Csokonai Vitéz Mihály
összes versei

Eredeti kiadvány: Verstár'98 [elektronikus dok.] : a magyar líra klasszikusai : félszáz költő összes verse

Budapest : Arcanum, 1998 / ISBN 963 85923 1 1

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=00636

Ez a könyv a Magyar Elektronikus Könyvtárból

származik: http://mek.oszk.hu

Országos Széchényi Könyvtár - http://www.oszk.hu

Tartalom

Zsengék (1785-1788)

Versek

1789

1790

1791

1792

1793

1794

1795

1796

1797

1798

1799

1800

1801

1802

1803

1804

Dorottya

Zsengék (1785-1788)

Proo: Egy kies kert leírása

Mutogatja magát a pompás természet,
Mesterség cifrái tündököltet készet.
Áldott természetnek kies lakóhelye
A nyájas örömök legelő mezeje,
Hol az ártatlanság vidám képe örűl,
Kedves gyönyörűség táncolva jár körűl.
Ártatlan múlatság emelte magának
Örökös sátorát kertébe Flórának.
Itt Zefir virágit mikor csókolgatja,
Édesen illozgat mennyei harmatja.
A termő gyümőlcsfák majd hogy egymást érik,
Egyről gyűmőlcsöket vékával is mérik.
Már Priapus is felállott az állóra,
Hogyha majd nem vigyáz, megbűnteti Flóra.
Itt a víg örömök s nyájasság egymással
Táncolnak öszvefont karral Zefirussal.
Egy szép forrás csereg e kert közepében,
Nimfák gyengédedett fái nőtt szélében.
Egy szép, kies kerthez közel egy folyóvíz,
Melyből sok plántákra hárúl bőv, édes íz.
Nem messze a parthoz van egy szép zőld csere,
Melybe a bú soha bémenni nem mere.
Egy magos kőszikla a habok mérgétől
Őrzi e kies helyt észak hidegétől.

Proo: A kalmár

Bár fújjon szél s a tenger buzdúl is erőssen,
Nem fél a kalmár, bár habok öszveüt is.
A tengert járván, csak hogy gyöngy légyen elégszer,
A veszedelmektől nem tart ez s hányja hajót.
Ámbár buzdúl a tenger s mindenre haragját
Ontja sebessen, semmit nem fél, bár omol a hab.

Proo: Forma venusta Perit

Nézd bár a rózsát, kit kertész űltet, azonnal
A nap súgárat hányja eresztve belé.
Fonnyaszt mindjárt rózsát, szegfűt, futva tüzével,
Amit csak látván, rontja bomolva tüze.
Így a szépség is ha kivénűl, csakhamar elvész,
Mély ráncok szántván képedet, öszveaszik.
Így ifjúságodban míg bírsz vénusi képpel,
Míg rózsás száddal csókolod a kezeit
A szép szűzeknek: bár azzal ne kevélykedj,
Mert néked Clotho vágja az éltedet el,
Bár orcád légyen, mely't Gratia lepjen el éppen,
Bár villám szemed hajtson maga lánca alá.

Proo: Gloria Calcar Habet

Nézd, sarkantyú által e katona alatt
Szép pej paripája milyen nagyon szaladt,
Bár kemény zablája roncsolta a száját,
Mégis ugrálással hagyta el tanyáját.
Bár a kertet nőjjék fel a durva gyomok,
Mégis kitetszenek a szép liliomok.
Így laurus-koszorút igen nehéz fűzni,
A bajt, a bánatot sokszor el kell űzni.
De gloria szívét egészen meghatja,
Bízik, mert Apolló jóakaró atyja,
Ki ámbár merűl is veszélyes örvénybe,
Bár feje csügged már a kínos veszélybe,
Mégis bátorsággal fog nehéz dolgához,
Csak hogy juthasson el a feltett céljához.
Bár sok tövis ösvényt kelletik meghágni,
Sok ellenségeit bátor szívvel vágni,
Nem retteg, hanem megy, míg csak vége nincsen,
Bár keze s lábai legyenek bilincsen,
A Pindusnak járkál nemcsak a szélébe,
Hanem vígassággal tombol közepébe;
Nem retteg Boreás kemény hidegétől,
Nem fél viperának legnagyobb mérgétől,
Dijcséretért semmit nem fél vinni végbe,
Nagy nevével csak hogy mehessen az égbe.

Proo: A virtus legbátorságosabb kőfal

Bár kérkedjen sok kincsekkel a te reményed,
És bőv pincédben légyen is a sok arany,
Mégis fél, retteg, hogy mindenek ellene állnak,
S megfosztván attól mindene füstbe megyen.
A virtus nem fél, bár hányja az északi mord szél,
Bár a dárda csörög, puska ropogva zörög.
Nem fél mérgétől, baziliscus erős erejétől,
Nem fél, nem hátrál, módot ölésre talál.
Cerberus ordítson, harapó fogakat vicsorítson,
Mégis ez ellene áll, véle erőre kiszáll.

Proo: Bene Qui latuit, bene vixit

Nézd bár a nagy gályát, mely a tengeri örvényt
Szántja, hempelyget parta halomnyi habot.
A tenger felbuzdúl s mindjárt ontja haragját,
A gályát rontván, sok darabokra törik.
Kis sajkája mikor nem romlik parja alatt is,
A zúgó tenger habja eresztve kerűl.
Bár kincses kamarád bóltja dicsekszik arannyal,
Énnekem egy kisded s kurta szerencse elég.

Proo: Fulmen Describitur

Ront mindent, valamit csak ronthat az égnek alatta,
A Tűzes dörgő nyílját hajigálja sebessen
És az acél cserfákat az erdőn tördeli ízre,
Hogy ha ki látván észrevehetné, futnak előlle,
Nincs oly erősség, mely szenvedhetné kicsapását.

Proo: Impedit ira animum

Durva tekintettel szemeit forgatja tűzessen,
Ördögi ábrázatja mutat vad tigrisi képet,
Így rontván sok ezer meg ezerszer öszve haragja,
Fut ő, kél, mindent rontván, ahogy érheti célját.
Orcáján a harag sok ezer színekbe csatázik.

Proo: Invidus

Görbe szemekkel jár az irígység s hányja sebessen,
Villámló szeme bámúlván szikrádzik ugyancsak,
Orcáján a búk sok ezer ráncokba verődnek.
E' viperát marcong, egyedűl csak ez étele ennek.
S így beesett szemmel mindent haragudva tekint ez.

Proo: A poéta legkisebbért is megharagszik

Mikor méhecskék zsibongással,
Királynéjok lassú zúgással
Mézeiket virágokból
Hordják sietve, gyors szárnyakkal,
Mézzel terhelt nehéz lábakkal,
Részt vévén a vígságokból,
Ha valaki megháborítja
És mérgét haragra indítja
S mindjárt kíván bosszúállást,
Addig egyik is meg nem szűnik
És eszéből ki nem is tűnik,
Míg nem adja a tromfolást.
Ílyen az ékes Pindust járó,
Ezt bizonyítja maga Máro,
Hogy aki ellene járúl,
Róla ha bánat rá hárúl,
Aztat el nem szenvedheti,
S bánat szívét nem sebheti.

Proo: Panaszolkodik egy mindenbe szerencsétlen,
de igaz lelkű ember

Majd hogy kétségbe nem estem,
A bút nem bírhatja testem.
Ront, pusztít Pandora nagyon,
Pixisével majd csap agyon.
Szülőm búk árjai vala,
Minden kedv tőlem elhala.
Már csak pusztít veszedelem,
Bár égből a segedelem
Küldessék, nem sokat a' tész,
Mert minden mostoha nálunk,
Sőt minden tőle el is vész,
Melyt nem bírván soha vállunk,
Csak a bú árja csatázik;
Már rajtam bánatok állnak,
És könnyel már szemem ázik,
S a búk szívembe leszállnak.

Proo: Lurida Sub Dulce melle Venena Latent

Most bárány képedet vedd fel,
Majd farkas színbe hevervén,
És íved másra ne tedd fel,
Így bokros búba kevervén,
Ronts mindent, nyelved is ártott
És szép szín közbe te mérget
Adsz: s más vérébe bemártott
Fegyvert és rontod e férget.

Proo: Exundatio Aquarum

Mikor már sokára
A főld határára
Már árvíz nem érkeze,

A zőld vetésekre,
Barna ligetekre
Kék isten nem férkeze,

Jupiter haragja
Aquilót nógatja:
Jőjjön gyors lépésekkel,

Essőket mindenről,
Északról úgy délről,
Hajtson lehellésekkel.

Az esső már csorog,
Ég mormolva zorog,
Csattog már mindenfelé,

Patakok is nyelik,
Essőket úgy telik,
Érkezik a víz elé.

De hogy jobban teljen
S több vizet főld nyeljen,
Notust is már hívatja,

Hogy vizes szárnyával,
Nedves szakállával
A főldet így áztatja.

Kűld a kék istenhez,
Kedves testvérjihez,
Hogy kűldje a szeleket,

Kik tengert zavarják
S fenekig kavarják,
S öntsék el a főldeket

Így minden állatot,
Kit a főld fogadott,
A halál torkába ejt.

Mert itt van a halál,
Kit akárhol talál,
A főld gyomrába elrejt.

De majdan végtére,
Sokak kérésére
Megszán Juno bennünket,

Vizeket oszlatja
S a főldet szárasztja,
Helyrehozza kedvünket.

Proo: Thisbe keservei

Priamus, jőjj, jőjj ide, fényem!
Priamus, meghólt-e reményem?
Jőjj! nem szól, óh, oda nékem,
Hova légyek, nincs menedékem.

Megy, siet, hogy közelébb is
Juthatna halálra elébb is.
Bámúlván áll meg előtte,
Keserűség mert belelőtte

Kézívét, szíve de vérzett,
Mert belső bánatot érzett.
Óh, Thisbéd hív, Priam, kelj fel!
És szól szíved fele, nézz fel.

Nézz fel csak, kedvesed óhajt,
Mostan is látnia sóhajt.
Nem szól és gőzösi karddal
Hal meg hát asszonyi karral.

Proo: Egyedűl a tudományok teszik halhatatlanná
az embert, kivált a poézis

Bár bírj te nagy gazdagsággal,
Világon égjen fényed,
S főldi minden boldogsággal
Dicsekedjen reményed,

Bár hectori vitézséged
Itt mindent felűlmúljon,
S mindeneknél kedvességed
Gyönyörűségbe fúljon,

Legyenek bár kamaráid
Sok kincsekkel teljesek,
És szép, fényes palotáid
Cirádákkal ékesek,

Bízd el magad tisztségedben
A grófi méltósággal,
Kevélykedj örökségedben
Sok szép, drága jószággal,

Bár bírj sok birodalmakat,
Mástól csalárdságoddal
Végy el csak sok városokat,
Uralkodj hatalmaddal:

De ezt az idő vaskeze
Egészen mind lerontja,
Mindent, ami gyűlekeze,
A főldre veti s ontja.

Aki szereti a virtust,
Poézist gyakorolja,
Kötik annak a szép mirtust,
A halált nem kóstolja.

Ki Pinduson múlatozik
És Pegazust kóstolta,
A szűz múzsáknak áldozik
S ezt kedveli azolta.

Itt az Ovid, Horatius,.
A koszorús Virgilius,
Kik eztet bizonyítják,
Múzsákat felindítják.

A poétai felvidúlás

Mit nyájaskodsz, bánat, s akarod magadat
Kedveltetni? nálam nem éred célodat.
Retteg engem a bú, s szomorúság kerűl,
Még a mély bánat is én körűltem örűl.
Hagyjatok hát békét nekem, óh bánatok,
Mert nálatok nélkűl mással múlathatok.
Bár igyekszel nyomni le, mély bánat árja,
De nem, mert víg öröm a szívemet járja.
Bár igyék a balsors Erisnek borába.
Mégis bé nem férhet múzsák táborába.
Múzsák zabolázzák minden dühösségét,
S a bánat megtartja hozzájok hűségét.
Mert Pallás őrzi ezt egész erejével,
Táplálja ezt Fébus kellemes tejével.
A múzsák táborát, bánat, meddig rontod,
Bár kemény erődet egészen kiontod,
De nem árthatsz semmit, bármeddig próbálod,
Az öröm csatáját, tudom, ki nem állod.
Bár szórja az átkot szomorúság szája,
Ellene áll néki az öröm bástyája.

Proo: Az estvének leírása

Látod-e szép Fébust dicső trónusában
Űlni az ég bóltján fényes ruhájában?
A megmosdott nap az, aki mindeneket
Táplál súgárival, minden embereket.
De mikor megúnja már hosszas futását
És félbe akarja hagyni útazását:
Elérkezik hozzánk az az édes estve,
Mely az ég kárpitján van sűrűn lefestve.
Az ég bóltozatja már másba őltözött,
Sok csillagok sora az égre kőltözött.
Ez, aki plántákat öntözi könnyével,
Kellemetes Zefir csókolja szelével.
Ilyenkor vehetnek a múzsák időket,
Pallás tanítja a tudományra őket.
Mert ekkor szűnik meg a városi lárma,
A gondos múzsáknak igen nehéz járma.

Az álom leírása

Mindennél jobb hír vagy, óh, te édes estve,
Nyúgodalom képe melybe van lefestve!
Édes szenderedést mert ez mutogatja,
Mély álom szelével a bajt elmúlasztja.
E' pihenteti meg a törődött testet,
Az ember képére új életet festet,
Mert fáradtság miatt bár halálra szálltak,
De álom vitézi azok ellen álltak.
Akik egész napot nyughatatlansággal,
Testeket gyötörik a sok fáradsággal,
S ha munkájok után testek kezd lankadni,
Oly orvos az álom, mely erőt tud adni.
Akire szunnyasztó mákját bőven ejti,
Fáradtsága terhét az könnyen felejti;
Akiknek szíveket a bú általjárta,
Az öröm reményét már tőle elzárta,
Csupán álom által tér meg minden vére,
Kívánt nyugvás után tér meg erejére.

Proo: Ventus Describitur

A ragyogó napnak díszes ábrázatja
Magát a kékellő égen mutogatja.
A vízen mosolygó súgárok magokat
Mossák, de jaj, nézzük, mi leli azokat?
Aeolus irígyli, a kamarát nyitja,
A háborgó tengert mindjárt felindítja.
Mozgatja a felhőt s egyiket másikhoz
Üti öszve és így a' könnyen essőt hoz.
A ragyogó napfény hirtelen elborúl,
Zeng az ég, zúg a szél, a tenger háborúl.
A nagy Álpesekről a szelek leszállnak,
Melyek mormolással tengerpartra állnak.
Mindjárt a sós tengert fenekig forgatják,
Legbelsőbb gyomrát is a főldnek mozgatják.
Az elóldott szélvész hánytat vízhegyeket,
A langoló mennykő szaggat fellegeket.
Itt a zúgó habok csak öszveütődnek,
S így küszködvén, messze egymástól verődnek,
Törik az árbocfa, hajó orra szakad,
A hajóba a víz mindenfelől fakad.
Romlik a sok kötél, a hajó repedez,
Hajóba házakat csupán az ég fedez.
Törnek a vasmacskák, hajó hányattatik;
Caronhoz utazni hajós hívattatik.
Melyet látván hajós, jajgatásra fakad,
Gondolván, hogy ég, főld mindjárt öszveszakad.
Hajósra már halál sárgája ráűle,
Benne minden vére egészen meghűle.
Úgy látszik, hogy az ég barnúl s búsúl belé,
Tudván, a dühösség mint ront mindenfelé.
De ha kedvező szél kezd szépen lengedni,
Akar a haragos tenger is engedni.
A megmaradt hajó űl szelek szárnyára,
Úgy siet a hajós a feltett tanyára.
Kipihent erővel úgy csendesen mennek,
Mi baja, kérdezvén, volna annak s ennek.

