Oled noor veel surma tarvis;
kuhu su kaks roosinuppu
pildilt kadusid nii ruttu?

Mis on lahti, kulla Panna?
Närbunud lill, käsi anna,
tule, viin su niidumaale,
hingekosutust sealt saame.

Panni vaikib, kössis, jőude,
kaltsudes, siis lendu tőuseb:
vii mind, isa, vii niidule,
őieehtes kalmistule.
1847
Rozgonyi naine
Ballaad
“Kuhu, kuhu, kallis kaasa?”
“Lahingusse lähen:
türklane on Galambócis,
aega on tal vähe.”
“Oota, oota, kallis kaasa!
Ära nőnda rutta:
astun ainult silmapilguks
riietumistuppa.”

“Armas naine, kaunis naine,
ega mind sa ründa?
Raudne soomusrüü sul rőhub
pehmeid őlgu, rinda;
hoiad rasket mőőka kartes
värisevais käsis:
mida otsid, habras naine,
sealt, kus relvatärin?”

“Mina, ustav ungarlanna,
sealt, kus relvatärin,
otsin, et vőiks elus-surmas
olla sulle lähim:
mőők on raske, aga mure
sada korda hirmsam;
soomusrüüstki rohkem rőhub
sinuta mu rinda.”

Kuldse pärlidega tanu
kiivri alla matab,
nőtke nöörit siidipiha
soomusrüüga katab;
sametvööle paneb mőőga
teemantpidemega,
jalga pisi-punasaapad
hőbekannustega.

Meeliteleb maiustega
ratsut Mucit veidi;
leebed tuuled lehvitavad
merekarva kleiti;
laial maanteel, kuival maanteel
tolmupilve luues
sätendavad… välku löövad
kabjarauad uued. —

“Jumaluke, sősarake,
oled sőtta sőitnud;
näen, et oled kauneis silmis
noole kaasa vőtnud —”
“Kuningas, mu isand Zsigmond, 
enam pole moodne
lasta noolega kui Kőrgus,
kui ta oli noorem.”

Galambóci piiramine
Doonau ääres algab;
pealetungid, taandumised
käivad jőel ja kaldal.
Esireas koos Rozgonyiga
elukaasa visa,
truu Cicelle vőitleb, kellel
Szentgyörgyi on isa.

Türgi pagan Moravale
uue väega jőuab:
“Sőjamehed, laevamehed!
Löögem ühisjőuga!”
Emand Rozgonyi viib laeva
nende vastu kärmelt,
lehvivale kleidile hulk
kangelasi järgneb.

Kőmab kahur — vőőralt riivab
osmanite kőrva,
nende laevadele lendab
pihta tuld ja tőrva;
“Vett! Too vett!” nii kisendavad
paganad kesk kuumust;
kőik neil pőleb, kuigi pole
Doonaus vete puudust. —

Murat ise seda asja
naljana ei vőta,
Türgi keiser suure väega
läheb appi sőtta;
sada tuhat pead on kohal:
pašad, beid ja spahid,
janitšarid, tatarlased —
parim meeste valik.

Kahju oli, Zsigmond, sinul
kohe ehmatada,
paganate juurest häbis
minna hiirerada,
hundid vahel pagevad, kuid
hambaid välgutavad;
üle jőe sa viisid rahva
karates kui varas. —

Järelväele hirmu nahka
spahid-janitšarid
ajavad: üks odasurma,
teine Doonau valib;
kand ja varvas, kuningaski
jookseb raskes vaevas;
Rozgonyi hea mőők ja käsi
talle rada kaevab. —

“Hei! Kes tüürib öösel, rüütlid,
selle laeva siia?
Vői ei pääse ungarlaste
valitseja iial?”
“Mina, mina, habras naine,
olen sőiduvalmis:
istu peale, isand Zsigmond,
sina ka, mu kallis!”

Lászlóváris ungarlaste
vägi oli julgem.
Vőidusőnum mööda riiki
tuule tiivul kulgeb.
Ükski sőnake ei räägi
kuningas Zsigmondist;
terve maailm, avar maailm
Cicelle Rozgonyist.
1852
Emand Ágnes
Ballaad
Emand Ágnes oja ääres
valget voodilina peseb;
valget lina, verist lina,
jooksev veevool kisub leselt.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Sinna tormab väike hulgus:
mis teeb emand oja ääres?
“Kasi, kasi! Kana veri
lőuendi mul ära määris.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Kogunevad naabrinaised:
miks me sinu meest ei märka?
“Minu täht seal kambris magab!
Ärme lähme, muidu ärkab.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Tuleb käskjalg: “Emand Ágnes,
kohe vangimajja läki.”
“Kuidas, tuvike, vőin minna,
enne kui saan välja pleki!”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Türm on sügav: kiirekiuke
vaevu sinna sisse tungib;
ainus kiir on türmi päevaks,
öö on kummitustest pungil.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Vaene Ágnes päevad otsa
vaatab seda valgust väikest
üksisilmi — ühte silma
mahub kiirekene päikest.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Sest kui vaevalt pead ta pöörab,
ümber tonditants käib maru;
kui ei oleks väikest valgust,
arvab ta, et kaotaks aru.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Siiski, vaat, kui tund on tulnud,
avaneb ta vangla värav:
Ágnes astub kohtu ette
nagu sobib — kaunis, särav.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Riideid seljas kohendanud,
räti hoolsalt korda teinud,
kulmukarvugi ta silub,
et ei mőeldaks: segi läinud.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Rohelise laua taga
istub hőbepeade rida,
vaatab teda kahjutundes,
pole süngust ega viha.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

“Laps, mu Ágnes, mis sa tegid?
Patt on kole, süül on raskust:
see, kes teo on korda saatnud,
kallim, tunnistab su vastu.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

“Ta saab homme vőllas hukka,
tema, kes su mehe tappis;
surmani sa veel ja leival
kannad oma nuhtlust vangis.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Vaatab ringi emand Ágnes,
tervest meelest selgus tulnud;
kuuleb häält ja mőistab sőnu,
aru saab: “ei lähe hulluks.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Aga mehe kohta öeldud
sőna näib nii segasena;
selge on vaid see, et koju
kunagi ei lasta teda.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Siis ta nuuksub, puhkeb nutma,
voolav silmavesi tuleb:
liiliatelt nőrguv kaste,
langev veepärl luige sulel.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

“Austusväärsed suured härrad,
jumalat las arm teil vaatab:
kiire töö mind ootab kodus,
vangis istuda ei saa ma.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

“Vereplekk on minu linal,
ma pean selle eemaldama!
Oi, kui mustus jääkski sinna,
kus siis peaksin redutama!”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Pilke vahetab tark kohus,
olles kuulnud kaebust temalt.
Vaikus kestab. Suud on kinni,
ainult silmad kőnelevad.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

“Mine koju, vaene naine!
Pese verest puhtaks lina;
mine koju, andku jumal
jőudu, armu saagu sina.”
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Emand Ágnes ojas jälle
valget voodilina peseb;
valget lina, puhast lina,
jooksev veevool kisub leselt.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Asjata on lőuend puhas,
verejälgi pole sees sel:
Ágnes näeb neid ikka jälle
ning just nii, kui tookord öösel.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Päiksetőusust loojanguni
seisab vees ta pingi juures:
värisevat peegelpilti
rebib laine, lokke tuuled.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Virvendus veepinnal helgib
vaikseil öödel täiskuu valgel,
igavesti paugub, välgub
valge pesukurik kaugel.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Ja see käib nii ajast aega,
lakkamata, suvel-talvel;
päikses pőleb kastepale,
nőrgad pőlved külmast kanged.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Halliks muutub juuksesasi,
pole kaaren ega eeben;
läbisegi tekib kortse
näole, mis kord kőiki veetles.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.

Emand Ágnes vana näru
ojas muudkui peseb, peseb —
valge lina tükikesi
metsik veevool kisub leselt.
	Oh, halastuse isa, ära jäta mind.
1853
Bálint Török
“Palvetavad praegu,
	nuttes palvet loevad
sinu abikaasa
	ja kaks kaunist poega —”
Tinódi

Kuninganna Izabella Budas
ei tea, kuhu minna suures hädas:
kahelt poolt kaks vaenuväge tuleb,
sajast suunast südant piirab mure.

Kutsub kokku Buda raehärrad:
“Andke mulle nőu, hüvad härrad:
kas Jumalaema templi ristil
Türgi lipp peab lehvima vői kristlik?”

Linnapea ja tosin raehärrat
vastab püha taeva nimel kärmalt:
“Juba enne hahetavat agu
tőmmatakse sinna saksa plagu.”

Sala öösi värav avatakse,
aimu pole kőrgeil ungarlastel:
Bálint Török, vend György, väejuhid!
Kurb, et neil on praegu silmas uni.

Munk ei maga, avasilmi piidleb,
Bálint ei saa vahetada riideid:
üle pea ja kaela vaenuvägi
jookseb linnast välja nagu jőgi.

Munga saadik kannab palvekirju
Süleymani kätte tasahilju —
Bálint ainult mőmiseb ja manab:
“Seegi üsna pea meid ära annab!”

Atlass-sadula seab vőigu selga,
turuplatsi sőidab tuhatnelja,
suure rahvasumma sekka kappab:
“Vőtke kuulda, Buda linna rahvas!

— Reetur, reetur nimi mehepojal,
löögu teda madjarite jumal,
on, kes Buda — selle värdja tapan! — 
kahest ühelegi ära annab.”

— “Reetur, reetur nimi mehepojal,
löögu teda madjarite jumal,
on, kes meie Buda annab muule,
Bálint Töröki sőna ei kuule.”

Suure väega saabub metsik pagan:
temaga György maa ja vőimu jagab:
Bálint meelega vői kogemata
teeninud on paganate pašat.

“Doonau kahel kaldal on kaks vőőrast:
vähe neile on mu ühest mőőgast:
ühte teisega — pelk endapete!
Äkki siiski,” mőtleb omaette.

Esmaspäeval päiksetőusu ajal
taevaserv on punasem kui vaja;
enne koitu Püha Jüri platsil
ungarlaste pealik ongi platsis.

Hüva hobu takka üles viskab,
juba kireb lahingute kikas;
hei, mis tahab Bálint taga nőuda
Ungari ja Türgi ühisjőuga?

Mida tahab, selle viib ka ellu,
koidutuules lipp tal tőuseb lendu,
ise aga mőőga tupest tőmbab
Bálint Török, Enyingi hea sangar.

Lai on vesi suures Doonau kraavis,
sinna ära, sőge tšehh, küll traavi!
Läheks ta ka siis, kui kaldaid poleks,
vee asemel pőrgutuli pőleks.

Juht ka ise hukatusse tormab,
häbi talle südamesse torkas:
kui ta seda välja sealt ei tiri,
jooksu pealt tal rinnust voolab veri.

Bálint Török, Enyingi hea rüütel!
Ära oma vaprusega kiitle,
paganal saab varsti sinust villand,
mungalegi oled pinnuks silmas.

Őela munga nőu on reetlik, autu,
aina kaevab, kaevab seda auku,
mille sisse langeb Buda linnus,
Bálint Törökitki ootab silmus.

Kui on vőidurikas lahing möödas,
Süleyman ta kutsub lőunat sööma:
“Poeg, mu Bálint, ungarlaste pealik,
veeda minu seltsis őhtupoolik.

Tule, vőta kaasa minu juurde
Izabella poeg, su riigi suurmees:
isa järel minust saab ta isa,
orvupőlve pärast ta ei kisa.”

Bálint juurdleb: kas on mőtet minna?
Vői on parem jääda Buda linna?
Miski nagu ütleks sosikeeli:
ära mine, Bálint, Türgi leeri!

“Aita, Bálint,” palub kuninganna,
“oma last ma mungale ei anna,
tema käes mu pojal oleks kole,
pühal isal rinnus südant pole.

Sulle annan, truu ja ustav alam!
Sul Torbágyis kaks last juba elab:
nagu üks neist istuks nüüd su sülle,
kui nii hoiad, loovutan ta sulle.” —

Sultanite lőuna kestab kaua,
kuni ainult must kohv aurab laual;
Bálint Török siia-sinna vahib:
“Sisse piiravad meid janitšarid!

Vaata, poeg, mu väike kannupoisu!
Näed sa Buda maanteel tolmu tőusu?”
— “Laupäeva värav seisab valla,
palju türke voorib Buda alla.”

“Vaata veel, mu kallis kannupoisu;
ons mu silmad vanadusest loiud?”
— “Kuninganna Izabellat lossist
reeturite vägi välja tassib.”

“Kolmat korda vaata, kannupoisu;
parata ei saa ma, mis seal toimub…”
— “Torni tipust rist on vőetud ära,
selle asemel suur poolkuu särab.”

Hüva käsk on sultan Süleymanil,
kui ta käsib Verbőczi Istváni:
“Riigi kohtunikuks hakkad sina;
Bálintile ütlen ühe sőna.”

Siis ta käsib munka mustakuubset:
“Rinnalaps vii ära ema juurde;
riigi valitsejaks hakkad sina;
Bálintile ütlen ühe sőna.” —

“Hei! Kas see on tähtsam kui üks teine,
et ta pärast Mohácsini käime?”
“Eszékisse jőuame, siis, poju,
saadan ma sind austusega koju.”

“Hei! On sőnal pikkust juba nädal,
Eszékini ulatub see Budast.”
“Poeg, mu Bálint, kannata veel vähe —
Nándorist me edasi ei lähe.”

“Süleyman, su vőimul pole piire,
Nándoriski on sul kibekiire…”
— “Oled peni, aga juba ketis,
et sa mind ei hammustaks, va petis!”

Ootab vaest ja vaikselt kirub vaenlast
koduläve ees kaks kena vaeslast:
hommikuti lähvad tänavale
vaatama, kas isa veel ei tule.

Ootab vaest ta kallis, kaunis naine:
küünarnukke rőhub lőua paine;
vőtab kätte mehe valge pildi,
nutab, et nad eal ei kohtu ilmsi.

Seitsmetornilise keldris kükib
Bálint Török kaua, ihuüksi;
vaikselt vanaks jääb ja vanuigi
surm ta niidab mullapinna ligi. —
21. jaan 1853
László V
Kottpime, must on öö,
lőunatuul tantsu lööb,
hää Buda lossi pääl
pronkskikas kriuksuhäält
	teeb tornis teravalt.

“Kes on see? Mis ta teeb? —”
“Selg keera, maga veel,
mu László, kuningas:
hoovihm on vaibumas,
	see taobki akent sul.”

Pilv katkeb kärinal,
lööb tuld ja vetevall
ta pőuest alla vaob,
vaskrenne pidi kaob
	see Buda tornidest.

“Miks kihab rahvahulk?
Kas nőuab vannet mult?”
“Kőik rahvas, kuningas,
on vait kui surimask,
	vaid taevas müristab.”

Raudahel kőlksub veel,
tal puudub peremees:
vang müüri mööda taas
— üks väike pilveraas —
	on alla roninud.

“Hah! Kette rebivad
Hunyadi jőmpsikad —”
“Miks kardad, käskija?
László ei ela ja
	laps, tead, on vangis veel.”

Sügavalt mäe alt
vőib tulla väesalk;
nii vargsi tőttavad,
talt elu vőtavad…
	Kanizsa, Rozgonyi.

“Veel lisa vahtisid,
Mátyásil eriti!”
“Vaid Mátyás ongi jäänd,
kuid teisi vange sääl
	ei ole kusagil.”

On pilved taandunud
ja vihur taltunud,
veepinnal väreleb
musttuhat tähekest,
	siidpehmel Doonau jőel.

“Eest ära! Kuni saab!
On kindlam Tšehhimaal.”
“Miks hirm on sinu sees?
Vait seisab iga mees
	maa peal ja taeva all.”

Tukkujad tukuvad,
hulkurid hulguvad;
ka lehe krőbinat
käskjalaks tőlgivad
	Kanizsa, Rozgonyi.

“Kas kaugel on veel piir?
Mul iga hetk on piin!”
“Siit, isand, üle saab,
miks karta: meiega
	on kaasas laps, see vang.”

Tukkujad ärkavad
ja hulkur vőpatab;
mets mühab tuuleta,
kőu kőmab pilveta
	ja kaugel välku lööb.

“Oh anna, anna vett
üks tilk, mu ustav tšehh!”
“Siin on külm karikas,
joo, László, kuningas,
	see kosutab… kui haud!”

Löö, neima rusikas:
on Tšehhi maa peal vang
ja sees on kuningas,
tal sinna jääbki sark,
	kuid koju tuleb vang…!
1853
Egeri neid
Ballaad

I

Kassa kaljulossi saalis
pidutsesid tšehhi röövlid;
sogane uus vein pokaalis:
juttu alustasid paaris.

Ütles üks: kui majesteetlik!
Ütles teine: magus, meeldiv!
Őnnistan nii heldet kanti,
maad, kus sellist veini anti!

Ütles Telef, sünge päälik:
“Küll on kibe! Kehvalt käärind!
Selles lürpes pole kirge,
Egeris see oleks virre.

Egeri piiskopi kelder
laeni täis on veini kallist:
kehva tšehhi ta ei salli,
aga poolakaga trallib.

Hobustele, teele, teele!
Üles, jooma, rőőmus sangar:
papp ja kapp, see ikka annab,
külalisi käib tal harva.”

Nagu pilv vői kaarnakari,
nagu tuulehoog vői vari,
mustendav ja valjult praaliv
röövlivägi kaugel traavib.

