Bajza József 
összes költeménye

(1804-1858)

TARTALOM

A LANTHOZ.
IFJÚKOR.
ÉGIHÁBORÚ.
PHILOMÉLÁHOZ.
ÉJJEL.
ESTHAJNAL.
A LIGETHEZ.
EMLÉKEZÉS.
A HOLDHOZ.
A LYÁNYKA PILLANTATA.
TÜNŐDÉS.
KESERGÉS.
DAL A VIDÉKHEZ.
FELLEGEKHEZ.
AZ ELTŰNT IFJUKOR.
EMLÉKÜL.
NELLIHEZ.
EPEDÉS.
SZERELEM.
MEGELÉGEDÉS.
LYÁNYKA GYÖTRELME.
KÉK SZÍN.
VITÉZ BUCSUDALA.
HOZZÁ.
A VIOLÁHOZ.
ÉDESSÉGEK.
LEMONDÁS.
A TÁVOZÓHOZ.
AZ ELHAGYOTT.
A VÖLGYHÖZ.
AZ EMLÉNYHEZ.
EMLÉKEZÉS.
A BOKRÉTA.
HÓDOLÁS.
LOTTIHOZ.
IRMA GYULÁHOZ.
LENKE DALA.
SAJKADAL.
ÉJFÉLKOR.
HALÁSZLEGÉNY DALA.
AZ APÁCA.
CYNTHIÁHOZ.
AZ ELJEGYZETT.
EMMA.
A BOJTÁR.
KIS LEÁNY DALA.
TÉL ÉS TAVASZ.
HIVÓ.
AZ ÖZVEGY.
AZ EST.
HAZA. ÉLET. EMLÉKEZÉS.
SZÉPHALOM.
BORÉNEK.
A SZÁMÜZÖTT.
ANDALGÁS.
VÁNDOR ALKONYDALA.
A VIHAR.
SZELLEMHANG.
EGY LEÁNYKA SÍRJÁN.
ÉLET.
APOTHEOSIS.
EGY LEÁNYKÁNAK.
A VEZÉR BUCSUJA.
ISTEN HOZZÁD.
EGY ANYA KESERVE
SOHAJTÁS
A RABKÖLTŐ.
AZ ÚTAS.
VÉGPART.
JELEN ÉS MULT.
A REMÉNYHEZ.
ŐSZI DAL.
EGY JÓTÉKONY NŐHÖZ.
ESDEKLÉS.
A HIT
JÓ ÉJTSZAKÁT.
GYÁSZ ÉS ÖRÖM.
EGY NŐHÖZ.
A VIOLA.
A KIRÁLYRA.
HONFIDAL.
ÉBRESZTŐ.
DEÁK FERENCHEZ
FOHÁSZKODÁS.
JÓSLAT.
NYUGASZTALÓ.
BALLADÁK.
SÓLYOMVÁR.
A DALNOK.
A KÉK PARTOK.
A ZARÁNDOK.
ILONKA.
SZÉP JOLÁNKA.
A VISSZATÉRT.
A BAJNOK NŐJE.
SZOLNOK MELLETT.
IDEGEN KÖLTŐKBŐL.
A VÁNDOR.
EDVÁRD.
HOZZÁ.
SZENT-ILONA SZIGETÉN.
VESZTESÉG.
BÁTORÍTÁS.
AZ ÉJI DAL.
A LÁTOGATÁS.
RENDELTETÉS.
A CSOLNAK.
SZERB DALOK.
I. A KIKERÜLHETLEN.
II. ALKUVÁS.
III. OHAJTÁS.
IV. LEÁNYI TÖRVÉNYSZÉK.
V. SZERELMI KÍN.
VI. VADÁSZKALAND.
VII. EGYESÜLET.
VIII. SZERENCSÉTLEN LÖVÉS.

A LANTHOZ.
Zengj, oh lant, húrodon 
Igéző éneket, 
Hangod szelíd legyen, 
Olvasszon szíveket. 
Fesd az ifjú kebel 
Heves küzdéseit, 
Egekre szárnyaló 
Merész reményeit; 
Az emberéletet, 
Gyarló szép álmait,
A sírt, melynek vihar 
Nem éri partjait. 
Zengj bút, vigalmakat, 
Az érző szív baját, 
A lyányka kék szemét,
Tündöklő szög haját;
S melyet virágival 
Istenkéz hímezett, 
Zengd a kies tavaszt, 
A szép természetet. 
S a merre kéklenek 
Kárpát szirtormai, 
A merre omlanak
Dunának árjai: 
Gyulassz nyelv és haza 
Iránt hő kebleket, 
Magyar szép ajkakon 
Viszhangzzék éneked. 
S ha vígalom derűl 
Vidám dalodra majd, 
S mély gyötrelmid felett 
Mély gyötrelem sohajt:
Egy új Olympián 
Ne kívánj pályabért: 
A legszebb koszorút 
Nyerted küzdésidért.

IFJÚKOR.
Fenn csapongás, fenn remény, 
Képek vágyak, érzemény 
Életem bájreggelén!
Könnyem hull utánatok -
Ti szép álmok voltatok! 

ÉGIHÁBORÚ.
Ordít a zivatar mord szele, inganak 
Már a rengetegek tölgyei, elborúlt
A mennybolt, lebegő barna homály lepi 
A vídám liget ernyeit.
Felleg tornyosodik, s ím szakadozva hull 
A villám, repeső tűzbe borítja el
A bércet, zuhogó habbal aládörög 
A vészből gyüledett vizár.
Hol lengő zephyrek gyönge fuvalmai 
A súdár jegenyék hajladozó fölén 
Szállongtak, Boreás bús szele ott dühöng
S mindent összezavarva hágy.
A pásztor szalad a förgeteges hegyek 
Csúcsáról, legelő nyájai bőgnek, s a 
Sűrű bikkek alá búnak el, a hová
A zordon zivatar nem ér.
Jőjj, Émil, suhogó fenyvem alá, hol egy 
Kis kunyhót a barátság raka s őriz: itt 
Bátran nézzük az ég omladozó vizét
S a völgyet piciny ablakán.

PHILOMÉLÁHOZ.
Enyhén, miként az esti szellet, 
Zephyr könnyűded szárnyain, 
Mint a bájló rózsás lehellet
Knidos szent myrtusárnyain, 
Lebeng dalod, gyöngy philoméla, 
Köszöntvén a májusreget;  
Költőd, ki sérei közt aléla, 
Enyhűlten szívja éneked; 
S körűlíhletve szellemedtől 
Lágy érzetekben olvadoz, 
Elszenderítő symphoniedtől 
Ringattatik szent vágyihoz. 
Merengvén a múltnak vidámján 
Édenre hat tekintete:
Ki hallja a dalt, mely az imádt lyány 
Rubínajkáról reszkete.
S keblébe hull az ideálnak 
Hol eltűnt mennyit éldeli,
Aranyreggé mosolygva válnak 
Könyűkben elfolyt éjjeli.
Igy kelt a tenger szép leánya 
Mindenható bűbájival.
Midőn nyugat szellője hánya 
Könnyű hullámot szárnyival. 
Favón aetherkarjára dőlve 
Kéjlett Syrének hangjain,
S kilépe fennyen tündökölve 
Kypros örök virányain.

ÉJJEL.
Az estharang a messzeségbe halt, 
Miként a haldokló szív vég fohásza; 
Komor sötét merenge a tetők 
Megett eltűnelgő szürkűleten.
Egy sírkeresztnek romján ültem én, 
Magányosan, miként a számüzött 
Lakatlan tartomány kietlenében.
Mély volt a csend, szívrázó a sötétség 
Halkan rezegtek a sirok fölébe
Borúlt nyugalmas árnyu cyprusok; 
Titkon suhonga hűs szelekben a 
Halálszellem, kriptáknak rémjei 
Borongtak el körűlem, egyedűl 
Sohajtozó körűl, a holt világban. 
A táj derenge; halványló lepelben 
Emelkedett az éj homályiból
Az égi lyány, a szent Emlékezet;
S bájjal lengett az elhúnyt kor felett, 
Mint a szerelm estvelgő csillaga.
Én ott ülvén elfojta bánatim, 
Keblembül egy fohász kireppene, 
S titkos fájdalmas kéjbe ringata. 
S ím! egykor rózsapályám angyala, 
Az elvesztett, eltávozott alak,
Hajnalgva tűn fel alkonyúlt szememnek. 
«Szent árny! sohajtám, hol, hol fogsz velem 
Te egykor egyesűlni?» Ő elázott
Arccal fordúlt el s - a sirokra inte, 
S ködpáraként az éjbe’ szétoszolt.
A cyprusok közől lassú sohajtás 
Lengett felém csendes fuvalmakon.

ESTHAJNAL.
Bájló aranyfény 
Csillog szelíden 
A reszkető tó 
Hullámain. 
Fölserken a szél 
Rózsák öléből, 
S völgyek hüs árnyin 
Zokogva leng.
Némúl az erdő, 
A messze síphang 
Reszketve nyögdel 
A légen át.
Kéklő virággal 
Hímzett ligetben 
Rejtezve csattog 
A csalogány.
Leányka, édes! 
Még most öledben 
Elszenderűlve 
Mennyet lelek: 
Ki tudja? holnap 
Talán siromra 
Leng a lenyugvó 
Est bíbora?
Ah valljon e szív, 
Mely hőn pihegve 
Hófátyolodnak 
Alatta ver:
Fog-e felettem 
Sohajtozásban, 
Mint a nyögő szél. 
Kesergeni?

A LIGETHEZ.
Csendes liget! boríts el 
Sötétes alkonyiddal, 
Mig én e hantra dőlvén, 
Keservemet kisírom. 
Nem fogja az zavarni 
Elszenderűlt magányid, 
S mézajku fülmilédnek 
Szívolvasztó panasszát. 
Halkkal, miként az estszél, 
Lebeg sohajtozásom, 
S csak a szelíd leányka
Édes nevét zokogja, 
Kitől megfoszta sorsom,
Öröklő bánatimra.
Boríts, boríts el engem 
Sötétes alkonyiddal
S virágid kelyhe rejtse 
Harmatjait szememnek.

EMLÉKEZÉS.
Midőn az est bibor sugára 
Bucsúzva száll a kék hegyen, 
S elcsendesűl a völgy magánya,
Kedves! reád emlékezem. 
Magamba’ bolygom néma búval 
A forrás tündér partjait,
Hol édesen reám simúlva 
«Tiéd» rebegték ajkaid.
Most is vigan zug ott a csermely, 
Balzamlehellők a szelek:
De a titkok tanúvidéke 
Pusztán gyászolva csendeleg. 
Az édes kínos őszi alkonyt 
Bájával újra élem én, 
Midőn dalod szivrázva zenge 
A hársak csendes éjjelén.
Hang hang után szelíden elhalt, 
Ütött az óra rémesen,
S szerelmi csillagunk leszálla 
Viharsötétes fellegen.
Könyek gördűltek szép szemedből,
Reszketve nyúlt felém kezed, 
És elválánk némán zokogva, 
És szívünk mélyen vérezett. 
Viszonlátás, egek leánya! 
Feltűnsz-e még egykor nekünk? 
Mely óra, ah mely föld vidéke 
Lesz egyesítő édenünk?

A HOLDHOZ.
Mi búsan nézsz a tiszta kékről 
Felém, te biztos hű barát!
Ki egykor nyájasan ragyogtad 
Körűl ez árnyak pamlagát.
Te láttad itt e kertmagányban 
Hol ákász hinti árnyait, 
Felhőidről mosolygva gyakran 
A boldog párnak titkait. 
Bájjal fénylél az égi lyányka 
Örömragyogló könnyein,
S némulva rád emelt szemekkel 
Tisztán ömlengő érzetin.
Most csendesen rezgő sugárid 
Egy sírhanton halványlanak. 
Hol ő már nyugszik, és fölötte 
Magas füszálak inganak.

A LYÁNYKA PILLANTATA.
Ó a hajnalszín gyönyörajkakat, ó az egeknek 
   Csillagival testvérfényü kies szemeket
Lyányka, ki adta neked? Szólék s a lyányka pirúlva 
   S szótlan földre süté mennyei szép szemeit. -
Ontsd le te Fendörgő, felhőidet! Ám ha mosolygva 
   Fölveti pillanatit, lángba borúl az Olymp.

TÜNŐDÉS.
   Ah, ki mondja meg nekem 
Mért borúl az én egem?
S ha feltűnnek szép korányim, 
Gyász miért vonúl el rajtok?
S a sötét erdő magányin 
Mint egy árva kit sohajtok? 
   Eddig évim hajnalában
Még könnyelmü gyermek én, 
A vigalmak enyhkarában 
Éltem boldogság ölén:
Ah e bájkor már repűl, 
S más helyébe nem derűl. 
   Mint az árva úgy sohajtok
A sötét erdő magányin, 
S gyász van elvonúlva rajtok, 
Ha feltűnnek szép korányim; 
Mért, o mért borong egem, 
Ah, ki mondja meg nekem?
   A viruló kert s mezőnek 
Nem vidítnak bájai,
Mély titokba rejtve nőnek 
Keblem néma vágyai,
S egy tünelmes fellegárnnyal 
Lelkem más csillagba szárnyal. 
   Mért esengek szívdobogva,
Honnan e hő gerjelem,
Ha hegyemről andalogva 
Messze száll tekintetem,
S fátyolában egy lyánykát 
Ott szemem lejtezni lát?
   Rózsaévim hajnalában, 
Még könnyelmü gyermek én, 
Gyakran láttam fátyolában 
Lyánykát a forrás gyepén, 
S bár kedves volt néznem őt,
Nem sejtettem semmit hőt.
   Most, ha berkem fülmiléje 
Társa mellett zengedez,
S a vadonnak gerlicéje 
Párosan száll fészkihez,
Létöket magasztalom, 
S elborít a fájdalom!
   Ti egy tündér szebb világnak 
Hozzánk szállott lelkei,
A mindég zöld ifjuságnak 
Égi báju szépei!
Kiknek ott, hol árva sorvad, 
Szívök lágy érzetre olvad: 
   Ti mondjátok meg nekem,
Mért borong az én egem?
S ha feltűnnek szép korányim,
Gyász miért vonúl el rajtok?
S a sötét erdő magányin 
Mint egy árva kit sohajtok? 

KESERGÉS.
A báj esttünemény halmok alá merűlt, 
Csendes síri homály terjedez a mezőn,
   S én mint árva bolyongok
       E bús völgybe’ magányosan.
Minden néma, kihalt, merre szemem vetem, 
Békés álmainak mélyibe sűlyedett;
   Csak te sírsz egyedűl még, 
       Édes zengzetü fülmile.
Szüntesd gyászdalodat, szánakodó barát! 
Szívemnek sebeit tépdeled újra fel; 
   E mély néma keservnek
       Részvétel sem ad enyhülést.
Mint a gyönge virág hervadoz életem.
A szép büszke után vágyva. De nem soká 
   Int már a nyugalomhant,
       Mely fájdalmimat elfedi.
Majd ott sírja felett, fáinak árnyiban 
Gyászoljad nyugvó ifju barátodat, 
   És ha elmegyen arra
       A fagylalt szivü hitszegett,
És nem tudja, kinek hűlt pora nyugszik ott, 
A gyepdombra hajol s egy ibolyát szakaszt, 
   Mely a tőle gyülölt szív
       Elszórt hamvaiból nőve:
Akkor fesd le te, ó szánakodó barát! 
A már elnyugodott egykori kínait, 
   S mondd meg néki, hogy érte
       Hervadt éltem el ily korán.
Majd a szép szemeket könnyek özönlik el, 
S a sírdombra le hőn hullanak, és velök, 
   Szendergő poraimra
       Édes béke malasztja leng.

DAL A VIDÉKHEZ.
Te bájvidék!
Ott a kék messzeségbe,
Hol szirthegyek nyúlnak fel égbe, 
S felhőtlen leng a tiszta lég! 
Idvezllek, oh te vég-
Határa buzgó vágyaimnak, 
Te bájvidék!
Mi szent öröm?
Mi égi kéjt lehelnek 
Fuvalmi a langy estlebelnek 
Mezőidről, tündér vidék?
S nekem virúlsz-e még, 
Nekem messzünnen bujdosónak, 
Gyönyörvidék? 
Ha nem, vidék!
Úgy légy örökre boldog,
Ím minden szent kötélt feloldok, 
Mellyel hozzád füzött az ég, 
S Isten veled, te vég-
Határa minden vágyaimnak, 
Te bájvidék!
De, oh vidék!
Árnyid mily kéjt susognak, 
Viránymezőid mint ragyognak! 
S csak mindig kéjre intve még 
Mosolyg felém az ég,
Az esti bíbor ég, fölűled, 
Titkos vidék!
Csak vissza még!
Tán a völgy alkonyában 
Ott hervad néma bánatában
A hű szív, mely csak értem ég, 
S nekem virúlsz te még, 
Nekem messzünnen bujdosónak, 
Oh bájvidék!