Egy fösvénynek leírása

Míg Plútó jóságát nem közlé emberrel,
Addíg meg nem vesztett sokat édes szerrel,
S mihelyt az Úr őket veré gazdagsággal,
Bémocskolták éltek sok rút gonoszsággal.
Mert ebből származott az a fösvény elme,
Amelynek csak a pénz minden segedelme;
Mert a crézusi kincs a fösvény szentsége,
Ha pénzt kérnek tőle, mindjárt van mentsége.
Akármi nagy vétket nem fél vinni végbe,
Csak hogy bús ládája pénzzel telhessék be.
Csak hogy pénzt adjanak, rágja a fa héjját,
Bosszantja az Istent, ha nem éri célját.
A pénz kívánságát addig el nem únja,
Míg örökre szemét maga bé nem húnyja;
A gondtól gyötretik lelke s tetemei,
Nem esmérnek álmot béesett szemei.
Leesik lábáról szörnyű rohanással,
Búsúlt orcájára borúl nagy sírással,
Ha látja, hogy pénzét viszik a tolvajok;
Nem bánja, ha testét epesztik sok bajok.
Így felel a fösvény keserűségébe,
Mikor gyötrettetik súlyos inségébe:
Ama boldog idők, jaj, úgymond, elmúltak,
Melyekben szegények lábamhoz borúltak
És tetszésem szerént magokat intézték,
Mert pénzemért szavam, mint törvényt, úgy nézték.

Egy város leírása

A mord Merkurius szárnyain repűltem,
A Fekete tenger partjára leűltem.
A habok mormolva verik a kőszirtot,
De ezek csúfolván, melyet ki nem irtott
Még a dühös habok mérgek s irígységek,
Ámbár akármeddig tartott dühösségek.
Nem messzire láttam ott egy roppant várost,
Sok szegény királynak igen nagyon károst,
Ahonnan az ágyúk zúgván közelgettek,
Melyeknek gyomraik halállal tőltettek.
A sok rakás bombi repűlt mindenfelé,
Mely az egész határt egészen eltelé.
Bémentem a várba, ahol megütköztem,
Mert sok kincsek között majd eltévelyedtem.
Drága temjént visznek ennek óltárára,
Sok ajándékokat emelnek számára.
Űl az Achmet zultán kevély trónusában,
Gyönyörködik szeme sok cifraságában.
Lába alatt hever tűndöklő ezüstje,
Melyre sóhajt feldúlt sok városok füstje.
Sok drágaságoknak e város hazája,
Az egész világnak mert ezt szólja szája.
A palotájára mesterség cifráját,
Tékozlá a szépség rá a frizúráját.
Te nagy, kevély császár, kinek bűnös karja
Öl, ront, pusztít s vérrel a főldet takarja,
Kitől függ sokaknak mind élte s halála,
Boldog, ki kedvébe helyet jól talála.

Proo: Dido Aeneastól való búcsúzása

Hát itt hagysz, szívemet kínozó kegyetlen,
Hát fogadásodat így tartod hitetlen?
Ugyan hogy hagyhatod itt szegény Didódat,
Ki jó szívvel fogta lyukacsos hajódat?
Nem jut-e eszedbe, mennyi sok jót tettem
Veled, ugyan mégis előtted hogy lettem
Ílyen útálatos, hogy elmégy s itten hagysz,
Fúriák mérgétől ugyan hogy maradhatsz
Kik téged gyötörnek, mert szegted hitedet,
Hogy hagyhatnád árván szerető szívedet.
Térj vissza, ne szegd meg már tett fogadásod,
Mert tudod, hogy megvolt a kéz béadásod.
Ha nem jössz, a tenger teellened légyen!
Szerencse csak neked kárt okozzon s tégyen.
Juno, tőltsd ki rajta bosszús haragodat,
Mért merte bosszantni isteni rangodat.

Proo: Gloria calcar habet

Hogyha kihez jutalom jár, úgy annál örömestebb,
Nagy bátorsággal mindég folytatja az útját.
Gloria kit ha vezet, nagy örömmel sijjet utána,
A Pindust járó múzsákkal énekel, aki
Gáncsot lába alá nem hányhat semmi teremtés,
Tiszteli a virtust, egyedűl csak arra igyekszik.

A békesség

Olajfa-ágakkal fűzi bokrétáját,
Pallás úgy viseli békesség tógáját.
Múzsák a Parnassust békességgel lakják,
Apolló leckéjét figyelmmel hallgatják.
Tegzes Diána is sereg nimfáival
Bátran vadászgat már gyors agaraival.
Bakhus általagja már nyertesen telhet,
Pán ökrei bátran a fűvön legelhet.
Neptun is haszonnal halássza tavait,
Triptolemus bőven rakja asztagait.
Dúdolgatván fogja paraszt esztekéjét,
Hol csára, hol hajszra mozdítja szőkéjét.
Bátran jár a kalmár, nincs már félelmes út,
Nem fél, hogy szekeren lásson már többé bút.
Mesterség lábra áll és szépen virágoz.
Az igazsag feláll s mindenfelé ágoz.
Boldog az az ország s gazdag minden jókkal,
Hol a Merkur forog a két kígyós bottal.

Ki poéta nevet érdemel…

Ki poéta nevet érdemel,
Annak olyan oszlopot emel
Fébus, a poéták atyja,
Hogy betűi azon oszlopnak
Semmi veszély közt el nem kopnak,
Még az idő sem bánthatja,
Honorral ennek közepében,
Örökkévalóság keblében
A századokat számlálja,
Melyek kedve mellett sietve
Huhánnak, és ő felmetszetve
Nevét azokon találja.
Ha hát énreám tekintene
Nyájas szemekkel Melpómene,
S ha éneklője lehetnék,
Mind a halált, mind más veszélyt s kárt,
Mely a legnagyobbaknak is árt,
Egy bátor szívvel nevetnék.

Proo: Sint Maecenates, feret Hungara terra
Marones, Virgiliumque tibi vel tua rura dabunt

A Pindus tetején sok olasz veri szép muzsikáját,
Sok franc, verselvén, hárfa szavának örűl.
Sok más nemzetek is követik citerával Apollót,
Kik hangos szóval verseket énekelik,
Mert köztök laurust terem a főld nagy sokasággal,
Mely koszorúval az ő homlokokat befedi.
Zengene köztünk is hangos versekkel Apolló,
Hogyha ki zőld koszorút tenne fejére neki;
Virgiliust lelnénk, köztünk itt lenne Homerus,
Csak hogy már Maecenást tudna mutatni hazánk.

Proo: Libertas optima rerum

Bár próbálj akármely grófi méltóságban
Élni: király után főfő uraságban;
Bár sok országokra tűndököljön fényed,
Nagy s hosszú időket ígérjen reményed,
Bár ne félj a király legnagyobb mérgétől,
Hogy megöljön, akárki nagy erejétől,
De ha legkedvesebb szabadságod nincsen,
Bár kezed, lábaid ne légyen bilincsen,
Csak ha úgy nem élhetsz, amint te akarod,
Sajnállod azt, ámbár akármint takarod:
Mindennél jobb vagy te, kedvező szabadság,
Távozz tőlünk, komor és mostoha vadság.

Versek

1789

Quem dii oderunt, praeceptorem fecerunt

Ha a legkeményebb bűntetés helyébe
Azt tette volt hajdan Horác egy versébe:
Legnagyobb bűntetést akik érdemlenek,
Jóllakásúl egy pár foghagymát egyenek;
Ha az igaz lelkű jó Polixenesnek
A kővágásnál is nehezebben esnek
A Dionizius verseit dicsérni
S jó hívet egy tirann vad lelkéhez mérni;
Ha Scaliger, kinek tisztelik hamvait,
A léleknek minden únalmit s kínjait
Egy kurta lexicon kicsinálásában
Nem félt béfoglalni hajdan egy summában:
Talán engemet sem ítélnek hazudni,
Ha minden lélektőrt ebbe fognak tudni,
Hogy aki a reá felbúsúlt istenek
Egyszer preaceptori névvel bűntettenek,
Talált egy sokszeres bűntetés sorára,
Holtig vétkezhetik annak rovássára.
Melyet a végezés jól tudván eleve,
Dioniziusra ily végezést teve:
Hogy sok vétkeiért már eleget tégyen
Úgy, hogy Corinthusnak praeceptora légyen.
Ha tizennegyedik Lajos feltámadna,
Pártosinak egyéb bűntetést nem adna,
Hanem holtig való praeceptorrá tenné,
Szenvedésit rajtok így bőven kivenné.
A praeceptorságot én akkép képzelem,
Hogy ha benne öröm rózsácskáit lelem,
Ez is a többitől kicsit külömbözött,
Nővén bogácskóró s ördögszekér között.
Sokan azért járják Apollo templomát,
Hogy az Pinduson is lásson ökör nyomát;
Csak azért keresik Pegazus vizeit,
Hogy felturkálhassák kristályszín cseppjeit:
Külömben barom is ha ezt nem tapossa,
Nem fog kitetszeni majd így az okossa.

Mindég közel van a halál

De hát oly ösztövér remény is táplálhat,
Hogy aki még ma él, holnap meg nem halhat?
Hát ha az egészség s az erő jár veled,
Bízhatsz és a halált még messze képzeled?
Ily édes álmokkal ne csalogasd magad,
Mert biztos örömid közt hamar elragad.
Gyakran a legnagyobb erők leroskadnak,
Ledűlt oszlopai ezekre szakadnak.
Mikor így az erős a főldön fetrenge,
Minden bajon kívűl nyúgova a gyenge.
Gyakorta sírhalmot a meghólt ifjaknak
A vénség nyálazó erőtleni raknak.
A halálnak jöttét egy ember se tudja,
Az erő, a szép szín gyakran elhazudja.
Mindezek az Isten titkának házába
Sorra vagynak metszve Adamás táblába.
Ezt az emberi ész soha fel nem járja,
Bár minden titkoknak légyen nagy búvárja.
A' bizonyos, hogy meg kell halni mindennek,
De rendelt idejét ki tudhatja ennek?
Várhatja hát éltünk akármelyik pontja,
Hogy gyógyíthatatlan mérgét reánk ontja.

A poéta gyönyörködése

Ugyan tehát mit érsz azzal,
S mi hasznod e munkába,
Hogy kincseid nagy halmazzal
Gyűjtöd bé a ládába?

A te szívednek bálványja
A fösvénység angyala
Bokros gondok között hányja,
Nincs étele s itala.

Te a királyok udvarát
Éhen és szomjan lesed,
A nagyok csalárd pitvarát
Szívszakadva keresed.

A kevélyeknek lábait
Örvendezve csókolod,
S ezzel hiánosságait
Érdemidnek pótolod.

Te nem sajnálsz mászni porba,
Másoknak rabja lenni,
Csakhogy szabad légyen sorba
A több kopókkal menni.

S eképpen nyert érdemeid
Ruháidra varratod,
Szolgaságos szép jeleit
Azokon fitogatod.

A gazdag paszamántokkal
Láttatol jelenteni,
Hogy több paszamántosokkal
Tartozunk becsűlleni.

Azért fellengős palotát
Rakatsz a felhők között,
Amelybe bíbort s tafotát
A más világ kötözött.

A szegénytől gráciádat
Sok grádicsra emeled,
S tőled készűlt palotádat
Még magad is tiszteled. –

De légyen ez a szerencse,
Légyen tiéd, barátom!
Sorsom ettől az ég mentse,
(S menti is, amint látom.)

Egy helyhez nem kötelezem
Én gyönyörködéseimet;
S így magam le nem vetkezem
Szabados tetszésemet.

Minden, ami csak szépíti
Az egész természetet,
Bennem a gondot enyhíti,
Mely rabszíjjára vetett.

Az éneklő madarkákkal
A szép napot tisztelem,
S a csendes etéziákkal
Élesztgetem kebelem.

Ha sétálok, szép útamon
Liliomon sétálok,
S kevélységgel a Salamon
Dicsőségén járkálok.

A hegyek hűs forrásai
Lelkem felébreszthetik,
Ezt a királyok borai,
Óh, ezt ritkán tehetik.

Édes anya a természet,
A bujaság mostoha,
Ez legtöbbször elenyészet,
Az nem változik soha.

A gyönyörűség karjait
Itt kinyújtja énnekem,
S pengetvén lantom húrjait,
Lelkesíti énekem!

A kétszínűség

Vélnéd, hogy a nyalkán pirosló Sodoma
A legjobb gyümölcsök szép paradicsoma:
Pedig ha skarlátja szádba ketté válik,
Várt gyönyörűséged mind hamuvá válik.
Gyakran a mennyei illatú epernek
Apró leveli közt kígyók is hevernek:
Ne higyj a hozzája csalogató partnak,
Ne véld, hogy sikamló hantjai megtartnak.

A szív igen szoros helyre vagyon zárva,
Az ábrázat sokra fordítható lárva:
Sőt még a beszéd is egy oly csalható jel,
Hogy minden szándékot palástolhatsz ezzel.
Sőt a mosolygó száj, a vigyorgó szemek
Egy ártalmas lelket fedező tetemek;
Sőt mit mondok? vagynak olyatén Judások,
Akiknek halálra árúl csókolások.

Oh, Jupiter! ha már a hamis arannak
Ily tiszta jelei s bizonysági vannak:
Ugyan hát a hamis szívű rossz embernek
Testén ilyen jegyek miért nem hevernek?

Különben ki milyen portékákat árúl,
Azoknak jutalma mind magára hárúl.

A szerencse változó

Bár szemét rád a sors mosolyogva nyissa,
Bár feléd fordúljon tarka golyóbissa,
Bár nyájas karokkal kívánjon ölelni,
S páva módra fénylő szárnyára emelni,
Bár jőjjön kincsekkel talpig bétakarva,
Nála hízelkedjen a bőségnek szarva:
Ne higyj néki, ne higyj; mert sokan megesnek,
Mikor nála boldog életet keresnek.
Ne higyj; mert amidőn legjobban kecsegtet,
Forrót alád éppen azalatt csepegtet.
Midőn legnyájasabb karokkal öleled,
Akkor rakja tele fúlánkkal kebeled;
Azért repűl veled az ég tetejére,
Hogy mélyebben vessen a pokol mélyére.
Ne higyj hát, barátom, ne higyj mondom, neki,
Mert halálra csalnak szíreni éneki.

De azért ha bánt is, meg ne rezzenj tőle,
Bátor szívvel vonjad fére magad tőle.
Ő asszony s szerencse: minden pontba fordúl,
Nem sok, akár vígan legyen, akár mordúl.
Azért hát, barátom! bár szíved rettentse,
Meg ne rezzenj tőle: ő asszony szerencse.
Ellene a virtus fog lenni kőbástya,
Az ártatlanságnak béfed szent palástja.
Ez az a conductor, amelyre mennyköve
Mindig haszontalan ropogással löve.
Ez ama Gibraltar, s ama citadelle,
Melyre minden bombit hasztalan lövelle.

A tengeri zivatar

Béborúl hirtelen a nap nyájas fényje,
Béfonván a setét felhők szövevényje,
Melyeket a gyors szél felvévén hátára,
Nyargal véle az ég felsőbb határára.
Megborzad a setét tenger, mivel hallja,
Mely bús hangon mormol a réműlt ég alja.
A megszakadt zápor özönnel tőltődik,
A tenger sikóltó zúgással verődik.

Lerohan a felhő megnyílt csatornával,
Egyesűl a tenger atyafi habjával.
Közte az ellobbant villámok látszanak,
A tüzes mennykövek pattogva húllanak.
Rádördűl a felhő fegyveres tárházza,
Az égnek mind a két sarkát öszverázza,
Majd az ég hajlásán dübögve dörömböl,
Melyre a bús tenger torka mind rábömböl.
A szelek halomnyi habokat görgetnek,
Mindenikbe egy-egy halált hempelygetnek:
Most a hajót olyan magosra feltolják,
Hogy már az árbocfák a holdat korholják.
Majd köztök a hajó oly mélységbe csúszik,
Hogy az árnyék holtak fejek felett úszik,
Csikorog a kötél, az árbocfa törik,
Kötésit a dühös habok öszvetörik.

A jajszók az elzárt egeken szaladnak,
Melyre azok választ mennykövesen adnak.
A halál kevélyen nyargal a habokon,
Nyílait ordítva szórja el azokon.
Az irtózás véle a kék rettegéssel,
A sárga félelem s kétségbeeséssel,
Denevér szárnyakon repdesnek itt széjjel,
Rettentőbbé teszi e nappali éjjel.
Egyik csupa néma, más csak a jajt szólja,
Remegő szavait ketté darabolja,
Némelyik sír, ordít őröngő lármával,
Némelyik csak piheg, nem bírván magával.

Azomba lobbannak a szörnyű villámok,
A rettentő tüzek húllnak s nincsen számok,
Ropog a kipattant mennykő és legörög,
Az égnek megrendűlt sarka hosszan dörög.
Sikoltnak Éolus dühös seregei,
Nagy csatát kevernek vad forgószelei.
Újabb zavarodás lázzad a tengeren,
Verődnek a habok egymáshoz ezeren.