II

Neiu juurde Egerisse
lendab lind ja palub sisse,
toksib aknal, keksib, hüpleb,
keelitades talle ütleb:

“Ava aken, kaunis piiga!
Sajab lund ja külm teeb liiga,
tuule eest ei kaitse räästas:
ava kiiresti ja päästa!”

“Ei ma ava akna riivi,
sest et üksi kodus viibin;
lahke lind nüüd juba magab,
öökull luusib akna taga.”

“Kull ma pole, see on kindel,
pigem püü, kes paeltes sipleb,
ustav armastuse kuller,
kelle kallim saatis sulle.”

“Noh, kui nii, siis las ma vaatan,
vaene lind! Ma akna paotan;
eks, sa värised seal väljas,
külmas tuules, suures näljas.

Noh, kui nii, siis ulu alla
tule, ma teen akna valla,
ma teen ukse, akna valla…
Soojad pihupesad valla!”

III

Piiskop Rozgonyi lossi uks on valla,
neljast aknareast valgus langeb alla,
madjar poolakat rőőmsalt vastu vőtab:
uued tuttavad, vanad hüvad sőbrad.

“Elagu Ulászló! Elagu Hunyadi!”
Mürtsub muusika, saadavad trummarid,
neile kőlab pill, kőlksub joomaastja;
tantsu vihuvad poolakas ja madjar.

“Hei, te sangarid, rüütlid tantsutuuris!
Verd voolab väljas, verd voolab ruumis!
Linn on leekides!… Tuld on näha kaugelt,
kahjutuli teeb siingi őhtu valgeks.”

— “Kus on minu mőők?” — “Kus on minu sadul?”
— “Appi, aidake, ma ei seisa hobul!” — 
“Mul oli damaskus” — “Minul sarlakverev” —
“Minu petšeneeg oli kőige parem.”

“Hei! Nüüd, sangarid, koera peksma lähme!
Teiseks korraks jääb sadul, soe ja pehme!
Ükstakőik, kas ratsa, käpuli vői jala —
oht on juba siin, otse meie majas.”

Aken kliriseb, maha kukub värav,
kaunist veini täis joob end saali pőrand,
kaunist punast verd täis on libe pőrand:
tšehh on juba sees, loss on röövli päralt!

IV

“Mis see mühab, kuuled?” — “Tugev tuul on őues.”
“Mis see klopib, kuuled?” — “Süda sinu pőues.”
“Ära mine välja, László, seal on vilu:
seeski suurest külmast väriseb mu ihu.”

“Mis mul karta, kallim? Peagi tőuseb päike;
sinu tuvi südant araks ei tee äike:
sődurid on väljas, Poola László mehed,
piiskop Simonyi vein neil ei mahu pähe.”

Noormees läkski välja, oli seda tarvis!
Südame kuum veri lume ära värvis,
voolas teele, purskas lävepaku jääle,
tilgakene neiu valge rinna pääle.

Nagu tulesäde, kőrvetab see rinda,
imesooja südant laseb neiul tunda:
armastaja rinda, veritsevat haava;
relva, raudse relva, neiu temalt haarab.

Kes on eales näinud välku talvekülmas,
sőjariista helki musta kesköö hőlmas?
Tuvi kullidega heitlevat nii hoogsalt?
Nőrga neitsi kätest punast verd nii jooksvat?

Palju maanteeröövleid hoobilt langes liiva,
ent Egeri piigast naist ei saanud iial:
viskeoda ots ta südamesse torkas,
särgis lumivalges kaunilt maha langes
kalli koolnu otsa.

V

Koorem seljas, jookseb röövel,
raske kandam rőhub turja;
rahvas vannub tulist kurja,
kraami taga nutab pööbel.

Aga madjar paneb vööle
mőőga, ratsu selga kargab,
talle järgneb poola sangar:
“Noh, kas kardame neid toisid?”

Tublid rüütlid, kannupoisid —
kui nad kätte saavad jooksja,
siis, no tšehh, saad alles koosa!
Miks sa sündisid maailma!

Siis sind tőmmatakse kindlalt
varese ja kaarna söögiks,
häbi märgiks, patu nöögiks
maantee lähedale oksa. —

Tšehhi ramm saab varsti otsa:
mőni langeb surmaunne,
kes saab jooksu, sel on őnne,
aga vähestel on seda.

Telefki ei leia rada
Kassa kaljulossi poole:
vangitorni keldris kooleb,
hingel patte mitusada.
1853
Mátyási ema
Örzsébet
Szilágyi
kirjutas kord kirja,
armastus-
pisaraist
läbinisti märja.

Pojale
kiri sai,
Praha linna mingu,
rőőmsaid häid
sőnumeid
vangipőlve viigu.

“Lapsuke!
Ära sa
lahku Praha linnast;
lunastan
välja su
vangist igal hinnal.

Kulda ja
hőbedat
sinu eest ma annan;
koduteed
sinule
südames ma kannan.

Ära sa
lahku sealt,
minu ainus orblaps!
Kes mu poeg
on, kui őel
vandenőu läeb korda?

Andke see
kirjake
Mátyás Hunyadile,
teistele
mitte, vaid
isiklikult üle.”

Tumedast
vahast lööb
kirja peale templi;
palkonil
ootavad
kuninglikud teenrid.

“Kes küll viib
kiiremalt
minu kirja Prahha?
Vaeva eest
ratsu ja
sada kullast raha.”

“Mina viin,
mina vőin
nädalaga naasta.”
“Armastav
süda teeb
sellest seitse aastat!”

“Mina viin,
sőna toon
kolme päeva jooksul.”
“Armastav
süda teeb
sellest suisa kolm kuud!”

“Issake,
issake,
miks mul pole tiibu,
emalik
igatsus
kőigist rutem liigub!” —

Tuleb nüüd,
tuleb nüüd
mustasulgne kaaren;
Hunyadi
kilbi peal
istub tema naaber.

Laskus ta,
laskus ta
mustast keeristormist,
haaras siis
sőnumi
otse ema sőrmist.

“Kiiresti
järele!…
Vőtke kiri linnult!”
Tuhanded
jooksevad
püssiga ta kannul.

Linde nad
lasevad
maha mitmeid sadu:
salaja,
jäljetult
kirjaviija kadus.

Őhtuni
metsas kütt
tühja taga ajab:
südaööl
koputus
lese aknal kajab.

“Kes seal on?
Mis seal on?
Mustasulgne kaaren!
Tal on veel
kiri vői
selle moodi poogen.

Punane
pitsat peal,
peenelt voldit kiri:
őnnistet,
őnnistet
on see käekiri!”
1854
Jank Sibinjani
Harva tuleb Serbiasse
Zsigmond, kuningas ja keiser;
Lazari poeg vojevooda
Stefan annab talle seitsmel
päeval külluslikku kosti,
austab tema mehist nime;
ei tal unu, kes on isand,
ega see, kes külaline.

Lőbus on: pill, tants ja veinid
hoiavad ta lossi virge,
siis turniir käib, vehklemine,
mets on tulvil jahikirge:
sarvehelid, matsid, penid
ümbritsevad kiskja salu,
pilu kitsub, vibu vingub,
täkk teeb traavi tulistjalu.

Jaht on äge, seltskond vägev,
kiiduga ei olda kitsid:
“madjar madjar on” Zsigmondil,
“serb on serb” Lazareviil;
“Kuigi,” ütleb ta, “őukonnas
pean ma ühte väikest paai:
sest saab madjar!… Erdélyst pärit,
nimi Janko Sibinjani.”

“Kuuled, Jánk…!” Kuid äkki kostab
sahin rohus, värin vősas:
suur hall susi kargab üles,
aga kaob kui veerev rőngas —
“Kuuled, Jánk! Su kuninga silm
seda näeb — ja see on sulle
tasuks, kui tood tolle hundi
elusalt vői surnult mulle.”

Lühike on sőna — kiirelt
kőlav uhke viipe saatja:
tühjaks luuleks peab, ei kuule
seda enam väike sangar.
Kuningale, maastikule
lapse pilk veel korraks kandub,
huntki ei saa jääda seisma:
ajajad on kőik ta kannul.

Juba vőtab soe ja täku
vastu lagendiku värav,
juba vőssa okste sisse
kaovad nad kui vőrku ära.
Jaht käib jalgsi — ratsu hirnub,
jäänud peremehest ilma;
sőnab Zsigmond: “Küll on kahju!…”
Sőnab Stefan: “Pole viga!”

Jank on jälle leidnud jäljed:
orgu, üles mäkke pőikab,
loomarajal, kärestikus
aina ajab, lööb ja lőikab.
Kord see murdja korskab kurjalt,
hambad irvi, lőuad lahti,
kord kui peksasaanud peni
kiunub, niutsub salamahti.

Juba uluk väsib, kulub,
nooruk mitte: sama kangelt
püüab saaki, kuni susi
armu lootes maha langeb.
Kuningale, isandale
poiss veab vangi, häbipunas;
sőnab Stefan: “Pole ainus!”
Sőnab Zsigmond: “Minu jumal!…

Minul poisile on őigus!
Puu on minu, nii ka viljad:
tagasi ta palun. Kőrgus,
täida soov, veel pole hilja.”
See ei olnud öeldud nagu
“aega on” vői “tühi nőue”…
Nii sai Janko Sibinjani
kuningas Zsigmondi őue.

Varsti seal ta käe ja peaga,
Jumal saatjaks, palju tegi;
veel teist korda, mitu korda
pidas jahti sutelegi;
nagu püha risti kaitsja,
ülbe paljaspäise saatan,
vőőra rahva sangarikski
sai aus madjarite sangar.

Nüüdki teavad, lauluks seavad
Serbia noorukid ja neiud
guslitsate hääle saatel,
mis on Sibinjani teinud.
Kuid ka madjarite huulil
tihti on ta nimi, tegu,
sest veel elab… igavesti
János Hunyadi on elus.
Apr 1855
Klára Zács
Laulab menestrel XIV sajandil
	Kuninganna aed läks
	koidu aegu őide:
valgeid roose, punaroose…
	Musti, valgeid neide.

	“Őde, kuninganna,
	taevast abi anna:
seda roosi, punast roosi,
	oi, kuis armastan ma!

	Olen lausa haige,
	süda peksab kurgus:
kui ma suren, muutun ühe
	lillekese surnuks!”

	“Oi, mu vend Kazimierz,
	saja eestki mitte! —
Mine! Raevun… häbi pole?…
	Kardan, lein on kindel!

	Nüüd pean kiirustama
	hommikpalvusele;
oled haige, heida minu
	sametdiivanile.” —

	Läheb kuninganna,
	läheb kirikusse;
tema kannul kaunid lilled,
	kőik ta neitsid uhked.

	Palvetaks — ei oska,
	meelest läinud palved;
palvehelmed koju jättis:
	kes need toob nüüd talle?

	“Mine, kallis Klára,
	neiu, ole nobe!
Leiad nad mu palvepingilt,
	kui neid sohval pole.”

	Klára otsib hoogsalt,
	helmeid leida loodab;
kuninganna pühakojas
	nőnda raskelt ootab!

	Klára otsib hoogsalt,
	tund ju mööda voolab:
kuninganna pühakojas
	ilmaaegu ootab.

	Rohkem ta ei lähe
	neitsikeste sekka:
pigem läheks surnuaeda
	kalmuliste sekka.

	Pigem surnuaeda,
	musta mulla alla:
mitte lossi hallipäise
	isa silma alla!

	“Hei, tütar, tütar!
	Näen, et sul on häda!
Tule, lange mulle sülle,
	kallis, räägi ära.”

	“Oi, isa! Ei — ei —
	Kuhu tuleks minna!
Embaksin su jalge tolmu,
	surnuks talla mind sa…!”

	Lőunakellad löövad,
	őukond läheb sööma:
siis läks vapper Felicián
	kuninga peovőőraks.

	Kuninga peovőőraks,
	aga mitte sööma:
kättemaksuhimuline
	saabel rippus vööl tal.

	“Erzsébet, sa kőrge
	elu mulle vőlgned!”
Őnn, et kuninganna kaotab
	ainult neli sőrme.

	“Lapse eest su lapsed:
	Lajos, Endre, koolge!”
Őnn, et Gyulafi veel sööstab
	sőjariista poole.

	“Kiiresti see lurjus…
	Poisid kőik — Cselényi…!”
Maha löövad Feliciáni
	kuninglikud teenrid. —

	“Asjata ei jookse
	punast verd su haavast:
mida soovid, kőrge kaasa,
	valurahaks saada?”

	“Nimetise eest ta
	kaunist tütart soovin;
pöidla eest ta suure poja
	kohutavat koolmist;

	teiste kahe eest
	väi ja tütre surma;
vere eest ta perekonna
	täielikku turma!”

	Käes on halvad ajad,
	halvad tähekogud:
Jumal hoidku suurest hoobist
	ungarlaste kodu! —
1855
Rüütel Bor
Uttu kaovad päikse kiired,
kink ja lohk on hämust hallid.
Rüütel Bor on ratsul kiirel:
“Jumalaga, neiu kallis!”
 
Kink ja lohk on hämust hallid,
külm tuul raagus oksi lappab.
“Jumalaga, neiu kallis!”
Rüütel Bor ju kaugel kappab.

Külm tuul raagus oksi lappab,
maanteel kőnnib lőoke väike.
Rüütel Bor ju kaugel kappab,
neiul silmis nutuläige.

Maanteel kőnnib lőoke väike:
kuhu läheb? Kuhu paika?
Neiul silmis nutuläige:
isa ütles: “Pean sind naitma!”

Kuhu läheb? Kuhu paika?
Mühiseb mets öisel tunnil.
Isa ütles: “Pean sind naitma:”
piiga pageb,  pelgab pulmi.

Mühiseb mets öisel tunnil,
käivad kummitused, tondid.
Piiga pageb, pelgab pulmi:
ütleb rüütel Bor: “Sind otsin.”

Käivad kummitused, tondid,
rahvast täitub metsik varik.
Ütleb rüütel Bor: “Sind otsin, 
langend sangar, tühi vari.”

Rahvast täitub metsik varik,
vaimu-huultelt laul keeb üles.
“Langend sangar, tühi vari,
kallis peig, mind vőta ühes!”

Vaimu-huultelt laul keeb üles,
pulmarongkäik algab juba.
“Kallis peig, mind vőta ühes!”
“Laulatama! Oled luband.”

Pulmarongkäik algab juba,
varemetes seisab kabel.
“Laulatama! Oled luband.”
Rőkkab koor, on altar valev.

Varemetes seisab kabel,
tagasi saab vana hiilge.
Rőkkab koor, on altar valev,
surnud papp käib piduriides.

Tagasi saab vana hiilge,
tuhat lampi, küünalt vilgub.
Surnud papp käib piduriides;
tőotus: kohtuvad käed, pilgud.

Tuhat lampi, küünalt vilgub —
metski väljas heidab varje.
Tőotus: kohtuvad käed, pilgud;
kauni mőrsja nahk on kalbe.

Metski väljas heidab varje,
öökull huikab künka kurus.
Kauni mőrsja nahk on kalbe —
varemeist ta leiti surnult.
Nov 1855
Szondi kaks kannupoissi
On suitsevais varemeis Drégeli torn,
päev, vihase vőitluse päev kuldab seda;
ta vastas mäeharjal on haljendav nurm,
	sellel lipuga ehitud oda.

Kaks noormeest on pőlvili maas, lautod käes,
mäel oda all, nagu see krutsifiks oleks.
All orus suur kära käib vaenlase väes,
	Ali vőidu auks pidulik oleng.

“Miks Szondi kaks laulikut puuduvad veel,
bülbül-suiste rooside pőősad kui taevas?
Las siduda lauludest pärlmutrikee,
	mis on sobilik huuri kaela!”

“Seal haljendab mäehari, kääbas on mäel,
piik lehviva lipuga gjaur-paša haual:
seal pőlvitab pärlide paar, lautod käes,
	ning nutuga laulab ja laulab:”

,…Kui üles läks Oroszi papp Márton, tői
ta upsaka sőnumi raevuselt Alilt:
hea Szondi, veel halastust paluda vőid!
	Inimlastel siin saatus on vali.’

“Head noorhärrad! Mäe otsas puupaljal maal
ei ole teil oda all millestki laulda:
mu juurde te tulge, all käib pillerkaar,
	mesimagus šerbett ootab laual. —”

,Sa, Márton, nii ütle, mu vastus on karm:
su isandalt armu ei oota eal Szondi,
tal Jeesuse käes juba valmis on arm,
	otse sealt tema halastust otsib.’

“Šerbett, viigid, lőunamaa puuviljad, palm,
kőik sultani suures impeeriumis valmib,
hea lőhnaga vürtsid ja väärtuslik salv…
	Täna Ali lööb vőidu auks tralli!”

,Las müriseb kahur! neab paganajuht,
pomm paugub ja sadu granaate on lennus;
sööb mehi ja müüre kuum saatanahulk,
	lőhub Drégeli kaljulinnust.’

“Head noorhärrad! Puhkama heitnud on päev,
ju purpurist kaftan ta őlgasid katab,
külm tuul tőuseb metsas — kuu varitseb sääl,
	jäine öö kogu ümbruse matab!”

,Ta linnuse őuele tuleroaks kőik
kuld-, hőbe- ja muud aarded tassida käsib;
all hirnub ta sőjakas kimmel ja vőik:
	rinnal väänleb tal murtud käsi.’