FELLEGEKHEZ.
Ti a messze láthatáron 
Elvonúló fellegek!
Kik reám itt hervadóra, 
Vég bucsúval intetek
Merre nyúl boldog pályátok? 
Tán van nektek is hazátok 
Ott a nyugti ég alatt, 
Merre szárnyatok halad? 
Boldog! bár engem egy szél 
Elfuvalna véletek
E gyászhonból, hol lekötve 
Tartanak bús végzetek. 
Túl a láthatlan mezőkön, 
Zord pusztákon, szirttetőkön,
A nyugot szép tájihoz, 
Merre lelkem vágyadoz.
Egy tündér világ mosolyg ott 
A kedves karjai között, 
Enyhét ott lelné föl e szív
E sok vésztől üldözött. 
Ott a boldoglét vidéke;
Szent örömkéj s égi béke, 
Mint korány hint harmatot, 
Hintve áldást lengnek ott.
Vajha el lehetne szállnom 
A futó szél szárnyain,
Halni bár, de a leányka 
Idvezítő karjain.
Ott a honföld nyugtot adna, 
Értem édes könny fakadna, 
S rózsa közti sírorom 
Őrzené nyugvó porom. 
Szálljatok ti, égi pályán, 
Boldoglétü fellegek!
Idvezelve a dicső hont, 
Ha egébe értetek.
Vágy e szív - de nem találja 
Merre nyílna békepálya
Éj-, köd-, örvényből elé 
A sohajtott part felé.

AZ ELTŰNT IFJUKOR. 
  Száll mosolygva hegytetőkről 
Rózsafényben a tavasz;
Jönnek vígalomra kelve 
Lyánykák, ifjak, énekelve: 
Idvez légy, te szép tavasz! 
«Idvez légy, hajnalpirúlat; 
Halmok illatos szele!
És te csendes völgy patakja! 
És te zengő fülmile!»
S ajkokon édesen olvad az ének, 
Hangzik az ormon, a néma magányban, 
S tánckoszorúba szövődve kerengnek 
Vígan az ifju virányban.
  S ah körűlök mint viradnak 
A szép kornak álmai!
Szebbé válva mint derűlnek 
A mezők virágai!
Kéjt lehel a berek árnyaibúl,
Zengnek a pásztori sípok
Élnek az erdők,
S lelkökön édeni béke virúl. 
  A sziv-élvet feltalálni 
Mely vidékbe térjek én? 
Szerte bolygok andalogva 
Rét, völgy hímes szőnyegén; 
A kelő nap, a virágok
Égi bája tűn elém:
De mint hajdan oly varázsló 
Arccal egy sem int felém.
  Oh tavaszmenny! oh te hajnal! 
Halljatok meg engemet; 
Hozzátok még vissza egyszer 
Eltűnt rózsaévimet! -
Ah de ők nem érzenek, 
Csak mosolygva fénylenek.
  Ti arany álmak, 
Az ifju világnak 
Mennyei képeivel 
Merre repűltetek el?
Nem jöttök ti vissza többé -
Messze messze tűntetek,
S a legszebb lélekvirágok 
Elhervadtak véletek.
Hallgass el, te völgy patakja! 
Szűnj meg zengni, fülmile! 
Hangotok csak búm alakja, 
S veszteségem festi le.
  Tűnnek évek, jönnek évek. 
Köd s homályra fény terűl, 
A leszállott esti csillag
Reggel újra felderűl:
De az ifjukor kihervadt, 
Véle kéj és szerelem,
S nem hozhatja vissza többé 
Semmi földi kérelem. 

EMLÉKÜL.
Ha létem elhervasztja a halál, 
Emlékezzél reá, te kedves, 
E lángszivtől szeretve mint valál; 
S ha sírban is szeretni enged a halál, 
S a szív még ott is érez és dobog, 
Elhúnyt szivem téged, te kedves, 
Hamvában is szeretni fog.

NELLIHEZ.
Ah ne pillants rám, leányka, 
Ah födözd be kék szemed: 
E tekintet, e mosolygás 
Elveszítnek engemet.
Míg pihentél a lugasban,
S húnyva voltak a szemek, 
Szívdobogva bár, de mégis 
Csendes kéjjel néztelek. 
Csendes kéjjel bíborajkad, 
Szőke fényü fürtidet, 
Lelked tűkrét arcaidban, 
Bájoló szép termeted.
Szél jött, s álmad elfuvalta,
S hogy rám nyíltak a szemek, 
Bennem mily tündér világok! 
Mily kéj ömleng, oh egek!
Elhal a szó ajkaim közt,
Keblemen láng s jég fut el, 
Könnyek hullanak szememből, 
Hajh és nem tudom, mi lel? 
Elveszítnek e tekintet,
E mosolygás engemet:
Ah ne pillants rám, leányka! 
Ah födözd be kék szemed! 

EPEDÉS.
Könyűben, esti fény, 
Mezőmre mért ragyogsz? 
Fáim bús éjjelén
Oh szellő, mért zokogsz? 
Szántok, hogy itt ülök 
S bú, fájdalom velem, 
Hogy lyányka nem mosolyg 
Szerelmet énnekem?
Ah lyányka nem mosolyg 
Szerelmet énnekem, 
S epedve, rózsaként 
Elhervad életem. 
Ki gyakran álmaim 
Között enyelg velem, 
Az égi szépet, ah 
Sehol sem lelhetem.
Hol vagy te, lyányka, hol? 
Kiért e szív hevűl; 
Kit esdve kérek én 
Hajnal s est fényibűl. 
Jer, hozd el énnekem 
A barna fürtöket, 
Felhőtlen arcaid, 
Mosolygó szép szemed.
E hárs alá ülünk,
Kéj s béke lesz velem, 
Mosolygó szép szemed 
Szerelmet int nekem; 
S majd fáim éjjelén
A szellő nem zokog, 
S reám az esti fény 
Örömkönyben ragyog.

SZERELEM.
Tova, messze tűnjetek, 
Légi álomképzetek,
Ég leánya, Szerelem! 
Légy te síromig velem.

MEGELÉGEDÉS.
   Mit nekem ti hír s szerencse 
Tűnedékeny álmai!
Gazdag dús palotája, 
Lengeteg pórnép csodája, 
Mit nekem ti büszke hősek, 
Fény s dicsőség rabjai!
   Vívjatok ti koszorúkat 
Vérpályátok mezején, 
Hágjatok csillámtetőre
Hol bölcs címet nyer a dőre: 
Kis hajlékom enyhhelyéből 
Nyúgott szívvel nézlek én.
   A felettem földerengő 
Bíbor hajnalfellegek,
A mező kies viránya,
Egy elzárt vidék magánya 
S holdragyogta forrás engem 
Szebb örömre intenek.

LYÁNYKA GYÖTRELME.
Oh égető kín, 
Oh gyötrelem 
Viszonláng nélkül 
A szerelem! 
Felettem éj, nap 
Sötét ború, 
Szemembe, könnyek, 
Szivembe’ bú.
Nem érti titkos 
Küzdésimet, 
Kit lelkem óhajt, 
Lelkem szeret.
Keblembe’ dúl, forr 
Vágy, félelem;
Gerjelmim önkényt 
Fedezgetem. 
S ah nincs oly Isten 
Ki sejtené, 
Ki néma nyelvem 
Megfejtené. 
Kereng a tér föld, 
Az ég velem; 
Nyugalmam, enyhem 
Nem lelhetem.
Oh égető kín 
Oh gyötrelem 
Viszonláng nélkül 
A szerelem!

KÉK SZÍN.
Más dicsérje a setét, 
Sárga, zöld szín kellemét; 
A kék szín kedves nekem, 
Mint virúló életem.
Kék az esti tűnemény, 
A szivárvány, a remény,
A kis emlény kelyhe kék,
Melyért a szív lángol, ég; 
Kékek a csermelyhabok
Kikben a szent menny ragyog; 
S kék szemed, szép Emmike, 
Te szív legkedvesbike.

VITÉZ BUCSUDALA.
Isten hozzád, oh falu, 
Csendes békehely!
Tombol a mén, zúg a had, 
Nékem menni kell.
Búsan lépeget fakóm 
S vissza-visszanéz,
Száz ablakból int felém 
Száz leányi kéz; 
Hófejéren lengedez 
A vég búcsujel,
«Légy szerencsés, szép vitéz!» 
Száz hang idvezel;
Keblem csendes és nyugodt 
Százak könnyein, 
Ah de egy pár kék szemet 
Sírni látnom kín!

HOZZÁ.
Ha jősz, lángok emésztenek; 
Ha mégy, kinok öldöklenek; 
Éltem csak gyötrelem.
Jőj és ne menj, s napom virad, 
Vagy menj s ne jőj, úgy nyugtomat 
Siromba’ meglelem.

A VIOLÁHOZ.
Hervadj, hervadj száradon, 
Mit nevetsz reám?
Nincs kinek letörjelek, 
Hervadj, violám! 
Gondosan neveltelek 
Ablakom megett, 
Reggel, estve öntözém 
Barna földedet: 
Felvirúlál, s ég mosolyg 
Kéklő kelyheden, 
Ah de az, kinek virúlsz, 
Elhervadt nekem.
Sír nem vette tőlem el, 
Örvény habja nem:
Él, de másnak karja közt 
Él a hűtelen.
Néma búba’ gyászlom őt 
Mint halottamat,
Míg a gyász nem oltja el 
Kínos lángomat.
Hervadj, hervadj száradon, 
Mit nevetsz reám?
Nincs, kinek letörjelek, 
Hervadj, violám!

ÉDESSÉGEK.
Kinom mi mély, lángom mi nagy, 
Látod, mégis kegyetlen vagy, 
Jövél, s elrablád szívemet,
Szólál, s elrablád lelkemet. 
Rajtad hó-, rózsa-, égszinek 
Egymással harcra keltenek: 
E harc között én meghalok, 
Ha nem segélnek angyalok.
Szivem dobog a kék szinért: 
Egy pár szem fejtse meg: miért? 
Kökényszemek, oh húnyjatok! 
Sugártokban elolvadok.
Délben vagy éjtszaka, 
Reggel vagy estvelen. 
Egem szép csillaga! 
Mindig te vagy jelen.

LEMONDÁS.
   Vedd a gyűrüt, ifju vedd, 
S véle vissza lángszived, 
Lángszived, mely tisztán ége 
Mint a hajnal fényessége. 
Öld meg hű szerelmedet, 
Más birandja eskümet; 
Oltárhoz más fog vezetni, 
Légy boldog, tanulj feledni. 
A jövendő bájvilág.
Gyász lett s néma pusztaság; 
Nincs oly csillag a nagy égen, 
Mely egy súgárt adna nékem.
Fonjatok szép koszorút. 
Fonjatok, leánykák, 
Halvány rózsaszál legyen 
Benn a rozmarínág; 
Rozmarín, nászpompa-ág, 
Halvány rózsa, sírvirág. 
Gyászbokréta illik ahhoz 
S gyász halotti ének,
A kiben meghaltanak 
Vágy és szívremények. 

A TÁVOZÓHOZ.
   Int a pálya távola!
Csókod lángol ajkamon. 
Égnek áldott angyala, 
Légy szerencsés útadon. 
   Nyujtsad drága jobbodat
Zálogúl, hogy lángodat 
El nem oltják a korok;
S bár eltép a sors hatalma 
Hő szerelmem istenálma 
Emlékidben élni fog.
   Még szemed dicső egébe 
Engedj egy tekintetet, 
Ah ez önt enyhűletet 
Vérző szívem mély sebébe.
   Csókod lángol ajkamon. 
Égnek áldott angyala! 
Int a pálya távola:
Légy szerencsés útadon!

AZ ELHAGYOTT.
Csalfa volt hő esküvésed, 
Változékony lenge kép! 
Csalfa, mely szemedben égett, 
A szerelmi láng.
Elhagyál, oh hittelen! 
S el minden veled -
Mint kirablott puszta ház, 
Melynek kincse, bútora 
Összetépve, szertehányva, 
S benn s körűle és felette 
Minden élet ölve van, 
Csak magányos éji szél 
Jár zokogva csarnokán:
Oly magányos, oly kirablott 
Néma, puszta e kebel; 
Benne minden érzemények, 
Istenálmak, lángszerelmek
Szertedúlva, és kihalva -
Változatlan híveműl csak 
Egy maradt: a fájdalom, 
Aki síromig kisér.

A VÖLGYHÖZ.
Gyász felettem, gyász körűlem, 
Feltalálni enyhemet
Csendes árnyaidba jöttem. 
Rejts el, oh völgy, engemet.
Bükkjeid sötét homályán 
Búsan suttog a levél:
Ah te sejted, e kebelben 
Mely emésztő bánat él.
Néma vagy, ha bús barátod,
Érzed mély gyötrelmeit; 
Ha panaszt nyög, részvevőleg 
Visszazenged sérveit.
Zajban élek mint ki boldog, 
Mint kit biztat hű remény, 
Senki nem gyanítja, mely kín 
Ég e szívnek fenekén; 
Senki nem, miként derűl fel 
Kínról kínra hajnalom, 
Csendes éji lámpa mellett 
Mint viraszt a fájdalom. 
Tiszta kék az ég felette, 
Tiszta kék a láthatár, 
Zeng a bérc, virít a róna, 
Vígan zúg a csermelyár; 
Ámde a tavasz virága
Énnekem nem illatoz:
Egy virágom volt - s hajh az most 
Más kebelnek nyíladoz.
Engem éjfél zordonában 
Űz a veszteségi kín, 
Űz tetőkön, rengetegben 
S bús magányid rejtekin. 
Volna szárnyam, hogy röpűlnék 
Túl a kínok tengerén, 
Volna bár sebem halálos, 
Hogy meghaltam volna én.

AZ EMLÉNYHEZ.
Kisded emlény, kék virág, 
Fölneveltelek, 
Hogy szerelmi gyászjelűl 
Néki küldjelek.
Keble bokrétáihoz 
Tűz a lyányka majd, 
És ha hervadozni lát, 
Búsan felsohajt: 
«Értelek, te szép virág, 
Sír lakóihoz
A ki téged küld nekem, 
Búban hervadoz.
Ah hogy éltem s élete 
Gyász és szenvedés!
Ah hogy bírni őt nekem 
Tiltja végezés!» 

EMLÉKEZÉS.
Hévvel szerettem 
S ím szenvedek, 
Keblembe’ dúlnak 
Bús érzetek. 
Gyötrelmem enyhet, 
Írt nem talál, 
Életfáim közt
Zúg a halál,
De bár gyötrelmem 
Írt nem talál,
S életfáim közt 
Zúg a halál. 
Szelíd örömmel 
Emlékezem, 
Szép napjaidra,
Oh szerelem!

A BOKRÉTA.
«Zeng a lant, oh nyíljatok meg, 
Nyíljatok meg ablakok!
Intsetek tetszést dalomra, 
Égi szemcsillagzatok!»
S ím megnyíl a titkos ablak,
Kis kezecske nyúl ki rajt, 
Egy virágbokréta száll le, 
S kedves szó, mely így sohajt: 
«Vedd e köny-nevelte rózsát, 
Véle tiszta szívemet:
Érted lángol, érted él az, 
Míg a sír el nem temet.»

HÓDOLÁS.
Szem, oh szem, 
Mennyei kék szem! 
Szőke pompájú hajak, 
Rózsafán termett ajak, 
Arcvirágok, melyeket
A szerelem ültetett, 
Bérc havából fútt kebel, 
Telve égi érzetekkel, 
Mely ég, még sem olvad el; 
És ti bájoló hatalmak, 
Elme! szív!
Játszi egyik és enyelgő, 
Enyhe a más, tiszta s hív! 
Ostromolni szűnjetek, 
Megvallom győzelmetek; 
Többé nem harcolhatok
Itt áll örök rabotok!

LOTTIHOZ.
Míg nekem lángolt szerelmed, 
Míg enyémnek mondtalak, 
Gazdag kincstár volt ezen szív, 
S gyöngy te benne, szép alak! 
Elhűlt már nekem szerelmed, 
Elfeledtél, elhagyál:
S gyöngyöm most könny harmatában 
Gazdagságom búban áll.

IRMA GYULÁHOZ.
Tiltsa bár az ész szava, 
Tiltsa végzetem,
Érted lángol, érted él 
Minden érzetem. 
Lassanként megölnek a 
Hosszas bánatok,
S mint a hévütött virág 
Földre hervadok.
Állj meg, majd ha nem leszek, 
Csendes alkonyon,
Melybe gyötrelem temet, 
Néma síromon, 
S halld, midőn a domb alól 
Felsohajt neved,
Mint az ősznek bús szele 
Tar mezők felett.
És ha kétled, hogy talán 
Túl siron is él,
Lángol, s olthatatlan e 
Földi szenvedély, 
Szólj és hívj! - Tanújelűl 
Lelkem megjelen
Hold tünő csillámaként 
Puszta éjjelen. 

LENKE DALA.
Faluvégen erdő,
Erdőben magány,
A magányba’ sírdomb 
Hársak alkonyán. 
Domb körűl csörögve 
Omlik a patak,
Hársak közt madár zeng, 
Szellők inganak.
Telve illatokkal 
A kies vidék, 
Mert a dombra szegfűt,
Rózsát ülteték. 
Bérceken kel a nap, 
Bérceken leszáll, 
S engem lát bolyongni 
A domb fáinál.
Szellőkben keservim,
Búm sohajtanak, 
A patak vizében 
Könnyim omlanak.
Én tudom csak, más nem, 
Hogy kit elfedett
E domb sírja, egykor 
Engem szeretett.
Kis patak ne zúgj a 
Sziklán oly nagyon. 
Bájos völgyi zengő! 
Hallgass bokrodon; 
Lengjetek, fuvalmak, 
A fán csendesen! 
Hadd nyugodjék békén 
Megholt kedvesem.

