# AZ EGFRÉSZÖLYV.
Buteo buteo L. 1758.

[Falco buteo L. – Buteo vulgaris LEACH. – Falco glaucopsis GM. – F. albus DAUD. – F. pojana SAV. – Accipiter buteo PALL. – Buteo mutans VIEILL. – B. communis LESS. – B. medius BRHM. – B. albidus SELYS. – B. fuscus MACG.]

X.-ik tábla
EGERÉSZ ÖLYV (BUTEO BUTEO) (L) SZIRTISAS (AQUILA CHRYSAETUS) L.

Népies nevei: parlagi- vagy tarló-kánya (Alföld); nyávogó-, sikoltó-, sió-, sivó-kánya (Zalam., Somogym.); ölv, örv, ölü, ülü, ölyü, ülyü; huszársas* (Fehérm.)

Jegyei: teste házikakas nagyságú, de hosszabb szárnyú és farkú; a becsukott szárnyak hegye a fark végéig ér; csüdje hátul egészen csupasz, elül a tollazat kissé (vagy a csüd feléig) lenyulik; az evezők és farktollak belső tőfele fehér, némi barna foltokkal; a farkon 8–12 harántsávoly; szeme barna vagy szürkés, fehéres és barnássárga; lábai és viaszhártyája sárgák; csőre szürkés kékesfekete. Az öregek főszíne sötétbarna, a mell világosan – sárgásfehéresen – harántfoltos. A fiatalok alapszíne valamivel világosabb, a tollak még világosabban szegettek, alsó testükön fehéren és barnán hosszant foltosak, a czombok azonban sötétebbek, többnyire barnák, még sötétebben haránt sávolyozva. A tojó valamivel nagyobb a hímnél.

Általában színezete annyira változó, hogy alig van két egyforma példány. Három főtypus azonban mégis szembe ötlő, tudniillik a feketebarna, barna és a fehéres.

Mértéke: H. 54–58; Sz. 38–42; F. 23–27; L. 7,5–8,4; Cs. 3–4 cm.

Állandóan eltérők s így fajta számba foghatók, a keletporoszországi és északoroszországi rozsdás ölyvek, melyeket Buteo buteo zimmermannae néven EHMCKE 1893-ban leirt.* (Ezt legtöbben a desertorummal összetévesztik.) A közönséges egerészölyvtől következőkben különbözik: kisebb, rozsdásabb; alul fehér, rozsdás rajzolattal; alsó farkfedői fehérek, finom rozsdaszínű, hullámos csíkozással; csőrén derékszögüleg hajlott hegyes kampó; szeme borostyánkő-sárga. A egész hossza 48,5, a 51 cm. Az igazi Buteo buteo desertorum DAUD. 1799. (parlagi vagy déli egerészölyv) szintén kisebb (5–19 cm.-rel) a közönségesnél, alul majdnem egyszínű rozsdavörös, elmosódott rajzolatú, tarka egyszínű, ritkán harántcsíkos (akkor is inkább csak a csíkozás nyomai vannak meg), a fiatalabb madarak hasonlítanak a közönséges ölyvhöz, valamivel fakóbbak, vannak azonban az öregek közt is ilyen fakó; földszínű példányok. A parlagi egerészölyv Dél-Oroszországban, Dobrudsában, Észak-Afrikában fordul elő. HODEK 1871-ben egy a Kazánszorosnál, Valje mare mellett, lövött példányt kapott, melyet a plawischewitzai vasuti állomásház udvarán HOFFMAN O. ejtett el, mikor a galambokra vágott.

Az ölyvek fajtái tekintetében még korántsem tisztázódtak a nézetek, azért honi ölyveink beható vizsgálata is nagyon kivánatos. Valószínű, hogy a B. cirtensis LEVAILL., B. tachardus DAUD. és B. vulpinus LICHST. mind más és más fajták s nem tévesztendők össze a desertorummal. Sőt lehet, hogy a mit mi hazánkban B. zimmermannaenek vagy desertorumnak tartunk, egy még le nem irt fajta.

A mi egerészölyvünk Nyugot-Európában s északon a 60° é. sz.-ig költ. Oroszországba azonban nem terjed be mélyebbre, mert itt a typikustól eltérő fajták élnek. Hazánkban gyakori költő. Költözködéskor különösen számos s a mezőkön, erdők szélén szinte megszokott jelenség. Habár telente is akadnak egyesek, java részök márczius elején, az országos középnap szerint: márczius 12–13-án tér vissza. Fészkelésre mélyebben az erdőkbe vonul s nemcsak lapályon, hanem hegyek közt is megveti otthonát. Leggyakrabban bükkfákon, tölgyeken, ritkábban fenyőkön találtam fészkét, mely lapos alakú, ágakból épült és belül szőrrel, mohával kirakott tákolmány. Nem a fasudarában szokott az lenni, hanem a fának kétharmad magassága táján vagy a törzshöz közel elágozások között, vagy valami erős oldalágon. Áprilisban párosodnak s e hó végén vagy május elején a tojó három, ritkán négy, zöldes- vagy mészfehér alapon vörösbarnás pettyezett és foltozott, néha azonban egyszínű tojást rak, melyek a kánya (Milvus) tojásaihoz igen hasonlók.

Tojásmérték: H. 54–57. Sz. 44–47 mm.