“Siis — juhtus nii! Siis kukkus otsast tal see!
Suur Ali ta mattis ja kaunistas haua;
ta puhkab mäel oda all — nüüd peate te
	tema asemel Alile laulma!”

,Tal olid ka laulikud, orbude paar,
said pehmed ja toredad sametist rőivad:
ta teenreid ei jätnud — ah, kuidas küll nad
	surra temaga kaltsudes vőivad!?’

“Teid Alile saatis… Ta hea, rikas mees;
ta man ei prae päike te tüdrukunägu,
ta telk teie und kaitseb tuulegi eest:
	pojad, temaga seob teid tänu!”

,Kuis tuhandeid raius! Ja üksinda veel!
Kui bastion ta lőhutud torni all heitles:
reas langesid väesalgad hea mőőga ees,
	aga vasakus käes oda veikles.’

“Rustem oli ise!… Ta vőitles kui hull,
kui kahurikuul lőhkus kőőlused, pőlved!
Ma lahingut nägin!… Kuid villand on mul:
	Ali näol varsti vihaleek pőleb.”

,Eks paganakorjused korjusid! Mäest
kui väikesi kive neid kaugele veeres:
ta veriselt seisis, surm polnud veel käes,
	lőppu oodates triumfeeris.’

“Äh! Millal on lőpp? Kas teil kinni jääb hing,
kui metsikut gjauri te kiidate salmis?
Va kutsikad! Vitsakimp soolas on ning
	Ali-isanda vangitorn valmis.”

,Las kuivada laulikut sihtinud silm,
las kärbuda pea maha raiunud käsi;
su halastust, jumal, ei vääri see hing,
	kelle süüks on nii varane häving!’
Juuni 1856
Walesi bardid
Kuningas Edward Inglismaalt
	sörgib hallil ratsul:
“Las vaatan,” ütleb, “mis on väärt
	minu Walesi valdus.”

Kas jőge on seal, kas maa on hea,
	niidul rohi tihe?
Kas on kastnud seda poegade
	veri mässuline?

Kas rahvas, loodud Jumalast,
	on őnne, rőőmu täis
ja higist märg kui künnihärg,
	kes tema ikkes käib?

“Oo, majesteet, su krooni sees
	Wales on kauneim teemant:
seks jőed ja maad, head karjamaad,
	orud-mäed ta teevad.

Ja rahvas, loodud Jumalast,
	on seal nii őnnis, Sire!
On iga laut kui tühi haud
	ja tare vait kui hiir.”

Kuningas Edward Inglismaalt
	sörgib hallil ratsul:
ta ümber vait on iga paik,
	tumm on terve valdus.

Montgomery on loss, kus saab
	öömaja kuningas;
Montgomery on peremees,
	kes teda kostitab.

Liha ja kalu, maiuspalu
	sada teenrit toovad,
suu ja silma kiusatusi —
	vaadatagi koormav;

sealt kőike saab, mis kaunis saar
	söögiks-joogiks jagab;
vaat veini täis, mis vahus käis
	kaugel mere taga.

“Te, härrased, härrased! Igaüks
	on klaasi tőstma arg?
Te, Walesi penid! Kuhu jääb
	“elagu Eduard”?

Liha ja kalu, laudade ilu,
	hőrgutisi kőiki
näen: kuid sisimas on saatan
	iga siinne mőisnik.

Te, härrased, penid kőlvatud!
	“Elagu Eduard”
miks puudub? Kes mu tegusid
	küll kiidaks — siia, bard!”

Üksteise otsa vaatavad
	vőőrad Walesi härrad;
näod nagu hirmust kahvataks
	vihavimma pärast.

Jutt kurku jääb ja murdub hääl,
	hingamine lakkab,
kui uksel nagu valge tui
	hall bard pihta hakkab.

“Siin on see, kes su tegusid
	kiidab,” ütleb tema;
relv kőlksub, koolja koriseb —
	pill lööb helisema.

“Relv kőlksub, koolja koriseb,
	päike upub verre,
hais öiseid kiskjaid meelitab:
	sina tegid selle!

Meist tuhanded on lőigatud
	auna moodi virna
ning elav korjab nuttes päid:
	seda tegid sina!”

“Marss tuleriidale! Liig karm,”
	nii käsib Eduard. —
“Me laul peab pehmem olema;”
	ja tuleb üks noor bard.

“Ah! Pehmehuulne őhtutuul
	Milfordi lahele
viib neitsi nuttu leskede
	kaebuste vahele.

Neid, ära orja sünnita,
	amm, ära imeta!…”
Kuningas viipab. Kohtas veel
	üht tulle minejat.

Hulljulge kutsumata mees
	tőuseb kolmandana,
laul kobsa keeltel heliseb,
	nőnda kostab sőna:

“On vapper sőjas langenud —
	no kuule, Eduard:
kes sinu nime ülistaks,
	ei oleks Walesi bard.

Veel nutab lautol mälestus —
	no kuule, Eduard:
on sulle needus iga laul,
	mis laulab Walesi bard.”

“Saab näha!” annab kuningas
	käsu kohutava
ja kőiki Walesi laulikuid
	ootab tapalava!

Ta teenrid välja tormavad,
	maad mööda laiali.
Montgomery suur pidusöök
	niimoodi lőppeski. —

Kuningas Edward Inglismaalt
	traavib hallil ratsul:
ta ümber pőleb taevas, maa:
	terve Walesi valdus.

Läks lauldes tulle kindlasti
	ka viiesajas bard:
ei suutnud ükski ütelda
	“elagu Eduard”. —

“Haa, haa! Mis mühiseb?… Mis laul
	käib öises Londonis?
Lordmajori ma üles poon,
	kui kostab veel üks piiks!”

Tumm vaikus; kärbeski ei tee
	toas, őues suminat:
“See kaotab pää, kes tőstab häält!
	Ei uinu kuningas.”

“Haa, haa! Kus pasun, vile, trumm?
	Las kaigub päeval, ööl:
mu kőrvu karjub needusi
	too Walesi pidusöök…”

Ent üle trummi, vilede
	ning üle sarveloo
märtrite laulu müristab
	viissadahäälne koor.
Juuni 1857
Maisilüdimine
Ballaad
Tuli praksub, kuma paistab kaugele,
punast suitsu tőuseb üles kőrgele;
	mőni puu ta ümber seisab,
	hirmsat musta varju heidab;
	tule ümber koos on küla
	kaunid peiud, kaunid peiad.

“Laske käia! Suur on kuhi: üks ja kaks!
Aega pole kaelakuti sosinaks.
	Kes saab tőlviku, mis punab,
	juba sügisel teeb pulmad.
	— Tooge hagu! Lőke loitku,
	väike tüdruk, valva tuld sa.

— Laulu-Eszti oli ilus vaenelaps,
pőllutööst tal üle veel ei käinud jaks;
	raske oli harjutada,
	päikses ihu kőrvetada,
	— külmaks kisub, tuul on vinge! —
	habrast pihta kőverdada.

Nőtket pihta sirbid tal ei vaevanud,
pehmeid taldu tüükad veel ei piinanud;
	nägu ümar, rinnad kőrged
	nagu küpsel nisukőrrel
	— kuu on täis, nüüd roomab peitu —
	neiu oli aus ja őige.

Tuvi-Ferkó lambaid hoiab nőlvakul,
lambad ussikarja kehval villakul,
	ise nukker… tea, kas maksab?
	Vilepillgi aina nutab,
	— Bodré ajab rebast taga —
	kui ta Laulu-Esztrit saadab.

Laulu-Eszti — pőllule läks välja ta,
lőikajate juurde heitis puhkama;
	ent kui uni saabus nendel,
	küla taha jooksis kergelt,
	— metsseakari tuhnib “kütist” —
	neiud, ärge seda tehke!

Marjaokstes linast kleit tal rebeneb,
okkad-tüükad kiskvad sääred verele;
	kus ta käib kui kurjad vaimud,
	kui kőik sulased on uinund?…
	— Oi, kui palju tähti sajab! —
	Ärge seda tehke, neiud.

Tuvi-Ferkót tüüdanud on rohumaa,
otsib uut ja pilligi ei puhu ta;
	Esztril, kes ei käi ta kőrval,
	nahk on kalbe, laulud kurvad:
	— kastet palju, muudkui langeb —
	jumal teab vaid, miks ta nutab.

Nukrameelselt kőnnib, uitab väljadel,
ükski töö ei tule enam välja sel;
	öö on pikk ja päev on poolik,
	süda ohkab — üht vaid soovib:
	— vuhisegu töö te kätes! —
	surm, tee mulle pehme voodi.

Sügisudu maale laskus üleöö,
Adonyis on käsil juba maisitöö;
	Laulu-Eszter eal ei tule:
	kolis ära kalmistule;
	— kell lööb kőlksu, see on Lombár! —
	andke andeks kadunule.

Tuvi-Ferkó kauaks ajaks koju läks,
kuulis, kuidas vaesel Laulu-Esztril läks;
	surnuaiale teeb käike,
	sadagu vői paistku päike:
	— huikab juba, tőotab häda! —
	“Puhkavad siin mullas jäises.”

Ferkó ise sängis ei saa uinuda,
kinnisilmi täiskuu valgel jalutab;
	kőrgelt-kaugelt pillimänge
	sekkub Laulu-Eszti häälde,
	— lahti maast! Näed unes teda —
	laulab nii, et: “Tule! Lähme!”

Ferkó jookseb otse üles künkale,
küla kellatorni otsa viib ta tee;
	roniks veel kolm-neli vaksa,
	pea käib ringi: tea, kas maksab?…
	— Adonyis lööb kaksteist korda,
	kauem rääkida ei jaksa. —”

Tuli raugeb; poisid kasukatele,
neiud őlgedele teevad aseme;
	kőrgel őhus teispool pilvi
	lendab lina, sellel pilli
	puhutakse mőtiskledes
	unenäos vői suisa ilmsi.
15. juuli 1877
Sillaőnnistamine
Poiss ütles: “Kaks vői mitte ühtki!”
	Kaart jookseb; lauale läks leht…
Ei tagasi saa vőtta ühti:
	on viimne panus juba teht.
	“Noor elulootus ongi pehk.”

Kaart jättis jooksu — poisil läigib
	kuum higihelmes otsa ees.
On panus läinud!… Mängur käibki
	— kel üksi, lootuseta meel —
	nüüd hilja öösi rännuteed.

Uus sild jőe kohal kőrgub kangelt,
	veel lehvib lippe kirevaid:
usk pühitses ta täna rangelt
	ja rongkäik laulel lőbusail:
	ta nimeks “Püha Margit” sai.

Poiss jőuab keskele, kus viimne
	neet meistritel on silda lööd;
kőik nelja linna tornikiivrid
	reas piitsutavad südaööd —
	all tähed tuhanded kui söed.

Kui kellad löövad piudi-paudi,
	üks jämehäälne, teine peen,
ta pahupidi tähti naudib,
	hulk varje kerkib lainte seest:
	laps, neiu, noormees, vanamees.

Pead kerkivad, ei tea, mis teha,
	käib ringi uudishimus silm,
siis ilmub vee alt terve keha,
	kőik hőiskavad: “Ennäe, uus sild —
	kőik őnnistama, rőőmus ilm!”

“Hei, tulge!… Tuvikesed, teie!”
	Luikvalgeis rőivais peig ja neid
veel sülelevad sillal seistes:
	“Ka surnult lahku ei saa meid!”
	Ja langevad — kui eluteil.

Aplaus käib. “Miljonäril täitub
	nüüd aeg: no julgelt, vanataat!” —
“Kui kőik mu vőlglased on läinud,
	on aus, kui lähen mina ka!”
	Veepeegel all on jälle klaar.

Siis kutsumata tema perra
	veel tuleb kolmas, neljas ka:
“Ma olen kaotanud quaterno!”
	“Ja mina au — mis sest, et ta
	sain neljakümne aastaga.”

Ring pruunis laines rőngaid riivab,
	kui rahvast neelab jőgi lai.
Üks poiss veel tuleb: “Käisin priimas
	veel eile; raha otsa sai,
	ei antud: kargan jalamaid!”

Aus rauk, kel habe lumivalge,
	kesk silda lööpab haigena:
“Mind toitis see, kui olin kange,
	nüüd aga väeti olen ma!” —
	Ta vőta, vetepillerkaar!

Tuim nägu pooles mingis, kőhtu
	suur proua kannab, őnnetu:
“Kuis piinab elu, hommik, őhtu —
	vaid kinni-lahti riietu!”
	Ka selle neelab lainte suu.

Üks vingus mehekogu kaua
	teeb kära, naerab, kortsus kulm:
“Ma olen marssal, kelle saua
	Napoleon kartis nagu tuld!”
	Käib ringi sosin: “See on hull!…”

Üks kasimata poiss ta selga
	seal kargab, valjult röhatab
ja kaasa lennata ei pelga:
	“Mind meister ootab rihmaga —
	eks näis, mil armu annab ta!”

“Ma olen rikas,” hüüab teine,
	“ning rohkem naudinguid ei tea! —”
“Ma olin talle truu veel eile
	ning Alfréd vőttis őe mult hea!”
	Kőik lähvad teele hanereas.

“Duellil kukkusin ma läbi:
	must kuul, sa mine kőige ees!”
“Ma unustasin au ja häbi
	ja näe, sai kättemaksuks see:
	ma valin peiuks Doonau vee. —”

Ei enam üksi: suures peres
	välkkiirelt, tummalt karglevad
nad nagu lennukalad meres
	vői linnud, kui need tőusevad
	tuul tiivus, lendu parvena.

Kui hiigelsilmast pisar langeb,
	hiidvetemull all tantsu lööb;
poolkaares isetapulaager
	kui veskiratas keerleb öös;
	Doonau nad vőidab, ära sööb.

Poiss vaatab pealt… ta silm on pime,
	meel segi, enam neid ei näe;
ent siis, kui tihedamaks tihe
	veekeeris paisub, kőigest väest
	ta tunneb: vool tal haarab käe.

Sel tormil pole vastupanu,
	ei ühtki väge ilma pääl —
see nőiaring on murdumatu. —
	Kui kell lööb üks, sild tühjaks jääb
	ja vaikib viimne linnahääl.
22. aug 1877
Rahvalaul
Doonaul ujub allavoolu lodjake,
	lodjake,
laulu, vilepilli, guslitsat ja torupilli
	kostab selt;
juhhei! On lastiks punav őun ja aprikoos,
juhhei! Szentendrest Kevvi sőidab mőrsja noor!

Punaőunad müügiks lähvad Budapesti
	turule,
nendest ehitakse Kevis pruudiks punapőskne
	neiuke:
juhhei! On alles tanu uhke, suur ja lai:
ükskőik kui palju alla mahub armsamaid!

Kevi kőrts on koidust saati tuubil täis,
	tungil täis:
seal Jovan lööb kolo, pihus välgub verest tilkuv
	vahe väits:
juhhei! Täis usse oli őun, mil punas koor,
pruut oli kena küll, kuid see-eest ainult h—.

Doonaul ujub allavoolu lodjake,
	lodjake,
vintis kisa-kära, needus-vanne, davorija
	kostab selt:
“Juhhei! Ju paistab Aleksinac, Knjaevac,
sina, Kevi-Rác, kunagi ei näe mind taas!”
28. aug 1877
Punapea-Rébék
“Punapea-Rébék läks üle
	kitsa purde, lendas sealt —”
Kuivatab nüüd varesena
	sulgi papli oksa peal.
		Kellele ta ütleb kár!,
		seda tabab kahju, kár:
			kőss, paskaak!

Tema’p oli see, kes keetis
	Pörge Dani viisukoort,
kuni sel sai naiseks vőetud
	Tera, Sinkó tütar noor.
		Nüüd on riidu läinud nad,
		Dani kurdab: kahju, kár!
			Kőss, paskaak!

Pörge Dani teda juba
	teretada häbeneb,
kui saab kätte, viskab välja,
	kükitama lävele,
		aga ta käib salaja,
		naisele vaid ütleb: kár!
			Kőss, paskaak!

Teeskleb, nagu vőtaks kuulda
	kauni kaasa tarka nőu:
“Ärme teeme kodusőda,
	ärme kärgime kui kőu,
		liiderlik ei ole ma.”
		Rebi-tädi ütleb: kár!
			Kőss, paskaak!

Teinekord toob valge raha,
	räti punase vői muud:
“Säh, mu tüdruk! Kosutagu
	magus vein su südant, suud:
		vagatseda on sul kár!
		— “Tulgu pealegi kasnaar!”
			Kőss, paskaak!

Kisklemist ja kodutüli
	jätkub, terav püsib keel;
riid ei kosta teistre perre:
	Pörge Dani talub veel.
		Ktkigi on olemas.
		Väljas ütleb vares: kár!
			Kőss, paskaak!

“Naine, kurat, laps vii kohe
	tema isa taresse —
ei! Su teele (kus mu püss on?)
	lasen maha varese.”
		Lind ei iitsatagi: kár!
		Silmagi ei pilguta.
			Kőss, paskaak!

Uudis levib üle küla:
	“Teate, mis on juhtunud?
Pörge Dani laskis varest,
	Rebi-tädi kukkus puult!”
		Temast kahju poleks ka,
		kuid ta naaseb linnuna.
			Kőss, paskaak!

Tapjat taga ajab kohus:
	mis peab Dani tegema?
Läheb teele, redutama,
	kitsast purret ületab.
		Vastu tulebki kasnaar.
		Vares hőikab neile: kár!
			Kőss, paskaak!