Megérzi Neptúnus, megjelentvén néki
Híg palotájának lehúllt omladéki.
Kiüti a fejét, széjjel tekint várán,
Hát látja a szörnyű pusztúlást határán:
Neki mindjárt, öszvehívja a szeleket,
Jól öszveattázván őket s vezérjeket.
Jól megegyengeti őket tridensével;
Így mind hazafelé ereszti békével.

Akkor nyájjal színnel felűl szekerébe,
Triton és Nimfái mennek seregébe,
Kikkel együtt a vad tengert csillapítja.
S a felduzzadt habok hátait símítja.
Azok engedelem kérésére nyúlnak,
S hízelkedve urok lábához borúlnak.
Szakadoz a felhők setét gyász kárpitja,
Az elzárt egeknek kékségét megnyitja.
A nap a felhők közt magát csillogtatja
S közűlök nyájason virít ábrázatja.
Végre minden felhők messze elenyésznek,
S a kiderűlt egek már teljes fényt vésznek.
Megmutatja a nap, űzvén a felleget,
Az égnek a főldet, s a főldnek az eget.

A kevély

Nézd csak azt, ki amott sétálgat kevélyen,
Mindent megvét s útál szemeivel mélyen.
Felemeli orrát a többiek felett,
Öblös vitorlája hajt igen nagy szelet.
Ezt mihelyt valami szellő megmozgatja,
Azonnal kétfelé büszkén fintorgatja.
Fel sem vesz senkit is nagy rátartiságban,
Mintha csak ő volna ember e világban.
Sajnálja a főldre bocsátni lábait,
Útálván a véle testvér főld porait.
Nem méltóztatik ő kimondani a szót,
Az u-t o-nak mondja, a-nak teszi az o-t.
Ezt is foga között szűrve kell kitenni,
Különben parasztos s comis fogna lenni.
Sőt még nagy lelkének az esik terhére,
A Teremtőt azért veszi crisisére,
Hogy amely levegőt a szegény kilehell,
Úri tüdejének ugyanazt színi kell.
Most is a' derogál dagályos szivének,
Hogy róla a múzsák verseket kőltének.

A főldindúlás

Csak alig rendűlt meg a főld mély ürege,
Azonnal minden szív irtózva rettege.
Megrázott oszlopi fundamentomának
Rettentő zúgással egyberoskadának. –
Öszveszakadt háta béfelé omladoz,
A pokolig érő mélységig hasadoz;
Melyből sustorékol sűrű kénkő langja,
Mint mikor fellobban az Etna barlangja.
Az égig ért kevély hegyek elsüllyednek,
Rajtok feneketlen tengerek erednek.
A városok rakás kövekbe omlanak,
Az égből a pompás tornyok lehúllanak.
Recsegés, ropogás hallik mindenfelé,
Bomlik, törik, szakad minden ezerfelé.
A főld mormol belől, s küszködik magával,
Kívűl ekhóztatja a romlást lármával.
Belől a pokolnak szelelő lyukai
Megnyílván, árvízként omlanak langjai;
Kívűl az öszvedűlt városok kéményi
Lettek a pusztító langoknak örvényi.
Iszonyító romlás, irtóztató csata,
Amelyet még semmi toll le nem írhata!
A jajszó, sikóltás a vidéket teli,
Magát a csillagok közzé felemeli;
Honnan terhesedve a nyílt poklokra űl,
Az ott valók kínos jajjával egyesűl.
A halál a füstnek s pornak közepében
Kevélyen kóvályog véres szekerében,
S felütvén zászlóját egy barna fellegre,
Nyilát sűrűn hányja e szegény seregre.
Hát az Ítéletnek milyen kész formája,
Ha ilyen iszonyú ichnográfiája?

A gazdag

Van Mídásnak pénze, van kincse rakással,
De azért sohasem cserélnék Mídással.
Neki foly Paktólus arany fövényével,
Neki telik háza Frigia pénzével,
De mit ér, hogy házát teli tőlti a kincs,
Ha esze házában semmi portéka sincs?
Néki ezer juha béget a hegyeken,
Ezer ökre járkál a kövér réteken,
De ezer ökrével minek dicsekedik,
Ha maga a gazda az ezeregyedik?
Hogy drága étkekkel van rakva asztala,
Mit ér, ha ezekkel csak disznót hízlala?
Hogy felhők közt lakik dicső palotába,
Azzal nem derekabb ember valójába,
Mert, lám, véle laknak ugyanott az ebek,
Sőt még fentebb laknak a baglyok s egyebek.
Nem újság, hogy bolond lakjon palotába,
Egész sereget látsz Bécs egy utcájába.
Ő talpig aranyba s talpig bíborba jár,
S már ezzel magának mély tiszteletet vár.
Pedig sokkal cifrább és szebb a farsangi
Szánkázó lovaknak csörgői s cafrangi;
De sokkal drágábbak voltak a római
Áldozatra hajtott barmok oldalai.
De sok titulusid sem tehetnek nagynak,
Nálunk a kutyáknak tíz nevei vagynak.
Mit ér, hogy szolgálnak Frigia népei,
Mit ér, hogy előtted görbűlnek térdei,
Ha a nádszálak is ekkép kiáltanak,
Hogy Mídásnak szamárfülei látszanak.

Rút ábrázat s szép ész

Azt mondod, barátom, hogy én ocsmány vagyok,
S orcám fertelmei irtóztató nagyok.
Hogy én, ha magamnak zőld kantust vehetnék,
Olvasva a majmok között elmehetnék.
És hogy te nem tennél már engemet másnak,
Hanem csak egy meggyfán lebegő Tamásnak,
Melyen ha ily cirmos képpel hirintóznék,
A varjú csak felém jönni is irtóznék,
És hogy én ne vegyek reám semmi harát,
Magam képe is tud játszani maskarát.
Azért így szól rólam véled sok goromba,
Hogy ez csak egy essős időben nőtt gomba;
Hogy egy lóganéjon hízott rút pöfeteg,
Melyre tekinteni a szemnek viszketeg.

De megállj, barátom! ilyen ítéletet
Még Mídás vagy amaz régi szamár se tett.
Megállj, szép ostoba s festett fejű szamár!
Kiben csak egy szóra kong a kaponya már.
Lélektelen szép test és pengő cimbalom!
Hogy lettél csak cifra makhina, fájlalom.
Szép súgárok lábad egyenes szárai:
Még szebbeken járnak a szarvas borjai.
Súgár derekadat ne csudáltasd vélünk:
Az anglus csikókba szebbet is szemlélünk.
Büszke fejér mellyed nem becses portéka,
E' csak egy kotlós szív pompásabb hajléka.
Síma kezeiddel szívünket ne ragadd;
A mutató fától e díszt meg ne tagadd.
Ne légy márvány nyakad bőv magasztalója:
Illene rá a cseh ló nyakravalója.
Az igaz, fejérlik orcád igen szépen,
A kecske hátúlja úgy fejérlik éppen.

Rózsaszínnek se mondd veresses pofádat,
Még én veressebbnek láttam egy kutyádat.
Erős vagy? s levered az erőseket is?
Erősebb az ökör s levér tégedet is.
Te a főbe tartod minden szépségedet:
Megnézetem tehát Múzsámmal fejedet.
Ez jóllehet csínos, s módija mostani,
Még sem merne reá a cinke szállani.
Éppen, míg még el nem száradt a törzsökje,
Ilyen volt a Jónás félérésű tökje.
Csak elől épp volna egy keveset lompos,
Lehetnél a nyájba az első kolompos.
Frizérozott hajad hosszan fedi nyakad:
Még ez, szép Absolon! hátha cserfán akad.

Ily tarka madarka vagy hát te, barátom.
Ezzel tépett tested szárnyára bocsátom.
Libegj te a felhőn, fitogtasd magadat,
Büszkén csattogtatván aranyos szárnyadat;
Én itthon maradok formátlan testemmel,
Tökéletesítvén őtet is eszemmel.
Ha ti gyaláztok is, majd mondják valakik:
Kár, hogy az a szép ész oly rút házba lakik.

Baráti búcsúvétel

Már hát külön választ a végzés bennünket,
Megosztja egymáshoz forradott szívünket.
E kötéssel eggyé azért kellett lennünk,
Hogy annál keserűbb búcsút kelljen vennünk.
Hát amit annyi sok esztendő érlele,
Most vész el, s nem lehet már most élni vele?
Óh, gyászos végezés irtóztató pontja,
Mely két szerető szív frigyeit felbontja,
S így a legkedvesebb vagyonunktól megfoszt,
Mikor két barátot kegyetlenűl megoszt.
Barátság, barátság, óh édes nevezet,
Melyre sohajtással sok szív emlékezett,
Be gyakran méreggel van mézed keverve,
Bontván örömünket szívünk új keserve.
Véltem, hogy egymástól hóltig el nem válunk,
Megoszlatónk lehet csupán csak halálunk:
De lám, más lappangott, lám, a fatum alatt,
Amely most közöttünk vont örökös falat.
Különválunk tehát egymástól egészen,
De lelkünk tovább is egymás mellett lészen.
Bár én nyomorogjam Spitzberg havassain,
Te járkálj a festett hottentót partjain,
Én Amerikán túl vonjam magam hátra,
Téged tartóztasson a forró Sumátra,
Az én estvém légyen tenéked reggeled,
Mégis együtt élek s együtt halok veled.
Mostan kedves képed utóljára látom,
Ah, már isten hozzád, szerelmes barátom.
Hozzád ez utólsó szó rebeg ki számon,
Légy te hív Pithias, leszek én hív Dámon.

Az ősz Laudonra

A szerencsét s virtust egy helyen mulatni
Ily szép egyezéssel nem könnyen láthatni.
Említnek sok híres s derék vitézeket,
De több s nagyobb részről szerencsétleneket,
Akiket a virtus midőn felpócola,
Az irígy szerencse még mélyebbre tola.
Ha az kötött nekik borostyán ágokat,
Emez ősz fejekről letépte azokat.
A dicső virtusnak ilyen ellensége
A változó sorsnak egyenetlensége,
Ahonnan ama nagy Róma félelméről,
Az igaz virtusnak eleven képéről
Azt írják, hogy midőn hazafordúltára
Borostyán ágakat fűzvén homlokára,
Meggyőzetett volna Scipiótól hada,
Ily bosszús, de méltó panaszra fakada:
Szerencse többnyire a kurvát követi,
Mely a vént megvetvén, az ifjat szereti.
Méltán is: jobbrészént aszerént találták,
Valakik e világ dolgait vizsgálták.
De e törvényjére mostan nem vigyáza,
És ellene, ímé, mely nyilván hibáza!
Mert, amiként látjuk, ez árva hazának
Fő virtussal ékes generálisának
Mind e mái napig mellette marada,
Egész vénségéig még el nem szakada.
Valamerre mene, mindég vele jára,
Vigyázva szüntelen népére s magára.
Kézen fogva vitte hajdan Csehországra,
Most is ő vezette a vad pogányságra,
És amely koszorút akkor ott kötözött,
Azt megújította a törökök között.
Elvezetvén újabb ellenség hadára,
Méltóztatja újabb s duplás koronára.
Most is Belgrád alatt új koszorút fonnak
Vitéz homlokára az öreg Laudonnak.
Megifjúlt általa kettős sasunk; – bár, óh,
Megifiodhatna maga is e báró!

Vis et nequitia

Mihelyt a hatalmat nyert Agamemnonnak
Hálót hamis lelkű Ulissesek fonnak,
Azonnal elveszti fejét a negédes
Szívvel vádolt igaz lelkű Palamédes.
Sőt az ártatlannal tett méltatlan kínon
Várost vesztő fortélyt tud építni Sinon.
Amit ezer hajók nem tettek, – ha való –
Véghez vitte hajdan Trójánál egy faló.
Sokszor tör, sokszor ront egy hatalmas ostor,
Gyakorta követi csapását gyászos tor.
Sokat a reája törő hatalomnak
Súlyos ütései a főld alá nyomnak.
De egy okos ember az ily nyilvánságos
Erő ellen inkább lehet bátorságos.
De térdre hull a bőlcs s az erős s a bátor,
Ha az erős mellett álnok a prókátor.
Kit a megbúsúlt ég ilyek közzé vetett,
Kérjen az magának utólsó kenetet.
Néhol hiában hord Hercules dorongot,
Hacsak ravasz ember s kettős nyelv nem dong ott.
Erősek az ágyúk s egy erős bombival
Ledöntik a várat kevély bástyáival.
De az ágyúk s bombik egy szálnyit se tesznek,
Sőt magok is hamar zsákmányokká lesznek.
S imé, egy penészes invalid mellé áll,
Tüzet tesz a porra a gyújtó lyukánál,
S azonnal menydörgő hanggal a bástyának
Kemény kőszáláról mindent lerontának.

1790

Belgrádra

Szerencsétlen Belgrád! óh, meddig tántorogsz,
Egy kézről másikra vajjon meddig forogsz?
Állj meg örökösen s pihenj utóljára
E két fél szomszédnak állandó nyugtára!
Véren épűlt város! vérrel meddig hízol,
Magosan felépűlt váradba míg bízol?
A Duna és Száva tégedet szolgálnak,
Szervia és hazánk hegyei strázsálnak.
Te voltál és te vagy kúlcsa országunknak:
Tartsd tehát magadat a mi városunknak.
Ne légy tolvajkulcsa a vad pogányságnak,
Mely mindég rablója volt Magyarországnak.
Változó holdodnak, amely most lemégyen,
Kívánom, utolsó fertályja e' légyen!

Egy individuale datum az asszonyi állhatatlanságról

Asszony nincs egy is állandó,
Seneca aztat mondja,
Mint a módi változandó,
Arra is van nagy gondja.
E mondást még Éva régen
A Paradicsom kertében
Példabeszéddé tette.

Az ördöggel szövetkezett,
Az almát felhabsolta:
Ebből mi rossz következett,
Érzi sok fej azolta.
Ravaszság tanúlására
Az ördög is privátára
Asszonyhoz jár tanúlni.

A szerecsen korom bőrét
Ha fehérré tehetné,
Vagy a párduc tarka szőrét
Egy színre cserélhetné:
Így asszony is találkozna,
Ki soha meg nem változna,
Már pedig falsum prius.

Asszonytól azt praetendálni,
Hogy mindig hív maradjon,
Annyit tesz, mint azt kívánni,
Hogy a hold el ne fogyjon;
Ez amilyen lehetetlen,
Amaz oly képzelhetetlen,
Hold után jár az asszony.

Én ezt eddig csak hallottam,
Ma a magam két szeme
Által megbizonyosodtam,
Mi egy asszony érdeme?
Amit eddig mondtam erre,
V. Lori engem egyszerre
Megtanított eléggé.

Több mint leány valamivel
Lori, mert szemérmetlen,
De kisebb mint asszony, mivel
Még a feje fedetlen.
E négy rendből már egészen
Kitanúlni könnyű lészen,
Cujus generis Lori.

Ő magában femininum,
Egyebet nem is mutat,
De a szeme masculinum
Génus felé ver utat.
E végsőből indúlatja
Bizonyosan kimutatja,
Hogy communis generis.

Activa, ez amikor csak
Bálba s templomba lehet,
Passiva pedig, amikor
Társaságba nem mehet;
A neutrumot elhagyja,
A deponenset játszodja
Kivált ügyes személlyel.

Férfiak között viseli
Magát indicative,
Néha mikor módját leli,
Van sokkal conjuctive;
Nem is nézi numerusát,
Csak heves appetitusát
Tőltse be ad contentum.

Imperative kívánja
A mások tiszteletét,
Hogy légyen Ámor bálványja,
Arra szánja életét;
Vágni jól is tud a szembe,
Lehet ő is a szerelembe
Modus infinitivus.

A szépek közt nem mondhatom
Fő superlativusnak,
A rútak közt sem tarthatom
Inferior gradusnak;
Kimondom hát egy sommába:
Lori a szépek sorába
Lehet diminutivum.

Mint a Jób kétszín ördöge
Az angyali glédába,
Lori éppen úgy jöve be
Ma az Isten házába;
Nézegetett hátra s elé,
Járt a szeme mindenfelé,
Mint a napra fordúló.

Egyszer az egyik fal mellett
Egy legényt észreveve,
Nosza rajta, több nem kellett,
Egész arcúl tűz leve;
Hunyorgata s kandikála,
Egy kapriolt is csinála,
Mikor leűlt székibe.