SAJKADAL.
   Életem folyóján 
Búszél lengedez, 
Életem folyóján 
Tört sajkám evez;
Rajta útazólag 
Vérző szívem ül, 
S messze, ismeretlen 
Part felé röpűl.
   A folyónak árja 
Mély, fenéktelen, 
A folyónak árja 
Csalfa szerelem; 
Kormányom kitépve, 
Engem gyermeket 
Lebke csolnakommal 
Szirt közé vetett.
   Elsülyedt örökre 
Szél között zajon, 
Elsülyedt örökre 
Minden kincsvagyon; 
Képek, égi álmak, 
És tündér remény, 
Útra szép hazámból 
Amit hoztam én.
   Felleg és ború most 
Láthatáromon, 
Felleg és ború most 
Néma bánatom.
Egy csillag vezérel: 
A hit csillaga, 
Biztató jövendők 
Kétes záloga.
   Csendben és vihar közt, 
Sziklán és habon, 
Csendben és vihar közt 
Szállj, te csolnakom!
Élet habjain túl
Majd szivem kiszáll, 
Messze szebb világnak 
Békepartinál.

ÉJFÉLKOR.
Tündöklő csillagok,
Lobogva fényletek: 
Hajh szívem is lobog
Mint a ti fényetek.
De kebletek nem ég. 
Szerencsés csillagok: 
Hidegen fénylenek 
Tündöklő lángitok:
Bennem mint Aetnatűz 
Dúl, forr az érzelem, 
Velem kél s nyúgoszik
A megcsalt szerelem.
S hajh mégis lángjaim 
Kiolthatatlanok, 
Mint örök fényetek, 
Tündöklő csillagok!

HALÁSZLEGÉNY DALA.
Szél és hab lecsendesűlt. 
Int az éjmagány:
Nyílj meg, kis ház ajtaja, 
Jer ki, szép leány!
Parthoz kötve csolnakát 
A halászlegény
Itt sohajtja jöttedet, 
Itt eped szegény.
Szerelem szép csillaga 
Fénylik nyúgoton.
Ő vezérli csolnakunk 
A hullámokon.
Tengertől ölelt sziget 
Szép lakója léssz,
A hajlék, mely elfogad, 
Már számodra kész.
Hószinű gyöngyöt füzök 
Kis nyakad körül, 
Kellemidre minden szem 
Bámul és örűl.
Szerelem lesz nyoszolyád, 
Párnád hű karom, 
Álomkéjbe ringatód 
Nyájas szívdalom.
Nyílj meg, kis ház ajtaja, 
Jer ki, szép leány!
Szél és hab lecsendesűlt: 
Int az éjmagány.

AZ APÁCA.
Láng emészti keblemet 
Láng, nem mondható, 
Szenvedély, nagy és örök, 
El nem oltható.
S oh kinok mély tengere! 
Oh kemény egek!
Nem lehet kimondanom, 
A mit érezek.
Nem lehet kimondanom, 
Bárha éltemet; 
Tiltja eskü, kárhozat 
Szenvedélyemet. 
Oltsd el, oh hatalmas ész, 
Oltsd el lángomat,
Vagy szakadjatok le rám 
Oltár! boltozat!

CYNTHIÁHOZ.
Ketten virasztunk néma éjben: 
Te alvó pásztorifjadat, 
Én e sírboltnak ajtajánál 
Elhervadt szép halottamat. 
Örvendj, tenéked majd fölébred, 
S ismét birod szerettedet; 
Nekem nem adja vissza sem föld, 
Sem ég, kit e bolt elfedett.

AZ ELJEGYZETT.
Te, ki látva könnyeim, 
Oly setét, oly bús valál, 
Volna szíved, gyászos éj! 
Most reám mosolyganál; 
Boldogságom érzenéd,
S áldanád a végzetet, 
Mert örökre bírom én, 
Akiért e szív epedt.
Lámpaként meggyújtanád 
Tündöklő szép holdadat; 
Csillagidnak ezrede 
Ékesítné arcodat; 
Hogy ragyogjon föld s egek 
A szerencse ünnepén,
A midőn boldog levék, 
Gyászod régi társa én.
De te, mint a néma sír,
Szívtelen vagy és hideg, 
Képed zordon, elborúlt, 
Kebled puszta, rengeteg. 
Víg barátod vagy komor, 
Arcod egyképpen setét; 
Szánlak, hogy nem értheted 
E sziv égi érzetét.

EMMA.
Volnék bár hegyeken lebegő szél, messze röpűlnék,
   Messze, hol érzelmim kínja nem érne utól. 
Volnék bérci patak, lerohannék sziklatetőkről,
   S eltűnném a nagy tengerek árja közé.
Lomb vagyok; a szerelem szép fáján hervadozó lomb, 
   Melyet hűtlenség játszi fuvalma letört.
Míg lebeg a hegyi szél s lezuhog vigan a patak árja, 
   Száradok én; a bú lassú halállal emészt.

A BOJTÁR.
Messze cseng már a kolomp, 
Elhaladt a nyáj,
S még mindég rajtad szemem, 
Oh te kedves táj!
Máskor vígan jártam én 
A kies mezőn, 
Sípom zenge völgyeken,
Zenge a tetőn. 
Most órákig állok e 
Sziklabérc felett, 
Hol szememnek nyitva van 
Nyúgot és kelet; 
Nyitva a kiterjedett 
Mérhetetlen kék, 
Látszik róna, hegy s patak,
Tiszta mint az ég. 
Hajh de nékem a kies 
Róna, hegy, patak,
A derűlt, a tiszta ég 
Elborúltanak.
Búbánat megyen velem 
Völgyön, halmokon; 
Búbánat viraszt sötét 
Éjszakáimon:
Itt alant a völgyben áll 
Egy kis nádkarám,
Benn lakik, ki e veszélyt 
E kínt hozta rám.
E tündér varázsla meg, 
Ő von engemet,
Édes képe tölti be 
Fájó szívemet.
Kis galambka, szép leány! 
Nyisd meg ablakod,
Nézz ki a tető felé, 
Itt áll pásztorod.
Arca halvány s hervatag, 
Mert beteg szegény, 
Szerelemben elveszett 
Bús bojtárlegény. 
Hasztalan kiáltozom -
Ő nem hallja meg;
Szél üvölt az ormokon, 
Zúg a rengeteg. 
Elsötétedett az ég 
Hosszas búm alatt, 
Nem hallik már a kolomp, 
A nyáj elhaladt.
Isten hozzád, szép leány, 
És te kedves táj! 
Elmegy a bojtárlegény, 
El, de szíve fáj.

KIS LEÁNY DALA.
   Hogyha házasodni mégy, 
Kérlek, nagy leányt ne végy, 
Mert a rosszból, mond a pap, 
A nagyobb a gonoszabb. 
Végy vígat, ne szomorút, 
És ne olyat, a ki rút,
Mert ha rút lesz, jaj neked! 
Nemsokára megveted.
   Barna, karcsu, szép legény! 
Halok érted s élek én; 
Orcám mint a piros ég,
Szemem kökényszinü kék; 
Bánatot, bút megvetek, 
Víg vagyok és nevetek.
Ismered rég szívemet, 
Végy kicsinkét engemet.
Meg nem bánod, szép legény: 
Holtomig szeretlek én.

TÉL ÉS TAVASZ.
Midőn először láttam őt, 
Kinn hó borítá a tetőt:
De bennem akkor nyílt vala 
Legszebb tavasznak hajnala, 
Midőn először láttam őt. 
Hogy most utólszor látom őt, 
Tavasz vidítja a mezőt:
De szívem mély gyötrelminél 
Haldoklik minden, ami él, 
Hogy most utólszor látom őt.
Ha majd többé nem látom őt, 
Virág borítja a mezőt,
Csermely s madárhang zengenek, 
Erdők, völgyek zöldellenek;
De rám nem fénylik bájsugár, 
Sötét halomnak éje zár, 
Ha majd többé nem látom őt. 

HIVÓ.
Jőj a csendes völgy ölébe, 
Ha leszáll az esti fény. 
Hő szerelmünk édenébe 
Jőj a csendes völgy ölébe, 
Szív-epedve várlak én 
Fáim biztos enyhhelyébe. 
Jőj a csendes völgy ölébe, 
Ha leszáll az esti fény.

AZ ÖZVEGY.
A sárguló kertfákra néz
Egy halvány szép nő ablakán; 
Az őszi nap leszálla már, 
Gyászló, sötét az éjmagány. 
«Örök jótékony éj, mikor 
Borítod rám homályodat, 
Hogy alhassam a szunnyadó 
Kedves mellett nagy álmomat?» 
A kertben egy szomorfüz áll, 
Földig lehajtva lombjait:
Alatta zöld sírbolt fedi 
Az ifju férj hűlt tagjait.

AZ EST.
A nap leszállt, borúlnak az 
Arany-felhős egek, 
Mezőkön a pásztorsipok 
Elcsendesűltenek.
Homályos szürke pára leng 
Ormok, völgyek felett; 
Harangszózat köszönti a 
Tünő estünnepet. 
Sírkertben új halom felett 
Egy halavány ifju áll, 
Ifjú, de arca hervadóbb 
Az ősz viráginál. 
Gyötrelmi közt elzsibbada 
A gyászló gondolat, 
Mely átjár, mint jégborzadás, 
Velőt és csontokat.
Mi kedves és szivéltető 
Földön teremtve volt 
Számára, mind sírmartalék, 
Lehervadt és kiholt. 
Hallgass el, síró esti szél, 
Ne rázd fák lombjait! 
Siralmad felriasztja majd 
Alvó mély kínjait.
Borítson inkább rá az éj 
Öröknagy álmokat,
Ne lássa vérző bánatit 
Többé naptámadat.

HAZA. ÉLET. EMLÉKEZÉS.
Szenteld, oh magyar, hazádnak 
Kebled szebb érzelmeit: 
Romlott szív és romlott elme, 
Kit hazája hő szerelme,
Szép tettekre nem hevít.

SZÉPHALOM.
Nem ragyogok mint Pest, nem mint Buda tornyai, vára; 
   Törpe vityillóim szalmatető fedezi.
Ámde jön a honfi, s buzgó hálára fakadva 
   Idvezel: ő tudja, hol kele hajnali fény;
Hosszú álom után hol zendűlt égi varázzsal 
   A csalogány, hol nyílt grátia-kényü ajak. 
Fényljenek a büszkék, ne az én kunyhóim. Örömmel
   Rám ismér, áldván tájamat, a hazafi;
És mikor eltűn majd a hajnal, s déli sugárban 
   E haza fényleni fog: szent lesz előtte nevem. 

BORÉNEK.
Boldogok mi, a barátság 
   Víg seregbe összevont,
Itt borunkat kedvvel isszuk, 
   Távol elkerűl a gond. 
Fel, vitézi a kulacsnak!
   Fel, miénk e szép világ!
Most pohárra! mert nem isztok, 
   A halál ha majd kivág.
Lyányka, csókot e pohárhoz, 
   Nyújtsad bíborajkadat!
Te, ki oly szép vagy, miként a 
   Nyári hajnaltámadat.
S mint midőn két égi villám 
   Egybe csapva szétenyész, 
Csókba lelkünk összecsattan 
   S a kéj tengerébe vész.
Félre, vízivó, előlem, 
   Mert palackba fojtalak! 
Itt szentségtörőt nem tűrnek
   A bornak szentelt falak. 
Láng-lobogva leng Tokajnak 
   Itt közöttünk istene.
S borba fojtja, hogyha béjön, 
   Kit meghitté nem kene. 
Éljenek, kik híresítik
   A Tokaj gyönyörnevét, 
Éljen, aki ott kapálta
   E pohár dicső tövét! 
Most mi vígan hörpögetjük,
   Kéjre, lángra ébredünk, 
S minden bút e tágas öblű 
   Billikomba temetünk.
Üssük össze kelyheinket, 
   Bennök égi tűz ragyog!
És vigadjunk - a magyarnak 
   Vígadalmi nem nagyok: 
Míg Mohácsnál nem csatázott
   A félholdu büszke tar, 
Víg volt addig, hajh azóta
   Sírva vígad a magyar. 
Ott leszállott alkonyába -
   De minek panaszlok én?
Félre gyászkép! Új korány kel 
   Árpád honja szent egén.
Félre, szívnek gyilkolói! 
   Alvilági fajzatok!
Fájdalom, könny, aggodalmak! 
   Tőlünk messze szálljatok. 
Fel, vitézi a kulacsnak!
   Míg miénk e szép világ!
Most pohárra! mert nem isztok, 
   A halál ha majd kivág.
Üssük össze kelyheinket, 
   A kancsók ürűljenek; 
Fenn kiáltsuk: a hazának
   Szép leányi éljenek!
Éljen a magyar szabadság, 
   Éljen a magyar vitéz, 
Aki e dicső hazáért
   Életét áldozni kész!
Adja Isten, hogy Hunyadvár 
   Gyászoló gránitfokán
Törje csontját a magyarvért 
   Lesve szomjazó kaján. 
Éljenek szeretteink, e
   Drága honnak szentei, 
Kik a közjóért buzognak, 
   Mint a nap tüzfényei!
Adja Isten, hogy hazánknak, 
   Mint a nagy király alatt, 
Három tenger partvidéke
   Alkosson határfalat. 
Éljünk mink is, akiket most 
   A barátság egybe font, 
És borunkat vígan iszszuk 
   S távol elkerűl a gond.
Fel, vitézi a kulacsnak, 
   Pengjen össze a pohár!
Most igyunk, most! mert ki tudja, 
   Óra múlva mily sors vár.

A SZÁMÜZÖTT.
Feléd, feléd, 
Szelíden intő messzeség,
Reszketve nyúlnak karjaim, 
Reszketve hullnak könnyeim, 
Egy pillanat reád.
Egy szent emlékezés 
Elűsionnak hajnalából 
Röpít lelkembe fényt. 
Ha rózsacsillám 
Dereng fölötted,
S az égi kegy 
Szivárványod szinében 
Mosolyg szelíden; 
Vagy dörgve harsan 
Az égi bosszú
Felhőd között, 
S villám rohan 
Kőszálidon:
Reszketve nyúlnak karjaim, 
Reszketve hullnak könnyeim, 
Mindig feléd csak, 
Te messze szép világ! 
   Kivűled semmi föld
Hazát nem adhat. 
Virúlva nyíl fel 
Egy bájos éden 
Előttem itt;
A kénykehelyt 
Szelíd istenkezek 
Nyújtják egekből: 
De a nektári édbe
E szív gyászfellegének 
Keserve csöppen.
S imádva, esdekelve 
Rogynak le lábaim 
Előtte a
Titoklepelnek, 
Könyörre bírni 
A végzetet, 
Mely messzeszórt 
Tetőled
Dicső, dicső hon! 
   Tekintetem 
Bármerre száll 
E föld mezőin, 
Elébe gyászköd 
Emelkedik, 
S a boldoglét sugári 
Csak a sejtés homályiból 
Csillámlanak, 
Mint őszi alkony 
Szürkűletében 
Egy hamvadó fény:
De ott tebenned, 
Arany vidék, 
Az idvezűlet
Forrása csörgedez.
   Reszketve nyúlnak karjaim, 
Reszketve hullnak könnyeim, 
Mindig feléd csak, 
Te szép tündér világ! 
Mi édes képek intenek 
Belőled!
Mi égi kény 
Mosolygja rám egét! 
Vagy hajnalálom 
Tündérei
Lengnek körűl? 
Barnúltan omlik
Az éj homálya,
De intnek ők 
Az édes képek,
S mindig felém csak 
Távol mosolyogva.
Ti vagytok, oh ti vagytok 
Szeretteim!
Meglel tekintetem
A messzeség homályiban: 
Te ömledezsz felém, 
Te hű baráti szív!
Felhőtlen homlokod, 
Oh arc!
Mint a korányi csillag 
Hajnal ködéből 
Ragyog nekem.
S te, oh szerelmeim 
Láng-ideálja, 
Feltűnsz lelkemnek; 
S tekintetedre
Előmbe olvad a menny, 
S öröklét kéjei
Folynak körűl.
Ölelve téged, egy világ, 
Mely senkié sem mint enyém, 
Simúl szelíden
Karom közé.
S te szív, enyém vagy, 
S te lélek, egy velem. 
Oh pár! te a dicső 
Teremtmény glóriája,
Kivűled nem virúl nekem kéj 
Az istenek honában.
Nincs kéz, mely elszakasszon 
Tőled, te oh hon.
E lélek idvezűlten
A boldoglét egébül is
Feléd lobog,
S nem lesz oly rózsalánc 
A nagy teremtmény 
Gyönyörvarázsi közt, 
Mely fogva tartsa,
Hogy a szeráf öléből
Bár sírhalmok sötétein át 
Hozzád ne szálljon, 
Dicső, dicső hon!