Purre kahe jaoks on kitsas,
	Dani ei saa kaduda,
veel üks hetk ja alla vette
	miski kukub plartsuga.
		Märjad ilmad, sügav kraav.
		Vares näeb ja ütleb: kár!
			Kőss, paskaak!

Redutaja elab piinas,
	vőpatab, kui liigub hein:
katsub vinnas püssikukke,
	röögatab: “Seis, harjusk, seis!”
		Vares vastab talle: “Kár!…
		Ripud vőllas, va bätjaar!”
			Kőss, paskaak!

“Lőunat sööma, kaarnad-rongad
	kambakesi, üheskoos!
Jätke puutumata ainult
	silmad, need on minu noos.”
		Oli must kui sitikas:
		naine nutab: “Ikka kár!
			Kőss, paskaak!” —

Punapea-Rébék läks üle
	kitsa purde: lendab veel,
ühest vareslinnust teise
	hing on igavesti teel.
		Kellele ta ütleb kár!,
		seda tabab kahju, kár.
			Kőss, paskaak!
26. sept 1877
Surnulekutsumine
Kord Radványi pimedast metsast
	leiti surnuna Bárczi Benő,
oli pikk, terav puss südames tal:
	“Jőhker vägivald, julm veretöö —
	vaata, jumal, ja mőrtsukat löö!”

Isa käsul ta lossi viidi,
	saali, mis oli külm nagu jää;
ei pestud, ei rüütatud siidi:
	mitu päeva ta vedeles sääl
	veres lihtsa puulavatsi pääl.

Neli taprimeest valvama säeti:
	“Ükski hing siia tulla ei vői!…”
“Ent kui ema vői őekene väeti
	tuleks leinama?” — “Tagasi kőik;
	minu käsku peab kuulama mőis!”

Saalist saali käib hiilides kurbus,
	naiste nuuksumist ruumid on täis. —
Isa kullina “surnule kutsub”
	pitsatkirjaga halbu ja häid:
	haava veritsus vastab, eks näis.

Saali varjab must kalevikangas,
	südapäevalgi pime on sees.
Surnu ümber on seismas kui sambad
	küünlad, krutsifiks, papp, ametmees:
	ruumi valgustab tuhm vahaleek.

“Kui tal vaenlasi oli, nad tulgu!”
	Kőik kutsutud saabuvad reas;
tühi töö! Haav üldse ei tilgu,
	kui nad ükshaaval mööduvad peast.
	“See pole… too pole mőrtsukas seal.”

“Kes siis?…” nii hüüatab pahane Bárczi,
	“nuhtluse ära on teeninud ta;
kui ma ka endale süükoorma saaksin,
	pőlist verd vabalt lasta ei saa —
	kőiki, kes elavad, kahtlustan ma!”

“Tulgu siis sőbrad, vaadaku teda!”
	Siseneb mitu head sőjameest:
valus on näha neil noort, verist keha,
	kui pole lahingus langenud see.
	Bárczide poeg ei veritse veel.

“Tulgu ka őukond! Väiksed ja suured…
	Tulgu Bárc-küla, viimne kui vend!”
Isanda käsul kőik käivad ta juures,
	nutuga talle näitavad end.
	Haavast ei tule tilkagi verd.

“Tulgu ta ema! Őbluke őde!”
	Tütarlaps kaugelt kiljatab: aih;
emake embab, pisarad pősel,
	ulgudes poega… Tummaks jääb laip:
	veri on kuivanud — tumepruun laik.

“Tulgu üks kaunis naisolend siia —
	Abigél Kund, ta salane arm!”
Tuleb — silm välgub, kui pussi näeb piiga;
	kivistub nägu, juureks saab jalg
	— punast verd purskab noormehe arm.

Jőudmata oiata, tilkagi nutta,
	őudusest tardumas südame soon,
peremees lavatsi poole ruttab;
	ametnik otsuse kuuldele toob:
	“Sina ta tapsidki, neiuke noor!”

Kaks korda karmit kőlavat sőna
	nőiutult kuulab, siis sosistab neid:
“Bárczi Benőt ei tapnud mina —
	tunnistab Taevas ja kőik ta väed! Ei:
	minult vaid pussi sai minu peig.

Juba mu süda ta armu juhtis —
	tőkkeid meil pole, ta teada vőis siis,
ikkagi minult üht “jah”-sőna tahtis,
	muidu end tappa lubas just nii.
	Naljaga andsingi noa: no mis siis!”

Neid kisub metsikult noatera ihust
	välja, ta silm pillub tavatut tuld,
naerab ja nutab, pikk puss välgub pihus,
	siis tőttab minema kiirelt kui kull.
	Keegi ei puutu, kui oleks ta hull.

Juba ta väljas tänaval silkab,
	julgeb veel laulda ja tantsida;
laul on tal lőbus: “Oli kord plika,
	kes ainult nii mängis poisiga,
	nagu kass hiire vői rotiga!”
27. okt 1877
Pildinäitaja
Lugulaul

Kuula, rahvas, pilti vaata
keset Debreceni laata!
Ükskord juhtus hale lugu
— heldis vaga rahvasugu —
	kurval ajal sai see teoks;
tegin sellest uue laulu
	tänavaastal teie jaoks.

Siin on esimene joonis:
isa krahvipreilit noomib,
näete nuhtlust, näete needmist,
et üks tudeng talle meeldib,
	et ta seda armastab,
kellesse ka musti kingi
	pühkida on alandav.

Näete, näole süttib isal
ürgne ülbus, sügav viha!
Tütar nagu kerge kaste
vaikib — väriseb, on kalbe
	vői kui räägib, räägib nii:
lahkuda ei saa, vaid surra,
	siis on hallpea murest prii.

Teine pilt: kuis lossi tuleb
krahvi kutsel vaene tudeng.
Seal ta seisab südilt, sirgelt,
pole argust, pole hirme,
	ainult alamaadlist ätt:
sellepärast ta ei vääri
	krahvipreili kaunist kätt.

Nőnda talle karmilt kisab
krahvipreili kallis isa —
ega anna aastat, kuudki,
aeg on täis, küll leidub uusi.
	Maailm on ju suur ja lai.
Kummardab, kuid paigal seisab
	poiss, kes hundipassi sai.

“Härra krahv! Te laps on minu,
kogu tema hing ja ihu;
miski meid ei aja lahku,
palun tema kätt ja vastust,
	olgu “ei” vői olgu “jaa”;
au ja vara pole vaja:
	ainsas särgis vőtan ta.”

Hoobilt pakane ei leebi:
käigu välja: kutsub teenri.
Vana pilt on saanud otsa:
(vaadake mu kepi otsa)
	uue peal on preili, kes
kiljatades “Ainsas särgis!”
	isa ette varises.

Poissi tassivad haidukid,
tütrel valgest juuksetutist
haarab isa, viskab tema,
nagu laps ei oleks oma,
	tudengile järele. —
Lossis pole nendest miskit
	kuulda tagantjärele.

Küla servas őlgne katus
neile varjupaika pakub;
seal neil oleks rőőmus elu,
kui nad tunneks tööd ja tegu:
	loodusreeglid paluvad,
laulu lőpus kostab ohe:
	“Kasvői onni mahuvad.”

Kas ta käsi, peen ja pehme,
passib pesupali vette?
Kas ta vaksa mőőtu vööga
tuleb toime toore tööga?…
	Mehel nőrk on magu, sool:
haput piima ta ei salli,
	kurgust läbi käib vaid koor. —

Sügisőhtul küünla paistel
krahvihärra tukub, laiskleb;
väljas sajab, korsten ulub,
puhub tuul, üks teener palub,
	pisarsilmi sosistab:
“Väravas on kerjusnaine,
	meie preili oli ta.”

“Talle penid peale aja!
Pole tütart — pole vaja!”
— See on kőige kurvem maaling,
mida lapseootel daamil
	pole paslik vahtida,
muidu juhtub nii, kui preilil,
	kes jäi koerte jahtida.

Möödub tali, aasta veereb,
krahv lööb lulli, kőik kaob meelest;
päeval jahil, ratsarajal,
őhtul otsib rőőmsa maja,
	kus on lőbus seltskond koos,
kus saab aega surnuks lüüa
	veidravőitu mänguhoos.

Lauakirjast lugu pidas
siin ja seal veel mőni isand
viiekümne kuuendamal.
Pliiats peitub lauajalas,
	selle ümber koondudes
kirjutavad nähtamatud
	vaimuväed teispoolsusest.

Kaunid huuled kőnelevad:
“Krahv ei julge juttu teha
vaimuga.” Krahv lauda paitab,
naeratab: laud nihkub paigast,
	sőrmist kukub tinapomm,
paberile tuntud käega
	“Verón” kirjutatud on.

Tuuletőmbest üleőla
vaatab krahv ja kuuleb sőna:
“Ah!” Ta laps on selja taga,
mitte elus — vari vaga
	kahvatuna, kaltsudes,
kätel — suikunult vői surnult? —
	enneaegne lapsuke.

“Ma ei süüdista sind väga,
tőin su lapselapse näha;
meil on kehad ühteaegu
metsikusse laande maetud —
	näe, kui elaks, tore poeg;
tema hing jäi ärkamata,
	veel ei olnud őige aeg.”

Nagu see, kel őudne uni,
isand kogeleb ja sonib;
ümberringi sőőris seisjad
peavad teda narriks, veidraks,
	keelepeks käib taevani;
krahv on läinud — teda ei näe
	ükski seltskond iialgi.

Läheb, keerab ukse lukku,
tihti surnud tütart kutsub;
kostab läbi lukuaugu
ainult see, mis tema lausub,
	nagu preili püsiks tumm;
huulilt huulile käib sosin:
	“Pst!… Me krahv on püsti hull.”

Ei: veel tarka juttu ajab,
teeb ja käsib, kord on majas;
ent kui lauakirja proovib,
haava salvitseda soovib,
	tütar ilmub kes-teab-kust:
palub, palub pőlvitades:
	kuidas leida lepitust?

“Ma ei ütle “annan andeks”,
vőimet needuseks ja vandeks
pole mul; kui olin liha,
see ei kütnud minu viha,
	mind on murdnud valu, tusk;
lunastada saab sind jumal,
	tal on rohkem halastust.”

“Ütle vaid, kus on su keha?
Lasen sinna risti teha;
kabel kaitsku seda mulda,
uhke torni üle kuldan:
	puhka rikkalt, mőnusalt.”
“Kuhu ajasid mind hurdad —
	metsas on mul ődusam!”

Näitan veel üht pilti, viimast:
marmorkivist kirstuhiiglast
(palju konte peitub kastis);
suguseltsi vapp on tahvlil
	tagurpidi, nagu näed:
hauda eal ei tehta lahti —
	enne kui on viimnepäev.
25. nov 1877
Selgitavaid märkusi
Valge Panni (Szőke Panni, 1847)
Aranyi varasemaid, kőrgperioodi eelseid talupojaballaade, kirjutatud koduses Nagyszalontas. Tihedast sidemest rahvaluulega annab tunnistust ka lihtne rahvalik värsivorm (algkeeles kahetaktiline kaheksasilbik).

Vigaano — XIX sajandi algul moes olnud pikk ere siidkleit, saanud nime hispaania tantsijatari María Vigano järgi. (Mőnikord tähendab sőna viganó hoopis sama ajastu moodsat lühikest seelikut.)
Pansionaat — lőbumaja eufemistlik nimetus (nevelő ‘kasvatusasutus’).
Rozgonyi naine (Rozgonyiné, 1852)
See ballaadlik romanss ühendab isikliku, intiimse tunde (naise ja mehe vahelise armastuse) ühiskondliku kohusetundega, armastusega kodumaa vastu. Sőjakus ei ole naiselik omadus. István Rozgonyi abikaasa ei järgne mehele sőtta mitte niivőrd vihase vőitlejana kui oma mehe armastava kaitseingli ja elupäästjana.
“Rozgonyi naise” subtekst on pärit László Szalay “Ungari ajaloo” II köitest, mis ilmus teose loomisaastal: “Stefan Lazarević [vt “Jank Sibinjani”] sai 19. juunil 1427 surma. Eelmise aasta lepingu pőhjal pidi nüüd (…) 17 kindlust tagasi minema Ungari kroonile (…); aga Doonau paremal kaldal Orsova ja Végszendrő vahel asuv Galambóc oli tollal juba türklaste käes. (…) Zsigmond kindlustas Nándorfehérvári [Belgrad], ja kui Galambóci vastas oli valminud tema Lászlóvár, valmistus ta 1428. aasta kevadel sőjaks türklaste vastu. Tema vägi ulatus Pozsonyi krahvi István Rozgonyi juhtimise all kolmekümne tuhande peani. (…) Aprilli lőpus laskis ta rünnata Galambóci maismaal ja veel. Moravast Doonausse saabunud Türgi laevad laskis ta süüdata, ja siin teenis Rozgonyi abikaasa, Szentgyörgyi krahvisoost Ceczília endale surematu nime. Oma galeerilt, mida ta ise juhtis, süütas ja uputas ta mitu Türgi laeva ning vőttis oma mehe kőrval märkimisväärselt osa kindluse piiramisest. (…) Mai lőpus lähenes Murat tohutu väega Galambócile. Üllatunud kuningas, julgemata Murati ligi sajatuhandelise väega rinda pista, tegi türklastega kaupa, et nad laseksid tal tagasi tőmbuda. (…) Osa ungarlaste jőude oli juba teisel kaldal, kui Murati mehed relvarahu murdes ründasid Zsigmondit ja tema varuväge. Kuningas vőlgnes Rozgonyile (…) tänu oma elu eest; viimane haaras ta ka endaga ühte paati.”
Arany on Cecília (Cicelle) osatähtsust veelgi suurendanud, omistades temale ka osa ta mehe teeneist. Sündmustik on kooskőlastatud aja ühtsuse draamapőhimőttega.

Galambóc — endine linnus, praegune küla Doonau paremkaldal (serbia Golubac).
Muci — armas (ungari).
“Kui ta oli noorem” — Zsigmond oli tollal 60-aastane. Vihje nii sellele, et kuningas oli noorena juba kaotanud ühe lahingu türklastega (1396 Nikopoli all), kui ka sellele, et ta oli olnud suur naistekütt.
Cicelle — Cecilia nime ungaripärane teisend.
Morava — Doonau parempoolne lisajőgi, Serbia tähtsaim jőgi. Suubub Doonausse Szendrő all, rooma linna Margumi varemete lähedal, Contra-Margumi vastas. Margumi all toimus 285. aastal otsustav lahing Carinuse ja Diocletianuse väe vahel. Samas paigas sőlmiti rahu, mis muutis Ida-Rooma kuningas Attila maksualuseks. Linna hävitasid samuti Attila hunnid. (Moravat ei tohi samastada Doonau samanimelise vasakpoolse lisajőega, mis algab Moraaviast ja suubub Pozsonyi [Bratislava] lähedal.)
“Vőőralt riivab osmanite kőrva” — esmakordselt kasutati Ungaris tulirelvi.
Murat — kolmas Türgi sultan Murat I (valitses 1362–1389).
Paša — Türgi kőrgametnik, mitme maavalduse omanik.
Bei — Türgi kőrgem ohvitser.
Spahi — Türgi ratsaväelane, kes teenis tasuks oma maavalduse eest.
Janitšar — Türgi eliitjalaväelane XIV–XIX sajandil.
Tatarlased — krimmitatarlased. türklaste vallutatud rahvaste hulgast moodustasid tavaliselt just nemad luuresalgad ja osa kergeratsaväest.
Szent-Lászlóvár — kindlus Doonau vasakkaldal Morava suudme vastas (tőlkes ‘Püha László linn’). Valmis 1428, praegu varemeis.
Emand Ágnes (Ágnes asszony, 1853)
Ballaad jutustab lihtsa talunaise hulluksminekust. Ágnes laseb armukesel tappa oma mehe, kohkub tema verest ja saab sellest eluaegse kinnisidee, painavama kui mistahes vangistus. Lina peseva naise pilt läbib teljena kogu teost (esineb 1., 20. ja 26. salmis). Ágnesi ainsat soovi, et Jumal ta kinnisideest vabastaks, väljendab ballaadi refrään (refrääni kasutab Arany suhteliselt harva). Teos tahab öelda, et igas kuriteos peitub karistuse tuum ja üksainus hetk vőib muuta kogu elu őnnetuks.
Kriitik Pál Gyulai (1826–1909) andmeil oli Arany Gesztis, kus ta 1851 töötas koduőpetajana, näinud vaikset hullu talunaist, kes hommikust őhtuni pesi ojas pesu. Kaudsemat eeskuju vőis anda vereplekki kartev Lady Macbeth ja Chamisso luuletus “Die Jungfrau von Stubbenkammer”. Ballaadi pőhjal on Gyula Erkel ja Sándor Lukácsy kirjutanud “algupärase rahvatüki kolmes vaatuses” (1879).