Legyezőjét a szemére
Tette, úgy imádkozott.
De a szeme legénykére
Pislogott az átkozott;
Néha a szemét mozgatta,
A Miatyánkot nyaggatta,
De a szeme nyitva volt.

Ottan-ottan a papjára
Feltekintett székéből,
De nem azért, hogy hasznára
Tanúljon beszédéből;
Hanem vajon nem látja-e
A pap s vajon nem hajtja-e
Fejére a bibliát.

Még reám is az átkozott
Nevetett, én csudáltam;
Gondolám, meg is átkozott,
Hogy nem reciprocáltam;
De én gondoltam magamba:
Így tenni a szent templomba
Több mint csupa skandalum.

Estve jobban produkálta
A bálba mesterségét,
Asszonyosan demonstrálta
Nemzeti színeségét;
Mint a méhkosárt a méhek,
Ott is egynehány legények
Dongatták mind reggelig.

Boldog Isten, elgondolám,
Bezzeg ez lesz feleség;
Nem lesz ez fél, hanem talán
Több mint egész ellenség.
Aki eztet elveendi,
Tudom, hogy meg fog szenvedni
Szülei vétkéért is.

Én Istenem, életemet
Engedd úgy intézhessem,
Hogy ha veszek feleséget,
Szoros ráncba szedhessem;
Inkább még most a nyakamat
Törd ki, mintsem a hátamat
Súrolja az ő nyerge.

A pugilláris levele,
Melyet bőrből csinálnak,
Néha írással van tele,
Néha rá nem firkálnak;
Írunk reá, ha akarjuk,
Mikor tetszik, kivakarjuk,
Ily a V. Lori szíve.

Íme, Lori, lefestelek,
De neved elhallgatom;
Megengedj, ha megsértelek,
Vétked el nem hagyhatom.
Ifjuságodat megszántam,
Azért fél névvel kívántam
Nevezni személyedet.

Kérlek, hagyj fel életeddel,
Fordúlj jobb oldaladra,
Ne húzz rossz viseleteddel
Gyalázatot magadra.
Ne adj matériát számra,
Ne akadj többször pennámra,
Mert plus lesz quam perfectum.

Te leány vagy, becsűletét
Ha a leány elveszti,
Bár megfordítsa életét,
Többé helyre nem teszi;
Ne csinálj több skandalumot,
A templomból asylumot:
Nem illik ez leányhoz.

Búcsúzik az atya a leányától

A magzatok közzűl, akiket nemzettem,
Már hát nem marad meg egyik is mellettem?
Az ékes virágok, melyek kedveltettek,
Szánakozás nélkűl rólam letépettek.
A kedves gyümőlcsök, kikkel ékeskedtem,
Ha leszakasztattak, minek is termettem.
Micsodás erőszak, óh, ki nem mondhatni!
A természet láncát ekként elszaggatni.
E szerencsétlenség pedig nem mostani!
Kezdett már ez engem tavaly hervasztani.
De megmaradt akkor még egy ékességem,
Amelyben találtam volt gyönyörűségem.
Most van az az idő, mely mezítelenűl
Hágy egészen s mások előtt kelletlenűl.
De nem bánom, légyek mindentől megfosztva,
Legyen ékességem kettő közt megosztva.
Függjenek gyenge fán a gyenge virágok,
Nem vén fához valók a fiatal ágok.
Mert minthogy a vénség miatt erőtelen,
Azokkal sokáig bírni elégtelen.
Jobb, megvallom, hogy oly fákba óltassanak,
Melyeken sokáig megmaradhassanak.
Amelyek tarthassák mindég nedvességgel,
Hogy virágozzanak díszes kedvességgel.

A magyar! Hajnal hasad

Vígadj, Magyar Haza! meg ne tagadd tömött
Javaidtól azt a valódi örömöt,
Amelyért víg hanggal ekhózik a Mátra
Az egész hazában harsogó vivátra.
Már lehasadoztak a hajdani gyásznak
Komor fedelére vont fekete vásznak,
Melyeket a fényes világosság előtt
Az elmúlt időknek mostohás keze szőtt.
Rongyos szőnyegének rongyainál fogva
Egy nyájasabb hajnal virít mosolyogva.
Sugarait mindenfelé bocsátgatja,
Mellyel a megrögzött homályt megszaggatja.
Bíztatja hazánkat kecsegtető képe,
Hogy már a magyarok napja is kilépe,
S rövid időn felhág egünk délpontjára,
S megvilágosítja főldünket sugára.
Kelj fel azért magyar! álmodból serkenj fel,
Már orcáidra süt e nyájas égi jel.
Kelj fel! s ázsiai Múzsákkal köszöntsed,
Elibe háláló indúlatid öntsed.
Örvendj, hogy elmúlván a hosszú éjtszaka,
Megnyílt a napkelet bársonyos ablaka.
Ez által egy kövér reménység táplálhat,
Hogy még napod fényes delére találhat.
Lesz még a magyarnak olyan dicső neve,
Amilyen volt a Márs mezején eleve.
S még azok is laurust fűznek hérósinkra,
Kik most finnyás órral néznek magyarinkra.
Idvez légy, szép hajnal! ragyogtasd fáklyádat,
Víg egünkön mutasd mosolygó orcádat.
Jer! imé, nimfái már a víg Dunának
Elődbe koszorús fővel indúlának.

A magyar gavallér

Amott tollászkodik pávaként egy gavar,
A piacon sűrű porfelleget kavar.
Utána nyíretten lotyogtatja magát
Egy tarka ruhában fénylő német bagát.
Mindeniknek cifrán csillog ruházatja,
De magát a magyar dicsőbbnek mutatja.
Dicsőbb a magyarok istenének szente,
Nagyobb méltóságot ád a magyar mente,
Melynek zőld posztaját ragyogással szántja
Gazdagon pazérlott arany paszamántja.
Ázsiai veres nadrág fénylik rajta,
Mutatja, hogy ő is véres magyar fajta.
Arany sarkantyúja peng karcsú csizmáján,
Hármóniás ütést tész ezüst szablyáján.
Almásszürke csődör lovát táncoltatja,
Lejtős fordúlással kerengve ugratja.
Tündöklő serénye játszik a szellővel,
Az arany szerszámra hányja gőgös fővel.
Most büszkén rúgkapál, majd harsogva nyerít,
Orrán sebes szellőt fúvall és tekerít.
Ragyog hátán selyem posztóval vont nyereg,
Csótárján az arany Meander tekereg.
Merőn megűl rajta vitéz leventája,
Nem mozdúl semmije, csak a bokrétája,
Melynek kócsagtollból kötött szála között
Arany bogláriba a fény megütközött.
Csillámló pirossa nyusztos kalpagjának
Szégyeníti haját az anglus dámának.
Barna szemöldöke, hollószín bajússza
Képének pirosló tejét büszkén ússza.
Bársonyszín hajai a széltől suhognak,
Reátekergődzött szárnyain lobognak.

Ilyen vitézt mutat a magyar gyermeke,
Ez a szép természet nagyságos remeke.

A reggelről

Már alélva pislog szép fénye azoknak
Az éjjel szikrádzva égő csillagoknak.
Bíbor pompájokkal már mindjárt elhalnak
Felébredésére a piros hajnalnak,
Mely már mosolyogván a nagy hegytetőkre,
Napkeleti gyöngyöt hint a zőld mezőkre.
Az ég alját piros bársonnyal prémezi,
S aranyos csipkékkel körűl övedezi.
Szép bársony burkokból kihívja azokat
Az estve még félig bimbó virágokat,
Amelyek kitárván szagos kebeleket,
Béfűszerszámozzák az egész vidéket.
Melyet hűs szárnyokra szedvén fel a szelek,
A kies vőlgyeket bényargalják velek,
Sőt a forrást fedő bokrokra leszállnak
És egy fűszerszámos templomot csinálnak,
Amelynek pirosló rózsából rakatott
Oltárára hint le a hajnal harmatot,
Melyen asztag temjént gyújtván fel a szelek,
Az egész szent helyet béfüstölik velek;
Melynek az ambránál éltetőbb illatja
Ártatlan érzéssel a lelket elhatja.
Erre a madarak koncerti zengenek,
S a lélekben egy szép érzést teremtenek.
A szelek is áldó éneket suttognak,
S rá tisztelő fővel a fűvek hajlognak.

A rózsa

Gyakran a setétes üregű barlangnak
Rejtekébe fényes kincshalmok lappangnak,
Gyakran a természet láthatatlan karja
A keserű alá az édest takarja,
A kezeket sértő tövissek bokrai
A lágy tapintású rózsák hajlékai,
Melyeknek ha színét s kinyílását nézem,
Csudálkozásomat szűntelen tetézem.
A nyílás ideje amíg el nem haladt,
Kucorog a rózsa zőld boríték alatt,
Majd osztán levelit széjjelebb taszítja,
Gyenge bimbócskáit részekre hasítja,
S pirosló újjait onnan kimutatja,
Mellyel a kíváncsi szemet csalogatja.
Végtére kinyílván egészen kebele,
Kereken egymásra tekerűl levele,
Leveleit pedig oly szín palástolja,
Hogy azt a festő kéz hiába majmolja.
A hajnal is midőn ettől kölcsönözött
Színnel ékeskedő köntösbe öltözött,
Ilyen ruhájában feltetszik az égen,
Diadalmaskodik vénusi szépségen,
A gyenge orcáknak rózsaszín fedele
Forró szeretetet sok szívben nevele.
Maradj tehát festő, penzel minden mázza;
Mert e' néked minden műved megalázza.

Vénusi harc

Van egy harc, amelyben az ellenség deli
Ifjak ellen titkos fegyverét emeli,
Titkos fegyverét, mert Márs, a hadak atyja,
Vért ontó szablyáját ebben nem forgatja;
Méregben feresztett nyilak nem repdesnek
Itt, de a vitézek mégis sebbe esnek;
A vérpatakoknak bár nem hallik zajja,
A nyögdécselőknek egekig hat jajja;
Sőt maga Cupidó rózsás ágyon forog,
Igéző nézéssel kevélyen vigyorog,
S mosolygó grácia sétálgatván körűl,
E deli vitézek seregének örűl.
Mégis szemeikből a terhes felhőnek
Vizéhez hasonló könnyforrások nőnek.
Csudálatos harc ez, ugyan az embernek
Szívébe micsodás élű pallost vernek?
Vénus ez, akinek szeme szivárványa
A szívbe halálos mérgű nyilat hánya;
Vénus az, aki, míg vitézeit nézi,
Égő szemeivel halálra igézi.
Aki, míg csókjai harmatját öntözi,
A vitézt rablánccal titkon megkötözi.
Úgy van, kik a szíren szavára megállnak,
A tenger elnyelő örvényébe szállnak;
Míg Sámsont Délila álommal kínálja,
A gyilkos kéz alvó szemeit kivájja.

Konstancinápoly

Amint a Bosporus Európát mossa,
Másfelől Ázsia partjait csapdossa,
Itt büszke habjai dicsekedve folynak
Kevély fala alatt Konstancinápolynak.
Régi szépségének pompás dűledéki
Borzasztó árnyékot bocsátanak néki.
A roppant templomok, úgy látszik, kérkednek,
Nevével a bennek lakó Muhamednek,
Amelyekbe sok szent bőgéseket halla
Az ezekben igen gyönyörködő Alla.
Örűl, hogy nagy nevét a felhőkre hányja
Talpig zőld selyembe fénylő muzulmánja.
S könyörűlvén hozzá esdeklő táborán,
Szentebb lesz az ilyet ígérő Alkorán.
Óh, eszére, óh mely sűrű felhőt vona
A szentség színével bémázolt babona!
Ti is itt állotok, kőszálnyi mecsetek,
Melyek a fellegek közé rejtettetek!
Hegyes tetőtöknek aranyozott holdja
Fényével az égi holdak számát toldja.
A tágas utcákon sok veres selyembe
Őltözött törökök találkoznak szembe,
Kevélyen ugratják az arabs paripát,
Szíván ázsiai dohánnyal tőlt pipát.
Súgározik lován gazdag brilliántja,
Az olcsó aranyat megvetéssel szántja.
Itt megyen egy dáma, de irígy fátyola
Minden szépségeket tőlünk elpakola.
Jer, Múzsám, láthatunk majd eleget szembe,
Ha bémegyünk ama firhangos hárembe.
Ez olyan magazin, vagy inkább kalitka,
Amelyben csirippol a szultánnak titka,
Oly templomsekrestye, melyben a szultánnak
Erőt, egészséget sok százan kivánnak,
És ha érkezése hallatik Szelimnek,
Sokszáz előkontyú turbékol egy hímnek.
Mikor exerpálni akar unalmába,
Bémegyen e dáma-bibliothékába,
Hol sok ázsiai pergamen membránák
Író pennájának megnyílni kivánnak.
De menjünk ki, Múzsám, mert majd a császárnak
Daktilust éneklő múzsáihoz zárnak,
A szemfűl heréltek utánunk zúdúlnak,
Jer, fussunk, hagyjuk el kapuit Stámbulnak.

XXVI. ének

Akit ketté fűrészelnek,
Avagy forró olajban
Elevenen megferesztnek,
Vagy fúrnak az agyában;

Kinek fene eszi tagját,
Minden ina elszakad;
Kinek köszvény rágja csontját,
Keze-lába elszárad:

Noha nagy kín és szenvedés,
De hogyha a szerelmet
Mérjük hozzá, időtöltés,
Főképpen az enyimet:

Nincs több oly kín az ég alatt,
Mint mit érted szenvedek,
S tán ez a kín el is alat,
Ha mégsem reménylhetek.

XXI. ének

Nyúgodalmam tolvajnéja!
Szánd meg szenvedésemet,
S hidegséged, mint egy héja,
Ne tépje úgy szívemet.

Már egészen elhervadtam,
S éltem is majd útálom,
Kínjaimban elsorvadtam,
Közelít a halálom.

Nincs békesség tagjaimban,
Oda csendességem is,
Ily szörnyű vad kínjaimban
Majd elhagyott eszem is.

Óh, jaj, szánd meg szenvedésem
S ne tápláljad inségem,
Törűljed el könnyezésem,
S add vissza csendességem.

Az embergyűlölő

Azt beszéli Timon, hogy ő mind egyaránt
Gyűlöl minden embert s még senkit meg nem szánt.
Melyre mások könnyű választ feleltenek,
No tehát őtet is gyűlölik mindenek.