ANDALGÁS.
Aug. 29. 1826.
Főd koszorúit,
Te honni Genius, 
Gyászlep takarja, 
De arcodon
Csendes hajnal derűl, 
És kéjlobogva 
Felleng tekinteted 
Egy szép jövendő 
Fényárjain
Leszállsz feledség 
Éjébe rejteni
A messze századok 
Bús képeit:
Ám visszalengnek ők, 
Miként az éjfél 
Sírlelkei.
   Mohács, Mohács! 
Honvér-szentelte sík! 
Feltűnsz te némabúsan, 
És szétomolva
Elpusztúlt tériden 
Királyi trónus
Nagy romjai; 
És szétomolva 
Bezöldűlt hant alatt 
A messze kornak 
Nagy ősei.
   Oh szentek, oh dicsők! 
Honförgetegnek 
Véráldozatjai, 
Az ősz idők szele: 
Szétlengeté 
Szent sírotok porát, 
De a nemes 
Utókor ajkán
Dal kél fölöttetek, 
Dal, mely szelíden,
Hevűlve kéjre, 
Hevűlve lángra, 
Kijegyzi a tett 
Magas becsét; 
S gyászló kebelben 
Mély fájdalommal, 
De büszke érzelem
Fellengte közt
A szép Emlékezet 
Borong a csendes 
Virány felett,
Mint Spárta hamvain 
A régi nagyság
Hős nimbusa.

VÁNDOR ALKONYDALA. 
   Csüggedezve inganak
A kifáradt láb-inak; 
Esthomály borong utamra,
Szállnak a fény bájai 
Idvezllek, ti béke honja, 
Gyászfenyűk magányai!
   Puszta tér vadonjain 
Hagytak útitársaim;
A korányi bíbor égben 
Fenn ragyogló istenek: 
Kény, dicsőség és szerencse 
Fellegekben tűntenek.
   S mint sötétes éjjelen 
Bolyg a sajka fénytelen,
Úgy bolygék magamra hagyva 
Hozzád, csendes ősi hon!
S boldog én már megpihenni 
Itt fogok nyugpartidon.
   Küzdjetek ti, küzdjetek,
Szélvész-hányta tengerek 
Örvényin, villám s habokkal, 
Bájremények csolnakán:
E sötét partnál kiköttök 
Majd a hosszas út után.

A VIHAR.
Zúgó tengernél 
Sziklán ülék, 
Lelkembe’ csend volt,
Szivembe’ bék.
Vész jött, tolúlt hab 
S habokra dűlt,
S a gyönge sajka 
Már-már merűlt: 
De szép szivárvány 
Kelt nyúgoton,
S a zaj leült a 
Hullámokon; 
Szelíd csend váltá 
A mord vihart,
S feltűnt mosolyogva 
A békepart. -
Ülök tengernél, 
Nincsen moraj,
De bennem vész van, 
Lelkembe’ zaj. 
Várom, ha támad 
Felhők megűl
A szép szivárvány, 
A vész ha űl? 
Távol-, közelre 
Tekint szemem, 
Hajh nem derűl fény 
Sehol nekem!
Ki, ah ki oltja 
El e vihart?
S hol tűnsz fel, oh te 
Szerencsepart?

SZELLEMHANG.
Hajnal szült engem, fiatalka tavaszkori hajnal,
   Rózsa valék, oly szép mint maga az ifju tavasz. 
A tavasz elhervadt, lomb-hulltan gyászol az erdő, 
   Rétek víg zöldét hó fedi s éjszaki fagy.
Engem is elfedezett. Mit sírsz, kegyes édes anyácskám? 
   A tavasz elhúnytán fülmile nem kesereg.
Ámde te sírj! A tavasz megjön, meg ezernyi virága, 
   Gyermeked, édes anyám, ővele fel nem üdűl.

EGY LEÁNYKA SÍRJÁN.
Nyúgodj csendes föld alatt, 
Nyúgodj szép leány,
Bájid elhervadtanak 
Élted hajnalán.
Boldog, még nem ismerél 
Gyászt, gyötrelmi bút, 
Lépteidnek nyíltan állt 
A szép rózsaút.
Arany képzelet veté 
Nyugpárnáidat,
Zöld remények hajnala 
Kelté álmodat.
Mint regényes táj felett 
Csendes éji hold, 
Földi pályád tiszta fény, 
S égi álom volt.
Most halottan alszanak 
Tündér vágyaid, 
S rád enyészet lengeti 
Gyászfuvalmait. 
Néma könnyet önt a lyány 
Látva halmodat,
S reszkető kézzel szakaszt 
Emlékszálakat; 
S sóhajt: «Csendes föld alatt 
Nyúgodj, bájalak!
Szép tavaszvirág valál, 
S mind én hervatag.»

ÉLET.
Mint a kétes tengerpálya 
Változandó életünk:
Gyarló sajkánk majd vigan száll, 
Majd örvény közt sűlyedünk; 
De ki tiszta öntudattal
Jár veszélyes útain, 
Arra békefény világít 
Felhőn, ég villámain; 
Annak lenge csolnakát 
Istenkéz vezérli át.

APOTHEOSIS.
1834. 
Nyugosznak ők, a hősfiak, 
Dúló csaták után, 
Nyugosznak ők, sírjok felett 
Zöldell bokor, virány; 
Zöldell bokor, zöldell virány, 
Mert vérök öntözé.
És hálakönnyek hulltanak 
Az égharmat közé.
Csatájok nem volt pártcsata 
S ábrándos képzelet,
Mely dúl alkotni várait 
A köz romlás felett:
Mely poklok mélyiből idéz 
Viszályok angyalát,
Hogy vérszínnel borítsa be 
A béke hajnalát;
Hogy nyomdokán lángvész, gyilok 
Rablás pusztítsanak, 
S a század szebb reményei 
Sírokba hulljanak.
Csatájok a védelmezett 
Népjog csatája volt, 
Melyet szent eskü, szent kötés 
Ellen zsarnok tiport. 
Keblökben a köz érdekek 
Szerelme lángola, 
Karjokba’ tiszta honfitűz 
Szablyája villoga.
Vad kényt, zsarnok-parancsokat, 
Láncot nem tűrtenek,
S Szabadság, te szép égi lény, 
Érted vérzettenek.
Vérzettek és elhulltak ők, 
De győzödelmesen: 
Tettök sugára átragyog 
Időn, enyészeten. 
Dicsőség bájvirágai 
Vérökből termenek, 
S sírjokról nagy világba át 
Hírszellők lengenek. 
Márványlapokra tettöket 
Örök betűivel
A történet komoly szavú 
Múzsája vési fel.
Mint vítanak, mint estek el 
Szabadság harcain,
Beszéli a vándor rege 
Utódok ajkain. -
Hazájok most bús temető, 
Népetlen pusztaság, 
Paloták és faluk helyén 
Fű nő s fenyérvirág. 
Kiket megkímélt a halál, 
A férfi bajnokok,
Vagyontalan földönfutók, 
Hazátlan vándorok. 
Roppant zajongó várasok 
Utcáin hallgatás, 
Sápadt nők arcán síralom,
Bánat, szívszaggatás. 
Romok között erőtlen agg 
Apák lézengenek, 
Kik egy jövő szebb kor felől 
Kétségbe estenek. 
Ti gyászló nők, őszűlt apák, 
Gyámatlan magzatok! 
Elgázlott honnotok felett 
Szűnjön siralmatok!
E porba omlott szép haza 
Fel fog születni még,
Van bíró a felhők felett, 
Áll a villámos ég.
Az ész mindenható tüze 
Támad föl ellene, 
S a zsoldos szablyák ezrein 
Győz a kor szelleme.
E síri gyászolás öröm-
Hangokká változik, 
Keresztüldörgi a hazát 
Kelettől nyúgotig:
S hol legtöbb honfivér lepé 
A harci síkokat:
A népszabadság ott tenyészt 
Legszebb virágokat.

EGY LEÁNYKÁNAK.
Szíveket hódítani 
Könnyebb mint megtartani. 
Hogy te megtartsd, szép leányka, 
A hódított szíveket, 
Ne mulandó kellemidre,
Rényre építsd érdemed!

A VEZÉR BUCSUJA.
    Száz csatán ezer veszély közt 
Vívtam éretted, hazám! 
Ágyuvillámok dörögtek, 
Szablyazápor omla rám;
Hol a harc lángvésze állt, 
Ott kerestem a halált.
    Dárdaélek közt rohantam 
Elfoglalt zászlóidért, 
Arcom izzadt, hulla vérem, 
Ínség, baj csoporttal ért; 
Éltem gyakran percen állt, 
De nem leltem a halált.
    Nyertem zsákmányt, és szereztem 
Fényes győzödelmeket,
Ám nem irthatám ki végkép 
Régi ellenségedet.
Rongált, dúlt az, szép hazám! 
S sorsod búsan átkozám.
    Átkozám, mert balszerencséd 
Kebledben tenyész vala, 
Tartományid elhagyá az 
Egyetértés angyala. 
Pártviszály kiűzte őt,
A rend- s békehirdetőt. 
    Rajtad vérözönben folyt el 
Esztendők hosszú sora, 
Bünhödél: néped bünéért 
Vert az égnek ostora.
S még feletted dörgenek 
Vész-terhelte fellegek.
    Itt állok most ősz hajakkal, 
Fegyvert nem bír már karom, 
Elhúnyt lelkem lángja s lettem 
Néptelen ház, puszta rom. 
Tűnik, hamvad életem:
Isten hozzád, nemzetem! 
    Isten hozzád, ifju hősfi! 
Nagyra indúlt sarjadék, 
Kit nemzettem a hazának, 
Gondsúlyok közt ápolék; 
Bajnoknemzetség faja,
Szép remények bimbaja! 
    Kösd e kardot oldaladra, 
Vedd e zászlót, gyermekem! 
Sokszor látták diadalmim 
Ellenséges ezreken;
Hőstől vedd emlékjelűl, 
És apádtól örökűl.
    Győztem én: de diadalmim 
Vég célt még nem értenek: 
Menj te bátran, küzdj előre, 
Áldjanak meg istenek,
Kit veszély nem retteget,
Az nyer győzödelmeket. 
    A szabadság szép virági 
- Úgy akarták végzetek! -
Ész mindenható tüzében
S vérmezőkön termenek: 
Int a pálya, ifju hős! 
Karddal, ésszel légy erős.

ISTEN HOZZÁD.
Bércről visszanéz a vándor,
Vígan int kies hazája, 
   Ott mosolyg a róna táj:
De a messze távozónak 
   Szíve vérzik, szíve fáj;
Zeng felé a búcsuszó: 
   «Isten hozzád, bújdosó!» 
Bérc alatt áll völgyek árnyán, 
Csak felhőket lát honából, 
   Elmerűlt a róna táj:
Ámde búja nem maradt el, 
   Szíve gyászol, szíve fáj; 
Zeng felé a távol szó:
   «Isten hozzád, bújdosó!» 
Bérc és völgy is elmaradtak,
Felhőt sem lát már honából, 
   Ábrándkép a róna táj:
Búja mint az ég kíséri, 
   Szíve vérzik, szíve fáj;
Mély keservvel zeng szava: 
   «Isten hozzád, szép haza!» -
Múlnak évek, fürte ősz már, 
Elfeledte rég hazája:
   Ám a kedves róna táj 
Sírig képben él előtte, 
   Szíve gyászol, szíve fáj, 
S a halónak vég szava:
   «Isten hozzád, szép haza!» 

EGY ANYA KESERVE 
Alszol csendes árny alatt, 
Kisded gyermekem,
S nincs e földnek hajnala, 
Mely felkölt nekem. 
Téged egy rövid tavasz 
Leble ringatott,
Látál csak kies nyarat, 
Őszi bájnapot.
Míg a tél elhozhatá 
Gyász fuvalmait, 
Sír ölében álmodod 
Égi álmaid.
Vissza hasztalan sohajt 
Dúló bánatom, 
Hasztalan kiáltja szóm: 
Kelj fel magzatom! 
Halmodon hullat szemem 
Zápor könnyeket,
S könny és síralom nem ad 
Néked életet.
Ah nem ismer oly anya 
Mély szívbánatot, 
Aki még nem sírata 
Megholt magzatot.
Akinek virágait 
Sors nem tépte le,
Szép jövendőt, szép reményt 
Táplál kebele.
Nékem nincs vigasztalás 
E nagy ég alatt, 
Messze túl az életen 
Egy remény maradt.
Hogy viradni mennybe’ fog, 
Mely felkölt nekem, 
Üdvezűlet hajnala,
Drága gyermekem! 

SOHAJTÁS
Múltadban nincs öröm, 
Jövődben nincs remény, 
Hanyatló szép hazám! 
Miattad vérzem én. 
Miattad zeng panaszt
S örök bút énekem: 
Sötét felhőd alatt
Ez élet gyász nekem. 
Oly sok küzdés után 
Örvény s hullám közűl 
Segélni part felé
Egy csillag sem derűl. 
Ki szívet alkotál, 
S belé érzelmeket,
Szeretni lángolón 
Hazát és nemzetet;
Kinek hatalma szab 
Törvényeket, határt! 
Oh népek Istene!
Küldj egy reménysugárt. 

A RABKÖLTŐ.
    Volnék, mint sas, szabad
Uratlan bérceken, 
Fellengő szárnyakon 
Röpűlne énekem.
    Magas dalt zengenék 
Emelni lelkeket, 
Szavam betöltené
A földet és eget. 
    Zengnék polgári rényt,
Szabadságot, hazát; 
Elővarázslanám 
Rómát és Graeciát.
    A nagy Demosthenest 
S elméje ostromát, 
A halvány Cassiust, 
Brutus véres hadát.
    Zengnék győzelmeket, 
Dicsőséges halált, 
Nándornak bajnokát,
S fiát a nagy királyt. 
    És annyi gyász időt,
És annyi zivatart, 
Melyeknek ostroma 
Elveszté a magyart.
    S ah rólad is, te új 
Világ félistene, 
Washington, énekem 
Föllengve zengene.
    Lefesteném, mi bölcs 
Elvekre alkotád
Túl messze tengeren 
Ama boldog hazát, 
    Hová e vérező
Kebel sohajtozik,
Hol emberkény helyett 
Törvény uralkodik.
    De én nem szállhatok, 
Leláncolt rabmadár, 
Kit korlátok közé
Önkény hatalma zár. 
    Zengnek csak bút, panaszt, 
Nehéz gyötrelmimet,
Míg börtönöm kinyíl, 
Vagy kínom eltemet.

AZ ÚTAS.
Messze vándorútra 
Rég kiköltözém: 
Napjaim haladtak, 
Nem haladtam én. 
Szívem szép hazája 
Még közel virúl, 
Fellegek köszöntnek 
Láthatárirúl.
Ah, ki honja földén 
Mindent elhagyott, 
Terhes annak útja, 
Nem lép az nagyot; 
Lassan megy, megállong, 
Vissza-visszanéz, 
Zeng-e még felé szó? 
Int-e búcsukéz?

VÉGPART.
Ingva gyarló csolnakában,
Földi vészek ostromában 
A halandó itt alant 
Békepartot nem talál; 
Csak ha inte a halál,
S a szomorfűz alkonyában 
Elfedé a síri hant. 

JELEN ÉS MULT.
A jelennek dús mezőin 
Minden élet hervadás;
A bú, a kéj tünedékeny, 
Öröklő a változás.
Ami benne szép tenyészik, 
Úgy lehet csak a tiéd, 
Ha letördelted virágit,
Kellemét ha ízleléd. 
Isten új percet teremthet,
Múltat nem hoz vissza ő; 
A nem éldelt óra elfogy, 
Újra nem teremthető.
A jelennek éleményi 
Képzik a szép múltakat,
S por fiának sírig adnak 
Istenítő álmokat.
Éldeld, szedd hát a jelennek 
Kellemdús virágait, 
Ők hímzik majd rózsaszínnel 
Agg korodnak alkonyit;
S ha a szép emlékezetnek 
Holdvilága rád derűl 
Fölkelnek, kiket sirattál, 
A koporsó éjibűl.

A REMÉNYHEZ.
Nincs halandó szemnek égibb 
Mint bájképed, oh Remény; 
Ah de minden, amit ígérsz, 
Gyarló földi tűnemény.
Kába én, hogy úgy öleltem 
Szívigéző álmidat;
Melyet égbe épitettem, 
Összedúltad a hidat.
Most a fényhonból kizárva, 
Hol örök tavasz virúl, 
Messze végtelenbe sírok,
Bús hazámnak partirúl;
S irgalomnak nincs hajója 
A sötét sors tengerén, 
Mely áttenne oly világba,
Hol való lesz a remény. 

ŐSZI DAL.
    Köd borong; száll a daru 
Zúgva fenn az égen; 
Száll s meleg hazát keres 
Déli messzeségen;
Néki ott virít a hon,
Hol nincs tél az ormokon. 
    Sárga a virágbokor,
A lomb hervadandó;
A mit látsz, oh föld fia, 
Hamvatag, mulandó. 
Gyarló létből a kebel 
Jobb hazába esdekel.
   Szív, beteg szív, itt az ősz; 
Lombjaid lehulltak,
S többé földileg neked 
Ők ki nem virúlnak;
De ne szálljon bú reád: 
Lelsz te is majd más hazát.