Halastuse isa — väljend Pauluse teisest kirjast korintlastele (1,3).
“Et ei mőeldaks: segi läinud” — kurjategijad teesklevad tihti hullumeelsust, et pääseda karistusest; Ágnes, vastupidi, tahab, et teda ei peetaks hulluks. Sellega suurendab ta kaastunnet enese vastu, mis kasvab veelgi, kui selgub, et tapja polegi tema ise, vaid tema armuke ehk vőrgutaja. Ágnes ei mőista teda (seegi suurendab tema süütust).
Kaaren — mustade juuste vőrdlus Ülemlaulust (5,11).
Bálint Török (Török Bálint, 1853)
Romansi sugemetega ballaad nitab XVI sajandi Ungari kahevahelist asendit. Ajal, mil riik jookseb kahe vaenlase vahel verest kuivaks, saab ungari väejuhist őnnetute rahvusvaheliste suhete ohver. 1541. aastal ilmusid Buda alla korraga nii Ferdinand I kui ka Süleyman II vägi. Kuninganna Izabella väejuht, osav diplomaat Bálint Török tahtis sakslased ja türklased omavahel tülli ajada. Puhkeski lahing, mille vőitis Türgi vägi. Sultan laskis Izabellal elusana Budast lahkuda, aga Bálinti viis Konstantinoopolisse vangi.
Teose allikaiks on Antal Verancsicsi ladinakeelne ajaloouurimus ja viimase ungari rändlauliku Sebestyén Tinódi Lantos’i (u 1510–1556) ajalooline laul “Péter Príni, István Majlát’i ja Bálint Terek’i vangipőlvest”. Sellest laulust pärineb ka moto. Arhaiseeritud stiil laseb tunda tegevusaja vaimu. Ballaadis kujutatud sündmusi käsitlevad ka Zsigmond Kemény’i (1817–1874) ajalooline romaan “Karm aeg” (Zord idő, 1862) ja Géza Gárdonyi “Egeri tähed” (Egri csillagok, 1899–1901).

Bálint Török — ungari kőrgaadlik, algul Ferdinand I, hiljem János Szapolyai pooldaja. Nelikvőimu aastal 1540 oli ta riigihoidja ning imikueas Zsigmond Jánosi eestkostja. Török tähendab ungari keeles türklast.
Izabella (1519–1559) — Poola kuninga Zygmunt Jagiełło tütar, 1539–1540 kuningas János Szapolyai naine, nelikvõimu aastal üks valitsejaist ja poja eestkostjaist.
Püha Neitsi (algupärandis Jumalaema) kirik — tuntud ka Mátyási kiriku nime all, sest selle kuninga ajal oli ta kőige hiilgavam. Kirikus toimus hulk kroonimisi, seal laulatati Mátyás kuninganna Beatrixiga. Ühes aknaorvas on tänini säilinud Hunyadi kaarnaga vapp. Türklased muutsid kiriku 1541 mošeeks, kus sultan Süleyman tänas Allahit Buda hőivamise kordamineku eest. Pühakoda on alati olnud Buda peakirik. Et seda hooldasid saksa tsunftid, pidasid saksa soost linnakodanikud seda oma “emakirikuks”. Kuninganna Izabella, Ferdinandi pooldaja, ootab saksameelselt raelt muidugi vastust, et kiriku torni tőmmataks saksa lipp.
Linnapea ja tosin raehärrat — őnnetuks peetav arv (13) viitab siin ka sellele, et saksa kodanikud tegid 13. juunil 1541 katset sokutada linn austria väejuhi Roggendorfi kätte.
“Sala öösi värav avatakse” — saksa kodanikud avasid värava Ferdinand Habsburgi sőjaväele.
Vend György (frater; perekonnanime järgi Utiševi ehk Martinuzzi; 1482–1551) — kuninganna Izabella varahoidja ja suurim usaldusalune, horvaadi väikeaadlist tőusnud ungari riigimees, kes püüdis Ungarit uuesti ühendada Habsburgide ülemvőimuga, lastes neil türklased maalt välja kihutada.
“Vaenuvägi jookseb linnast välja” — linna ungarlastest kaitsjad lőid saksa kodanike poolt salaja sisse lastud vaenlase tagasi.
Süleyman II Suur — Türgi sultan 1520–1566, suur impeeriumi laiendaja, vallutas peale Ungari ka Pärsia ja Mesopotaamia.
Enying — linn Balatoni idatipu lähedal Fejéri komitaadis.
Sőge tšehh — Habsburgide väes, mille türklased pagema sundisid, teenis palju tšehhe. Vrd ka Aranyi eeposes “Toldi” esinev tšehhi röövel, kes peremehetses Budas.
Juht — Wilhelm Roggendorf, kes oli juba 1530 püüdnud Buda vallutada, kuid edutult.
“Jooksu pealt tal rinnust voolab veri” — Roggendorf sai lahingus haavata ja suri pőgenemise käigus 1541. aasta augusti lőpus Pozsonyi (Bratislava) lähedal Somorjas (Šamorín, Slovakkia).
Izabella poeg — Zsigmond János (1540–1571). Sünniaastal valiti Ungari kuningaks, vormiliselt kandis seda tiitlit 1570. aastani. 1556. aastast surmani esimene Transilvaania vürst.
“Isa järel minust saab ta isa” — kuningas János andis surivoodil oma poja sultani eestkoste alla.
Torbágy — osa tänasest Biatorbágyi külast Buda lähedal.
“Kui nii hoiad, loovutan ta sulle” — kuninganna oli sunnitud loovutama oma poja Süleymanile, aga ei julgenud seda teha frater Györgyi vahendusel, keda ta vihkas. Seepärast palus ta vahetalitajaks Bálint Töröki.
Must kohv — 1685 vőttis Váradi (Oradea, Rumeenia) paša kohvijoomise ajal kinni oma külalise Imre Thököly ja viis ta Adrianoopolisse (Edirne) vangi. Aranyi arvates pärineb just sellest ajast ungari kőnekäänd “must leem [= kohv] on veel ees” (vrd “ära hőiska enne őhtut”). Kuigi Bálint Töröki juhtum on Thököly omast 144 aastat vanem, pole see anakronism, sest Arany kasutab kőnekäändu autori-, mitte tegelaskőnes. Pole vőimatu, et Ungari türklased jőid kohvi juba 1541. aastal. Araabias oli kohv levinud juba XV, teistes idamaades XVI sajandil, Pariisis joodi seda esmakordselt 1669. aastal.
Laupäeva värav — praegune Viini värav Budas, nimetatud ka Juudi väravaks. Selle juures peeti igal laupäeval laata.
“Kuninganna Izabellat (…) välja tassib” — sultan andis Izabellale Ida-Ungari ja Transilvaania. Kuninganna lahkus Budast 5. septembril ja kolis Lippasse.
Poolkuu — Jumalaema kirikust tehti tőepoolest mošee, kus 2. septembril palvetas ka sultan.
István Verbőczi (õieti Werbőczi, 1458–1541) — Szapolyai partei poliitik, kes oli olnud juba riigikohtunik, kantsler, asehaldur ja sai hiljem János Szapolyai kuninglikuks kantsleriks. 1514 valmis tema peateos, seadustekogu Tripartitum. 4. septembril 1541 nimetati ta Buda paša kőrvale ametisse linna ungarlaste ülemkohtunikuna, kuid juba 17. oktoobril suri, tőenäoliselt mürgitati.
“Sina hakkad riiki valitsema” — vend György juhtis Izabellale antud riigiosa 1551. aastani.
Mohács — kroonikad mainivad sultani peatuspaikadena koduteel Pécsi ja Eszékit (Osijek, Horvaatia), ent Arany valis sümboolse kohanime: Bálint Török oli osa vőtnud hukatuslikust Mohácsi lahingust, mille 15. aastapäeval (29. augustil 1541) langes Buda türklaste kätte.
Nándor — Nándorfehérvár ehk Belgrad (ungari fehér ‘valge’ + vár ‘loss’). nándor tähendas ungari keeles ‘bulgaarlast’ (kasutusel ka eesnimena). 1521 oli Bálint Török Belgradi, tähtsaima Ungari–Türgi piirikindluse baan (ülem), kes loovutas lossi Süleymanile, tollasele türklaste väejuhile.
Seitsmetorniline — osa Bütsantsi-aegsest Konstantinoopoli ringmüürist, kindlus, mida türklased kasutasid algul janitšaride kasarmuna, hiljem poliitvangide vanglana.
“Surm ta niidab mullapinna ligi” — Bálint Török suri vangistuses 1551.
László V (V. László, 1853)
Ballaadi aineks on sőnamurdja kuninga hukkumine. László V oli vandega kinnitanud, et ta ei puutu langenud János Hunyadi poegi, ent laskis nad ikkagi koos sőpradega vahistada, hukkas vanema poja László ja viis noorema, Mátyási, Tšehhimaale vangi.
Aranyi allikas on Ungari esimese ilmaliku krooniku János Thuróczy ladinakeelne “Ungarlaste kroonika” (1487), mis jutustab XV sajandi ajaloost. Thuróczy kirjutab: “(…) just siis, kui päike jätkas teed maa all, tol pilkasse pimedusse mattunud ööl, mis järgneb vahetult Kristuse püha ihu päevale [see katoliku püha langes 1457. aastal 16. juunile], tabas Buda lossi paduvihm ja selle kőrgete müüride vahele suletud vangid pääsesid Alhévízi poolsest küljest lossi järsku seina mööda kahe lina abil alla laskudes kőik vabaks, ainult krahv Mátyás ja Péter Modrár jäid edasi kuninga vangistusse. Kui kuningas László sai vangide vabanemisest teada, vőttis ta seda väga südamesse ja mitte ainult tema, vaid ka need, kelle kohus oli vange valvata, olid selle üle ehmunud. Riigis valitsesid ka mainitud Sebestyén Rozgonyi ja László Kanizsai hulga sőjameeste ja suure suguseltsiga. Seepärast lahkus (…) kuningas viivitamata Viini linna. (…) Lőpuks, olles veidi aega Viinis veetnud, siirdus ta Tšehhimaale ja jättis krahv Mátyási Viini lossi tugeva valve alla. Kui ta aga Praha lossis nautis kuninglikku luksust, tabas teda äkki raske haigus. (…) Kas tema surma pőhjustas surmav mürk, mida anti talle riigi valitseja Jií z Poděbradi käsul, või lihtsalt sőnus Issand ta ära, ei oska ma kindlalt öelda. (…) Kuningas László sai aga surma (…) aasta pärast seda, aga selsamal päeval, mil ta oli andnud krahvidele Lászlóle ja Mátyásile mainitud vande. Ta maeti sinnasamasse Prahasse piiskopkonna toomkirikusse.”
Teose ülesehitus on meisterlik: paaritud stroofid kannavad jutustust ja paarisstroofid dialoogi. Selle vőttega ühendab Arany ballaadi eepilise ja dramaatilise alge. Taolist kahe rööbiti kulgeva, teineteisest üsna sőltumatu teksti pőimimist kasutab ta ka “Szondi kahes kannupoisis”.

László V — Ungari kuninga Albert Habsburgi ja kuningas Sigismundi tütre Erzsébeti poeg (1440–1457). Sündis pärast isa surma. Krooniti imikueas Ungari ja 1453 Tšehhi kuningaks. Tema asemel valitses János Hunyadi, hiljem lapse onu Ulrik Cillei.
“Tuul lőunast tantsu lööb” — lőuna pole Budas sage tuulesuund. Ehk vihje türklaste ohule?
“Kas nőuab vannet mult?” — 23. novembril 1456 kinnitas László V Temesváris (praegu Timioara) vandega, et László Hunyadit, kes oli Belgradis tapnud Ulrik Cillei, pole karistatud. Kuningas vőttis Hunyadi pojad oma vendadeks.
Vang (…) on alla roninud — Hunyadite vangistatud poolehoidjad kasutasid tőepoolest äikeselist ööd lossist pőgenemiseks.
“László ei ela” — 16. märtsil 1457 hukati János Hunyadi vanem poeg László Budas Püha Jüri väljakul. Hunyadite vastased olid kuulutanud mitmele vangistatud Hunyadi-pooldajale surmaotsuse, kuid viisid täide ainult ühe.
“Laps, tead, on vangis veel” — János Hunyadi noorem poeg Mátyás, sündinud samuti 1440.
Kanizsa — László Kanizsai, ladina kroonikais Ladislaus de Kanysa. Arany kasutab silbi vőrra lühemat nimekuju ilmselt rütmi pärast. Vennad Kanizsaid ja Sebestyén Rozgonyi kuulusid Hunyadite vőimu pooldajate leeri.
“On Tšehhi maa peal vang” — László V pőgenes ebakindlate sisesuhete tőttu Prahasse ja vőttis kaasa Mátyási.
“Sees on kuningas” — László V suri kohe Prahasse jőudmise päeval (23. novembril 1457) ja maeti Hradany Svat Víti katedraali. Samasse on maetud Mátyási “vangivalvur” ja hilisem äi Jií z Poděbrad (Tšehhi kuningas 1458–1471).
“Koju tuleb vang” — Mátyás naasis Budasse veebruaris 1458, juba Ungari kuningaks valituna.
Egeri neid (Az egri leány, 1853)
See pole puhas ballaad, vaid koosneb mitmest anrist: ballaadilise tuuma ümber koonduvad värssjutustus, ajalooline luuletus, romanss ja rahvalaul. Ainult neljas osa on tőeline ballaad. Kuningas Ulászló I saadab Podooliasse tunginud tatarlasi välja kihutama Budast needsamad poola vabatahtlikud, kes olid taltsutanud Ülem-Ungarit laastavaid tšehhi röövleid. Teel peatuvad poolakad koos ungarlastest saatjaskonnaga Egeris, kus nad külastavad piiskop Simon Rozgonyit ja lőbutsevad tema juures mitu päeva. Sellest saab teada Kassa lähedal redutava röövlijőugu pealik Telef, tungib öösel kaitsetusse Egerisse, röövib linna paljaks, pistab pőlema ning pőgeneb koos saagi ja pantvangidega. Kui ungari ja poola sőjamehed end koguvad, tormavad nad tšehhidele järele, vőtavad neilt saagi ja vangid ning vangistavad palju röövleid, sh Telefi, kes pannakse Egeri vanglasse.
Loo taustal areneb noore armastajapaari “keelatud rőőmu” lugu. Arany sai selle teada itaalia humanisti ja hilisema Poola kantsleri Philippus Callimachuse ladinakeelsest kroonikast: “Telef, kes tollal seisis Kassa vahtkonna eesotsas, arvas, et talle on juhus sülle kukkunud, läks kerge väesalgaga teele ja jőudis öövaikuses kővasti hobuseid kannustades kiiresti pärale. (…) tormas suure kisa-käraga magajate ja kaitsetute kallale. Kohe esimese hooga tegi ta tühjaks mitu maja ning peaaegu kőik poolakate vankrid. Kuni vastane keset lärmi, veresauna, rüüstamist ja tulekahju kabuhirmus, unesegaselt ja viinastunult suure vaevaga relvad haaras, oli tema juba kőiksugu kraamiga, parimate loomade ja tohutu saagiga jalga lasknud. Kui ungarlased ja poolakad unest ja ehmatusest viimaks toibusid, ei olnud nende meelest raske pőgenevat vaenlast kinni püüda. (…) Mőnda aega oli lahingu saatus lahtine (…) kuni Telefi mehed hakkasid väsimuse sunnil taganema ja pistsid lőpuks jooksu. Vahepeal oli palju neist tapetud, Telef ise vőeti koos mitme austerlase ja tšehhiga elusalt kinni ja viidi Egerisse. (…) Üks keskmist päritolu, őitsvas eas ilus Egeri noormees oli surmani armunud ea ja seisuse poolest sobivasse neiukesse, kes jagas temaga őnnelikku vastuarmastust. Öösiti, juhust kasutades, oli tal kombeks tema juurde hiilida. (…) Et linna paljaksröövimine tabas teda just keset armatsemist, vőis ta uskuda, et tapma ja röövima tőttajate kära on joobnud meeste lärm, (…) ei jooksnud esimese hääle peale välja. Aga pärast ei läinud valjemaks mitte ainult relvakandjate kisa ja kära, vaid ka naiste oiged ja laste nutt, (…) ja kuigi armastatu teda tagasi kiskus ja hoiatas, (…) laskus ta läbi akna őue. Kallike, et teda välja lasta, jooksis treppi mööda järele ja tegi värava lahti. Vastane oli juba teiselt poolt kohale jőudnud. Noormees (…) kuigi oli saanud juba palju raskeid haavu, seljatas kaks röövlit. Neid (…) nagu poleks tahtnud oma kallimast kauem elada, haaras ühe surnukeha ümber seisva sőduri mőőga ja raevuselt neile kallale karates (…) haavas peaaegu kőiki. (…) Lőpuks vőeti ta kinni, mis andis talle pőhjust märatseda, siis tőmbas ta oma kallima vöölt mőőga ja torkas endale rindu…”
Luuletaja on ajaloosündmuse rőhuasetusi muutnud. Ta esitab loo nii, nagu oleksid röövlid neiu tapnud. Ta vaikib maha, et tšehhe ajas poolakaid ründama ka autunne ja kättemaksuhimu. Nii suurendab ta lugeja kaastunnet poolakate ja ungarlaste (eriti ohvriks langenud armastajate) ning pőlgust tšehhide vastu. Ballaadi idee on, et kurjad segavad heade rőőme. Kui truud armastajad ei saa enam koos elada, on nende suurim rőőm koos surra.
Teos on üles ehitatud sümmeetriliselt. Arany esitab ajaloosündmuse — raami — paaritutes (I, III, V) ja armastajate loo — tuuma — paarisarvulistes peatükkides (II, IV). Terviku raskuskese on kolmas osa, kus rőőm muutub ootamatult kurbuseks. See on kirjutatud poola nutulaulu viisile, mis sai Ungaris populaarseks pärast 1849. aasta sündmusi (vastab laias laastus väikesele Sappho värsile). Omavahel vastanduvad I ja V ning II ja IV peatüki meeleolu.