A pendelbergai vár formája s megvétele

Ne csudáld, barátom, hogy e fellegvárnak
Mohos gyepűjére múlatozni járnak,
Vizenyős utcáit mindenek vizsgálják,
Körűlte forgódó elmével strázsálják.
Hogy benne a bús bőlcs és a komor vének
Kétrét hajlott karddal próbákat tevének.
Mert ez a testiség egy mulató helye,
A fő gyönyörűség summája, veleje.
Tán Epicourus csak ebbe tanított,
A gyönyörűségre midőn igazított.
A természet szoros helyre szerkesztette,
Bájoló mínáit körűl helyeztette,
Mert hol az út keskeny, és szoros a kapu,
A gyönyörűségre ott nem terem lapu.
Amitől leginkább el vagyunk rekesztve,
Azt szoktuk kívánni mindég szív-epedve.
Két szép fehér márvány oszlop tartogatja,
Mozdúlásaival csendesen ringatja,
Melyeken ha ésszel felfelé cicázol,
A gyönyörűségbe egészen elázol.
Ha kínáltatsz ezen élet gyümőlcsével,
Láttatol bírni a világ mindenével.
Felette a várnak terűl kies halom,
Melyet tapogatni csupa nyugodalom.
Feljebb csak látása két kis dombocskának
Már gyakorta elő halált okozának.
Fejűl, az épűlet pompásabb díszére,
Csupa remek dombot tettek tetejére,
Sok ezer selyem szál lengedez körűle,
Mely a sík frontjáta fürtönként terűle.
Úgy látszik, mint a hegy tetején épített
Fehér kastély előtt sorba kiterített
Pálma vagy jegenye karcsú derekával,
Játszi levelével, sugárzó ágával.
Legfőbb kommendánsa a várnak itt lakik,
Külön szobácskába elől strázsáltatik.
Szolgái minden hírt bévisznek hozzája,
Mert ezekre nyílik dolgozó szobája;
Két tündöklő strázsa vigyáz a lesekre,
Szerencsés s kedvetlen minden esetekre,
Mely ha játszódozva homállyal fogad el,
Jobb a vizitáló, hogy jókor szalad el.
De ha ragyog, feljebb s alább ugrándozik
Fedele, kedvedre akkor játszódozik.
Kétfelől a posta-házak építtettek,
Kerek folyosóval körűl űltettettek;
Ahol a levelek, válaszok szedetnek,
A száguldozásra posták rendeltetnek.
Az alja közepén ezen dombocskának
A tanácsház-ajtók rózsákból nyílának.
A két piros ajtó lassú csattanása
A nyugodt csendes vér elektrizálása.
Ez az értelemnek csendes muzsikája,
A szelíd nyájasság mulató hárfája;
Itt bomlik fel a frigy, és béke köttetik,
Szapora csókokkal itt pecsételtetik.
Maga a fellegvár középpontra épűlt,
Azért mulatozni aki belé készült,
Hol alól, hol felől igazgatta útját,
Míg megkóstolhatja ezt az élet-kútját.
Most a két kis fejér oszlop bámúlása,
Majd a dombocskának s várnak csudálása
Vezeti a kezet az ország útjára,
A megelégítő öröm forrására.
Kívűl a gyepűje, mitegy elvettetve,
Anglus kert formára fákból van űltetve.
A levegő ege belől igen nedves,
Kár is, hogy sokaknak olyan igen kedves;
Mert aki gyakran jár bele mulatozni,
Hamar andalgást fog magának okozni.
Olyat kap hát ettől ennek kedvelője,
Amit az anglusnak szerez levegője.
De mintha valaki súgdosna fülembe,
S egy morális görcsöt nyujtana kezembe.
Hát a szita szemek, s a gyáva gondolat,
Éretlen, mindenre érzékeny indulat,
A halovány ajak, a nyelv fakósága,
A mértéknél nagyobb gyomor forrósága,
A stoicust mondva nem kínzó podágra,
Amely ha belékap, szakad ezer ágra,
Test erőtlensége, a láb tántorgása,
Inak gyengesége, a bőr sárgulása,
A fehérrel piros képnek komorsága,
Mind ettől származik vad bika-mordsága.
Azért idejére ki alig négy hat van,
Gyávább egy friss vérnél, kit meglép a hatvan.
Hát még a hasmenés? hallgass, szette-vette,
Csak a rossz kakálást hogy elő nem vette.
Ezen a mord lélek igen megpirúla,
Alig hogy a horgas botjához nem nyúla.
Nohát vessz magadba, Kátó így felele,
Elmehet dolgára, nincs is itten helye.
Mit moralizál itt, és mit flektírozik
Philosophus bottal, és mit dorgálódzik.
És ő is tám azért oly szomorú szegény,
Hogy az ostromlásba volt gavallér legény.
Ő is, ha tűz kapott a piszkafájába,
Nem nyomta-é belé csávás dézsájába?
No de szegény ördög tán olyanról szóla,
Aki, mint a kotló, le se szállna róla.
Úgy belébolondúlt azon várvívásba,
Mint a piszkafázott macska a fingásba.
Te pedig, barátom, élj vele módjával,
Hasznos orvosság ez egy kis diaetával.
Nehogy ha a véred csendesen állana,
Mint a legfrisseb víz, egyszer megpállana.

*

Ezen kívánt várnak ilyen hát a tája,
Kies vidékének bájoló formája.
De vagynak, melyeknek a pöfeteg gomba
Rongált várok vagyon már a sok ostromba.
Mint a lucskos körtvély, magokba könnyeznek,
Melyeket a rothadt csatornák vizeznek.
Csak a tulajdonos maga cémentezi,
A légypökés ellen más nélkül legyezi.
Amint telik tőle, önnön kristélyozza,
Ki- s béhorkadt farát köhögve fóldozza.
Olyan büdössége, hogy tán Gomorának
Kénköves mennykői mind idehullának.
A Pontinai tó lehel ilyen szagot,
Ez is olyan, mintha éreznél maszlagot:
Mint az Avernus tó fekete levébe
A madár a büdös gőz miatt reptébe
Belehull, úgy ebbe a balhák szédűlnek,
Dohos mocsárjába végképp elmerűlnek.
Amely rothadt balzsam volt a kicserzőjük,
Annak büzhödt sárja lesz a temetőjük.

*

Azon szép várakat amazonok bírják,
Bezzeg a törvényt is asszony-módon írják.
Mert bár a vitézek alá hódíttattak,
Mégis sokezerszer másnak átadattak.
Ilyen erős várat már sokat szemléltem,
De a háborútól magam megkíméltem.
De minthogy másokkal vitéznek születtem,
Szerencsét próbálni magamba feltettem.
Egy várra találék, inték a strázsának,
Hogy jelentene bé a kommendánsának;
Hogy már akkor tudta, mit akarnék vele,
Teljes örömömre eképpen felele:
"Minthogy nincsen ura, aki igazgassa,
Megegyezek benne, hogy az úr bírhassa.
Csakhogy mit izennek alól, meg kell várni,
Így fogunk dolgunkba szerencsésen járni."
A két posta-házból mindjárt leszaladnak,
Sőt egy kevés tessék rövid választ adnak.
Innen lefelé a tanácsházba mentünk,
Ahol kötelező írást pecsételtünk.
Én így kötelezvén magam, hogy rontója
Nem leszek, sőt inkább megnagyobbítója.
Ő is, hogy megesmér engemet urának,
Mindenkor enged, mint parancsolójának.
Táncolt már az öröm minden katonámba,
Hogy így boldogúltam elkezdett munkámba.
Készítém vitézim pompás parádára,
A várba akarván menni vacsorára.
Egy dobot üttettünk, trombitát fúvattunk,
Büszke paripákon elébb ballagtattunk.
Hát amint a két domb völgyébe sétálunk,
Egyszerre ellenség truppjára találunk.
Kérdem, mi az? talám elfogatni jöttek?
Hát avantgárdámra vakmerőn ütöttek,
Azon dombtetőkre már felszalasztották,
Kicsibe múlt, hogy a sort fel nem bontották.
Egy miniszterné volt, Szemérem a neve,
Ki jámbor létére elleségem leve.
Ő ugyan előre már mindent jól tudott,
Mert a kommendánsnál velem is alkudott;
De a többi tüzes miniszternék mellett
Őnéki többnyire csak hallgatni kellett.
Ha enyím lesz a vár, bizonyosan hallá,
Néki úti fűvet kötnek talpa alá.
Úgy is lett, hogy a vár kezemre kerűle,
Titkos lyukakon a várból kitérűle,
Én pedig szeretném, ha még meghódolna,
Mert féltő váramon lakat gyanánt vólna.
Így bajos is, mert azt bé nem lehet zárni,
Minden komondornak szabad bele járni;
Elsőbb simogatva kezdtem kísérteni,
De ezzel kevésre lehetett ám menni.
Csak avantgárdával harcoltunk mindketten,
Hát az én vitézem egyszerre megretten,
Mert tüzesen kezdtem én is parancsolni,
Seregén által kell akárhogy rontani;
Akkor a lapjára mintegy maga vezet,
Láttatik nyújtani barátságos kezet.
De mikor a várnak sáncaihoz értem,
Ott a boldogtalant meg hiába kértem.
Végre fortélyokkal addig csalogattam,
Vitézit elfogván, hogy beszorongattam.
Ekkor a nagyságos Kívánság kijöve,
Legfőbb tanácsosné egy sálvétet löve.
A katonaságot mindjárt öszveszedte,
Vivát kiáltással seregem vezette.
Kicsiny volt a kapu, le kellett rontani,
De elébb még maguk kezdték megbontani.
A csatornákat is öszvegázoltattuk,
Vereses vizekkel a főldet áztattuk.
Mert a sok Indúlat nevű lakosokkal,
Akik látásunkra nem bírtak magokkal,
Annyi volt a lélek, alig fért a várba, –
Tudom, nem volt annyi a bécsi határba.
Mikor a két sereg együtt verekedett,
Belől a bástyán a nép kétségeskedett,
Ekkor, a tolongás- és a nagy lármára,
Csattantom acélom puskám kovájára,
Talám nyolcszor lőttem, mindnyájan elhaltak,
Mert azelőtt ilyet sose tapasztaltak.
Magam is elhaltam, megrúgván fegyverem,
Ájúlva, reszketve rendkívűl vert erem.
Akkor kiváncorgék a várnak szélére,
Retten néztem puskám elrongált csövére,
De a miniszternék meg utánam jöttek,
A bémenetelért meg belém kötöttek.
Kedveztek, kivált a puskámat forgatták,
Bájoló szerszámmal úgy megigazgatták,
Hogy megint bé kellett lövöldözni menni,
Kedvekért ezt talám hétszer kellett tenni.
Már úgy megszűkűltem töltésbe, fojtásba,
Hogy csak két golyóbis volt a patrontásba.
De már el is kopván a puskám kovája,
Végre csütörtököt adott a szerszáma.

*

Másnap a Rákosra gyűlést parancsoltam,
Hol szép színnel mindent magamhoz csatoltam.
A vár-általadás törvényje a' leve,
Mit Állhatatlanság tanácsosné teve:
Hogy a várból én is mindjárást kimenjek,
A várat rontani benne ne pihenjek,
Vitézim bűzhítnék a levegő eget,
Vagy tán szereznének francia szőnyeget.
De mikor kedvem lesz benne mulatozni,
Ne merjen senki is akadályt okozni.
Aláírja magát az Állhatatlanság,
Hogy örökké légyen másolhatatlanság.
Ő pedig azt mondja, hogy Pendelbergia
Minthogy nemcsak fővár, de akadémia.
A tudományoknak oly bővibe vagyon,
Hogy más oskolákat mind felűl haladjon,
Lehessen bémenni némely tanulóknak,
Kivált a nőtelen, friss tráncsírozóknak.
Krutz kriminal! ezen nagyon felborzadék,
Haragomba ilyen erős törvényt adék,
Hogy vérontás alatt nem szabad bémenni
Senkinek, vagy lábát küszöbén bétenni.

*

De hidd el, barátom, sokan besuhannak,
Még bosszúságomra kuklival játszanak,
A billiárd pálcát bátran taszigálják,
Mert a hűségtelen strázsák nem vizsgálják.

Az istenek osztozása

Hogy a vén Saturnus kiholt
Az egek trónusából,
Már semmi örökös nem volt
A chaosz sexusából,
A rendek közt nagy lárma lett
A futurus Kronprinz felett
A mennyei Diétán.

S minthogy az öreg megette
Részeg fővel fiait
S ezeknél inkább szerette
Titán atyjafiait:
Megmondták categorice,
Hogy vi legis pragmaticae
Junót teszik királynak.

Követvén a magyarokat
Trónusba is űltették
S így a deputatusokat
Már széjjel eresztették
S a palota ajtajába
Kitett bellica cassába
Tíz konc papirost[1] hánytak.

Hogy a vének eloszlának,
Actu lárma támadott,
S az öreg sanctiójának
Mindjárt nyaka szakadott,
Mert hárman contradicáltak,
A gyűlésre apelláltak
Az új electióért.

Jupiter, a vén istennek
Egy ismeretlen fia
Kihírlelte mindeneknek,
Hogy a nagy monarchia
Őtet illetné s testvérét,
Azért adják ki a bérét,
Mert ő sem fattyú-gyermek.

Erősségűl produkálta
Az atyja bibliáját
S ebből mindjárt demonstrálta
Genealogiáját;
Mert az első paginára,
A biblia táblájára
Fel vólt írva a nevek.

Az is Notabénébe volt,
Melyik mikor született,
S hogy Jupitert megette volt,
A többivel is úgy tett,
De részeg fővel firkálta,
Hogy megholt, recognoscálta
Azelőtt harmadnappal.

Hozott is erről levelet
Az egri esperestől,
Hogy ő az, akit megevett
Az apja mindenestől;
És őt Jupiternek hívják,
Dictum. – Ezt recognoscálják,
Mert ha nem, ebet fognak.

Nolle velle a mágnások
Megismerték királynak,
Bátor a szűr alól mások
Másképpen voksolának.
De mivelhogy a pap mondja,
Bátor bolondok bolondja,
Fenekestől igaz az.

Kitették hát szegény Júnót
A papok kontójára,
Jupitert, Neptunt és Plútót
Juttatván trónusára
Így az erő és a scelus
A venerabilis clerus
Quidquid oppugnat, ruit.

Mit volt tehát már most tenni
A szegény királynénak?
Hová tudott tovább menni?
Hogy a csetepaténak
Véget vessen jó eleve,
Önként apácává leve
Pozsonyba a Schloszbergbe.

Azonban a successorok
Cívódnak a trónuson,
Uccu a sok prókátorok
Kapnak a processuson;
Míg perelt a három gyerek,
A vén Isten-presbiterek
A táblánál kushadtak.

Jupiter csak azt vitatta,
Hogy övé az elsőség
S már rég intabuláltatta,
A királyi felsőség
Specifice őt illeti,
Az öccseit ki is veti
Minden aviticumból.

Azonban ő insurgens volt,
Vért ontott hazájáért;
Négy krajcárért majd meg is holt,
Ha kellett királyáért.
Innet a consectarium,
Hogy tehát az Imperium
Isten uccse övé lesz.

Neptun úgyis Angliában
Matróz volt s soká lakott,
S a kapitoliumában
Ott nem oly sokat rakott;
Osztán ő meg kálvinista,
Én pedig vénebb s pápista,
Hogy lenne hát az első?

Pluto öcsém nem kívánja,
Mind Jupiter, a trónust,
Magát kelmetekre szánja,
Sőt minden apai jusst
Még tavaly, hogy barát leve,
Finalissime kiteve
Az alfőldi klastromba.[2]

Denique a plebánusnak
Nincs voksa a világba,
Majd lesz a franciskánusnak
Elég a mennyországba.
Osztán nekik se gyermekek,
Se lyányok, se feleségek
Nincsen, csak szakácsnéjok.

Hápoktak a vén istenek,
Hogy a dolgot hallották;
Igazságokat mindenek
Egy szájjal kiáltották,
Hogy a kérdést megelőzzék,
Felét süssék, felét főzzék:
Ez volt a judicium.

Prüszkölt a sok kobak isten
S rávert a füleivel,
Mint sok kolop mágnás Pesten
A rongyos Verbőczivel.
Ez volt az egész crisisek,
Sok ökörből lett Ízisek
Így tesznek ám még ma is.

Komám uram subscribálja,
Kigyelmeden már a sor,
Az úr majd coramisálja,
Különben is assessor;
A tanács pecsétnyomóját,
Egy horribilis nagy gólyát
Nyomnak a decretumra.

Ez bizony, mond Neptun, megvan,
Hát mi nem is szólhatunk?
Hiszen nekünk is jussunk van,
Tehát protestálhatunk;
S azért hogy én matróz voltam
És deákúl nem tanúltam,
Csak király volt az apám.

Tovább is jártam sok papnál
Az akadémiákon,
S többet hoztam egy schlafroknál,
S még sok fűzfa deákon
Ki is fognék – hisz tanúltam
Én is, mert ifijú voltam
S rhetor Oxfoniában.

Azért hogy boszorkányságot,
Mint őkelmék, nem tudok
S holmi hókus-pókusságot
Soha nem gyakorolok:
De biz azért, engem ugyse,
Tíszteletes uram öccse
Sem tenné ki a szűröm.

De Pluto pap természete
Sem szenvedhette tovább:
Ím, mond, engem is kivete
Jupiter, s hovatovább
Mindíg csalja a testvérit;
De meg is adom a bérit
More jesuitarum.

De míg az lenne, héj, bátya,
Adja kend ki jussomat!
Mert ha nem, hát majd meglátja
Püspöki hatalmamat!
Azzal a megszokott schémát:
Egy nagy mennykő anathémát
A bátyja fejéhez sújt.

Csaknem főldönfutó leve
A Pluto testvérbátyja,
De, hogy az öccsének heve
Múlni kezd, immár látja.
Szép szóval, no osztozzatok,
Bruderek, csakhogy hagyjatok
Engemet vegetálni.

Dictum factum, úgymond Pluto,
Én az első részt veszem,
Mivel ordine statuto
A papi rendet teszem;
Azomba a minapába
Verbunkos voltam Chinába
Több missionárokkal.

Elhűlt erre szemek, szájok
Az Isten-statusoknak,
Tűzbe jött egész orcájok
A deputatusoknak;
Így van sok kolop senátor,
Két sillabáját ámbátor
Rághatja a nevének.[3]

Ejnye, ejnye, egy vén mágnás
Így prédikál felőle;
Bizony, bizony e' megint más,
Nem tom mi lesz belőle.
De a nagy consectarium,
Valamint a judicium
Szintolyan véletlen lett.