EGY JÓTÉKONY NŐHÖZ.
       (Emléklap.) 
E világon hír, dicsőség
Tesz boldoggá sokakat, 
Élveket nekik magas rang, 
Fényűzés és pompa ad. 
Téged, Istened, nemes hölgy! 
Más anyagból alkotott
Szíved abban lel gyönyört, ha 
Embert boldogíthatott; 
Abban hogyha sűlyedőnek 
Nyújthatál segédkezet,
S gyámtalan szegény szeméből 
Eltörléd a könnyeket.
Gyarló birtok ama másik, 
Ad csak múló kéjeket;
Örvendj, égi s maradandó, 
Mi hevíti szívedet.
Tiszta öntudat, jutalma 
Mit balsors el nem vehet, 
Dúlja össze bár haragja 
Minden földi kincsedet.

ESDEKLÉS.
Ah ki adja vissza nékem 
Ífjuságom napjait
S elvirúlt tündér vidékem, 
Ah ki adja vissza nékem 
Éltem istenálmait?
Nem lelem fel földön, égen...
Ah ki adj a vissza nékem 
Ífjuságom napjait?

A HIT
Ha reményid árbocát 
Sors viszálya széttöré 
Nézz a csillagok köré: 
Ők lesznek vezéreid, 
Ha szivedben él a hit.
De kit álbölcselkedés 
Hitben is megingatott, 
Az vihartól hányatott, 
Tévelyeg vezértelen, 
Őnmagába’ sincs jelen. 
Néki túl siron s időn 
Nem csillámlik enyhe fény, 
Ég és üdv agyköltemény
S minden szent a föld felett 
Álom s csába képzelet. 
Őrizd szíved Istenét! -
Hogyha lelked csüggedez, 
Híven ápol ő s fedez, 
Szánakodva nyújt kezet,
És örök csendhez vezet.

JÓ ÉJTSZAKÁT.
Kedvesid ha elhagyod, 
Mondj nekik jó éjtszakát; 
Kívánd: ég derítse fel 
Rád és rájok hajnalát. 
Mert a nap letűn s reád 
Zordon éj sötétedik,
S reggelért, mely egybe hoz, 
Senki nem kezeskedik.
S ah, ha egy kedves viszony 
Búcsuzatlan elszakadt,
A szív kétszer oly nagyon 
Sínli a fájdalmakat. 

GYÁSZ ÉS ÖRÖM.
Gyásznak és örömnek 
Kerte a világ, 
Kéjrózsák teremnek 
Benne, s búvirág. 
Kény szerint virágot 
Senki nem szakaszt, 
Ember életére
A sors adja azt. 
Mindkettőt kezéből 
Aki nyer vegyest, 
Az méltán imádja 
Őtet mint kegyest.
Mert merően egyet 
Gyarló porkebel 
Földi életében 
Nem viselne el.
A ki nem halandó 
Mint az istenek, 
Változatlan egyet 
Oly lény bírna meg. 
Kérjed, por szülötte 
Őt a lét urát, 
Mérjen itt alant kéjt, 
Mérjen bút reád.

EGY NŐHÖZ.
1844.
Légy a csüggedőnek 
Ébresztő remény; 
Biztató sugár a
Búsnak éjjelén; 
Sorstól hányatottnak 
Szíved békepart, 
Melyre elkerűlni 
Jő a zivatart;
Embertársaidnak 
Légy örömhozó, 
Kéjben és viszályban 
Vélök osztozó;
Így kicsíny körödnek 
Lészesz angyala, 
S kis köröd neked menny, 
Üdvek hajnala.

A VIOLA.
Ismered a violát, mely illatkincseit osztva, 
   Bájos körré tesz zord sivatagbeli tájt? 
Szívjóságidból így alkosd, lyányka, világod;
   Légy angyal körödön, úgy leszen az neked ég. 

A KIRÁLYRA.
Áldd meg, Isten, Ferdinándot, 
A magyar királyt;
A nemzet nagy seregéből 
Áldd meg őt kivált!
Három század óta ő az 
Egy király maga, 
Akinek magyar szavakra 
Nyílt meg ajaka.
Ő az, aki ősi nyelvünk 
Fényre emelé,
Ő, ki fölkent, jobbja mellé 
Trónra ülteté.
Hitszabadságunknak ő lett 
Új apostola,
Tűrelemben példa és jel 
Béke angyala. 
Felvirasztott a magyarra 
Boldogabb jövőt, 
Felkölté elhúnyt reményit;
Áldd meg, Isten, őt! 
Veszni indúlt életünkben 
Ő mentő leve:
Légyen elfelejthetetlen 
A király neve!
A Dunának és Tiszának 
Zengjen partjain,
Hármas bérceinken, és az 
Alföld síkjain!
Millióid seregéből 
Áldd meg, Isten, őt,
Szóban tettben a magyar szent-
Íge-hirdetőt!
Nyolcszáz évű koronánkat 
Védelmezd fején,
Tartsd meg e hont béke napján, 
Vészek idején.
Add, hogy nyílt magyar beszédünk 
Oly csodát tegyen:
Félreértés soha többé 
Köztünk ne legyen.
És ha ránk van mérve még egy 
Ezredes vihar,
Túl azon is mint szabad nép 
Álljon a magyar!

HONFIDAL.
Benned múltam, jelen- s jövőm, 
Benned van mindenem,
Oh hon, te vér-szerezte kincs, 
Te drága gyöngy nekem!
Itt pillantám meg a napot, 
E lég táplált, nevelt;
Az ifjukor szent álma itt 
Ringatta e kebelt.
Itt lelt munkát a férfigond, 
S munkában élveket;
Ha egykor végórám ütend,
Ez ősi hant temet.
Magas bércről sok százados 
Vár-rom tekint le rám;
De lent még áll, virágozik 
S ép ezredes hazám.
Itt vítanak nagy őseim 
Szabadság s lételért, 
Itt áldozának életet, 
Vagy nyertek hősbabért. 
Az elhúnytaknak lelke leng 
Hol a szellő suhan,
Minden fűszál, minden göröngy 
Véröktől ázva van.
E vérben forrt polgárerény, 
Forrott honérzelem, 
E vérben fürdött gyászmezőn 
Egy szebb jövő terem.
Imádom, oh féltett haza, 
Megszentelt földedet; 
Dicső korok magvát veté 
Belé a végezet.
Lerázva ős salakjait 
Szabadság s értelem,
Itt lesz boldog, nagy és erős 
Majd egykor nemzetem. 
Emberkénynél hatalmasabb 
Lesz a törvénybetű, 
Bűn és ármány felett erény 
Szilárd tekintetű. 
Megszűnend a viszálkodás 
Hiten és nyelveken,
S Kárpátoktól a tengerig 
Magyar világ leszen.
Oh szép világ, dicső világ, 
Magyarnak édene! 
Derítsen rád örök napot 
A népek Istene.

ÉBRESZTŐ.
1845.
Ébredj nagy álmaidból, 
Ébredj, Árpád fia! 
Fölkelt a nap: hazádnak 
Föl kell virúlnia! 
Ellenséges hadakkal 
Víttál ezer csatát. 
Szívvéreden ezerszer 
Váltád meg a hazát:
A felviradt kor ismét 
Igényli szívedet:
Vért nem kér, csak hazáért 
Égő szerelmedet.
Igényli, hogy becsűljed 
Honod külföld felett; 
Védd, ápold, mikkel Isten 
Megáldá földedet.
Amit gyártott magyar kéz, 
Nevelt a hontelek,
Amit magyar zamattal 
Íhlettek a szelek;
Mi a rónák felett él, 
Hegyaknában terem: 
Mind az nemes fajodnak 
Erőt adó elem.
S függjön rajtad daróc bár, 
S szembántó színzavar, 
Becses, mikor hazáért 
Égő szivet takar.
Oh nemzet, nemzet, eszmélj, 
Becsűld meg tenmagad, 
Gyilkold le szolgavágyad, 
Mely külföldhöz ragad;
Járj egyesűlt erővel, 
Tégy egy szent fogadást; 
Hazádnak istenén kül 
Nem fogsz imádni mást! 
Te népek óceánján 
Hullámtól vert sziget, 
Kit mint elsűlyedendőt 
Ezer jós emleget, 
Mutasd meg a világnak, 
Hogy még erőd szilárd, 
Hogy ezredes fokodnak 
Új ezred év sem árt. 
Mutasd meg, mit vihet ki. 
Erős szívláng alatt,
Az elszántság hatalma, 
És az érc akarat.
Ébredj nagy álmaidból, 
Ébredj, Árpád fia! 
Fölkelt a nap: hazádnak 
Föl kell virúlnia!

DEÁK FERENCHEZ
    Emléklap (1845.)
Sok új barátnak idvezlése közt 
Vedd jó neven egy régi hívedét is, 
Kit ifjúkorban szív és elvrokonság 
Füzének hozzád oldhatatlanúl; 
Hozzád, te szívnek s elvnek férfia,
Ki annyi évek változása közt 
Nem változólag mindig egy valál 
El nem feledni régi híveid.
Ki egyszerű vagy csillogók sorában, 
S mint a mező maggal teljes kalásza,
Üres fejek között igénytelen;
Enyelgő és derűlt vidám körökben, 
Szelíd és engedékeny mindenütt,
De ott hajthatatlanúl kemény, hol ügy 
Mellett elszánt csatára kelni kell;
Erős legyőzni ésszel szenvedélyt, 
S azon kevés jelesbek egyike,
Kik fény s tömjénnel nem kábíthatók; 
Bátrak hatalmasoknak ellenében 
Fölűlállók, ha kell, a nép kegyén, 
Mert a hazához hűbbek mint magokhoz. 
    Légy idvez, s vedd baráti jobbomat, 
Amely hizelgést írni nem tanult,
De nem remegni is, ha írni kelle, 
Mit a meggyőződés igaznak ismert 
Bármennyit tett kockára a betű. 
Mert, hol nem ígér a beszéd sikert, 
Lehet hallgatni: ám, ha szólni kell, 
Mást nem szabad mint lelkünknek hitét. 
Vedd jobbomat, mely rólad is valót ír, 
Megvallva, hogy te vagy hazánknak 
Kicsiny számú dicsői közt egyik,
Kiben a közhit még meg nem csalódott, 
S csalódni, úgy hiszem, nem fog soha, 
Mert tetted és szavad erény vezérli,
S a legtisztúltabb lángu honfi-szív; 
Nem változandó népkegy buboréka, 
Nem a hírnév gyarló csillámai.
    Oh férfiú, jeles mint egyik a 
Nagy hírben élő Róma fénykorából,
A végzettől szép sors jutott neked: 
Te bírod minden pártoknak bizalmát, 
Kiket meggyőződés, nem bűn vezet. 
Rád van függesztve a nemzet szeme, 
Ezrek lesik szavad mint jósigét, 
Irányadót ezrek mozgalminak.
Oh szólj, és tégy, és adj irányt nekik!
Gyújts fáklyát ez országos zűrzavarban, 
Hol mindenik kormányzó és vezér, 
Hol senki nem hallgat, mind szónokol; 
Nem tudni, melyik a beteg s az orvos, 
Ahány van, mindenik gyógyszert ajánl 
De egyik sem fogadja más tanácsát; 
Éretlen gyermek leckéz oktatót, 
S kinek legharsányabb torok jutott, 
És vakmerőség észerő helyett, 
Vezére a csoportnak, és vele
A bölcsek legbölcsebbikét lezúgja. 
Ősz fürt, bár érdemekkel párosúlt, 
Nem tárgya többé semmi tiszteletnek, 
Az elmúlt sokkal mostohább időkből
El van feledve a legszebb erény, 
E ferde kornak kis munkái közt,
Mely nem hiszen, mivel nem tud nagyobbat 
Saját parányi vergődésinél.
Használd a jók benned vetett bizalmát, 
S kezet fogván velök, légy rendező; 
Központosítsd magad körűl az ész, 
Erény és szív minden hatalmait, 
S segéld elő egy jobb kor támadását,
Neked, kihez oly kedvező az ég, 
Adand e nagy munkában is szerencsét,
S bevégzended, mit mások nem birának. 
Oh adjon hosszu életet s kitartást, 
Hogy láthassad müved gyümölcseit,
S hallgasd, ha majd mondják az ősz apák 
Szebb korra ébredt lelkesűlt fiaknak:
Im a nemzetnek egyik ritka dísze! 
Kevély örömmel nézzetek reá, 
Ki a hanyatlás gyáva korszakában, 
Midőn erkölcs, erény és honfiság 
Csak íge volt a kérkedésnek ajkán, 
Oly sok kisértet s csábok ostromában,
Melyek levertek gyávák közt erőst is, 
Erényiben törhetlenűl szilárd, 
S magához mind végiglen hű maradt.

FOHÁSZKODÁS.
1849.
Isten, aki láttad 
E roppant vihart,
S nem nyújtál ügyednek 
Védelemre kart
Állnak templomidnak 
Szent oltári még? 
Vagy tán a pokol le-
Döntögette rég? 
Millió ajakból
Szállt fohász feléd: 
Mind hiába! mintha 
Meg sem értenéd. 
Szívekből kihalni 
Hagytad a hitet, 
Bukni engedvén a 
Legszentebb ügyet. 
Törvényhez s hazához 
Aki hű vala,
Mint az úti rabló 
Vérpadon hala.
S akinek szivében 
Nem volt semmi szent, 
Aki rabla, gyilkolt, 
Vére, élte, ment. 
Égből a szabadság 
Védre nem talált
Érte harcoló nyert 
Láncot vagy halált;
És ki ezred óta 
Annyit vérezett, 
Eltapodni hagytad 
A hős nemzetet.
A jámbort nyomorral,
Kínnal halmozád 
Eskü- s szószegőket 
Megjutalmazád;
A pokol kigyóit 
Itt megfészkeléd, 
S gaz merény uralmát 
Győzni engedéd. 
Van-e még hatalmad 
Élők- s holtakon? 
Vagy Sátán lön úrrá 
A világokon? 
Elfogyának tán az 
Ég villámai,
Hogy oly vakmerők a 
Gazság karjai? 
Törvény és igazság 
Tán csak ámulat, 
Mellyel a halandón
A pokol mulat? 
Tán nem is valóság 
A Jézus tana,
Aki eljött, embert 
Hogy megváltana? 
Tán nincs is jövő túl 
A sír éjjelén?
S álszín és hazudság 
Erkölcs és erény? 
Van-e oly halandó 
Aki még remél? 
Van-e még keresztyén, 
Aki hitben él? -
Szánd meg, Isten, embert 
Szánd meg hívedet!
Aki bízva benned 
Annyit szenvedett. 
Adjad újra vissza 
Elvesztett hitét, 
Lásson egy hatalmas 
Kéz intézetét.
Dörgő mennyköveddel 
Sújtsd le a gonoszt, 
Aki a világon
Kínt, gyötrelmet oszt; 
Nyerje meg jutalmát 
A szilárd erény, 
Légyen népszabadság 
Úr a földtekén...
Vagy ha e világnak 
Eljött vége már,
S a nem-lét öröklő 
Semmisége vár; 
Sújts le egy csapással 
Minden életet,
S alkoss új világot 
S új természetet.
Istenképre embert 
Ámde ne teremts, 
S lelkedből belé egy 
Szikrát el ne ejts: 
Alkoss a világnak 
Balga lényeket, 
Egyszerű parancsra 
Forgó gépeket. 
Kiknek keble márvány, 
Szíve jég legyen; 
Lelke szépre tompa,
Nagyra képtelen. 
Kiknek jog, szabadság 
Őrült gondolat,
Nem szőnek jövőkről 
Tündér álmokat. 
Kikben nincsen elme 
Égre szárnyaló, 
Lényök, mozdulatjok 
Szolgához való: 
Akkor jobb jövőkért 
Egy szív sem zokog, 
S lesznek a világon 
Népek boldogok.

JÓSLAT.
1850.
Mit rejt a kétes jövendő? 
Mért borúlt a láthatár? 
A lelkek mély aggodalma 
Szertelen viharra vár? 
Végitélet kürtje szólít 
Élők és halottakat?
A Cherub lángszárnya zúg-e 
Megnyitván a sírokat?
Oh nem! - Népek háborognak,
A föld egy nagy Óceán, 
Melyet megbántott kedélyek 
Féktelen hatalma hány; 
Forr a nemzetek haragja, 
Megmozdúlt a félvilág, 
Mert az élet szent nyugalmát 
Zsarnokok felforgaták.
Földön nincs többé igazság, 
Csak népgázló hatalom; 
A szabadság mérges gúny lett!
Börtönkínok irgalom!
Harci zsákmány a tulajdon, 
Senkinek sajátja nincs, 
Honfihűségnek jutalma 
Vagy kötél vagy rabbilincs! 
Jogbitorlás címe: törvény, 
Rend a zsarnokkény neve, 
Ember társadalmi léte
Életundorrá leve.
Ámde megjön a bosszúnap. 
Büntetendő vétkeket, 
Hozván a sanyargatókra. 
Kárhozást, enyészetet. 
Kelnek újra forradalmak, 
Megkezdendők a csatát, 
Bérencek sok ezre ellen 
Küldve milliók hadát. 
Megdördűl a harci orkán, 
S büszke várak, paloták, 
Tornyok omladoznak össze, 
S vérben úszik egy világ: 
S Isten eljövend itélni 
Népeket s királyokat,
S pillantása porba sújtván 
Embergázló trónokat,
S visszaadva millióknak 
A természet szent jogát 
Zengni hallunk földön-égen 
Békehirdető imát.
S a rabszolga újra nép lesz 
Élvező törvényeket
És az ember újra ember, 
Aminek teremtetett;
S a Szabadság templomában 
Trónt az Igazság emel, 
Melyet minden földi féreg, 
Minden fűszál ünnepel.