Kassa — praegune Košice Ida-Slovakkias.
Tšehhi röövlid — Ülem-Ungaris (praeguse Slovakkia alal) vőimutsenud hussiidid, kes sődisid Ulászló vastu ning toetasid kuninganna Erzsébeti ja tema poja László V trooniletőusu.
Poolakas — Ulászló kutsus poola väe appi röövleid taltsutama ja pidutses temaga koduteel Egeris.
Ulászló I — Wadysaw Jagieo, poola verd Ungari kuningas 1440–1444, langes Varna lahingus. Suutis Albert Habsburgi leske Erzsébeti (Elisabethi) vőita ja troonile tőusta alles kodusőja hinnaga.
Hunyadi — János Hunyadi.
Damaskus — damaskuse teras.
Petšeneeg — petšeneegi (ung besenyő) tőugu hobune.
“Koera peksma lähme” — vrd Vana Testament, I Saamueli raamat 17,43: “Ja vilist ütles Taavetile: ‘Kas ma olen koer, et sa tuled mu juure kepiga?’ (…).”
Poola László — Ulászló I rahvapärane hüüdnimi.
“Tuvi kullidega heitlemas” — vrd Aristophanese komöödia “Linnud”, mille Arany on tőlkinud ungari keelde.
“Miks sa sündisid maailma!” — vrd Uus Testament, Matteuse evangeelium 26,24, kus Jeesus ütleb jüngritele: “(…) häda sellele inimesele, kelle läbi Inimese Poeg ära antakse! Hea oleks sellele inimesele, kui ta ei oleks sündinud!”
“Siis sind tőmmatakse (…) oksa” — vrd Vana Testament, II Saamueli raamat 18,9: “(…) Absalom ratsutas hobueesli seljas, ja kui hobueesel jőudis suure oksliku tamme alla, siis jäi Absalom peadpidi tamme külge, jäädes rippuma taeva ja maa vahele, kuna hobueesel läks tema alt edasi”.
Mátyási ema (Mátyás anyja, 1854)
Selle romansilaadse ballaadi esitrükile lisas Arany märkuse: “Muinasloo alus leidub Bonfinil.” Ronk kui tarkuse sümbol oli Hunyadi perekonna vapilind. Kroonik Antonio Bonfini arvas selle pőhjal, et perekond pärineb vanarooma Corvinustest, teine kroonik János Thuróczy seostas seda Valahhia Basarabi vürstisooga. Poeet elustas vapilinnu kirjaviija rollis, mida ronk täidab sageli rahvaluules. József Teleki kirjutas uurimuse “Hunyadite aeg Ungaris” I köites (1852): “Mátyásilgi oli kuldmünte, millel riigi vapi kőrval esineb ka ronk, kes hoiab nokas sőrmust. Seda sőrmust peab ta [üks ajaloolane] Erzsébeti unenäoks, milles ta nägi ette oma poja tulevast saatust; [üks teine] seevastu selleks, et üks ronk oli varastanud Mátyási käest sőrmuse ja ta laskis selle linnu lennult noolega maha. (…) Seetőttu on arvatud, et üks röövlind varastas Erzsébet Szilagyi käest tőepoolest sőrmuse.”
Värsivorm on ungari eepilise luule klassikalise vormi, kesktsesuuriga 12-silbiku edasiarendus: pikk värss on tükeldatud kolmeks (3+3+6).

Mustasulgne kaaren — lind kui kőige kiiremini ja kindlamalt liikuv olend on ungari jt rahvaste folklooris sage sőnumiviija ning -tooja. Ka kreeka Hermes ja kristlikud inglid kannavad tiibu.
Jank Sibinjani (Szibinyáni Jank, 1855)
Teos — pigem romanss kui ballaad — kuulub Hunyadi-tsüklisse. Serbia pärimuse järgi oli noor János Hunyadi teeninud kannupoisina serbia despoodi Stefan Lazarevii őukonnas. Arany vőis aine vőtta József Teleki teose “Hunyadite aeg Ungaris” I osast (1852): “Chalkokondylase [Bütsantsi ajaloolane] järgi alustas ta sőjamehekarjääri Serbias vürsti őukonnas. Siin hakkas ta ühel suurel jahiretkel vürsti imestuseks erakordselt suurt hunti taga ajama, jälitas teda väsimatult vees ja kuival, kuni see end lőpuks kukkudes andis nahaga tükkis tema meelevalda. Selle teo pőhjal ennustas tema armuline isand, kui kuulus mees tast kord saab.”

Jank Sibinjani — János Hunyadi nimi serbia rahvalauludes. Neid vőis Arany lugeda kogumikust, mille oli tőlkinud ja avaldanud József Székács (1836). Nimi, ungaripäraselt Szebeni, vihjab Nagyszeben’i linnale (ladina Cibinium, rumeenia Sibiu), mida on peetud Hunyadi sünnipaigaks. Szeben ja Hunyad olid kaks naaberkomitaati Transilvaanias.
Zsigmond — Brandenburgi markkrahv Luksemburgi Sigismund oli 1387–1437 Ungari kuningas. 1414 krooniti ta Saksa, 1420 Tšehhi ja 1431 Itaalia kuningaks ning 1433 Saksa–Rooma keisriks.
Stefan Lazarevi — Serbia despoot (valitseja) 1389–1427. Oli algul Türgi sultani vasall, kuid aastast 1404 Ungari kuninga oma.
Lazar — Stefani isa vürst Lazar langes 1389 esimeses Kosovo polje (Rigómező) lahingus, kus türklased purustasid serblaste riigid.
Erdély — Transilvaania.
“Puu on minu, nii ka viljad” — puu = Ungari, vili = János Hunyadi.
“Ülbe paljaspäise saatan” — vihje türklastele (paljaksaetud peade järgi).
“Vőőra rahva sangarikski” — Arany viitab Gusztáv Wenzelile, kes uurimuses ungari kangelasmuistendist (1850) kirjutas, et János Hunyadi mälestus elab ka rumeenlaste, serblaste, bosnialaste ja albaanlaste seas.
“Serbia noorukid ja neiud” — Székácsi raamatus leidub selle kohta kaks rahvaluulenäidet: üks “mänglev armastuslaul” ja üks “kangelaslaul”.
Guslitsa — Székácsi järgi “lihtne muusikariist, kuju poolest meenutab mőnevőrra viiulit; ainult kael on lühem, kuju munajalt ümmargune; selle üksainus keel on nagu poogengi hobusejőhvist”.
“Ka madjarite huulil” — luuletaja vastus Wenzeli väitele, et “Balkani rahvad jőuavad selles osas meist ette”.
Klára Zács (Zács Klára, 1855)
Jutustab traagilisest episoodist Anjou dünastia esimese kuninga Károly I Róberti (vőimul 1307–1342) ajal. Muutus tänu lihtsusele peagi rahvalauluks. Ka Arany ise on teose hiljem viisistanud (1876). Süee pärineb László Szalay “Ungari ajaloo” II köitest (1852): “Felicián Zácsi, endise Máté Csáki poolehoidja, praegu kuninga usaldusaluse mehe, (…) tütar Klára, ujedalt punastav roosinupp, oli kuninganna őuedaamide peamine ehe. 1330. aasta kevadel oli Poola kuninga Wadysaw Lokieteki poeg Kazimierz Visegrádis oma őel külas ning Klára lummav ilu süütas kahekümneaastases taltsutamatus noormehes metsiku tule. Neitsi langes tema liiderliku omavoli ohvriks, kuninganna teadmisel, nagu ütleb pärimus ja nagu uskus tema hallipäine isa, kelle südames kőik tunded ja ajus kőik mőtted andsid maad kättemaksuvihale. 17. aprillil, kui kuninga pere lőunatab, tormab ta saali, tőmbab mőőga välja ja tahab anda kuningannale surmahoobi. Erzsébet tőstis kaitseks parema käe pea ette — őnneks, sest ta lunastas elu nelja sőrme eest. Teine hoop oli suunatud kuninganna lastele Lajosile ja Endrele. (…) kasvatajad said pähe surmahaavad. Siis andis kuninganna laudnik János Cselényi kirkaga Feliciánile kuklasse ja lői raevutseja maha. Kära peale kogunenud őuevahid raiusid surija tükkideks. (…) Tema poeg, kellel üks ustav teener tahtis aidata pőgeneda, saadi kätte ning last ja teenrit lohistati hobusesaba otsas, kuni nad hinge heitsid. Tema tütar, őnnetu Klára, seoti tükeldatud nina ja huultega, et teha naerualuseks ta lummav nägu, ning tükeldatud sőrmedega, et kätte maksta kuninganna käe köndistamise eest, poolsurnult hobuse selga ja teda veeti ringi linnas ja linnast väljas ning sunniti timukate poolt hüüdma: “Kes pole kuningale ustav, saab nii oma palga!” Klára őe Sebe, isand Kopai abikaasa pea raius Léva kindluse ees maha selle lossipealik, Kopait hoidis ta vangis, kuni see seal suri. (…) Lühidalt, pärast teo kordasaatmist kogus kuningas hulga isandaid enda ümber Visegrádi (…) ja laskis neil kuulutada järgmist otsust: Felicián Zácsi sugulased kolmanda pőlveni tapetagu ja nende vara vőetagu ära riigikassa jaoks. (…) Ungari suurmehed usuvad, et sellest päevast peale, kui see őudustükk nende kallal toime pandi, jättis hea őnn hüvasti nende ja nende maaga ning lőputu lein laskus nende peale.”
Arany pöördus Zácsi teema juurde tagasi poeemi “Sangarlikud ajad” 2. trükis (1863) ja “Toldi armastuses” (1879).

Menestrel — keskaegne rändlaulik ja pillimees, Ungaris kobsaar (hegedős).
Kuninganna — Károly I kolmas naine Erzsébet, Poola kuninga Wadysaw I tütar.
Kazimierz III Suur (1309–1370) — Poola kuningas alates 1333. Andis välja seaduste kogu, asutas linnu ja Krakówi ülikooli.
Felicián — Klára isa “Felisyanus filius Zaah”, Felicián ~ Bódog (ung ‘őnnelik’) Zah ~ Záh ~ Zak oli Nógrádi komitaadi maaomanik.
Lajos (1326–1382) — Károly I vanem poeg. Valitses Lajos I Suurena 1342–1382.
Endre (1327–1345) — Károly I noorem poeg. Sai isa soovil abielu kaudu Napoli kuningaks, kuid tema naine Giovanna tappis ta (Aversas). Arany on kirjutanud ballaadi “Prints Endre”.
Gyulafi — printside kasvataja, ürikuis “meister Gyula”.
János Cselényi — kuninga laudnik, esimene, kes lői Felicián Zácsi, ja sai selle eest tasuks kogu Zácsidelt konfiskeeritud vara.
Rüütel Bor (Bor vitéz, 1855)
Kuulub kummitusballaadide hulka, millel on nii ungari rahvaluules kui ka maailmakirjanduses pikk traditsioon. Kuulsaim näide on Goethe “Erlkönig” (Arany on püüdnud seda tőlkida). “Rüütel Bori” teema — pruudi järele tulev surnud peigmees — on sellele ballaaditüübile kőige iseloomulikum, kuid värsivorm haruldane — malai pantun. Eeskuju andis Adelbert von Chamisso (1781–1838) tsükkel “Malaysische Volkslieder”.
Ballaadi nimikangelane jätab hüvasti oma kihlatuga, läheb sőtta ja langeb seal. Isa soovib tütre anda teisele mehele, aga neiu tahab saada ainult rüütel Bori omaks, pőgeneb metsa ja sureb seal oma armuvalus ja kujutluspildi lummuses. Hauataguse armastuse motiiv — paar, kes ei saa ühineda elus, teeb seda surmas — esineb ka Székely rahvaballaadides (“Kaks kabelilille”).

Bor — algselt müütilise hunni valitseja Hunori poeg, Attila esiisa. Sellena esineb ta ka József Katona (1791–1830) näidendi “Baan Bánk” V vaatuses. (Sarnasus ungari sőnaga bor ‘vein’ on juhuslik.)
“Maanteel kőnnib lőoke väike” — Aranyi seletuse järgi talve kuulutaja. Teel liikuv lőoke sümboliseerib pagevat neidu.
“Öökull huikab künka kurus” — ühe Chamisso värsi täpne tőlge.
Szondi kaks kannupoissi (Szondi két apródja, 1856)
Ballaadi teemaks on vapra sőjamehe György Szondi kahe laulikust kannupoisi őilis vastupanu. Neid ei saa ei meelituste ega ähvardustega sundida ülistama vőidukaid türklasi (vrd “Walesi bardid”). Selle asemel laulavad nad oma langenud isanda sangaritegudest ja neavad vaenlast. Ballaad sisendab usku, et tőe eest vőitlejad ei vőitle kunagi asjata. Üksikisik vőib hävida, aga tőde (antud juhul kristlik moraal ja ülev vaimsus silmitsi idamaise kőrkuse ja madalusega) pääseb vőidule. Aranyi kaasaegsed nägid noortes laulikutes Petőfi võrdkujusid.
Szondi kannupoiste loo allikaks on Sebestyén Tinódi Lantos’i (u 1510–1556) laul “Buda paša Ali lugu” (1552 vői 1554). László Szalay kirjutas oma “Ungari ajaloo” IV köites: “Ali saatis 9. juulil naaberkülast Oroszist papp Mártoni Szondi juurde, teatega, kuidas kardaks paša, kui kindlus, mida praeguses seisundis on vőimatu kaitsta, seni vastu peaks, kuni kangelaslik lossiülemgi oma elu kaotab. Andku niisiis varemed üle ja lahkugu rahus. — “Hilja tuleb ta selle peale,” vastas Szondi ja, pihtinud papile, saatis temaga kaks noort türgi vangi ja oma kaks laulikust kannupoissi pašale; kasvatagu paša nad kangelasteks, lasku neil tema haua kohal laulda (…) ja kangelane, lasknud kokku kanda selle, mis ta oma varandusest hindas, pistab selle pőlema; talutab kohale oma uljad ratsud ja torkab nad surnuks; ja tormab juba mööda müüre sisse tungivate türklaste hulka. Saanud paremast pőlvest haavata, langeb ta teisele ja vőitleb ja vehib, kuni peast ja rinnast kuulide tabatuna heidab hinge. Ali mattis surnu kindluse vastu ühe künka otsa, torgates hauale lipu ja oda, mis peavad rääkima pőrmulangenud mehe kangelaslikkusest ungarlastele ja türklastele.”
Teosel on omapärane raamstruktuur: ballaad ballaadis. Sisemine laul vestab paaritutes stroofides poiste suu läbi Szondi vaprusest, välimine kannupoiste saatusest. Esimesed neli stroofi on eepilised, kirjeldades tegevuspaika, kogu järgnev tekst aga puhas dialoog (laul ja vastulaul).
Aranyi eeskujuks on olnud nii János Erdélyi (1814–1868) kui ka Gergely Czuczor’i (1800–1866) Szondi-aineline ballaad. Arany suutis teose valmis kirjutada alles kolmandal katsel: kaks esimest visandit jäid pooleli.

Szondi — György Szondi oli 1545–1552 Esztergomi peapiiskopkonna Drégeli lossi kapten. Teemat on enne Aranyit käsitlenud ka Ferenc Kölcsey.
Ali — Buda paša 1551–1553 vői 1556–1557.
Bülbül — ööbik (pärsia-türgi). Sarnaneb vastava ungari sőnaga fülemüle. Ali-paša mőtleb poeemile “Gül ve Bülbül” (“Roos ja Ööbik”).
Huuri — iginoor naine, kes muhameedlasi paradiisis teenib (araabia).
Gjaur — uskmatu, mittemuhameedlane (türgi). Gjaur-pašaks nimetab Ali teener Szondit.
Márton — papi nimi on teada ajaloolase Miklós Istvánffy töödest.
Oroszi — Nagyoroszi (tőlkes “Suurvene”) küla Nógrádi komitaadis.
Šerbett— paks magus karastusjook (ungari sörbet ~ serbet < türgi orbet ‘jook’ < araabia šaraba ‘jooma’; vrd ungari sör ~ ser ‘őlu’). Koosneb rosinatest, sidrunimahlast, suhkrust ja ambrast (kašeloti seedeelundites tekkinud vahajast lőhnaainest).
“Sealt tema halastust otsib” — rida Albert Szenci Molnár’i (1574–1634) lauluraamatutőlkest (1607): psalm XXXIII:11,9.
Kaftan — pahkluudeni ulatuv vooderdatud pidulik meestekuub (pärsia-türgi).
Rustem — “pärsia ja türgi muistendite ülistatuim kangelane” (ajakirja toimetaja märkus ballaadi esitrüki juurde).
“Las kuivada (…)” — Piibli needus (Sakarja 11,17).
Walesi bardid (A walesi bárdok, 1857)
Ilmus alles 1863 ajakirjas Koszorú (Pärg), kuid oli kirjutatud kuus aastat varem, kui Ungarit külastas keiser Franz Joseph I. Valitsus soovitas talle tervituseks avaldada ametlikus ajalehes Budapesti Hírlap (Budapesti Sőnumileht) oodi. Vaatamata pakutud kőrgele honorarile ei nőustunud luuletust kirjutama ei János Arany, Mihály Tompa ega ükski teine suur poeet. Juhuluuletuse sepitses viimaks Kálmán Lisznyai (anonüümselt), kujunedes tőeliseks rahva reeturiks. Arany kirjutas hoopis mőistuloo, oma ainsa vőőramaa-ainelise ballaadi.
Walesi bardide ainet on Ungaris esimesena käsitlenud Ferenc Pulszky raamatus “Reisivisandid” (1836), kirjutades muuhulgas: “Kuigi Edward I laskis korraga hukata viissada luuletajat, et nad vanu aegu meenutades rahvast mässule ei ajaks, seisab nüüdki igal verandal harf.” Arany kasutas allikatena ka Dickensi raamatut “A Child’s History of England” ja H. Blairi teost “Ossian’s Poems”. Muide, juba 1852 oli ta tőlkinud šoti ballaadi “Sir Patrick Spens”. Sellelt on laenatud ka “Walesi bardide” šotipärane vorm — Chevy Chase’i stroof, mida iseloomustab värsside muutlik silbiarv (jambi asendab kohati anapest). Tőlkes olen osa jambe asendanud maakeelsemate trohheustega.
“Walesi bardid” on mőjutanud tugevasti hilisemat ungari kirjandust, sh andes Mária Börcsök’ile tőuke poleemilise luuletuse “Viissada?” kirjutamiseks.