Fogják tehát az aktorok,
A pápához indúlnak,
Uccu a sok prókátorok
Mind kifelé nyomúlnak.
De míg erre rámehettek,
Ezer pennát is megettek
A felső parlamenten.

Míg az urak odajárnak
Rómába a pápánál,
Addig itthol disputálnak
A papok a táblánál:
A nemes jószágokból is,
Sőt még az asszonyokból is
Sedecimát kivántak.

Mivel tehát ezt a statusok
Nékiek meg nem adták,
Rajta a sok clericusok
Magokat összecsapták:
Máig is, si non ex toto,
Tamen potiuntur voto,
Szakácsnékat tartanak.

Uccu egyszer lárma esik,
Az urak megérkeznek;
A főrendeket keresik,
Kik felgyülekeztenek;
Jupiter a mandátumot,
Az atyai monitumot
A hasáról olvassa.

Rövideden ide megyen
A levél foglalatja,
Hogy mindenik király legyen,
Mivel király magzatja;
Jupiter az égieket
S vélek minden főldieket
Királyi névvel bírjon.

Neptun, mivel Angliába
Soká hajóslegény volt,
A nagy Óperenciába
Sok ideig vándorolt:
Bírjon minden tengereket,
De az apai egeket
Jupiternek engedje.

Minthogy pedig a barátot
Nem is interessálják
A főldiek, a kabátot
Csak Plutonak tukmálják;
S minthogy különben is barát,
Öltözzön kámzsás maskarát
S pusztúljon az alfőldre.

Megállt erre szeme, szája
Pluto János uramnak,
Lángba jött a két pofája:
Nos ez, úgymond, magamnak
Derék levestikom vala;
Megmondta ezt a kabala
Még tavaly, de nem hittem.

Azonban teremtettézte
A cardinálisokat,
Ráncos szemmel körűlnézte
A korhely mágnásokat.
No hisz, mondta, teremtették,
Megtanítlak, szedtevették,
Vas kesztyűbe fütyölni.

Ezzel az ajtót bevágja
S szóba sem áll senkivel,
Nyelvét csaknem széjjelrágja
Sámson úr fegyverével;[4]
Mérgesen állt szeme, szája,
Szerencse, hogy patronjába
Nem volt cündlokra való.

Mond mérgesen: kurvanyátok,
– Farba rúgja az eget –
Pernahajder az apátok,
Locsogtam már eleget,
De nincsen resultátuma,
A fikák argumentuma
Sem használna már nektek.

Torkon üt egy isten-agát,
Nyerget tesz a hátára,
Ezzel frissen kapja magát
Felveti az agára.
Mint Bálámról hajdanába
Mondják, hogy Palestinába
Szamárháton útazott.

Azonban a sok mágnások
Szanaszét eloszlának,
S a többi isten-pajtások
Collatiót csapának:
Pro animis mortuorum
Et pro successu suorum
Mind leitták magokat.

S mikor immár docte voltak,
Csak komáztak egymással,
Ezer kánont is koholtak
Isteni sugallással,
Jupiter pedig Neptunnal,
Mint Augustus Lepidussal,
Éppen úgy cselekedett.

Ő is aztán ittas fővel
Lebukott az ágyára,
Junót, a hugát, erővel
Oda rántá magára.
Ott egyszerre a susogót
Megtette és a kézfogót
Breviter elvégezte.

Egy jó flintát Junó előtt
Kiránt két oszlop közűl,
Mond, ez egész tőltéssel tőlt,
Tetszik a lánykák közűl,
Hogy gyümőlcsöt szakaszthasson
S édes érzést kóstolhasson
E szőrös barack magból.

Fő célja mindig a' leve,
Valamíg uralkodott,
Hogy a familia neve
Őbenne el nem fogyott,
Ha hiszünk a scriptoroknak,
Holmi Isidorusoknak,
Meg is felelt céljának.

Eddig van az osztozásnak
Egész históriája,
Az egész tanácskozásnak
Rövid theoriája;
Practice a mindennapi
Tapasztalás és a papi
Csalárdság bizonyítja.

1791

Jót kívánás

A szomorú veszedelem teljes életedben
Meg ne rontson, háborítson békeségedben.
Amely öröm benned eredett,
El ne hagyjon soha tégedet.

Azt semmi bú, semmi bánat el ne űzhesse,
Semmi gondok fergetege meg ne győzhesse.
Végre ha elmégy:
Ég lakosa légy.

Méltó pár

Bár vándorlani messzire
Menjek sok ezer mértfőldnyire:
Oly társat nem lelek,
Amilyet tisztelek
Benned, kit végképpen eleresztelek!

A szerelmes vitézhez

Ámor múlattába
Egy sisak aljába
Nefelejcset űltetett,

Kit saját kezével,
Az élet ízével
Nyájasan öntözgetett.

Lám, a kedves Hébe
A bajnok szívébe
Mely hatalmat vehetett.

A víg poéta

Vígan tőltöm életemet,
A bú, tudom, el nem temet,
Valamíg, Múzsák, veletek
Itt lehetek.
Itt van Fébus, itt Pallás is,

Itt Erato, ha kell, más is,
Múlatok veletek.
A Pegazus vizeit
Látom csergedezve itt,
Ennél jobb helyt nem lelek.

Míg nálatok itt múlatok

Míg nálatok
Itt múlatok,
Minden gondot oszlassatok,
Fel ne bontsák,
El ne rontsák
Kedvünket a bánatok.
Ártatlanúl élesztgessük elbágyadott kedvünket,
Az örömök balzsamába feresszük bé szívünket.
Ím a múzsák laurust fonnak,
Hélikon tetejébe örvendő nótát vonnak.

Bús hánykódások

Bús szívem szomorog,
Ezerfelé tántorog,
Szegény fejem nyomorog,
Sok gondolatban forog.
Mert ezer baj, meg három,
Akármerre eljárom,
Akár jobbra gondolom,
Akár balra fontolom;
Jó végemet,
Életemet,
Soha nem várom.

Az árvíz

Terhesedvén az ég felhős oszlopai,
Szakadoznak s széjjel válnak nyílásai.
Rohanva omolnak az atmosférai
Függő tengereknek eláradt habjai.

Minthogy a Jupiter szaggató mennyköve
Vastag alkotmányán keményeket löve,
Azonban a szelek csatája is jöve,
Bömböl a szomszéd hegy fellegtartó töve.

A sebes patakok a víztől áradnak,
Sikoltó habjai hánykódva dagadnak,
Amely akadályok elébe akadnak,
Lerohanásától mind öszveszakadnak.

Bár amely nép a hegy hajlásait lakta,
Tőltésit a duzzadt víz elibe rakta,
Mégis mindent öszvetördelt édes lakta
Főldén a mérgesen dúló katarakta.

Kiveszi gyökerét a magos cserfának,
Melyek az erősség oszlopin állának,
Görgetvén lefelé a hegy oldalának,
Nékivitte a már úszkáló csordának.

A barmokat szörnyű örvényibe nyeli,
A feldúlt házakat hátára emeli,
A kies téreket mélyen bévőlgyeli,
Lésznek mindenféle prédáival teli.

Csak azért oszolnak széjjel a fellegek,
Hogy a színt megadván gyászszínű szőnyegek,
Lássák a sok veszélyt a megborzadt egek;
Ah! ennek láttára még jobban remegek.

[Estve jött a parancsolat…]

Estve jött a parancsolat
Violaszín pecsét alatt.
Egy szép tavaszi éjtszakán
Zörgött a kincsem ablakán.

Akkor vált el éppen tőlem,
Vígan álmodott felőlem.
Kedvére nyugodt ágyában,
Engem ölelvén álmában,

Mikor bús trombitaszóra
Űlni kellett mindjárt lóra.
Elindúlván a törökre,
Óh, talán elvált örökre.

Sírva mentem kvártélyáig,
Hozzá város kapujáig.
Indúlt nyelvem bús nótára,
Árva gerlice módjára.

Süvegét könnyel öntöztem,
Gyászpántlikám rákötöztem.
Tíz rózsát hinték lovára,
Meg annyi csókot magára.

A szívem is sírt belőlem,
Mikor búcsút veve tőlem.
"Isten hozzád!" – többet nem szólt,
Nyakamba borúlt s megcsókolt.

Elment tőlem a táborba,
A több vitézekkel sorba.
Elment tőlem, óh istenem,
Míg kell magamba sínlenem.

Fekete főld, gyászos parlag,
Az én kincsem azon ballag,
Süveg vagyon a fejében,
Búsan süt a nap szemében.

Menj, győzd meg ellenségedet,
Ismét meglátod kincsedet.
Térj meg árva galambodhoz,
Téged sóhajtó rabodhoz.

A híves estve

Mikor a rekegő béka béköszönte
A hűs estvén belém ily képzetet önte.
Ah, egek! a világ baját csak nevetem,
Mikor a hűlt fűre testem letehetem,
Amely az ugráló vért meghívesíti,
Mely a gondolkodó elmét megfrissíti.
Ti, az égből jövő kedves lehelletek,
Zefirkék! mellyemre, kérlek, repűljetek.
Itt a szent árnyékban, ah! szép képzeletek;
Mulandó társaim, hadd legyek veletek.
Ah! ti életadó kedves párázatok,
Mely eleven lelket mellyembe adtatok.
Itt a bujálkodó pazér természetnek
A legjobb ízek is, tudom, engedhetnek.
Nézd e hízelkedő fűvet s szép virágot,
Melyet még semmi szél foga meg nem rágott.
Mely gyenge szárakon állanak mellettem,
Hogy reszketnek, pedig lassan lehellettem.
Nézd e sok színekkel játszi szép sereget,
Mely cifraságával meggyőzi az eget.
Hogyha vetekedni akar Salamonnal,
Királyi pompával meggyőzi azonnal.
Óh, ti életadó híves lehelletek,
Tőlem egy kevéssé még el ne menjetek.
Egy szót csak éppen ezt bízom reátok.
Hozzám minden virág nektárját hozzátok,
Azzal újítsátok heregő mellemet,
Míg a sűlt virágok sírja el nem temet.
Óh! ti életadó híves lehelletek,
Tőlem egy kevéssé még el ne menjetek,
Itt, az árnyéktoknak szent sátora mellett,
Melyre hív szátok már gyakorta lehellett.
Ti kedves Zefirkék! ti estve magatok
Egy nyugtató sátort keringve fonjatok.
Óh! ti életadó híves lehelletek!
Tőlem egy kevéssé még el ne menjetek.

A békesség

Elmúltak a hadak, már megnémúlának
Gyászos harsogási Márs trombitájának,
A halált menydörgő ágyúk nem ropognak,
A puskák s köszörűlt kardok nem villognak.
Maga a dühösség, a hadak magzatja,
Fogva van, sok ezer vaslánc szorongatja.
Az arany békesség templomát megnyitja,
Újúl szakadozott oltárán kárpitja,
Kötvén homlokára szagos olajágot,
Béfedé szárnyával az egész országot,
Hogy annak árnyéka és védelme alatt
Az embernek kedves legyen minden falat,
Hogy a szántóvető főldet mívelhessen
Annak árnyékába bátran és csendessen,
Hogy félelem nélkűl lévén a határok,
Bátran járhassanak bennek a kalmárok,
Hogy újra épűljön a most számkivetett
Igazság trónussa, kit a had levetett,
Hogy a mesterségek mind helyreálljanak,
A békesség alatt virágozhassanak,
Hogy a múzsák, kik már a vérbe őltözött
Halálos fegyverek csattogási között
Elhallgattak vala, szólani kezdjenek,
Már Márs és Bellona ne járjon ellenek,
És hogy országunkat a boldogság lakja,
Aranyidőt éljünk, ne légyen salakja.

A Pindus

A zőld fákkal ékes Pindusnak tetején
A múzsák örömmel játszadoznak;
A gyönyörűségnek ezen boldog helyén
Szomorú bánatok nem lakoznak.
Itt szívet újító citerát pengetnek,
Mellyel minden búkat elkergetnek.
Itt zőld laurusból koszorúkat fonnak;
Melyeket a tudós főkre vonnak.

Vígságot újító szívek tehát jertek
A múzsák múlató seregébe,
A komor gondoktól megújulást nyertek
E gyönyörűségnek mezejébe.
Számkivet innen minden bút Fébus lantja,
Ha tudós újjaival megpattantja,
Önként rabjává lesz a szív Euterpének,
Ha sípjában hangzik ékes ének.

Innen hordja a hír kiterjedt szárnyával
A bőlcs férfiakat az egekbe,
Az egész világra hangzó trombitával
Fúvall dicsőséget nagy nevekre.
Így leve sok Flaccus, sok Naso, sok Maro
Dicső hirével az égen járó.
Így lettek sokan az élet örökösi,
Akik közt te is vagy, Gyöngyösi.

Az ősz

Már a víg szüretnek örűl minden ember,
Mellyel örvendeztet bennünket szeptember,
Októbert ekképpen bíztatja előre,
Hogy nektár lesz a bor, és máslás a lőre.
Setétűl a gohér a piros vesszőkön,
Barna színt vér vissza a többi szőlőkön;
Amelyeknek általvilágló kristályja
Nézőjét már édes nektárral kínálja.
Rajtok királyságot mutogatni akar
A véres bársonyba kevélykedő bakar.
A sárgálló almák s a piros körtvélyek
Legörbedt anyjoknak emlőjén kevélyek.
Elterűltek fájok alatt a berkenyék,
A kövér noszpolyák, a borzas gesztenyék.
Megterhelte az ősz a fáknak ágait,
Vastagon ráfűzvén gazdag áldásait.
Csak az a baj, hogy már hívesek a szelek,
Néha egy kis hideg és dér is jár velek.
Mert már a Mértéket hogy Fébus elérte,
A napot az éjjel egyenlőnek mérte.

Már hát elérkezett a víg október is,
Mely után sóhajtott Bakhus ezerszer is.
Itt van a víg szüret, s mustos kádja körűl
A szüretelőknek víg tábora örűl,
Melybe hordogatja a megért szőllőket,
Víg tánccal s lármával nyomja benne őket.
Kellemes zúgással omlanak cseppjei,
Jó kedvvel biztatnak zavaros levei.
A sajtó örvendő lármával csikorog,
Oldalán a piros nektár zúgva csorog.
A lucskos parasztok szurtos képpel járnak,
Neki, neki mennek e teli zsajtárnak.
Az ideit szűri, issza a tavalyit,
Jövő esztendőre tartja majd a mait.
Az új bornak örűl, de ótól kurjongat,
Mert marka is teli kulacsokat kongat.
Tántorgó lábával s reszkető karjával
Mégis sok hordókat tőlt édes mustjával,

S míg a zúgó léhón lefelé foly a must,
Azalatt a hordó mellett iszik víg tust.
Haragszik a gyermek Bakhus a hordóba,
Míg egyrészét ki nem szedik a lopóba.
Mérgébe tajtékját túrja a szájára,
Kiüti fenekét, s elfut utóljára.
Rips, raps, a szőllők már puszta támasz megett
Gyászolnak, hajdani díszek mind oda lett.
Sok mustos kólika, sok hasrágás, salva
Venia, a tőkék mellé van plántálva.

Itt van már november didergő hónapja,
Hideg szele a fák ágait megcsapja,
Meghalva elhullnak a sárga levelek,
Játszadoznak vélek a kegyetlen szelek.
Az ajtónál álló télnek hideg zúzza
A zőld ligeteket s mezőket megnyúzza.
Hideg esső csorog, csepeg egész éjjel,
A fázékony Auster havat is hány széjjel.
A borongós égnek sűrű felhőzése
Házba zárt szívünknek kedvetlenedése.
Jer, barátom! minden únalmat űzzünk el
Az új boron vídám beszélgetésünkkel.