NYUGASZTALÓ.
1851.
Embernek, ki földi pályán 
Szépért és nagyért buzog, 
Hol tenyészend a babér, mit 
Érte érdemelni fog?
Égnek melyik csillagán lesz, 
Annyi milliók között,
Majd jutalma, vétlenűl kit 
Balszerencse üldözött?
E világnak kisszerű és, 
Óriás mozgalmiról
A komoly történetírás 
Ezred évek óta szól,
S tűkrözésiben mi gyéren 
Látni győzedelmeket, 
Melyekben csatát erény nyert 
A gonoszság s bűn felett.
Így volt-e ez mindörökké, 
S így lesz-e a földtekén? 
S a gazság előtt hajol meg 
Erkölcs, jámborság, erény? 
Nincs elégtét síron innen, 
Nincsen túl, gyötrelmekért? 
Még elismerésbe’ sem nyer 
A nemes parányi bért? 
Vétek, ármány szemvakító 
Tisztelet fényében él,
Míg a jó vad tüskepályán 
Ínséggel nyomort cserél? 
Szent ügy vértanúja hulla, 
Mely feledve porladoz,
Míg csalók és hitszegőkről 
A hír kürte riadoz?
Vagy csupán játék ez élet 
S szemvakító tünemény, 
Melyet csalfa biztatással 
Ámít sírig a remény?
S ott, felnyílván az enyészet 
Semmisítő ajtaja, 
Egy örök nem-létbe sűlyed 
E világ minden baja? -
Nem lehet, hogy alkotandott 
A sors érző szíveket,
Ha torlatlanúl hagyná a 
Méltatlan keserveket!
Lenni kell egy jobb világnak 
Itt vagy más bolygó tekén: 
Ébren alva ezt sugallja
Fájó szívnek a remény.
Képtelen, hogy a halálban 
Eltünjék minden jövő, 
S üdvét meg ne nyerje a jó 
És a vétlen szenvedő. 
Képtelen, hogy volna Isten 
E nagy mindenség felett, 
Aki csak gyötrelműl adna 
Érző lénynek életet.
Bízzál, elcsüggedt erényhős, 
Földi sérveid felett
Egy mindent sejtő igazság 
Hoz majd végitéletet:
S meglesz a jók méltatása, 
És a vétek felzokog, 
Ha a nagyszerű birószék 
Harsonája zúgni fog.

BALLADÁK.
Ingva gyarló csolnakában, 
Főldi vészek ostromában, 
A halandó itt alant 
Békepartot nem talál: 
Csak ha inte a halál,
S a szomorfűz alkonyában 
Elfedé a síri hant. 

SÓLYOMVÁR.
      Töredék. 
    Bucsúzva száll felhők megé 
Az est arany sugára,
Szürkűl a völgy, kéklő homály 
Terűl a láthatárra.
Magasra nyúlt szirtnek fokán 
Sötétlik Sólyomvára;
Bástyáin Lóra fájdalom 
Között andalg magára.
    «Szemem világát elnyeli 
A messzeség homálya, 
Nem látom őt! szivem szorong,
Nyugalmát nem találja. 
Busan kondúl az estharang,
E percben múl egy év el, 
Hogy a kedves utólszor rám 
Simúlt forró keblével.
    Amott, hol elfordúl az út 
Erdőknek éjjelébe, 
Miként tünő árny elmerűlt 
Az alkonynak ködébe;
Szárnyalt, mint szél, villámlova, 
A föld rengett alatta,
És hajh örökre szívemet 
Szivével elragadta!
    Utána búm, panaszaim 
Haszontalan nyögelnek, 
Csak a sötét emlék maradt 
E vérező kebelnek.
Ha jősz te, oh sohajtva kért 
Halál, szemeim lezárni,
S hol majd e szív nyugtát leli, 
A sírt elém kitárni?»

A DALNOK.
   Száll az est, arany sugára 
A hegyek megé borong,
A vándor dalnok magára 
Egy sötét erdőn bolyong,
Szirtre áll, néz, merre honja, 
Hol mosolyg a bájvidék, 
Mely felé szerelme vonja, 
Mely után sohajtozék.
   Átutazván nagy világot 
Nyughajlékra nem lele, 
S bár ott dicstetőre hágott,
Visszasóhajt kebele.
Könny remegve hő szemében 
Lassudan halad s remél, 
Felsohajt, mert ah szivében 
Egy leányka képe él!
   Ott, hol az lakik, határa; 
Ott aranyliget virúl, 
Égi kéj leng alkonyára 
Béke csendes partirúl.
«A vidékben, melybe vágyom, 
Egy kis hajlék mosolyog,
Ott virít az én világom, 
Laura! szíved ott dobog.» 
   «Te, ki a kék láthatárra
Oly szelíden tűnsz elé, 
Légy kalauz, oh hold sugára, 
A homály közől felé.»
S szél fuvall, zug a magas tölgy, 
Melynek andalg árnyain, 
Estbagoly nyög a sötét völgy 
Rengeteg magányain.
   Megy továbbra, lant kezében, 
Kémlelődve meg-megáll, 
S egy hárs csendes éjjelében 
Egy magányos sírt talál: 
«Utas, hol lépsz, szent hely ez, 
Halma egy kegyest fedez: 
Laura hamva nyugszik itt, 
Kit szerelme sírba vitt.»
   Néz a dalnok, és szivére 
Sújt halálos borzalom, 
Könny nem áradoz szemére, 
Hajh de benn a fájdalom! 
S hol szerelme vesztet ére, 
Némán dől a sír kövére.
A kies hajnalsugár 
Dalra őt nem kelti már.

A KÉK PARTOK.
   Nézve part virányain 
Ült a lyányka csendesen, 
Szellő s hullám szárnyain 
Jött a csolnak sebesen: 
Parthoz száll a jövevény 
Ifju kellemében,
Báj s erő szép termetén, 
Láng lobog szemében. 
   «Szellő s hullámszárnyakon
Hajtja a hő szerelem. 
Hozzád gyenge csolnakom, 
Kedves lyányka, jer velem! 
Túl ott a kék partokon 
Hűs olajfák alján, 
Békén áll csendes lakom,
S kéj virít homályán.»
   Nem, hajós, én nem megyek, 
Itt szülőföldem vagyon, 
Szebbek itt virány s hegyek 
Mint kékellő partidon. 
Szebb, midőn feltűnedez
A tetők koránya,
S édes bájjal zengedez 
Kertem csalogánya.
   «O lyány, a kék partokon 
Illatosb a rétvirány, 
Ott a myrtusbokrokon 
Szebben zeng a csalogány; 
Szebb az alkony kék ege
Csendesen borúlva, 
Szebb a hajnal fellege 
Tengerből pirúlva.»
   Ah de kunyhód rejtekén 
Oly szép élet nem virít, 
Messzeparti jövevény,
Mint a csendes völgyben itt.
S halld mint zúg, üvölt a szél, 
Tornyosúl a hullám, 
Csolnakodba’ bús veszély,
Bús halál tekint rám. 
   «Lyányka, kunyhóm rejtekén 
Csendes élet csörgedez, 
S gyönge szellőn viszlek én 
Szép honom szellőihez.
Jer, kedves, ne félj, velem. 
Zúgjon bár vész s hullám, 
Kísér a hű szerelem, 
S átvezérli sajkám.»
   Mond, s ím förgetegdagály 
Kél a barna fellegen
Szél és villám zúgva száll 
Déli tájról hirtelen; 
A hab heggyé nő legott,
Partját túldagadja,
És a gyönge csolnakot 
Vész közé ragadja.
   Küzd az ifju s vissza még 
Biztosan remélve néz, 
Keblén hő szerelme ég,
S esdekelve nyúl a kéz;
Ámde harcra keltenek 
Szél s örvény körűle,
Még egy hullám s - istenek! -
Végkép elmerűle.
   Ülve part virányain 
Néz a lyány keservesen,
Ámde szél s hab szárnyain 
A hajós már nem jelen. 
Messze a kék partokon 
Nyugszik eltemetve.
S a hű csolnak egy fokon 
Hullámtól kivetve.
   «Jer, te kedves csolnak, még, 
Vígy magaddal engemet,
Mely e bús szemekben ég 
Eltemetni könnyemet.
A kék parti hegytetők 
Szent fényben viradnak, 
S ott örökké-zöld mezők 
Majd rózsákat adnak.»

A ZARÁNDOK. 
    Csendes völgy ölébe’ kit fed 
E sötét kápolna itt?
Mért szemed kisírva, lyányka? 
Mért ily búban arcaid?
    «Nem fed, oh jámbor zarándok, 
Senkit e kápolna itt,
Én könyörgök: fedje béke 
A kedvesnek hamvait.»
    Hol van kedvesed, leányka, 
Mely sír halma rejti őt? 
«Messze messze, hol virág nem 
Illatozza a mezőt.
    Puszta síkon zúg a szellő, 
Szem nem lél vándornyomat: 
Ott van sírja, oh zarándok! 
A forró fövény alatt.
    Itt sohajtok, itt könyörgöm:
Légyen álma nyúgalom,
S majd ha könnyeim kisírtam, 
Enyhűl tán a fájdalom.»

   Lyányka, lyányka, e nehéz bú
Elhervasztja éltedet, 
Csillapítsd el aggodalmid, 
Szűntesd e gyászkönnyeket.
    Él a szent kereszt vitéze 
Aki húnytát könnyezed,
Nézz szemembe - rám nem ismersz ? 
Én vagyok hű kedvesed.
    Élek még, a vad pogánykar 
El nem olta engemet,
Visszajöttem, visszahoztam 
Néked hű szerelmemet. -
    «Ég, nagy ég! te vagy, szerelmem? 
Akit évtől könnyezek,
Lelkem lelke! el nem olták 
Élted a pogánykezek?
    Ah mint dobban e szegény szív 
Mint derűl fel bús szemem! 
Fájdalom, ne ölj meg engem,
Itt van, itt van kedvesem! 
    Hála, néked a keresztfán, 
Hála, hogy megóttad őt! 
Szív! merűlj örömtengerbe, 
Vissza, visszanyerted őt!»

ILONKA.
«Porosz király s Terézia 
Viseltek háborút, 
Megnyílt a vad halálmező,
Megnyílt a véres út. 
Huszárruhába öltözék 
A barna szép legény, 
Elment zajos csaták közé -
S csatán veszett szegény.
Ki mondja meg, bús lyány neked, 
Mint hívják a helyet,
Melynek földén hősálmait 
Alussza kedvesed? 
Boldog levél, jó Istened 
Egy hű szívhez kötött, 
Szemed mégis könnyel telik 
Imádságod között:
Hajh gyászvirággal a helyet 
Meg nem jegyezheted,
Hol sír ölébe’ hamvadoz 
Szegény volt-kedvesed.»

SZÉP JOLÁNKA.
             I. 
    Hóvihar zúg, fúja éjszak,
A metsző hideg szelet, 
Káldi a vadászsereggel,
Járja künn a bérceket;
Vára csendes és körötte 
Nyugszik a sötét vidék, 
Egy teremnek ablakában, 
Csillog a bús lámpa még. 
    «Nincs, ki a rabló kezéből 
Engemet kimentene,
Hozzád esdeklem, tekints rám, 
Irgalomnak Istene!»
Így sohajtoz a teremben, 
S álmatlan virasztva ül, 
Szívrepesztő gyötrelem közt 
Szép Jolánka egyedűl.
    Szép Jolánka, kit, bolyongván 
Egykor a Vág partjait, 
Koszorúba fűzve dal közt
A tavasz virágait, 
Káldi lángoló szerelme 
Vad dühében elrabolt, 
S évet sír le néma búban 
Mint felhők között a hold.
    Gondolatja messze szállong 
Honvidéke halmain, 
Apja ősi csarnokában, 
A Vág bájos partjain;
S ott, hol vért áldoz honáért 
Kendi a harc bajnoka,
Aki szívének szerelme, 
Aki élte csillaga.
    S ím a várnak udvarában 
Tompa nesz kél s zaj riad, 
És fülébe lónyerítés,
Patkók dobbanása hat. 
A sötét előteremben 
Férfiléptek konganak, 
Ajtó nyílik, és berobban 
Egy magas vitéz-alak.
    Felsikolt a lyány ijedve: 
«Kendi, Kendi, szent egek!» 
S a bajnokra dől, szemében 
Forró cseppek rezgenek. 
«Lelkem sírt, epedt utánad, 
Mély, ah mély kínt szenvedék! 
Mennyi éjem volt virasztva 
Látta hű tanúm, az ég.
    Ámde itt vagy, és enyém vagy -
Boldogító gondolat! -
Egy pillantat karjaid közt 
Meggyógyítja kínomat.
Honnan, oh te kedves, honnan 
Hajt e zordon förgeteg? 
Fürtiden mint csillog a fagy, 
Arcod, ajkad mily hideg!»
    «Fürtimen bár csillog a fagy, 
S arcom és ajkam hideg, 
Hagyd, oh hagyd leányka, kedves: 
Bennem a szív lángmeleg.
Jöttem érted, hogy kezéből 
Rablódnak kimentselek; 
Jer, ne késsél, míg a zordon 
Éj homályi rejtenek.»
    «Jaj nekem, szivem szerelme, 
Jaj nekem, ha itt talál 
Rablóm, a vad, a kegyetlen, 
Sorsod rablánc vagy halál, 
Tagjaimban mint hül a vér! 
Szívem mint szorúl, remeg!
Fuss! veszélyt hoz minden óra -
Lesnek áruló szemek.»
    «Lyány, azért küzdék viharral 
Futva messze földeket,
Hogy zsarnok kezekbe’ tudjam 
Hervadozni éltedet?
Lyány, szerelmem lángja gőz-e, 
Melyet szellő elfuvall? 
Bajnokodnak nincs-e lelke
Víni érted százakkal?
    Ülj nyeregbe, hajnalig még 
Messze száll velünk a mén;
Szűn a vész is, csillagokból
Int felénk a jó remény!» 
Mond a bajnok, és nyeregbe 
Tenni ölbe vette őt,
Haj de késő! - lárma zúg már, 
S kürt rivall a vár előtt.
    Megjövének - s hallja Káldi: 
Udvarán egy mén nyerít, 
Hallja s bosszulángra lobban 
S felriasztja emberit.
«Fel, legények, a kapukra, 
Rabló dúlja váramat!»
S gyorsan szökken a nyeregből 
Mint felhői csattanat.
    «Isten, Isten, itt a vég!» mond 
S összeroskad a leány.
S már rohan be Káldi népe 
A teremnek ajtaján. 
Felbőszűlt tigrist ha láttál 
Párducokkal küzdeni,
Kendi úgy ví rablókézből 
Kedvesét megmenteni. 
    Gyászvilága a teremnek
Mérges harcaikra süt; 
Látni vérnek áradását,
Látni dúlást mindenütt;
Kendi rakva már sebekkel, 
Ámde karja még erős,
S holtakat holtakra hányva 
Bástyaszirtként áll a hős.
    Hajh de aki többek ellen 
Víni győzne harcvihart, 
Ércből Isten nem teremte 
Törhetetlen férfikart: 
Gyorsasága végre lankad, 
Lángja csökken és kihűl, 
S száz csapások záporában 
A holtakra halva dűl.