Edward (1239–1307) — Inglise kuningas 1202. aastast. Liidendas 1277–1283 Walesi, püüdis aastast 1286 allutada Šotimaad. Wales oli algul iseseisev hertsogiriik, kuid alates 1301 on hertsogiks Inglise troonipärija.
Sire [siir] — majesteet, Inglise kuninga prantsuspärane kőnetussőna.
Montgomery — loss ja krahvkond Walesi keskosas.
“Vaat veini täis, mis vahus käis (…)” — et Inglismaal viinamari ei kasva, tuuakse veini mere tagant. Käärimise ajal läheb vein vahutama. Sellel pole midagi ühist šampanjaga, mida hakati tootma alles 1700. aastal.
Bard — muistne keldi laulik.
Milfordi laht — asub Walesi edelanurgas Pembroke’i krahvkonnas, seega Montgomeryst üsna kaugel. Arany laenas nime Shakespeare’i draamadest “Cymbeline” ja “Richard III”.
Lordmajor — Londoni linnapea.
Maisilüdimine (Tengerihántás, 1877)
Traagiline pastoraal, mis on üles ehitatud väga sümmeetrilise kaheplaanilise raamjutustusena. Peremehe vestetud őpetlikku lugu őnnetutest armastajatest raamib lummav pilt: noored lüdivad jahedal hilissuveööl pőllul praksuva lőkke ümber maisi. Jutustaja kiilub oma kőnesse järjekindlalt repliike ilma ja looduse kohta, mis vahel haakuvad jutustatuga (vrd murdja metssiga ja armuahne karjapoiss, karjakell ja hingekell). Ballaadi teema on nagu “Rüütel Boriski” hauatagune armastus, ainult seekord järgneb noormees neiule. Ta püüab kellatorni kaudu taevasse tőusta, kuid et see muidugi ei őnnestu, hüppab tornist alla.
Teoses kasutatud rahvauskumus lendavatest muusikutest oli tuntud ka Aranyi sünnikohas Nagyszalontas. Zsigmond Szendrey kirjeldas seda 1915 nii: “Nőiad ujuvad teisipäeva ja reede ööl őhus suurel linal vői pikal laual lauldes ja pilli mängides; kui keegi neid kőnetab, läheb nii, nagu hiljaaegu ühel Sándor Jámbori nimelisel mehel, kelle nad vőtsid eneste sekka, sidusid talle kaela toreda paela ja pistsid suhu uhke flöödi, mida ta — kuigi polnud kunagi proovinud — oskas oivaliselt mängida; siis leidis ta kord ennast keset Árpádi metsa, kaelas hobusesaba, suus aga hobuse sääreluu.”
Karjuste ja talupoegade ühiskond on paljudel karjakasvatajarahvastel erinev. Vanas Ungaris olid pustakarjused pärisorjusest vabad ja elasid väljaspool külasid. Maaharimise orjuses vaevleva Eszti iha metsiku vabaduse järele viib ta suhtesse Ferkóga.
Ballaadi kompositsioon on täis vastandusi: ülal–all; külm–kuum; torkivad kőrretüükad töö ajal ja armastatu juurde hiilides; enne Ferkó kurbus, pärast Eszti oma jne.

“Kes saab tőlviku, mis punab” — punateraline maisitőlvik on haruldane nagu nelja kroonlehega ristikhein, tuues leidjale őnne.
Ussikari — mőeldud on mäletsejate maksas elutsevaid imiusse (Trematoda).
Bodré — koeranimi, tavaliselt Bodri. Arany kasutab é-list nimekuju soovimatu riimi vältimiseks. Säilitan selle tőlkes, sest Bodri jääks niisama vőőrapäraseks (vrd Muri).
“Kütis” — Aranyi seletuse järgi: pőletatud maa, mis on täis külvatud maisi ning on metsade läheduse tőttu aldis metssigade hävitustööle.
“Oi, kui palju tähti sajab!” — maisi lüditakse septembris, aga tähti sajab kőige rohkem augustis ja novembris, seega toimub tähesadu ebatavalisel ajal.
Adony — autor ei pea silmas ühtegi sellenimelist paika.
Lombár — tavaline härjanimi, seega heliseb suur karjakell.
Sillaőnnistamine (Hídavatás, 1877)
Selle teosega tői Arany ungari ballaadiluulesse uue ja moodsa suurlinnateema ja ühtlasi taaselustas keskaegse surmatantsumotiivi. Ta vőttis aine ajaleheuudistest. Sildadelt jőkke hüppamine oli tema kaasajal ja hiljemgi pealinlaste armastatuim vabasurmaviis. Politsei kaalus korduvalt isegi ööpäevaringsete valvepaatide paigutamist sildade alla. 30. aprillil 1876 avati Budapesti teine sild — Margiti sild, mis ühendab omavahel Pesti, Margiti saart ja Buda.
Enesetapjate rongkäik meenutab Imre Madáchi “Inimese tragöödia” 11. stseeni. Taoline pilt leidub ka Heinel ja provanssaali luuletajal Frederi Mistral’il (poeemis “Mirčio”, 1859). Väga aranylikuna näib XX sajandi luuletaja György Faludy “Surmatantsuballaad” (prantsuse ballade simple’i vormis).

“Kőik nelja linna tornikiivrid” — nn neljast kaldalinnast — Pest, Buda, Óbuda (Vana-Buda) ja Újpest (Uus-Pest) — kolm esimest oli kolme aasta eest ühendatud Budapestiks (1873).
Margit — Béla IV tütar, kelle kuningas lubas anda nunnaks, kui 1241 Batu-khaani juhtimisel maale tunginud tatarlased őnnestub välja ajada. Järgmisel aastal läkski nii. Béla IV ehitas Jäneste saarele kloostri, milles Margit veetis kogu elu, tema auks sai saar uue nime. 1943 kuulutas katoliku kirik Margiti pühakuks.
“Veel tuleb kolmas, neljas ka” — ballaad kirjeldab 13 enesetappu (maagiline arv), lugedes armastajapaari üheks tervikuks.
Quaterno — nelikvőit lotos (itaalia).
Priima — gümnaasiumi lőpuklass.
“Mind meister ootab rihmaga” — täpsemalt pőlverihmaga (jalatsi kinnitamiseks pőlve külge), seega on poiss kingsepa őpilane.
“Duellil kukkusin ma läbi” — nn ameerika duellil vőetakse loosi: kes tőmbab tumeda kuuli, peab sooritama enesetapu.
Rahvalaul (Népdal, 1877)
Hilisloomingusse kuuluvas talurahvaainelises lühiballaadis on kasutatud lőunaslaavi eksootikat (vrd “Jank Sibinjani”).

Kevi — Ráckeve. Budapesti lähedal Szentendres ja Ráckeves (vastavalt üles- ja allavoolu) elab tänapäevalgi serblasi ja nende järeltulijaid.
“Kevi kőrts on koidust saati tuubil täis” — luuletuse kirjutamise päeval, 28. augustil, oli Ráckeve kirikupüha.
Kolo — serbia ringtants laulu ja pilli saatel. Ballaad on kirjutatud selle viisile.
Davorija — purjus lärm (serbia).
Aleksinac, Knjaevac — Ungarist kaugemaid Serbia linnu Doonau lisajőgede ääres (seega pääseb sinna vesitsi). Nimed said tuntuks ajalehtedest, 1876. aasta Serbia–Türgi sőja uudistest.
Punapea-Rébék (Vörös Rébék, 1877)
Ülimalt dramaatilise ballaadi sisu on teksti tiheduse tőttu raske mőista, rääkimata tőlkimisest. Rahvausund nimetab pahatahtlikke vanaeitesid nőidadeks. Nőid Rébék hukutab Dani Pörge nimelise talupoja: laseb tal naiseks vőtta edeva tüdruku ja ahvatleb siis nooriku armusuhtesse kasnaariga (opman, mőisavalitseja, ung kasznár). Dani tapab nii kasnaari kui Rébéki ja hakkab pustaröövliks. Rébék muutub vareseks, jälitab Danit igal sammul ega anna talle vőllapuuski rahu. Kurja peletamine (vt refrään) on asjatu: kes on juba kord tema küüsi sattunud, see sealt enam ei pääse. Nőiamoori tunnevad pea kőigi rahvaste uskumused, kuid Jenő Pintér seostab seda eeskätt vene kirjanduse mőjuga.
“Punapea-Rébék” tuletab meelde arvukaid linnusümboolika näiteid teistest Aranyi teostest (“Rüütel Bor”, “Egeri neid”). Need vőivad pärineda Aristophanese komöödiast “Linnud”, mille Arany tőlkis 1871–1874 ja avaldas 1880, kuid lindudel on tähtis koht ka ungari rahvaluules.

Rébék — Rebeka (hellitavalt Rebi) nime rahvapärane kuju.
Kár — kahju (ungari). Jätsin selle linnuhäält matkiva sőna eestindamata nagu Betti Alver vene  Puškini “Jevgeni Onegini” tőlkes.
Keetis (…) viisukoort (őieti: viiske) — vőrgutatava isiku riietusesemetega toimetatav armumaagia.
“Naisele vaid ütleb: kár!” — Rébék tahab noorikule öelda, et kahju on oma mehega nii üksluist elu elada, kui vőiks elada hoopis lőbusamalt.
Valge raha — hőberaha.
“Vagatseda on sul kár!” — Rébéki arvates pole sellel, kes oma iluga kogub enda ümber austajaid, kahju pattu teha.
“Kuid ta naaseb linnuna” — Rébékist pole kahju, ainult et sellega pole häda veel lőppenud. Häda ei saa uue hädaga kaotada, üks patt sünnitab teise. Rebi on surnud, aga oht, mille ta on tekitanud, elab edasi. Kurjakuulutav lind käib otsekui kummitamas ja Danil tuleb lőplikult hukkuda. Seadus jälitab teda Rébéki tapmise eest; meeleheites tapab mees ka kasnaari ja hakkab teeröövliks.
Bätjaar — pustaröövel, Robin Hoodi ja Rummu Jüri aatekaaslane (betyár).
“Silmad, need on minu noos” — vares sööb Dani silmi sellepärast, et silm on röövlinnu suurim maiuspala, pealegi sihtis Dani teda enne silmaga, kui maha laskis.
“Oli must kui sitikas” — Dani oli ilus mustade silmadega mees, keda ta abielurikkujast nainegi tagantjärele leinab. Eelviimases stroofis peletab hüüd “kőss, paskaak!” linnuparve. See hüüd vőib tulla ka mehe vőllapuu all seisva noore lese suust.
Surnulekutsumine (Tetemrehívás, 1877)
Surnulekutsumine ehk surmauuendus (iudicium feretri, iudicium sanguinis) — keskaegne poolpaganlik őigusriitus, mida kasutati siis, kui keegi oli tapetud, kuid tapja polnud teada, üks ordaaliumi (< alamsaksa ordeel ‘kohtuotsus’; ung istenítélet ‘jumalakohtuotsus’) liike. Teised sedalaadi riitused olid veeproov, tuleproov, ristiproov, liisuheitmine ja kahevőitlus. Ohvri sugulaste kaebuse vői süüdistuse peale kutsus kohus, kuhu kuulus nii ilmaliku kui ka vaimuliku vőimu esindaja, kordamööda surnukeha juurde kőik süüdistavad vői kahtlusalused süütusvannet andma ja surnut puudutama. Seadus ei mra kindlalt, kas süüdi tunnistatakse see, kes keeldub vannet andmast, vői see, kelle käe all laip end liigutab, muudab näojumet, hakkab verd jooksma vői suust vahtu välja ajama. Arany tutvus selle rahvakombega Ferenc Balassy Székely-uurimuse ja Imre Révész’i vastusartikli kaudu, mis ilmusid 1858 ajakirjas Új Magyar Múzeum (Uus Ungari Muuseum). Surnulekutsumist esineb ka šoti ballaadides.
Ballaadi teema on salapärase mőrva süüdlase väljaselgitamine surnulekutsumise teel. Selgub, et Benő Bárczi on end ise tapnud oma kallima Abigél Kundi pussiga. Mőlemad armastajad olid eksinud: Abigél pidas Benő tősist sőna (enesetapuähvardust) naljaks, Benő võttis Abigéli nalja liiga tősiselt. Järeldus on, et südamega ei tohi mängida.
Juba Aranyi eluajal vaieldi “Surnulekutsumise” repliikide järjekorra üle. Luuletaja enese sőnutsi jagunevad kőnevoorud nii (tőlge vastab algupärandile):

Värss	Kőneleja	
4.–5., 12., 14.–15.	pristald	
13.–14.	hellebardist	
26., 30.	pristald	
31.–35.	Bárczi	
36.	pristald	
41.–42.	Bárczi	
46.	pristald	
51.–52., 60.	pristald	
63.–70., 78.–80.	Abigél Kund	

Radvány — ajaloolises Ungaris oli tosinkond sellenimelist küla ja pustat. Ballaadi tegevusaeg ja -koht on valitud nimme hästi üldine, mittemidagiütlev. Zoltán Erős’i kirjanduslike kohanimede leksikon (1985) peab mõrva “sündmuskohaks” Zólyomradványi lähedast metsa (see küla on praegu Banská Bistrica lőunapoolne äärelinn, slovaki Radva nad Hronom).
Bárczi — Ungaris laialt levinud, ohtrasti hargnenud aadlisuguvősa nimi. Vastavat küla nimega Bárc pole olemas.
Ametmees — pristald, ilmaliku vőimu esindaja surnulekutsumisel (ungari pörosztó ~ pristald, ladina pristaldus). Arany laenas selle Arnold Ipolyi teosest “Ungari mütoloogia” (Pest 1854). Kirikuvőimu esindas kapiitel (káptalan, kanonok).
Pildinäitaja (A képmutogató, 1877)
Arany jutustab loo krahvitarist, kes armastas vaest tudengit (krahvi kirjutajat), pildinäitaja suu läbi, andes sellele odavais rahvaraamatuis tüütuseni korratud loole värske ilme. Sääraseid lugulaulubrošüüre müüdi Ungari laatadel 1950. aastateni. Pildinäitamine, mida vőib pidada koomiksi ja kino eelkäijaks, oli pärit saksakeelsetest maadest. Kőik pildid olid maalitud ühele tahvlile, neid näidati kaardikepiga laulu ja sageli ka pillimängu saatel.
Ballaadile lisab pőnevust spiritistlik stseen. Lauatantsitamine ja vaimude väljakutsumine oli 1850. aastail ungari aadli seas levinud, kuigi juba hääbuma hakkav harrastus. Sellega tegeles 1853 ka Aranyi perekond Nagykőrösis. “Pildinäitajas” loob spiritistlik seanss side elavate ja surnute maailma vahel ning annab krahvile teada tema tütre ja selle abieluvälise poja katastroofist.