Míg a tojó ül – körülbelül négy hétig – a hím a fészek környéke fölött szokott keringelni s nyávogó hijű-ű, híj-jé hangon szólni. Ilyenkor repte: nyugodt, szép csavarodva-úszás a légben. Maga az ölyv is legszebb kerengve; mert egyébként lomha, látszólag nehézkes, elüldögélő, unalmas állat. Prédáját kilesi bizonyos magasabb pontokra telepedve, vagy ha repülés közben veszi észre, egy ideig sátoroz, függ, lebeg fölötte mint a vércsék, de csakhamar lecsap. Őszszel október és november hónapokban költözködik; a mieinkhez északiak szegődnek, egy darabig együtt, mintegy laza társaságban (2–3 vagy 6–7, sőt több is együtt), bekalandozzák a mezőket, réteket, míg csak a hólepel odább nem űzi őket.

Az ölyvek – idevonva a következő fajt is – hasznos vagy káros voltáról, sok, szinte elkeseredett vitatkozások folytak, különösen a vadászok és gazdák között. Az előbbiek tábora károsságuk mellett tört lándzsát és pusztítani akarja, ellenben utóbbiak, hivatkozva kiadó egérfogyasztásukra, oltalmukba fogadják őket. A két ellentétes nézet tehát igen kihegyesedik s a dolog, érdeme szerint nem is dönthető el hamarosan; felületesen semmiesetre sem, sem úgy, hogy feltétlenül pusztítandók vagy védendők volnának. Részemről igazat adok a vadászoknak, a maguk szempontjából, csak úgy, mint a gazdáknak is; mert vizsgálva életmódját, táplálkozását, való igaz, hogy mind két érdekkörnek jogos a felfogása. Tapasztalataim és vizsgálataim nyomán főleg egereket eszik, különösen aratás után s ha bőven kaphat, más táplálék után nem is kivánkozik. Ha kevés az egér, vakandot, békákat, gyíkokat, nagyobb rovarokat, gilisztákat, kisebb és középnagy szárnyasokat, ürgéket, hörcsögöt, mókust fog. A tücsköket is igen szereti s nagyban pusztítja. Felbonczoltakban túlnyomóan egereket találtam, de fáczán, fogoly és nyul maradványokat is, kisebb madarakat, sőt tojást. Baromfit is elcsíp, ha ki van éhezve és bír vele. Nemcsak sebzett, elgyengült süldőket és nagyobb szárnyasokat fog, hanem – másnak szűkiben – ép egészségeseket is; ilyenkor gyakran egy óráig is elüldöz, nyomorgatja áldozatát, mert általában nem gyors és távolról sem oly ügyes ragadozó, mint például a héja, sólymok. Míg őszszel az egér és ürgeemésztés foglalkoztatja, addig télen már inkább jár az apró vad után is, mert a kemény időben éhezőket, kevésbbé ellenállókat és menekedőket hamarább elcsipheti, egérhez, rovarhoz, hüllőhöz s más efféléhez pedig a nagy hóban nem igen jut. Javarészök ilyenkor el is vonul tőlünk. Költés idejében mellesleg egerészik, mert főleg apró madarakból, de nagyobbakból is, nemkülönben kisebb emlősökből, rovarokból, hüllőkből, kigyókból él, vagyis a környék állataiból. S mivel erdőkben fészkel, gyakran távolabb a mezőktől, azt kaparítja körmei közé, a mit ott elérhet. Fészkeinél többnyire kigyókat, madármaradványokat, vakondokat, ürge-, mókus-, cziczkány- és egérrészeket találtam. Egy erdész megfigyelte, hogy egy ölyvpár fiókáinak (Felső-Magyarországban) négy nap alatt három nyirfajdtyúkot, két félanyányi süldőnyulat, egy szajkót, két vadgalambot és két mókust hozott. ZAY MIKLÓS gróf azt tapasztalta, hogy a Száva mentén lőtt ölyvek begye leginkább békákkal volt tele, ellenben Felső-Magyarországban igen gyakran fogoly-, fáczán- és nyulmaradványokat talált az ölyvek begyében és gyomrában.

Mindezeket tekintetbe véve, vadászatilag határozottan káros madár s gazdasági szempontból is van mit szemére vetnünk. Mert a kigyók, békák és hasznos madarak elemésztésével egyenesen a mező-, kert- és erdőgazdáknak is árt; csupán egér, ürge, rovar s egyéb káros állatok tizedelésével használ az utóbbiaknak. De az is igaz, hogy néha oly hatásosan s általában is oly mértékben, mint kevés más madár. Rengeteg egérmennyiséget fogdosnak össze a letarolt mezőkön és réteken s ha egeres év van, szinte nagyobb számban jelennek meg a sujtott területeken, hogy a csapást, mely nekik terített asztalt jelent, kihasználják. Azért őszszel, kivált oly helyeken, hol a vadászat, vadtenyésztés nem esik kérdésbe, feltétlenül kimélendő. A hol azonban a vadtenyésztés intensiv, mint például nagyobb uradalmakon, ott persze nem igen tűrhető, különösen fészkelve nem.

Végeredményképpen azt tartanám helyesnek, hogy az ölyv általán kimélendő s pusztítása csak helyenként hatósági engedélylyel volna szabad. Ezt a vadászok alapos indokok alapján megszerezhetnék. Utóvégre is a gazdasági érdek előbbre való, mint a vadászati, de így az utóbbinak is meg volna igaza.