               II. 
    Mit jelent e víg zajongás? 
Ki ül fényes ünnepet?
Mért lepé meg ennyi vendég 
A magas vártermeket?
Nász van, táncosok sürögnek 
Szívderítő víg zenén, 
Szép Jolánka a menyasszony, 
Büszke Káldi vőlegény.
    A termek fölékesítvék, 
Száz szövétnekfény ragyog;
Jöttek nagy számmal leventék,
Hölgyek és országnagyok. 
Minden arc örömben úszik, 
Villogók a szép szemek;
Szűzek, ifjak boldogító
Mámorban merengenek.
    Egy arc van csak ennyi sok közt, 
Melyen gyászjel látható:
A menyasszony arca oly szép, 
Melyhez nincsen fogható; 
Lelke mintha messze vágyna, 
Messze égiek felé, 
Mert földön reményvirágit 
Balsors összetépdelé.
    Rég imádság tárgya ő már 
A szelíd pórnép között;
Régi hit, hogy földi létből 
Égi honba költözött. 
Élhet-e utált karok közt 
Ily felsőbb világi lény? 
Élhet-e mátkája szörnyű 
Gyilkosának kebelén?
    Mint vésztől letört virágszál 
A nap hervasztó hevén, 
Fáklya elhaló világa
A sötét bolt éjjelén:
Egy kicsiny szellőfuvallás, 
És a fény többé nem ég: 
Olyan ő; vélnéd szivének 
Minden dobbanása vég.
    Nagy zsivaj van a teremben, 
Zajlik a tánc és zene;
A menyasszony szép fejével 
Pamlagára pihene. 
Környezői szétmenének, 
Kímélvén a szenvedőt, 
Egy vagyon csupán, ki folyton 
Vizsga szemmel nézi őt.
    E körben hivatlan vendég, 
Senki őt nem ismeri, 
Harcfinak mutatja módja, 
Öltözéke, fegyveri.
Réz sisak borúl fejére, 
Mellét vas páncél fedi, 
Tőrszemével a menyasszonyt 
S vőlegényt kémlelgeti.
    Most egyszerre elsötétül 
A lovag tekintete,
S felnyúlván ülőhelyéből 
Daliás szép termete,
A menyasszony pamlagánál 
Ünnepélyesen megáll, 
Vége táncnak és zenének, 
Minden szem feléje száll.
    «Szép Jolánka vőlegénye! 
Merre andalog szemed?
Jer kedves menyasszonyodhoz, 
Nézd meg mesterművedet!
Itt fekszik némán, halottan, 
A kezed-rabolta nő;
Most lehelte végfohászát 
Szíve, a rég vérező.
    A szülék szemfénye volt ő, 
Tőlök durván loptad el; 
És miatta bánatában
Megszakadt két agg kebel. 
Mátkáját megöldökölték 
Udvarodnak őrei,
Őt magát halálra kínzák 
Zsarnokságod tőrei. 
    Megkondúlt halálharangod, 
Vérrel élő szörnyeteg!
Bűneid menyasszonyodnak 
Bátyja bosszulandja meg: 
Váradat hadam keríti, 
Téged kardom éle vár:
Nyúlj fegyverhez! vétkeidnek 
Eddig terjed a határ.» 
    Elszörnyedve e szavakra
Szétfut a vendégsereg, 
Káldi s a lovag kezében 
Már villognak fegyverek. 
Forr a két bajnok haragja 
S bőszülten egymásra csap, 
Mint midőn két hím oroszlán 
Martalékon összekap.
    A lovag harcol szilárdan, 
Ámde társa már remeg,
Egy csapás még s a lovagnak 
Karja Káldit ölte meg.
Ajka nyílt, de szólni többé 
A halál már nem hagyott,
Völgybe roskadó szoborként 
Omlott össze a halott.
    Káldi vára puszta rom lőn. 
Kő kövön alig maradt; 
Szerteszórvák omladéki
Vad bokrok s cserjék alatt. 
Élő lény nem jár körűle 
Gyakran hosszu éven át, 
Néha a völgy fülmiléje
Sírja ott el gyászdalát. 
    A várról a táj lakói 
Több regéket mondanak; 
Vannak, akik ott az éjben 
Zokogást hallottanak.
Egy igaz csak: életen túl 
Gyűlölők és szeretők,
Ha egy hant fedezte is be, 
Békében nyugosznak ők. 

A VISSZATÉRT.
Eltemette honját 
A mohácsi vész, 
Vissza vércsatákból 
Tér a bús vitéz. 
Föltekint, s hol a nap 
Nyúgodóba száll, 
Kék hegyeknek ormán 
Sziklavára áll.
Sziklavára csendes 
Mint a temető,
Benne egy harang kong, 
Mély gyászt hirdető. 
Fenn a várteremben 
Fáklyák fénylenek, 
Bánatos karének
Hangi rezgenek.
A teremközépen,
Magos gyászpadon 
Kiterítve fekszik 
A szép hajadon. 
Arca, keble halvány 
Mint a bérc hava, 
Húnyva szép szemének 
Ég csillaga.
És belép a bajnok,
És reá borúl
A kedves halottra, 
Keblén mély kin dúl: 
«Mindent elvesztettem, 
Mindent - jaj nekem! -
Harcon a hazámat, 
Itthon kedvesem.
Ah fekünném inkább 
Én e gyászpadon, 
Mint te, szép virágszál, 
Ékes hajadon!»

A BAJNOK NŐJE.
    «Hős fiad ha él-e,
Hol van, merre tért, 
Anyja kedvesemnek! 
Tőlem ah ne kérdd. 
Mondanom ha kell, hogy 
Halva gyermeked, 
Anyja kedvesemnek, 
E szív megreped.
    Nézz körűl a rónán 
Megtalálhatod,
Domb alá temetve 
Nyugszik magzatod. 
Váró hű nejéhez 
Száguldó lován 
Nem jött a sereggel 
Vissza harc után.
    Összejártam érte 
Völgyet, tért, mezőt, 
S holtak közt a téren 
Halva leltem őt,
Bajtársak könyeztek 
A hű társ felett, 
Kit korán a hadvész 
Sírba fektetett.
    Lakj a most rideg domb, 
Rajta hősjelek:
Dárda, kópja, zászló 
Búsan intenek.
A bajnak jutalma 
Vérsebek, halál, 
És hideg dicsőség 
Sír márványinál.
    Oh mért szülte anyja, 
Mért a mostohát?
Aki feltalálta
A fegyvert, csatát: 
Most nem volna halva 
Ifju kedvesem,
Nem borongna gyászban 
Sírig életem.»

SZOLNOK MELLETT.
Szolnok mellett, a Tiszánál, 
Damjanics dicső vezér áll, 
És előtte a sereg,
Mellyel a rác pártütőket, 
A hon ellen felkelőket, 
Több csatákban verte meg. 
Véres harcból most jövének; 
Hangja víg a hadzenének,
S győzedelmet hirdető; 
Mondják: e nagy ütközettel 
Nyolc ezer német veszett el, 
S Szolnok tája vérmező. 
Nézni szép az átmenőket 
Amidőn üdvözli őket 
Nyájas szókkal a vezér; 
Öntudatban mint lobognak 
Arcaik büszkén azoknak, 
Kikhez szól vagy kit dicsér. 
Új csapat megy most előtte, 
S ím, ő csákóját levette,
S a csapat míg elhaladt, 
Tisztes fője elfedetlen.
Nem maradt szem könnyezetlen, 
Ily nagy ünnepély alatt. 
«Nektek hálát hol találjak, 
Legvitézebb zászlóaljak,
Harmadik s kilencedik? 
Mind oroszlánok valátok, 
Ellenségeink e csatátok 
Emlékökbe véshetik.»
«Egyenként megérdemelné 
Mindenik, tisztté emelné 
Őtet hadvezér szavam; 
Ámde akkor tönkre menne, 
Villámától fosztva lenne, 
Vészeket hordó hadam.»
«Egymástól el nem szakadtok, 
És, miként eddig, maradtok 
Mindig győzhetetlenek; 
Kiknek rettentő nevére 
Megfagy az ellennek vére, 
S rác és német szív remeg.» -
Így szólt a vezér. Szavára 
Villog minden szem sugára,
S a hadból ily szó riad: 
«Honszabadság a mi bérünk! 
Vígy halálra bár, vezérünk, 
Nekünk szent törvény szavad!»»

IDEGEN KÖLTŐKBŐL.
Kövesd híven példányodat, 
Tökélyiben, hiányiban.
S tiszteld nyelved szabályait: 
Nehéz az út, de célra visz,
S nehéz pályán szép küzdeni. 

A VÁNDOR.
(Goethe) .
VÁNDOR. 
Áldás veled, te ifju hölgy, 
S áldás emlőiden
E kisded gyermekedre. 
Engedd e sziklafalnál
A szilfa árnyiban 
Málháimat levetve 
Melletted megpihennem.
HÖLGY. 
Mi cél hoz tégedet. 
A nap hevében
Az úti por között ide? 
Árút hordasz talán 
Városból a vidékbe? 
Mosolygasz, jövevény, 
Kérdésemen?
VÁNDOR. 
Városból árút én
Nem hordok; hűl az est már: 
Mutasd meg a forrást nekem, 
Melynek vizét iszod,
Te kedves ifju hölgy! 
HÖLGY. 
Itt a szirt-úton fölfelé 
Eredj előre. Cserje közt 
Fog az vezetni a 
Karámhoz, hol lakom,
S a kút vizéhez, 
Melyből iszom.
VÁNDOR. 
Mi ez? Vad cserje közt 
Intéző emberkéz jele?
Eme kövek nem a te műveid, 
Természet! te áldásidat
Oly dúsan hintező.
HÖLGY. 
Tovább csak, fölfelé! 
VÁNDOR. 
Egy architráb, mohtól fedezve! 
Rád ismerek, oh alkotó
Szellem!
Jelképed e sziklára nyomtad. 
HÖLGY. 
Tovább csak, jövevény! 
VÁNDOR. 
Felírás, melyre hágok!
S olvashatatlan! 
Eltűntetek, ti mélyen 
Vésett szavak, 
Kik hirdetendők voltatok 
Mestertek szent érzelmeit 
Utókoroknak.
HÖLGY. 
E kőre andalodtál, 
Idegen!
Ott fenn több kő vagyon 
Kunyhóm körűl. 
VÁNDOR. 
Ott fenn?
HÖLGY. 
Bal kézre a 
Cserjén keresztűl, 
Itt.
VÁNDOR. 
Oh Múzsák s Gráciák! 
HÖLGY. 
Ez itt kunyhóm. 
VÁNDOR. 
Egy templom omladéki! 
HÖLGY. 
Oldalvást erre le
A sziklaér buzog, 
Melyből iszom.
VÁNDOR. 
Lángolva szősz sirod felett 
Oh Genius!
Feletted összeomlott 
Remekműved, 
Te halhatatlan!
HÖLGY. 
Várj, majd edényt hozok, 
Melyből ihassál.
VÁNDOR. 
Repkény foná körűl 
Karcsúdad istentermeted, 
Miként ügyekszel fölfelé
A romladék közől 
Oszloppár!
S te ott, magányos húg! 
Főtök befedve barna mohhal; 
Miként tekintetek le mind 
Méltóságos szomorban 
Leroskadott testvéritekre! 
Szedercsalitnak árnyain
Föld és romok fedik be őket, 
S rajtok magas füszálak inganak. 
Természet! így becsűlöd 
Remekmüved remekmüvét? 
Érzéktelen lerombolod 
Szentségedet, 
S kórót nevelsz fölötte?
HÖLGY. 
Mint szunnyad e gyerek! 
Akarsz-e
Benn a karámban megpihenni, 
Idegen?
Vagy ittkün inkább 
A hűs szabadban? 
Fogd e fiút, a míg 
Vizet merek.
VÁNDOR. 
Nyugalmad édes! 
Egészség, égi, vesz körűl, 
S mi békén alszol!
Te a szent múltnak omladékin 
Születve, szelleme
Lengjen fölötted! 
Kit az lebeg körűl, 
Szent isteneknek 
Önérzetében 
Élendi napjait.
Bimbókkal teljesen virágozz, 
Tündöklő szép tavasznak 
Fölséges éke!
S világíts társaidnak; 
Ha majd lehervadoznak 
Virágaid, öledből
Teljes gyümölcsök nőjenek 
Nap ellenében.
HÖLGY. 
Megáldj Isten! 
Ő mégis alszik?
Nincs mivel kinálni tudjalak, 
Mint egy szelet kenyér
A hűs italhoz. 
VÁNDOR. 
Hála érte.
Mi bájosan zöldel s virúl 
Minden!
HÖLGY. 
Mindjárt előjön 
Majd a mezőről férjem is. 
Maradj velünk, oh jövevény, 
Az estebéden.
VÁNDOR. 
S ti itt lakoztok?
HÖLGY. 
Itt e falak között.
E kunyhót még apám raká 
Téglából s romkövekből, 
És ez lakunk.
Egy földmiveshez adva engem 
Kimúla karjaink közt. -
Aludtál, kedves fiam?
Mi víg, mint vágyna játszni. 
Te dévaj!
VÁNDOR. 
Természet, oh te 
Örökre sarjadó!
Mindennek adsz te életéhez 
Gyönyört; és minden gyermekednek 
Osztályrészűl lakot.
Fenn épít a párkányozatra 
A fecske, nem figyelve
Mi ékitvényt tapaszt be. 
Hernyó arany lombot sodor be 
Fajának tél-lakúl.
S te felséges romjai között 
A múltnak alkotsz 
Kunyhót magadnak, ember! 
S éldelsz sirok felett!
Isten veled, te boldog nő! 
HÖLGY. 
Hát nem maradsz? 
VÁNDOR. 
Az ég áldása rátok, 
S e gyermekre!
HÖLGY. 
Szerencse járjon útadon! 
VÁNDOR. 
Hová visz itt ez út 
Túl a hegyeken?
HÖLGY. 
Cumába.
VÁNDOR. 
Mi messze fekszik? 
HÖLGY. 
Jó három mérföld. 
VÁNDOR. 
Élj boldogúl!
Természet, légy vezérlő útamon, 
Az idegennek útain, 
Mert a szent múltnak sírjain 
Vándorlok én.
Adj enyhhelyet
Éjszak viharja ellen, 
Hol a délnek hevétől 
Egy nyárligetke óv;
S ha majd nap szállatán 
Az estnek végsugáritól 
Betündökölt
Kunyhómba térek,
Ily kedves nő várjon reám 
Ölébe’ gyermekével. 

EDVÁRD.
(Herder).
Kardod vértől miért piros? 
Edvárd, Edvárd!
Kardod vértől miért piros? 
S a bú miért epeszt?
«Oh én megöltem sólymomat, 
Anyám, anyám!
Oh én megöltem sólymomat, 
S hasonlót nem lelek.»
A sólyomvér nem oly piros, 
Edvárd, Edvárd!
A sólyomvér nem oly piros! 
Valld meg, nyíltan fiam. 
«Oh én megöltem pejlovam, 
Anyám, anyám!
Oh én megöltem pejlovam, 
Ki délceg s hű vala.»
Vén volt, miért megölnöd őt? 
Edvárd, Edvárd!
Vén volt, miért megölnöd őt? 
Téged más kín gyötör.
«Oh én megöltem jó apám, 
Anyám, anyám!
Oh én megöltem jó apám,
S ez vérzi szívemet.»
S miként vezeklesz bűnödért? 
Edvárd, Edvárd!
Miként vezeklesz bűnödért? 
Fiam, mondd meg nekem.
«E földön meg nem nyúgoszom, 
Anyám, anyám!
E földön meg nem nyúgoszom, 
Túl tengeren megyek.»
És házadat miként hagyod 
Edvárd, Edvárd?
És házadat miként hagyod, 
A tágast s ékeset? 
«Elhagyva majd leomlik az, 
Anyám, anyám!
Elhagyva majd leomlik az, 
S én látni nem fogom.»
S hová lesznek nőd s gyermekid? 
Edvárd, Edvárd?
Hová lesznek nőd s gyermekid, 
Ha túl mégy tengeren?
«Nagy a világ, koldúljanak! 
Anyám, anyám!
Nagy a világ, koldúljanak; 
Nem látom őket én.»
És jó anyádnak mit hagyandsz? 
Edvárd, Edvárd!
És jó anyádnak mit hagyandsz? 
Fiam, mondd meg nekem. 
«Átkot hagyok s pokoltüzet, 
Anyám, anyám!
Átkot hagyok s pokoltüzet 
Gonosz tanácsodért.»

HOZZÁ.
(Uhland).
Szemed nem égi kék, 
Szájad nem rózsaszáj 
Karod, melled nem líliom. 
Ah volna az dicső tavasz, 
Midőn a völgyben és tetőkön 
Ily líljom s rózsa teremne,
S mindezt oly tiszta ég
Venné körűl, mint kék szemed. 

SZENT-ILONA SZIGETÉN. 
(Immermann).
SZELLEM. 
Ki nyög, ki háborítja csendemet? 
VÁNDOR. 
Ember, ki vakmerő volt végbevinni 
Emberfelettit, s most varázskörödben 
Remegve érzi lénye szűk határit.
SZELLEM. 
Nyugodj meg!
VÁNDOR. 
Hangod mint harang 
Szelíden zeng át. Megnyugodjam-e, 
Megnyughatom-e, hol a természetet 
Magát elhagyta futva nyúgodalma?
SZELLEM. 
Nyugodj meg. Nincsen és nem volt soha 
Sajátkép emberekkel dolgom. Istenek-
S végzettel volt mindenkor. Mért jövél 
S kihez?
VÁNDOR. 
Tehozzád.
SZELLEM. 
Hozzám, és mi végre? 
VÁNDOR. 
Szaváért a talánynak. Ó erős! 
Korunk talányát fejtsd te meg nekem.
SZELLEM. 
A kor talányát? Mért talányos a kor 
Tinektek? És ki tudja, a talányszót 
Megmondhatom-e én? Vagy viszont ki tudja, 
Megmondván, fogsz-e érte adni hálát? 
Miként vagytok? hogyan foly éltetek?
VÁNDOR. 
Ma jól, holnap rosszúl, megint jól 
Túl holnapon. Viszály van semmiért, 
És béke áll be újra semmiért, 
Valódilag nem tudja senki, mit 
Kiván emez, mit az, mit önmaga.
A nyelv sebes: lassú, ügyetlen a kar. 
Uralkodás az asszonyé; s az mondatik: 
Korunk jeles!
SZELLEM. 
S a láng, mely engemet 
Emészte egykor el?
VÁNDOR. 
Szétlobbana. 
Rég elfeledtük. Most felőle szólni 
Veszélyes. Vannak olyanok, kiket 
Pirít, hogy keblök egykor hő vala.
SZELLEM. 
Van-e szó még felőlem köztetek? 
VÁNDOR. 
Több most mint éltedben. Neved 
Mint Caesaré kiterjedett egész
Világon és legyőzte ellenid. 
Tudják, hogy őket nem becsülted 
Félannyinak sem mint azon saru 
Szegét, melyet leghitványabbika 
Viselt népednek: ám de őket az
Nem bántja többé. Balszerencse, hogy 
Megdönte sorsod, mondja mindenik, 
És újra visszaóhajt tégedet.
SZELLEM. 
Ez az, miről őket megismerem. 
Ez festi őket embereknek. És te, 
Ki ezt tudod mind, és te balgatag, 
Éjfélkor jősz a sírtól kérdeni
A szót, mely mint imént vert pénzdarab 
Tenyéreden, oly tisztán tündököl.
Urat nélkűlöz a világ. Gonoszt
Vagy jót, mindegy. Sőt jónál jobb gonosz. 
Minden szükségitek felett tinektek
A zsarnok az, mi legszükségesebb. 
Jármos tinónak béres ostora 
Világosít fel mindent legsebesben. 
Értsd immár e szerint korod talányát.

