# A VÁNDORSÓLYOM.
Falco peregrinus TUNST. 1771.

[F. communis GM. – F. abietinus BECHST. – Hierofalco peregrinus BOIE. – F. cornicum BRHM. – F. anatum BP.]

Vándor sólyom (Falco peregrinus Tunst.) és prédája (Tőkés récze. – Anas boscas L.)

Népies nevei: hegyes szárnyú kánya (Szeged); galambfogó héja.

Jegyei: majd akkora mint a kerecsen; az összecsukott szárnyak hegye eléri a fark végét, a pofasáv széles és felül a szem alatt hátra terjed s a fejtető szinével összefolyik; a czomb tollazata foltos vagy szalagos; a tarkó világos foltozású; viaszhártyája és lábai zöldessárgák, öregeknél sárgák; szeme sötétbarna; csőre kékesszürke (néha az alsó káva töve sárgás) kampója felé feketedő.

Leirása. Öreg hím: fejtető feketés vagy sötét palaszürke; a hát felső része feketésszürke, egyébként felső részei kékes palaszürkék, sötét keskeny szárfoltokkal és haránt sávolyokkal; a felső farkfedők és a fark világosszürkék 11–12 sötét sávolylyal; az evezők szürkésfeketék, belső felük világos haránt foltokkal; alsó testük fehér, a mell táján némi rozsdás árnyalattal és fekete finom hosszanti foltokkal, alább fekete harántsávokkal és foltokkal. A tojó hasonlít a hímhez, csakhogy nagyobb s melle rozsdásabb árnyalatú. A fiatalok a kerecsenhez hasonlítanak inkább, csakhogy szárnyuk a fark végét éri; bajuszuk erősebb, szélesebb; farkuk alig foltos (kis köralakú rozsdás foltok), sőt rozsdafehéres hegyét leszámítva, inkább egyszínű; fejök teteje barna, világosabb szegélyekkel s nem rozsdás; alsó testük sárgásfehér, sötétbarnán hosszant foltos, mindig ritkábban, mint a kerecsennél.

E sólyom színezetében különben sok eltérés van s nagyságuk is ingadozó, azért faji jegyeire külön figyelmeztetek.

Mértéke: H. 38–43,6; Sz. 33–37,5; F. 18–20; L. 5,5–6,3; Cs. 3–3,2 cm.

Európa és Ázsia északi és mérsékelt övében tanyázik, sőt ha az észak-amerikaiakat nem tekintjük fajtáknak, ott is. Télre azonban délre költözködik s Afrikában kalandoz. Nagy földrajzi elterjedése megokolja termetének, színezetének eltéréseit. A délibb Európában előkerülők fekete fejűek, kisebbek (F. peregrinus punicus) s Ázsia déli részeiben, Ausztráliában is a typikustól különböző fajtákat találtak. Hazánkban meglehetős közönséges, szerencsére azonban még sem nagy számban fészkelő. Hegyes, sziklás vidékek erdőiben leginkább szeret tartózkodni, de költözködés közben lapályos erdőkben is csakúgy előfordul. Egyesek néha télen is mutatkoznak nálunk, valószínüleg az északról lenyomultak. Márcziusban foglalja el fészkelő helyeit, s többnyire sziklafalak repedéseiben, oduiban áprilisban alapítja meg otthonát. Ritkábban fákon is költ, ez esetben majdnem mindig más ragadozó madarak, varjak elhagyott fészkeiben. Fészekalja 2–4 (a rendes 3) tojásból áll, melyek alapszíne barnássárga, szürkés vagy barnás, de leggyakrabban rozsdavörös, erős, az egész héjat sűrűn borító foltozással. A tojó három hétig – még pedig egymaga – ül.

Tojásmérték: H. 47–56. Sz. 37–43 mm.

Ebben a sólyomban egyesül nemének minden jellemző vonása. Bátor, vakmerő, öldöklő, kitünő reptű rabló, mely szárnyas világunk legvérengzőbb ellenségei közé tartozik. Az apró madárságtól kezdve föl a nagyobbakig, minden fajú madarat «levág»; a varjuknak sem irgalmaz, sőt a ludakkal is megbirkózik. Mikor zsákmányát üldözi, mindig föléje kerekedik s oly sebes nyilalással veti magát áldozatára, hogy alakját alig vehetjük ki, csak egy sötét vonalat. Földön ülő állatot – éppen mivel iszonyú erővel vág – nem tud fogni, azért csakis repülő, legföljebb fán ülő madarakat üldöz. Oly biztosan csap a kinézett madárra, hogy alig téveszti el czélját. Láttam, a mint tőkésrécze-csapatba vágott; hiába igyekeztek a megrémült réczék minden ügyességöket összeszedni, a zsivány kimarkolta áldozatát s leszállt vele a nádtorzsra, hol elköltötte. A galambokat is hamarosan elfogja, sőt előszeretettel jár nyomukban. Foglyot, fürjet, fáczánt szintén sokat elemészt, valamint fajdokat is. Félnek is tőle a tollasnépek rémítően! De maga is tudatában van bűnösségének, mert kerüli az embert; vad és óvatos, vigyáz a bőrére, melynek az ember méltán ellensége. Hangját ritkán hallhatjuk, legtöbbször még fészke táján s giak, gjak, gajak-szerűen hangzik. NAUMANN szerint károsságát még az is fokozza, hogy fogott prédáját kányák s más ragadozók gyakran kizavarják karmai közül; vagyis addig kergetik, üldözik, míg azt elbocsájtja. BREHM megfigyelte, hogy egy vándorsólyom egymásután három kacsát fogott s mindegyiket kierőszakolták tőle a kányák, csak a negyedikkel szállhatott odább. Ez a tulajdonsága tehát valóságos bérenczmunka; ügyetlenebb ragadozók az ő ügyessége árán jutnak falathoz.

Mindenképpen megérdemli a halálos itéletet, mert a szó szoros értelmében zsivány, mely az embernek hasznot semmit sem tesz, de annál több kárt. A buhú-kunyhóból, úgy fészke táján legsikeresebben pusztítható.