“Keset Debreceni laata” — Debrecenis, pusta suurimas linnas, peeti laata neli korda aastas: jaanuari keskel, aprilli lőpus, augusti keskel ja oktoobri alguses. Iga laat kestis kaks nädalat.
“Tema hing jäi ärkamata” — juba Aranyi eluajal vaidlesid filosoofid ja teoloogid, kas inimelu algab eostamisest vői sünnist. Arany pooldas viimast seisukohta.
“Vapp on (…) tagurpidi” — nii tähistati väljasurnud aadlisuguvősa.
János Aranyi ballaadide tagamaid
Ungari eepilise luule klassik János Arany (1817–1882) on oma rahva kirjandusloos sama oluline kui Sándor Petőfi. Kahjuks pole Aranyi teoseid praktiliselt üldse eestindatud. Peale “Toldi”, “Buda surma” jt eeposte väärivad tähelepanu tema rahvapärased, kuid mitmekesise värsiehitusega, peamiselt ajaloo- ja talupojaainelised ballaadid. Varasemate ballaadide rahvuslik uhkus näib patriarhaal-idealistlikuna, ent hilisloomingus, sh 1877. aasta ballaadides küünib autor lausa maagilise realismini. Nende hulgast tőuseb esile kaks suurlinnaelu kujutust, mis mőjuvad oma dramaatikaga ka praegu, pingetest tulvil ühiskonnas, ajakohaselt.
Ungari sőnakunsti suuline ja kirjalik vorm arenesid sajandeid lahus. Renessansipoeet Janus Pannonius (1434–1472) kirjutas ainult ladina keeles. Kuid juba esimestest rahvakeelsetest autoritest peale on rahvaluule mőju kirjandusele olnud suur nagu mujalgi Ida-Euroopas. Talurahva hingeelu tundvad kirjanikud (Pázmány, Balassi, Gyöngyösi, Mikes, Dugonics, Petőfi, Arany, Tompa, Gárdonyi jt) on alati lugejaid rohkem kütkestanud kui klassikalisele ja väliskirjandusele orienteeritud autorid (nt Zrínyi, Kazinczy, Berzsenyi, Vörösmarty ja Jósika).
Seoses kirjanduse ühiskondliku baasi laienemisega tekkisid juba barokiajal rahvaraamatud, mis sisaldasid peamiselt armastuslaule. Neid kuulmata poleks saanud oma šedöövreid luua suur valgustuslaulik Mihály Csokonai Vitéz (1773–1805), keda vőiks vahest vőrrelda Kristian Jaak Petersoniga.
Rahvaliku laululuule tähtsa liigi moodustavad kurutsilaulud. Kurutsiteks nimetati 1650–1715 Austria ülemvőimu vastu vőidelnud ungari sődureid. Paljud tollased vőitluslaulud levisid trükisőnast rahvasuhu ja vastupidi. Tuntuim kurutsilaul on 1730. aastail sündinud “Rákóczi laul”, millest nii Liszt kui Berlioz on komponeerinud “Rákóczi marsi”. Kurutsiluule kunstiväärtuslikum osa jutustab lindpriidest hulkuritest (pagenud pärisorjad, vaesunud väikeaadlikud, palgata jäänud sődurid, poliitilistel vői usulistel pőhjustel tagakiusatud üliőpilased). See on mőjutanud hilisemate poeetide, sh Endre Ady (1877–1919) loomingut.
Suulise pärimuse mőju kirjandusele kasvas romantismi ajal. XVIII sajandi lőpus alanud rahvaluulekogumine tipnes XIX sajandi keskel. Kurutsilaulud avastas taas Kálmán Thaly ja Székely (Transilvaania ääremaa, vőrreldav Karjala vői Setuga) rahvaballaadid publitseeris esmakordselt János Kriza kogumikus “Metsroosid” (Vadrózsák, 1863).
XIX sajandi keskpaiku muutus ungari kirjandus realistlikumaks. Algas rahvaromantismi ajastu, mille poolitas 1848–1849. aasta revolutsioon. Perioodi esimesel poolel pöörati rohkem tähelepanu lüürilise mina ja maailma (inimese ja ühiskonna) suhetele. Keskseks luuletajaks sai Sándor Petőfi. Teisel poolel — pärast vabadusvõitluse lüüasaamist ja Austria absolutismi tugevnemist — tekkis teatud resignatsioon, mis kestis kaksikmonarhia loomiseni (1867). Luule tegeles rohkem üksikisiku vőimaluste ja kőlblusprobleemidega. Selle ajajärgu vőimekaimaks esindajaks tőusis János Arany.
Aranyi päritolus on ühisjooni Adyga. Mőlemad sündisid geograafilistel ja sotsiaalsetel piirialadel: ühelt poolt Transilvaania ja päris-Ungari, teiselt poolt talurahva ja aadli vahelisel. Kuigi Aranyi isa oli puruvaene Bihari talupoeg Nagyszalonta väikelinnast, pőlvnes perekond pőlisest haidukisoost. Selle oletatava aadlipäritolu suutis tőestada alles János Aranyi poeg László, kes avaldas 1889. aastal Aranyite vapi ja aadliüriku. Osa perekonna konservatiivsest ja patriarhaalsest loomusest päris kindlasti ka János, kelle eraelu möödus suuremalt jaolt laitmatu ametniku ja koolmeistrina.
Erinevalt Adyst, kes elas kogu elu boheemlikult, pidas Arany boheemlasena vastu vaid paar kuud (1836), jättes kuulsa Debreceni kalvinistliku kolleegiumi pooleli ja proovides oma kunstiannet rändnäitlejana nagu Petőfi. Arany loobus teatritööst, kui jõudis äratundmisele, et vaimse sőltumatuse tagab ainult majanduslik kindlustatus. Hirm vaesuse ees, säästlikkus ja varakogumiskirg, aga ka tugev enesedistsipliin ja harukordne taiplikkus igal alal saatsid teda surmani. Nii ostis Arany aeg-ajalt maid kokku ja kaubitses nisuga. XX sajandi őpetatud poeet Mihály Babits on Aranyit nimetanud lausa “geeniuseks väikekodanlase maskis”.
Pärast kodupaika naasmist sai Aranyist őpetaja. Et abielluda 1840 kohaliku advokaadi vaese sohitütre Julianna Ercseyga — kellest sai talle eluks ajaks truu ja toetav kaasa — pidi ta koolmeistriameti vahetama kirjutajatöö vastu, mis hőlmas tänapäeva mőistes ka notari ja maamőőtja kohuseid. On lausa ime, et Arany jőudis üksluise töö ja perekonna kőrvalt lugeda ning lugemise kőrvalt kirjutada. Ta luges ööd läbi nii poliitilisi lehti kui ka kirjandusklassikat, őppis inglise keelt Shakespeare’ilt, prantsuse keelt Moličre’ilt, ladina keelt Vergiliuselt ja kreeka keelt Homeroselt. Loomulikult tekitas vastuolu füüsilise ja vaimse elu vahel temas pidevalt tugevaid kahtlusi ja sisepingeid, millele hiljem lisandus kohanematus suurlinnaeluga.
Aastail 1851–1860 töötas János Arany Nagykőrösis gümnaasiumiõpetajana. Sealt kutsuti ta Pesti, kus ta juhatas Kisfaludy Seltsi ja toimetas kirjandusajakirju Szépirodalmi Figyelő (Ilukirjanduslik Vaatleja) ja Koszorú (Pärg) aastani 1865, mil teda tabas ränga löögina tütre Juliska surm. Samal aastal valiti Arany Ungari Teaduste Akadeemia sekretäriks ja viis aastat hiljem peasekretäriks. 1877 pani ta töökoorma maha ja veetis elu lőpu peamiselt sanatooriumis — Margiti saare “tammede all”. Sel saarel, mis on kui roheline oaas keset suurlinna, kirjutas Arany oma kauneimad hilisluuletused ja -ballaadid, mis moodustavad “Sügislillede” tsükli (1877). Ta kirjutas selle pigem iseendale kui avaldamiseks. Pärast 1867. aastat ei köitnud enamikku ungarlasi enam rahvus- ja kőlblusküsimused. Jőudsalt areneva majanduse ja kasvava heaolu ajal oli publik Aranyi unustanud. Seetőttu ilmusid “Sügislilled” tervikuna alles postuumselt, László Aranyi publitseerituna.
Kőik ungari kirjanduslood nimetavad Aranyit rahvalik-rahvusliku (népies-nemzeti) suuna esindajaks. See on omapärane vahevorm Vörösmarty aegse kőrgromantismi ja realismi vahel. Kirjandus hakkab kőigist vanadest ja rahvapärastest teemadest — rahvuslikust minevikust, talupoegade elust ja sellega tihedalt seotud loodusest — huvituma eeskätt neil aegadel, kui on vaja säilitada traditsioone ja vőidelda millegi uue ja vaenuliku vastu. Ungaris oli pärast 1849. aastat suurimaks ohuks ülemklassi saksastumine.
Arany leidis oma rahvapärase stiili tänu Petőfile, kellega sai heaks sõbraks. Mőlemad poeedid hindasid kőrgelt teineteise loomingut. Nende sőprus kestis vaid kaks aastat. Kui Petőfi 1849 vabadusvőitluses langes, jätkas Arany tema elutööd.
Arany on jäänud ungari kirjanduslukku eeskätt oma värsseepikaga, mis juba ainuüksi oma vormi poolest oli juba XIX sajandi keskel üsna rahva- ja vanapärane. Tema peateosed on ajaloolised eeposed: sangaritriloogia “Toldi” (1846), “Toldi őhtu” (Toldi estéje, 1847–1848) ja “Toldi armastus” (Toldi szerelme, 1879) ning hunniteemaline “Buda surm” (Buda halála, 1863). Tuntud on ka Aranyi poeemid (“Rózsa ja Ibolya”, “Murányi piiramine”, “Püha László rohi”, “István Losonczi”, “Katalin”, “Esimene vargus” jt) ning koomilised värssjutustused (“Kadunud pőhiseadus”, “Nagyida mustlased”, “Jókai saatan” jt), samuti lüürika (nimetagem vaid väga loodustundlikku luuletust “Perekonnaring”, 1851).
Arany on ka ungari tőlkekirjanduse esimene suurkuju (tőlkinud Shakespeare’i “Hamleti”, “Suveöö unenäo” ja “Kuningas Johni” ning Aristophanese komöödia “Linnud”). Tőlkima őhutas teda István Szilágyi, kolleeg Nagykőrösi gümnaasiumist, kes vallalisena mõnda aega Aranyite pool lőunatas. Temalt őppis Arany inglise keelt ja omandas anglofiilse hoiaku. Aranyi teoreetilistest artiklitest mainigem kahte: “Ungari rahvalaul kirjanduses” ja “Ungari rahvuslikust värsisüsteemist”. Arany jääb värsiőpetuse ajalukku taktilis-rőhulise värsisüsteemi avastajana. Varem peeti — mőne autori, nt John (János) Lotzi vői Jaak Pőldmäe teooria pidas hiljemgi — ungari rahvalaulude ja osa kunstluule värssi lihtsalt silbiliseks.
Tavalise madjari teadvuses seisab Aranyi nime ja ballaadi mőiste vahel peaaegu vőrdusmärk. Aranyi ballaadid on nii sisult kui vormilt väga mitmekesised, erinedes üksteisest värsimőődu ja keelekasutuse poolest. Mőne lugulaulu ballaadsus on vaieldav, nt liigse monoloogilisuse vői tugeva koomika tőttu. Ágost Greguss (1825–1882) on osa ballaade pidanud dramatismi nappuse tőttu pigem romanssideks. Arany tahtis oma ballaadidega tugevdada ungarlaste rahvustunnet, kuid need kajastavad ka tema vőitlust oma sisemise ebakindlusega. Teravapilguline kriitik ja kirjandusloolane Antal Szerb kirjutab, et “Arany oli kutsutud oma rahvust itkema nagu Ossian”. Nutta ja samas julgustada — mis anr sobikski selleks paremini kui ballaad?
Esimeseks ungari kunstballaadiks peetakse Ferenc Kölcsey (1790–1838; Ungari hümni sőnade looja) Schilleri-jäljenduslikku teost “Róza” (1814). Ka komöödiakirjanikuna kuulsaks saanud Károly Kisfaludy (1788–1830) ballaadid ja romansid lähtusid saksa eeskujudest. Nn reformiajastu ballaadikultust näitab tőik, et 1837–1839 korraldas Kisfaludy Selts iga-aastase ballaadivőistluse etteantud ajaloolisel teemal. Aranyi-eelsed ballaadid — ka Gergely Czuczor’i (1800–1866), Mihály Vörösmarty (1800–1855) ning János Garay (1812–1853) omad — on enamasti valmis loo värsivormis ümberjutustused — vahel ladusamad, vahel konarlikumad, kuid ikka ilma dramaatilise pingeta.
Aranyi ballaadid tähendasid uut kvaliteeti. Neis sulasid kodu- ja välismaise rahvaballaadi mőjud saksa ja reformiaegse ungari kunstballaadi őpetustega ning mőttesisu värsivormiga kokku lahutamatuks tervikuks. Arany oli tähtsamaid anri uuendajaid Euroopas. Algul vőttis ta eeskuju välismaa autoritelt (Macpherson, Goethe) ja vähestest Ungari tasandiku rahvaballaadidest, kuid tutvus peagi ka iidsete Székely ballaadidega, mis oma sünge maailmavaate, katkelise esituse, tahumatu keele ja hoogsa, pööreterikka süeega meenutavad šoti omi, kuid ilma salapärase hämaruse ja müütiliste olenditeta. Székely rahvalaulude sisu on tutvustanud J. Faragó ülevaates “Ungari rahvaluule” (Looming 1923, nr 6, lk 438).
Aranyi rahvapärasust on Greguss näinud juba värsivormis, kuid see üksi tähendab vähe, sest ungari rahvaluule tunneb palju erinevaid värsi- ja stroofivorme. Kuid Arany on rahvaluulest laenanud rohkemgi, mis tőlkes läheb kaotsi vői jääb märkamatuks. “Klára Zácsi” read Läheb kuninganna, / läheb kirikusse mőjuvad nii, nagu oleksid nad pärit rahvaballaadist “Ilonácska Györgikével” (Ilonake Györgikesega). “Maisilüdimise” värss pehmeid jalgu tüükad veel ei piinanud meenutab jälle rahvaballaadi “Szedri báró Mariska” (Paruness Mariska Szedri).
Aranyi ballaade jagatakse nelja rühma: ajaloolisteks, talupoja-, romantilis-fantastilisteks ja suurlinnaballaadideks. Lőviosa lugulaule on sündinud ajavahemikus 1847–1858 (peamiselt Nagykőrösis), aga üheksa kõige uuenduslikumat ja mőistatuslikumat alles 1877. aastal. Aranyi kaks esimest ballaadi kuuluvad talupoja-, kaks viimast suurlinnateemaliste hulka, kuid kőige kuulsamaks sai ta ajalooballaadidega. Arany ammutas aine enamasti rahva minevikust, eelistades raskeid perioode: XIV–XV sajandit, Anjou dünastia ning Hunyadite aega ja Türgi okupatsiooni, mis meenutasid tema kaasaja surutist. Aranyi ajalooballaadide hulgast tőuseb esile Hunyadi-tsükkel.
Publik vőttis Aranyi varasemad ballaadid vastu sama vaimustunult nagu kolmesaja aasta eest Inglismaal, kus see anr muutus lausa massikultuuri fenomeniks (tänavakirjanduseks). Vőimalik, et just jäljendajate tulv sundis meistri mőneks ajaks loobuma seda viljelemast. Alles “Sügislilledes” leidub üheksa uut ballaadi, nende seas esimesed ungari suurlinnaballaadid “Sillaőnnistamine” ja “Kahevőitlus”.
János Arany oli intellektuaalne luuletaja, kelle peamine inspiratsiooniallikas oli Euroopa kultuur. Ta ei häbenenud jäljendada kedagi, vaid pidas seda parimaks őppimisviisiks. Seetőttu lähenes tema loomismeetod puhuti klassitsismile. Őpetatud poeedina on Arany käsitlenud ka ballaaditeooriat. Tema järgi on ballaadi loomus see, et ta “mitte fakte, vaid faktide mőju tundemaailmale, mitte kurba lugu, vaid selle traagikat väljendab vőimalikult tugevasti. Faktidest ja lisandustest enestest nagu aeg, koht ja situatsioon vőtab ta ainult niipalju, kui on möödapääsmatult vaja, ainult niipalju kehast, kui hinge kujutamine vältimatult nőuab” (1861). Ka László Imre väidab, et ballaadi olemuseks polnud algselt tegelaste ja sündmuste iseloomustamine, sest need olid kőigile tuntud.
Inimesena oli Arany veidi arglik ja kinnine, seltskonnas vaikis vői piirdus anekdootidega, eelistades tähtsaid asju ajada kirja teel. Antal Szerbi sőnutsi oli ta ungari kirjanduse üksildane hiiglane, kes tundis end linnatsivilisatsioonis kodutuna. 
Aranyi teoseid on vőőrkeeltesse — ka eesti keelde — tőlgitud vähem kui Petőfi omi. Kuigi nii Julius Mark kui ka Ants Murakin on pühendanud talle lőigu oma ungari kirjanduse antoloogia eessőnast (vastavalt 1914 ja 1937, esimene üllataval kombel pőhjalikumalt), ei leidu neis antoloogiais ainsatki Aranyi-eestindust. Mullu Tartu Hungaroloogia Vihikute sarjas ilmunud ungari kirjanduse valimikus on siinkirjutaja püüdnud tőlkida “Walesi barde”. Aranyi 180. sünniaastapäeva ja “Sillaőnnistamise” 120. sünnipäeva puhul on ta avaldanud tutvustava artikli “Mőni sőna kőige ungarlikumast ungari kirjanikust” ja selle ballaadi tőlke (Sirp, 22. august 1997, lk 6–7). Meie lahetagused naabrid vőivad lugeda nii “Toldit” kui “Toldi őhtut” Otto Mannineni meisterlikus tőlkes (1927, 1937). “Emand Ágnesi” soomendas juba Arvid Genetz (“Aune”, 1881).
Aranyi ballaadide kommenteerimisel olen kasutanud peamiselt kolme allikat:
1. Arany János: Balladák / “Őszikék”. Gondozott szöveg. A kötetet szerkeztette, a szöveget gondozta és a jegyzeteket összeállította Kerényi Ferenc. IKON Kiadó, [Budapest] 1993 (Matúra klasszikusok).
2. Arany János balladái. Magyarázza Greguss Ágost. 3. bővített kiadás. Franklin-társulat, Budapest 1900.
3. Pintér Jenő magyar irodalomtörténete. Tudományos rendszerezés. 6. kötet: a magyar irodalom a XIX. század második harmadában. Budapest 1933.
Tänan abi eest Eesti Kultuurkapitali, tőlkija Ene Asu-Őunast, Tartu Ülikooli ungari keele lektorit dr Péter Pomozit ja Budapesti Loránd Eötvösi Ülikooli őppejőudu László Gergyet.
Sander Liivak