A tél

Mormolnak szelei a fagyos északnak,
A zsindelyre vastag jégcsapokat raknak.
Ellepik a főldet sűrű fergeteggel,
A folyóvizeket megkötik hideggel,
Melyeket őszítnek a havak és derek,
Azok a tél fején fejérlő púderek.
Zúzmarázos a Bak csillámló szakála,
Csörög a jég miatt minden szőri szála,
Vége felé jár a didergő december,
Decembert hordoz már minden okos ember.
Szellős volna nagyon az ing s a papucs ma,
Bezzeg becsbe is van a bunda s a kucsma.
A vékony rokolyás leánynak s a pőre
Gatyájú legénynek feláll minden szőre.
A farkasok, a medvék s rókák hébe-hóba
A sűrű erdőbe mennek prédálóba.
A többi állatok merűlvén álomba,
Alusznak az ősszel készített alomba.
A madarak nagyobb része elútaza,
Csak veréb, csak varjú maradt idehaza,
Az is a városhoz közelébb szivárog
S a disznótorokba örömnótát károg.
Komor minden, minden szomorúnak tetszik,
Mihelyt a tél borzas csillaga feltetszik.
Mindent öszvebágyaszt és puhít ostoba
Levegő egével a befűtött szoba.
Csupán az örvendő fársáng víg zászlója
Lett az elcsüggedt szív jó vígasztalója,
Mely, víg kiáltással felemelvén fejét,
Ugrál az új havon, nem találja helyét.
Őltözik magára sokféle maskarát,
Ugrós kozák táncra billegteti farát.
Víg ebédeket rak terített asztalán,
Markába pecsenye, kulacs az oldalán,
Táncos szobájába víg muzsikát penget,
Kurjongat s a búnak ádiőt izenget.
Szánkáz, s esik néha olyan is a szánba,
Amilyet nemigen tennének románba.
Követi sok gavar, csirippol utána
Sok öregbírótól irtózó Susánna.

Az álom

Boldogok azok, akik úgy alusznak,
hogy többé fel nem ébrednek. Sőt ez a
kívánságom nem is haszontalan, ha az
álmodozások ostromolják a sírhalmokat.

Préd. 3 : 19, 20, 21.

Jön az álom, s mindent pihenésre hajta,
Az éjjelnek barna palástja van rajta,
Beborítja véle a főldet s az eget,
Alóla altató mákolajt csepeget,
Melynek hűs balzsama a benne feredett
Szemhéjaknak édes nyúgovást engedett.
Lágy karjain fáradt érzékenységinket
Ringatja s egy másik világba tesz minket,
Hol sok ezer képpel elménk játszodtatja
Valóság képébe tűnő ábrázatja.
Most az öröm arany hegyeit ígéri,
Az áldás javait bő marokkal méri,
Majd a félelemmel rettenti lelkünket
S a kétség szélére viszi életünket.
De akármint tűnik képzelődésünkbe,
Valódi örömöt terjeszt ő szívünkbe;
Ápolgató karral kötésink feloldja,
Ellankadt erőnkhöz új erejét toldja,
Megtört érzésinket símítja kezével,
Új életre hozván gyógyító mézével,
A terhes gondokat rabláncához fűzi,
Szívünkből a Léthe partjaira űzi.
Minthogy a világi bajoknak érzése
Éltünknek legnagyobb terhe s szenvedése,
A halálnak képét őltözvén magára,
Bennünket holtakká tészen utóljára.
Úgy vagyon, holtakká tészen, és hogy élünk,
Csak egy kis szuszogás hiteti el vélünk.

Cigány

Mikor Prometheus a megkészíttetett
Sárból kigyúrta az emberi nemzetet,
Egy estve a vidám mű-látó istenek
Vacsorára az ő házához mentenek.
Mikor már keresztet tettek sok kancsóra,
Műhelyébe mentek ők konkokcióra,
S ottan nézegetvén a kész embereket,
Csudálták isteni formájú képeket.
Hát egyszer eszébe a' jut egy istennek,
Hogy egy tréfás mását kék csinálni ennek,
Ráhagyja az egész kompánia, s végre
Körömhegyig isznak nagyobb erősségre.
Mindenik elkezdi a vizes sárt gyúrni,
Az elkészült masszát egy halmazba túrni.
Először is Vulkán a képit megmássza,
Mindenütt ott marad szurtos kulimássza,
Melyet hogy megköpött Vénus útálással,
Két szem fejérlett ki csalfa vigyorgással;
Kezét Merkurius frissebbre drótozta,
S enyves tolvajírral öszvefirnácozta;
Apollo behinté hegedűgyantával,
S éjszakákat győző kanaforiával.
Mikor elkészűltek benne a tetemek,
A patkán állott már ez a dicső remek:
Prometheus lélek felől gondolkozott,
Egy nagy csomó lélek-fótot előhozott,
De ki igen vastag, ki meg igen lenge,
Ki igen durva volt, ki meg igen gyenge.
De mind cikkelyenként mégis öszveszedte
S eképp a setétbe öszveőtögette;
Végre megbéllelte a majom lelkével,
Egy végből hasított vékony velezzével.
Azért oly találós, azért tud követni,
Azért nem tud soká egy helyben űlhetni,
Azért lett kenyere világon jártába
A fódozni való serpenyő s eszkába,
Azért henyélkedik teljes életében
A szurtos gráciák condor kebelében,
Azért van, hogy néki legédesb nyúgalom
A hajnalig pengő hegedű s cimbalom,
Azért tudta vinni a lopást annyira,
Azért ragad minden enyves újjaira,
Azért tud másoknak jövendőt, mostani
Állapotjok felől szerencsét mondani,
Ezért kedves munka a tapasztás nála,
Mert néki is első lételt e' csinála.
Éppen ott sétál egy: én, ha ily mazúrnak
Nem látnám, itélném egy szárnyas Merkurnak,
Megszólítom: megállj! Nem felel rá, hahó!
Nem addig van ám a', fekete Fárahó,
Most már elsietek, utána futtatok,
Róla hát többet nem historizálhatok.

A fösvény

Esmérek én egy vént. Ki az? – neve nincsen,
Régen eladta már eztet is a kincsen,
Sőt míg bírt is vele, magába tartotta,
Mert mondani másnak ingyen sajnállotta.
Űl pénzes ládáján sovány ábrázattal,
Tisztelvén Mammonát örök áldozattal.
Most is sóhajtásit azért hármoztatja,
Bérben a levegőt hogy ki nem adhatja.
Imádó szemekkel néz rakás pénzére,
Neheztel, hogy tágas házába béfér e'.
A bús gond béesett orcájába hever,
Mérget kedveltető kincseiből kever,
Melyeknek oly sárgák sovárgó gödrei,
Mint az aranyra vert királyok képei,
Mint a sírból feljött rémítő halottak,
Melyekről minden húst Párkák lefosztottak.
Egy homályos felhő lebeg körűlötte,
Ezt a sóhajtások gőzi sűrítette.
Itt űl, s hányván-vetvén saját számadását,
Nyögve kárhoztatja szörnyű pazérlását.
"Balgatag! (így kiált, tekintvén az eget)
Lám, csak egy rövid nap mennyit elveszteget:
Ma csak nyolcszáz forint jött bé a kasszába,
Mégis kilencven pénzt adtam ki hiába.
Azonba! mely szörnyű károm következe:
(Itt jajgat s fejére kúlcsolódik keze)
Mely szörnyű kár! egy szél kedvem elrablotta,
Lantornás ablakom ketté szakasztotta."
Így tűnődik; s most is neheztel reátok,
Hogy őróla ingyen verset írhatátok.

Homerus Batrachomiomachiája
vagy a Béka és egér-harc

travesztálta, vagy a mostani időkhöz alkalmaztatva görögből
magyarra fordította s hét sorú versekbe foglalta Cs. Vitéz Mihály

Pipázás közbe

Előbeszéd

Ebbe azt kérded: Mi jó?
Nincsen írva serio;
Mely hibámat vékonyítja,
S ami benne jó, nagyítja.
Az Homér játékait
Játssza újabb tréfa itt.

Felfohászkodás

Míg elkezdeném énekem,
Instálom a Múzsámat,
Pindusi dohánnyal nekem
Tőltse meg a pipámat;
Hogy kezdhessek énekembe,
Melyet minap hevertembe
Firkáltam a térdemen.

Első pipa dohány

Az egerek örökös hercegének a békakirállyal
való barátsága és lucskos halála

Ama rettentő lármának
Kezdek leírásába,
Fegyverek mint ropogának
Mars szörnyű csatájába;
Mikor, mint a főldtől nemzett
Hatalmas óriás-nemzet
Granatéros serege:

Úgy rohant az egereknek
Hatalmas ármádája
A békákra, bár ezeknak
Sűrűn tüzelt puskája.
Amint láttam a nóvákban,
Írva a hadi aktákban,
Így volt első kezdete.

Egyszer az egér, nem jutott
Hogy a macska körmére,
Szomjan egy nagy tóhoz futott
S annak külső szélére
Szakálát leeresztette,
Édes vizét hörpölgette
Egész gyönyörűséggel.

Meglátván ezt egy körmös hal,[1]
Így szólítá meg: "Bon jour![2]
Kérem egész barátsággal,
Hol lakik és ki az úr?
Gróf, burger, paraszt vagy nemes?
Mert ha hozzám lesz érdemes,
Ajánlom barátságom.

Én princ Fizignátus vagyok,
E nagy tónak királyja,
A vitéz békahadnagyok
Hatalmas generálja,
Enyim, mint örökös úré,
Haereditario juré[3]
Vízvári uradalom.

Hogy a koronát második
Peleus fejére teszi,
Két hétre megházasodik
S feleségűl elveszi
Madame Vizellősi Sárát,
Aki bírta Mocsárvárát,
Ettől nemzett engemet.

Én az urat nagymarsallnak
Gondolom termetéből,
S ha szemeim meg nem csalnak,
Tám királyok véréből?
De, kérem alázatosan,
Beszélje el világosan
Genealogiáját!"

Orrát, fejét megvakará
Pszikharpax bosszúsággal,
S nagyot köpvén, így szól rá
Királyi méltósággal:
"Felségedet megkövetem,
Nemzetségem s eredetem
Vajon miért kérdezi?

Esmerik ezt az emberek,
Esmerik az istenek,
Tudják a linci suszterek,
Engem kik nemzettenek;
Van-e Im-Hoffja, vagy jár-é[4]
Felségednek tituláré-
Kalandozója Bécsből?[5]

Én vagyok király Pszikharpax,
Ezen néven hetedik,
Születésem Nagy-Troxartax
Vérével dicsekedik,
Anyám, kit a gözü nemzett,
Hatalmas királyi nemzet
Volt Donna Lisztnyalóczi.

Szűlt engem pompás lyukában,
Mint rang hozta magával,
S pólálván selyem rongyában,
Tartott almacsutkával;
Amivel csak bír egy donna,[6]
Piskóta, avagy szalonna,
Dió s füge elég volt.

Barátságot felségével
De miként köthetek én?
Holott egész gardéjével
Lakik a víz fenekén:
Én pedig az embereket
Nem hagyhatom, mert ezeket
Kell énnékem dézmálnom.

Tudom én, hol kell kutatni
A kenyért a fiókban?
Hol kell jól felporcogtatni
A mákos kalácsokban?
Hol tartják a sódarokat
És a tőltött galambokat
S a jó kúnsági sajtot?

Hát a fáin posztpászokat?
A fánkot és csőregét,
A hercegi szakácsokat
Dícsérő sok csemegét;
Melyet borssal, foghagymával
Pánizálnak parádával[7]
Az úrias vendégek.

Az ütközetről kudarccal
Soha vissza nem tértem,
Az ágyúknak álltam arccal,
Soha pardont nem kértem;
Az anyámtól nyertem eztet
A kettős arany-keresztet,
Jeruzsálemi hadban.

Vitéz ellenségek bátor
Életemre törjenek,
Szívem mégis mindig bátor,
Könnyen meg nem rettenek:
Egy embertől még nem félek,
Hogy megöljön, amíg élek,
Bár hústorony légyen is.

De mégis van két ellenség,
Ez nekem sok kárt teve,
Az egyik hatalmas felség:
Monsieur Ölyv a neve:[8]
A másik még nagyobbacska,
A neve madame de Macska,[9]
E kettőtől rettegek.

Még egy ellenségem vagyon,
Ez már siket és néma,
Ez egy kis fa-Festung, nagyon[10]
Fortélyos stratagéma;[11]
Háj van fűzve a kapura,
S ha bémegyek, a vár ura
A padlást rám szakasztja.

Nem kell nékem tök s káposzta,
Sás és békák lencséje,
Elmaradhat az eb-hozta
Sok hitvány csemegéje;
Nem kell nékem gyékény, káka,
Melyet terem Bajom, Zsáka,
Ez felségtek étele."

E szókra víg nevetéssel
Nyitván szép ajakait
Fizignát, egy kis késéssel
Így kezdette szavait:
"Uram! sokakkal kérkedel,
Igen nagyon dicsekedel
Erőd s hasadra nézve.

Nékünk a nationalis
Industria azt tette,[12]
Hogy mint az anglusoknál is,
Birodalmunk vetette;
Élünk vizen és szárazon,
Mind ezen, mind pedig azon
Egyaránt kereskedünk.

Mindenünnen gyűl a sok kincs,
Gazdagodik országunk,
Egy henyélő hazafi sincs,
Mutatja a nadrágunk;
Már mi is a világéból,
Mint görög a magyaréból,
Farkasbundát vehetünk.

Járnak fahajszín dolmányban
Minden előkelőink,
Talpig drága zőld bársonyban
Gazdag kereskedőink;
Sehol sincs a bandérium,[13]
Mely pro salute civium –
Agyontáncolta magát.

Ha úgy tetszik felségednek,
Hogy ezeket meglássa;
Leszek Anchisességednek
Mindjárást Aeneássa;[14]
De tartódzzon a nyakamon,
Én béviszem a hátamon,
Hogy segge meg ne ázzon."

Ezt mondván, legugyorodik
A tó alsó partjára,
Felsége felkucorodik
Kollegája hátára;
Feltűrvén bodros tászliját,
Markába fogja cafliját
Felséges trágerjének.[15]

Nagyot kurjant: "Jubilate!"[16]
Bőréből majd kiszalad,
Látván, hogy ily delicate[17]
Úszik, s a part csak halad;
Kiáltozza: Vivát! Vivát!
Kivévén egy perspektivát,
Látja, hogy már jól benn van.

De, hogy kezde a vizekbe
Lejebb, lejebb sűlyedni,
Két szeme lábbad könnyekbe,
El kezde keseredni,
Már úszását nagyon bánja
S Fizignátnak nem kívánja
További szolgálatját.

Búsúltában elhajítja
Púderes parókáját,
Lábával jobban szorítja
Társa oldalbordáját!
Nem fért volna ijedtébe'
Már egy zabszem a seggébe,
Kiverte a szarszeplő.

Reszket néki keze-lába,
Mint a fagyos kocsonnya,
Nyögve néz a tó partjára,
Eszébe jutván honja:
Farkát hosszan lebocsátja,
Hogy mint evező lapátja,
Segítsen a vizeken.

De hasztalan, a habokat
Mind jobban kezdi nyelni,
Mord! Rettung! kiáltja sokat,[18]
Senkit sem hall felelni;
Hiába kap mindenfelé,
Rúgja magát hátra s elé,
S végre így fakada ki:

"Nem így vitte ám a bika
Európát Krétába,
Mint engem ez a gaz béka
Residentiájába;
Ördög vigye palotádat,
Vízbe zárt Venetiádat,
Már ez nem politia."

Hát egy kígyó kicsuszamla,
Tüzelt szeme pillája,
A vízen felűl csillámla
Nemzeti kokárdája:
Ezt meglátván a kákába,
Mind a kettő a gatyába
Rezele ijedtében.

Fizignát a tó fenekét
Érvén, magát elrejté;
Hogy ő egy király gyermekét
Ölné meg, elfelejté;
Búván a tónak mélyére,
Megszabadúlt szerencsére
Ebek harmincadjától.[19]

Ő pedig maga maradván,
Amint úszhatik, úszik,
Újjait összeszorítván,
A vízen hanyatt csúszik;
S látván, hogy el kell patkolni,[20]
Bús hangon kezdé danolni
A Rákóczi nótáját.

Noha magát felrugdalá
A vizek tetejére,
De ismét sűlyede alá
A tónak fenekére;
Bár akármint próbálgatá,
De el nem távoztathatá
Mégis a lucskos halált.

Egy anglus rock volt nyakába,[21]
Bő, mint a japponika,
Dugva vala kaputjába
Poesis, Rhetorica;
E volt legnagyobb terhére,
S lehúzván a víz mélyére,
Végre így kiálta fel:

"Fizignát, így kell csinálni,
Ez-é a jus gentium?[22]
Huncfutnak fog deklarálni
Ezért a concilium;
Ezt a szent atyák jól látják,
Ezért fejedre bocsátják
Tüzes anathémájok.