VESZTESÉG. 
(Goethe).
Egy szeretőm volt, s ah drágább mint mindenem: ámde 
Már nem enyém! - Hallgass, s tűrd, mit a sors keze mért. 

BÁTORÍTÁS.
(Goethe).
Egy ember mi csekély, de ezer tud róla beszélni, 
   Mint hata, mennyit tett, élte mi hasznu vala.
Egy vers még kevesebb, de ezer szív éldeli báját, 
   S ezren gáncsolják: Múzsa kegyence, te költs! 

AZ ÉJI DAL.
(Uhland). 
Mi ver fel súlyos álmaimból? 
Oh nézd meg, jó anyám!
Ki zeng oly édes hangokat 
A késő éj szakán?
«Nincs semmi nesz, nincs semmi hang, 
Nyugott az éjmagány:
Ki zengne mostan dalt neked 
Szegény beteg leány?»
Ah az nem földi zengemény, 
Mi nékem élvet ád:
Egekbe hívnak angyalok -
Anyám, jó éjszakát!

A LÁTOGATÁS.
(Goethe).
   Feltevém, hogy meglepem ma lyánykám, 
Ámde ajtaját bezárva leltem;
Itt van a kulcs, gondolám, zsebemben, 
S halkkal felnyitám a kedves ajtót,
   A csarnokban nem találtam őtet, 
Nem találtam a kisded szobában;
Végre halkkal megnyitám a kamrát, 
S ott lelém meg; édesen elalva
Pamlagán feküdt felöltözötten.
   Munka közt aludt el a leányka. 
Csukva voltak a gyöngéd kezecskék, 
Bennök a kötéske és kötőtűk. 
Oldalához ültem és tünődém: 
Költsem-e, vagy szenderegve hagyjam.
   Elmerűle nézetébe’ lelkem 
Szempilláin béke nyúgodott volt, 
Ajka rózsáin a néma hűség, 
Arcain a kellemek lakának.
S egy jó szív ártatlan indulatja 
Izgatá szép keble hullámzását. 
   Minden tagja kellő volt, feloldva
Édes álom égi balzamában.
Ott ülék örömben, s e merengés 
Fékezett titkos tilalmival, hogy 
Merjem háborítni szunnyadását.
   Oh, te kedves, gondolám, az álom, 
Minden álvonásnak árulója, 
Nem fedezhet semmit is fel, ami 
A barát gyöngéded érzeményit 
Háborítsa, ami néked ártson.
   Szép szemed sugári zárva vannak, 
Melyek már magokban is lekötnek, 
Nem mozdúlnak csókra vagy beszédre 
Szenderűlet-zárta édes ajkid.
E karoknak elvarázsló lánca
Oldva van, mely máskoron körűlfog; 
És a kéz, a mézhizelkedések
Bájoló szép társa, mozdulatlan. 
Tévedés ha volna, amit érzek, 
És szerelme hozzád öncsalódás. 
Most eloszlanék, midőn övetlen 
Helyhezé magát előmbe Ámor.
   Így ülék sokáig és örűltem 
Szívem lánginak s az ő becsének: 
Alva oly kedves volt ő nekem, hogy 
Nem merém fölverni szenderéből.
   Két narancsot és két rózsabimbót 
Csendesen kis asztalára téve, 
Kisuhantam lassan a szobából. 
A kedves szemét ha fölvetendi, 
Megpillantja tarka adománykám, 
Bámuland: ki, és miként hozá azt 
Zárt ajtókon által asztalára?
   Hogyha látom újra őt, az angyalt, 
Még ez éjjel, oh miként örűl majd! 
Hév szerelmem kisded áldozatját 
Kétszerezve fogja viszonozni.

RENDELTETÉS. 
(Grün Anasztáz). 
Amidőn rózsát teremte, 
Szóla Isten: illatozál!
Amidőn napot teremte, 
Mondá: égj nap, és világolj!
Alkotván a kis pacsirtát,
Monda: szállj föl énekelve! 
A kerek holdat teremtvén,
Monda: tündökölj az éjben! 
Amidőn hölgyet teremte, 
Monda néki: légy szerelmes! 
De midőn téged teremte, 
E parancsát elfelejté.
Mert másként hogyan lehetne: 
Hogy pacsirta, rózsa, nap, hold 
Teljesítik a parancsot, 
És te nem szeretsz, leányka? 

A CSOLNAK.
(Lengyel népdal).
Part mellett egy csolnak áll 
S hullámok tolúlnak,
S part mellől a csolnakot 
Mindig távolabb viszik. 
Egy nádszál eként kiált a 
Távozó csolnak felé:
«Jőj te vissza, csolnakocska! 
Nálam csendben nyughatol;
Jőj a part mellé megint, 
Nézd az áradat mi nagy!»
    «Bár a partnál csend van is, 
S mély az áradat, 
Még kicsinyt tovább röpűlök
S vissza hozzád úgy jövök majd.» 
    «Ah te nem fogsz visszajőni, 
Nem nyugodni nád között,
Messze hajtva elmerűlsz 
A zajongó tengerárban.»
    És a csolnak szél s hab-űzve 
Messze ment s vissza nem tért. 
Kérdezé a nád a tengert - -
De a tenger nem felel.

SZERB DALOK.
(Talvj és Gerhard). 

I. A KIKERÜLHETLEN.
«Lelkem lelke, szép leányka, 
Légy az én szerelmesem.» 
Balgaság beszéded, ifju, 
Azt nem éred el soha. 
Elmegyek csapszékbe inkább 
És arany serleggé válok, 
Mint szerelmesed legyek.
«S én csaplárlegény vagyok, 
S így is majd enyém leszesz.» 
   Balgaság beszéded, ifju,
Azt nem éred el soha, 
Kávéházban findsa inkább: 
Findsa lészek, ugy menekszem, 
Mint szerelmesed legyek,
«S én kávéfőző vagyok,
S így is majd enyém leszesz.» 
   Balgaság beszéded, ifju, 
Azt nem éred el soha.
Kinn a tágas zöld mezőben 
Fűrjmadárrá válok inkább, 
Mint szerelmesed legyek,
«S én vadászlegény vagyok,
S így is majd enyém leszesz.»
   Balgaság beszéded, ifju, 
Azt nem éred el soha. 
Inkább a nagy tengereknek 
Mélyén hallá változom, 
Mint szerelmesed legyek. 
«Én pedig háló vagyok, 
S így is majd enyém leszesz. 
Légyen így, vagy légyen úgy, 
Mindenkép enyém leszesz; 
Légyen itt, vagy légyen ott,
Kedvesem vagy mindenütt.» 

II. ALKUVÁS.
Túl az erdőn, túl a halmon,
Hallik egy harsány sikoltás. 
És az ifju arra tér el
S egy leánykát lát kötözve 
Vékony szál selyem fonallal. 
S így eseng a rableányka: 
Oldj el engem, ifju hősfi, 
Húgod lészek, ha eloldasz.
   De a hőslegény felel rá: 
Húgom van nekem már otthon. 
   Oldj el engem ifju hősfi, 
Sógorasszonyod leszek majd.
   De a hőslegény felel rá: 
Sógorasszonyom van otthon.
   Oldj el engem ifju hősfi 
Mátkád, hű mátkád leszek majd. 
   És megcsókolá az ifju, 
És eloldá a leánykát,
S elvezette udvarába. 

III. OHAJTÁS.
Oh ha volnék rétnek hűs patakja, 
Tudnám, merre folyjak habjaimmal! 
Csörgenék a kedves ablakánál,
Hol levetközik s ruháit ölti;
Szomját majd belőlem oltaná el; 
Mellét meghüsíteném habommal,
És a kedves, kedves szívhez érnék. -
Oh ha volnék rétnek hűs patakja!

IV. LEÁNYI TÖRVÉNYSZÉK. 
Három lyányka ültetett virágot, 
Völgybe szegfűt, domb fölébe rózsát. 
S ím a nőtlen ifju arra tér el
És kitépi a lyányok virágit. 
De hálót fonának a leányok, 
Benne megfogák a nőtlen ifjat, 
S törvényszéket tartának felette. 
Mond az egyik: égessük meg őtet! 
Számkivessük! így kiált a másik. 
Fára függeszszük fel, mond a végső.
Mindeniknek válaszolt az ifju: 
Égnem illenék, arany ha volnék, 
Számüzetném úgy, ha agg anyóka;
Hős vagyok, lyánykák, akasszatok fel 
Egy rossz fára - a lyányok nyakára. 

V. SZERELMI KÍN. 
Oh virúló szép virágszál! 
Bár az ég verné anyádat, 
Aki szült oly bájolónak, 
Aki a faluba küldött.
Hol hősök dőzsölve isznak, 
Gyermekek követ dobálnak, 
Hölgyek lejtenek keringőt, 
Szűzek éneket danolnak:
Ott, oh kín! ott láttalak meg, 
S fáj örökre tőle szívem.

VI. VADÁSZKALAND.
Még hajnalkor udvaromba’ voltam, 
S már vadászaton, midőn a nap kelt 
Erdőbérceken, midőn leszállott.
Ott találtam egy kedves leánykát, 
Szenderegve zöld fejének árnyán 
Kéve lóher volt fejének alja, 
Két fejér galambka űle keblén 
Tarka szarvas nyúgodott ölében, 
Föltevém, hogy e helytt töltöm éjem. 
Megkötöttem ménem a fenyűhöz, 
A fenyű ágához röpke sólymom, 
A nyaláb lóhert lovamnak adtam,
A sólyomnak a két hógalambot, 
A szarvaskát hű vadászebemnek, 
A leányka megmaradt magamnak.

VII. EGYESÜLET. 
Szőke ifju s barna fürtü lyányka 
Egymásért epedve lángolának, 
Egy folyamba jártanak fürödni. 
Tagjok egy lepelbe törledezték. 
Esztendő múlt és még nem tudták meg; 
Jött a más s szerelmök közbeszéd lön, 
Közbeszéd lön a szülék között is, 
S anyjaiknak ellenére volt az, 
És egymástól őket elszakaszták. -
Csillagok lettek most hírvivőik.
«Halj meg, mond az ifju, e csillag által, 
Halj meg szombat alkonyán, leányka! 
Én vasárnap hajnalán halok meg.» 
Úgy lőn mint a bús legény üzente. 
Szombat estvén halt meg a leányka,
A legény reggel korán vasárnap. 
Egymás mellé vannak eltemetve,
A hideg föld fogta őket egybe. -
Hónap múlt el, s ím az ifju sírján 
Zöldelő sugár jegenyfa nőtt ki, 
Egy pirúló rózsa a kedves lyányén. 
A rózsát körűlfoná a szép jegenyfa, 
Mint bokrétát a selyem fonalszál.

VIII. SZERENCSÉTLEN LÖVÉS.
   Serral s Ostrovic közt háború van, 
Mind a két nemzetség kardja villog. 
Néhány özvegy törli már könyűit; 
De anyákat látni még zokogva.
   Bérceken vivott és róna téren 
Serral ellen Ostrovic csatákat, 
Mint két szarvas nemző gerjelemben. 
Vérzett szíve mind a két családnak
S bősz haragjok még nem csillapúlt le. 
   Serral-ágnak egyik híres ősze
Így szólítá meg kedvelt leányát: 
Menj fel Ostrovicra, kedves Ilkám, 
S kémlelődjél, mit csinál az ellen? 
Hat hónaptól foly viszály közöttünk, 
S én ohajtanám már vetni végét.
   Sapkát tesz fejére szép Ilonka, 
Paszománnal gazdagon kivarrtat,
Egy piros palástot vet magára, 
Bőrtopányit összefűzi lábán,
S indul a hegyeknek Ostrovicba, 
Amidőn épen leszáll az alkony.
   Tűznél körben ültek ott a bégek, 
Néhány köztök tisztogatta kardját,
Mások puskatöltést készítettek. 
Kéve-zsúpon ült a guzla-dalnok 
S őrtanyájokat vidítva zengett.
   Köztök a legifjabbik, Hadanjy, 
Most a róna sík felé tekint le, 
S észrevéve jöttét idegennek,
Ki tanyájokat kikémlelendő,
Hosszú csövü puskáját ragadja,
Mely ezüsttel gazdagon kiverve. 
«Bajtársak, látjátok ott az ellent, 
Ki felénk lopódik a sötétben?
Ha nem csillog sapkájára e láng, 
Meglepettünk volna tőle: ámde 
Halni fog, ha kedvezend szerencsém.»
   Fegyverét azonnal ráirányzá, 
S elsütötte; durranása hangját 
Ismételve zengi vissza a bérc. 
De sikolt egy élesebb kiáltás, 
És az ifju apja, Bjetkó, szólal:
«E hang, Istenemre! női hang volt! 
Mely szerencsétlenség, mely nehéz sors! 
Szégyenére vál egész fajunknak,
Hogy kezünktől gyenge nő esett el, 
Kiknek Serral fegyveres vitézit 
Illett volna harcban elterítnünk.» 
Mindenik ragadt kezébe üszköt.
S ment közelre, látni ami történt. 
Ott fekütt halottan a leányka, 
Véres arccal földön elterűlve.
   Könnyező szemekkel szólt Hadanjy: 
«Szégyen, ah szégyen, hogy nőt ölék meg, 
S jaj nekem, hogy azt, akit szerettem.»
   Bjetkó rá komor szemmel tekinte: 
«Fuss, oh fuss ez országból, Hadanjy! 
Általad gyalázva van családunk.
Mit fog Serral szólni, majd ha hallja, 
Hogy mint vad haramják nőt ölénk meg?» 
Mélyen felsohajt a bús Hadanjy,
Rátekint utólszor őslakára,
S hosszu fegyverét vállára vetve 
A hegyoldalon le útnak indúl, 
Hogy kimenjen messze tartományba.
Jovan Vjeszki zengte nektek e dalt. 
Jovan Vjeszki legjobb guzla-dalnok. 
Aki vágy tovább Hadanjy sorsát 
Tudni, adjon díjt az énekesnek.
                      *
   Kecskenyájat őrzék a hegyekben,
Puskacsőmre támaszkodva álltam, 
Hív kutyám aludt a hűvös árnyban,
Minden fű alatt tücskök danoltak, 
Mert a nap heven sütött az égről. 
   Egy szép ifju lépett hirtelen ki
A hegyútnak mély szorúlatából, 
Testén tépve függtenek ruhái, 
De a régi rongy s kopás közől is 
Láthatólag tündökölt a hímzet. 
Hosszu puska volt az ifju vállán, 
Csője gazdagon ezüsttel ékes, 
Jatagán lógott bal oldaláról.
   Hozzám lépve idvezelt szerényen: 
«Bátyám, úgymond, itt van-e vidéke 
A hősekben gazdag Ostrovicnak?»
   Majd könyek perdűltenek szememből, 
Felsohajtva válaszoltam: itt van!
   «Gazdag volt, úgymond ő, e falucska, 
Nyájak lepték el tetőit egykor, 
Négyszáz hadra termett hős fiának 
Tündökölt puskáján játszva a nap: 
Most csak téged látlak itt magadban, 
S e kisded bozontos kecskefalkát.»
   Én feleltem: Ostrovic hatalmas 
Volt; de népét nagy gyalázat érte, 
S e gyalázat végveszélybe dönté.
Minden népeit legyőzte Serral, 
Amióta egy lyányt, szép Ilonkát, 
Meglövé az ifju hős Hadanjy.
«Mondd el, bátya, mint történhetett ez?» 
   Serral jött mint bérci áradat jön, 
És megöldökölte hőseinket,
Földeinken feldulá az áldást, 
Gyermekink rablóknak adta pénzért, 
S Ostrovicnak régi híre eltűnt, 
   Hát az ősz Bjetkó felől hírt 
Nem tudnál nekem beszélni, bátya?
   Látván nemzetsége pusztulását, 
Felkapaszkodott ama tetőre
És fiát kiáltozá, Hadanjyt,
Aki elment messze tartományba. 
S ím Serralnak egyik bége megjött
- Hogy rá minden szentek átka szállna! -
És lelőtte Bjetkót a tetőről,
S ősz fejét leszelve jatagánnal 
Meglöké lábával a halottat,
S teste a hegyről mélységbe görgött. 
   E szókat hallván a vándor ifju 
Mint sebhedt gím földre omla arccal, 
S a mélységbe görgött, melybe apja
Holttestét a durva bég taszítá: 
Mert, ki minket végveszélybe dönte,
Ő, Bjetkó szülötte volt, Hadanjy.

.oOo.