Nálam erősebb nem valál
A szárazon, hitetlen!
Azért, hogy most így megcsalál,
Nem maradsz bűntetetlen;
Ne félj, még bosszút fog állni,
Siklóson fog captiválni[23]
Az egerek serege."

Második pipa dohány

Mind a két részről való országgyűlés, s hadi készűletek

Ezt mondva meghaláloza,
S már véres tajtékot túr;
Éppen ott karazéroza
Oberster Pörcznyali úr:
Elmereszti szemét, száját,
Seggbe rúgja szép dámáját,
S az aulánál hírt teszen.

Kik beszédén ott valának,
Méreggel eltelének;
S mindjárt a nádorispánnak
Ily jelentést tevének:
Hirdesse ki a diétát
S mindenfelé gyors stafétát
Kűldjön a státusokhoz.

Nékik ily jelentést tégyen,
Hogy helye a diétának
Troxartaxnak háza légyen,
A Pszikharpax atyjának;
Ki már, szerencsétlen, éppen
Lebegett a vízközépen
Elnyúlva s megmeredve.

Hogy pedig ad sextam maji
A rendek begyűlének,
Az ország tarka bandái
Vélek felérkezének;
Mindjárt az ország nagyjait,
A had környűlállásait
Elhagyván, más gond főzte.

Öt hétig dévánkozván
A vallás dolga felett,
De a sok mendemondának
Egy szálnyi haszna se lett;
Troxartax végre felálla,
Királyosan perorála
Utóljára ekképen:

"Hatalmas rendek! jóllehet
A kár engem illete,
S ellenségem nékem lehet
Csak a békák nemzete:
De egy kronprinc megölése[24]
A közjónak megsértése,
Publikumra tartozik.

Három fiam volt nékem már,
Mind a hármat megölék,
Az egyiket ama fa-vár
Által széjjeldörzsölék;
Másként veszett a másikja,
A kannibálok kacikja,[25]
Macska úr evé meg azt.

A harmadik, ki anyjának
S nékem is kedves vala,
Mostan, egész hazájának
Bánatjára meghala;
Mert Fizignát úr megcsalá,
És az átkozott tó alá
Fojtotta hitetlenűl.

Azért kérem a rendeket,
Fegyverbe őltözzenek,
Készítsék regementjeket,
Menjünk haddal ellenek;
Nem lesz senkinek panassza,
Teli a bellica cassa
S az armamentárium."[26]

Így buzdítja a sessiót
És nagy hanggal pengeti,
Hogy ő ígér négy milliót,
A köznép megfizeti;
A fő hadi miniszternek
Concredálják a fegyvernek[27]
S holmi egyébnek gondját.

Felfegyverkezik fejenként
Az egész militia,
Kontrahálja seregenként[28]
Magát az ármádia;
Velek a sok társzekerek,
Sokféle rendű fegyverek,
Puskák, ágyúk, mozsárok.

Osztán a Nyírbe kűldének
Egynehány legényeket,
Kik a seregnek szednének
Posztót és egyebeket;
Ezek sok dámának s úrnak
Selymét elvágván, mundúrnak
És zászlónak elvivék.

Tollsíp vala trombitájok,
Dobjok bőrből készűle;
Egy hegyes tő a szablyájok,
Ez dámáktól kerűle;
Kalapjok szép makktokokból,
Tarka pillangó-szárnyakból
Volt kötve bokrétájok.

A félénk dragonyosoknak
Dióhaj volt mellyeken,
A vidám bakkancsosoknak
Meggy-mag volt lábfejeken;
Szép volt cavallériájok,
S mindnyájoknak paripájok
Vala egy szuka egér.

Bajuszokat kipedrették
Holmivel huszárosan,
Nadrágokat felkötötték
S kardjokat magyarosan;
Ezzel a trombitát s flótát
Fúván, a mohácsi nótát
Hangoztatják bús szóval.

Hallván avandzséroztatni
Annyi sok regementet,
Fizignát kezdi hívatni
A nemzeti conventet;
Bé is gyűl a sok clubbista,
Ki, mint hajdan novellista,
Tudja a politikát.

Hányják-vetik az eszeket,
Vagynak mind in anxió,[29]
A hadi minisztereket
Kérdik: kell hány millió?
Egyszersmind az ellenséges
Nemzet ellen nevetséges
Beszéddel protestálnak.

Azonba gróf Nagy-Kákai
Belép a palotába,
Ez lakott az ágyaljai
Troxartax aulájába;
A békesség idejében,
A békanemzet képében
Ambassadeur vala ott.[30]

Ezt, mint ellenség követét,
Elkűldék királyához,
Hogy tudósítsa nemzetét
S készűljön a csatához;
Ki felállván nagy pompával,
Troxartax király szavával
Így szólott a conventben:

"Hatalmas békanemzetek!
A hazának képei,
Véres haddal fenyegetnek
Az egerek rendei;
Engemet haza kűldének,
Hogy amit ők végezének,
Jelentsem meg tinéktek.

Fizignát mivel Princeket
A tóba sűlyesztette,
Azért ők haddal titeket
Támadnak meg érette.
Hanem bátran harcoljatok,
Kik a hazába voltatok
S vagytok jó patrióták!"

Hallván ellenséges célját
A Troxartax népének,
Felberzeszté rá taréjját
A clubb kevély lelkének;[31]
Felháborodva zúgának,
Mint a József halálának
Hírére a magyarok.

Hogy a vád mind Fizignátra
Jobban-jobban tüzele,
Látván, hogy nincs egyéb hátra,
A conventben felkele;
Generalissimus ranggal
Bírván, méltóságos hanggal
Így kezde kuruttyolni:

"Barátim! hát már az oka
Annak Fizignát vala,
Hogy az ő királyfiok a
Tónak vizébe hala?
Nem tudván úszni valóba;
Ő a constitutióba,
Nem csuda. ha elmerűlt.

Most már az ő emberei,
Látom, engem okolnak;
Azért a nemzet képei
Árúlással vádolnak:
Hát amit e mély tó csinál,
Annak már egy hazafinál
Kell-é okát keresni?

De tudom én, csak várjanak,
Mit kell csinálnunk velek,
Hogy mind megbolondúljanak
Amaz Achitophelek;
Énvelem egyetérthetnek,
Ha úgy tetszik, a nemzetnek
Bőlcs s hatalmas képei.

Gyűjtsük öszve a sereget,
Fegyverbe őltözzenek,
Mindenütt a tópart megett
Vonjunk kordont ellenek;
Erősítsük a gránicot,
A mozsarat s haubicot
Kettőztessük várain.

Mihelyt népünkre rontanak
És határunkhoz érnek,
Verjük meg, rajta! húlljanak
Özönébe a vérnek;
Verjük meg győzedelmesen,
Hogy haza egy se mehessen
Épen fegyverünk elől.

Akiket hadi foglyokká
Teszünk ezen csatában;
Légyenek új polgárokká
Ők a respublicában:
Ha négy-öt krajcárt találunk
Zsebjekben, jó lesz az nálunk
A nemzet fundusának.

Így osztán a respublicát
Köztünk felépíthetjük
S nálunk az új politikát
Javunkra bevihetjük;
Mindjárt a csata mezején
Állítsuk fel jóidején
A szabadság szent fáját."

Felkiált a clubb viváttal,
Éljen a nemzet! éljen!
Éljen a had, Fizignáttal!
Kettőzteti kevélyen.
Azután a sok Barrére
A convent itéletére
Más holmiket említe.

Végre egy, a többieknél
Okosabbik, felálla;
"Eddig, úgymond, mindeneknél
A halnyelv vigeála,[32]
Kárára egész hazánknak,
S nemzeti polituránknak
Nagy hátráltatására.

Hanem anyai nyelvünket
Vegyük bé a hazánkba;
E' segíti nemzetünket
Kipallérozásába."
Erre sokan ráállának,
Látván hasznát tanácsának
Ezen okos embernek.

Sokan, a tudatlanok is,
Ellenére szóltanak,
Bár a halnyelven magok is
Ímígy-amúgy tudtanak;
De csakugyan rámenének,
Hogy már végbúcsút vennének
Ez idegen halnyelvtől.

A belső rendeléseket
Hogy a gyűlés megtette,
A hadi fővezéreket
Készűletre kísztette;
Azért a convent szavára
Mind felkészűl a csatára
Az egész békagárda.

Truppba áll az egész sereg
Zőld és veres ruhában,
A nemzeti nóta pereg
Kuruttyoló szájában;
Talpig jól készűlt fegyverbe
Béállának az ezerbe
A buzgó hazafiak.

Fizignát a trombitára
Seregét békerengi,
Zörög, dobog dob módjára
A rezgő Alkekengi;
Buzdúl itt a békagárda,
Lobog fején a kokárda,
Félrenyomja kalapját.

A határon táborjokat
Körűlsáncolták mélyen,
Belől csörgetik kardjokat
S puskájokat kevélyen:
Bár belől szívekbe' fáznak,
De vitéz tűzzel szikráznak
Kívűl a jó sampántól.[33]

A lármára megrendűle
Jupiter palotája,
A serbedlije feldűle,[34]
Lehulla az órája;
Nem nyughatik már ezektűl,
A feleségén keresztűl
Leugrik az ágyáról.

Lenéz, látja fegyveresen
A Fizignát seregét,
Főldhöz csapja nagy mérgesen
Singes hálósüvegét,
Melyre szörnyű szélvész omla.
Csaknem ég-főld öszveromla,
Jó, hogy elmosolyoda.

Egyet csendít; a szobába
Mercurius bémegyen;
"Menj, mondjad, tíz óra tájba
Minden isten itt legyen."
Elmegy Mercur s az istenek
Mind egy lábig felgyűltenek
Reggeli templom után.

Ekkor nékik megmutatja
A szörnyű sokaságot,
Velek rendre csudáltatja
E nagy hatalmasságot;
Milyen az óriásoknak,
Avagy a centaurusoknak
Rettentő nagy táborok.

Kérdi nyájas mosolygással,
Melyre a főld megéle,
A kopószar is rakással
Cúkorrá leve véle:
Melyik akarna lemenni
És segítségére lenni
Valamelyik tábornak?

A többek közt Minervához
Így szóla, megölelvén
S gyenge száját szakállához
Nyájassággal dörzsölvén:
"Hát te leányom leszállasz,
Segítségére kiállasz
Az egér-ármádának?

Mert a te templomodba is
A magyar nemeseknél,
Alig lehet kapni ma is
Egyebet egereknél,
Még a szent múzsáknak rakott
Egy két templomba se lakott
S lakik egyéb egérnél."[35]

"Atyám!" így felele Pallás
Jupiter tanácsára,
"Nem tetszik ez a javallás,
Nem állhatok szavára;
Nékem igen nagy kárt tettek,
Olajt s mindent öszveettek
Templomomba ők nekem.

Öszverágták szép sleppemet,[36]
Melyet varrtam selyemből;
Kipusztítottak engemet
Már minden kőltségemből,
Ha meg nem adom a selyem
Árát, rólam a pendelyem
Rövid időn lehúzzák.

De ezzel semmit sem mondok
A békáknak hasznára,
Mert ők csak olyan bolondok
Először s utóljára;
Hogy a hadban elfáradtam,
Miattok el nem alhattam,
Ki-világos-virradtig.

De segítségre hozzájok
Ne indúljunk, istenek,
Hogy éles kardjok s szablyájok
Meg ne sebesítsenek;
Mert vakmerők a státión,
Bár egy egész batalion
Isten menjen ellenek.

Innen legszebb lesz nézni a
Magas égből reájok,
Bátran, mint most a francia
Hadra némely királyok."
Nagy komplimentet vágának
Az istenek, s felmászának
Az ég kéménye mellé.

Harmadik pipa dohány

A csata, a nevezetesebb történetekkel

Hát egyszer a trombitákat
Elkezdik harsogatni,
A dobokat és flótákat
Nagy lármával kongatni;
Jupiter is a csatára,
Ráütvén a pap tyúkjára,
Jelt ád a kémény mellől.

Elsőben is kimozdúla
Báró de Grand Brekeke;[37]
Mindjárt ellen nyomúl a
Nyalnádtői serege;
Sem az, sem ez meg nem retten,
Bátran vívnak mind a ketten,
A vezérek kiállnak.

Öszvecsapnak, s Grand Brekekét
Nyalnádtői levágja,
Grand Brekeke megharagszik,
A tromfot visszavágja;
Ötször vették egymás nyakát,
Ötször mondtak jó éjtszakát
Mindketten az életnek.

Végre de Grand Brekekének
Hatalmas csapására
Nyalnádtői életének
Jutott végórájára;
Mikor a feje leesett,
Gondolkozván egy keveset,
Csak úgy nézett utána.

Erre megbúsúlt szívében
Üregjári hevesen,
Kiáll s oberster Krötébe[38]
Üti kardját mérgesen;
Kröte nemes lelkű vala,
Szégyenletébe meghala,
Hogy rajta ily stikk esett.

Kröte szomorú halála
Döbretét orron üté,
Egy pár pisztoly vala nála,
Azt megtőltvén elsüté;
S azzal főhadnagy Csuprait,
Ki bíztatta pajtásait,
Agyonlövé vitézűl.

Amíg az avantgardének
Imígy folytak csatái,
Mind együvé érkezének
A nagy sereg osztályi;
Bezzeg akkor volt ami volt,
Ijedtében az is megholt,
Akin semmi sem esett.

Ekkor a kenyérmezei
Bán vitéz seregével
Bevág a békák rendjei
Közé nagy vitézséggel;
Marsak Kriőr két regement
Vasasokkal ellene ment,
Igen kemény tűz alatt.

Ez a Kriőr egy oktalan,
De nagyszájú úr vala,
A hazának egy hasztalan
Hasnál mást nem hizlala;
Nálunk is vagynak olyanok,
Kik nagyszájúk s tudatlanok,
Csak hasokat hizlalják.

Kriőr kezdi nagy lármával
Csúfolni ellenségét,
De a bán is szablyájával
Megnyomá kevélységét;
Ment rávágván köldökére,
Kiomlott a főld színére
Bélével együtt hája.

Bürbő, Kriőr adjutántja,
Látván estét urának,
Megáll, sárkányát felrántja
Mérgesen pisztolyának;
Üregjárira rásüti,
Szép bokrétáját leüti
A halálos golyóbis.

Így hala meg Üregjári,
Csillaga hazájának,
Kinél a főldnek határi
Bőlcsebbet nem tartának;
Ez nem bálban nevekedett,
Mint sok elnémetesedett
Magyar nemes úrfiak.

Üregjárinak halála
Bürbőnek káros leve,
Mert meglátá, mit csinála
Nyalnádtői eleve;
Bürbő fejét elragadá,
És sok kérésére adá
Vissza szegény Bürbőnek.

Major de Szű megpillantván
A bürbő harmincadját:
A tó felé elillantván,
Oda hagyá századját:
De míg ő a tóba fered,
Neki is utána ered
Nyalnádtői lóháton.

Ott a tóban általvervén,
Megölé dárdájával,
Most már a parton hevervén,
Elnyúlt kövér hasával;
Melyet sok jobbágyok zsírja
Hízlalt, mint Klimius írja
Sok magyar főldesúrról.

Markasző főkapitánynak
Ekkor látták csatáját,
Elvette gróf Turódványnak
Pikszisét és óráját;
Hogy madame de Grenovillnak,[39]
Ha vídámabb idők nyílnak,
Megnyerhesse egy csókját.

Más oldalt az ellenséget
Mézvájó rettentette;
Hogy a szörnyű veszteséget
De rőso észre vette;
Haza fut a szállására,
Rá bizván d' O. majorjára
Az egész kompániát.

Ez Khalchfresszert, egy nagyszájú
Német marsalt levága,
Bátor nagy famíliájú
Princ vala ő nagysága;
Sok magyar közemberekből,
Mint az ily gyáva princekből,
Jobb katona lenne ám.

Elég, hogy princ Khalchfresszernek
Ily véletlen halála
A pór német egereknek
Réműlésekre vála,
Tele lett a bugyogójok,
Elhajigálták zászlójok
S szaladtak szerteszéjjel.

Látván ezt gróf Deszkarági,
Egy nagy vitéz generál,
Hogy már a magyarországi
Nép is mindjárt retirál:
Elállja széledőket,
Jól öszveadtázván őket,
Visszaűzi mérgesen.

Tót Blatowszki ott cserkésze,
Hogy neki gátot tégyen;
Deszkarági rá se néze,
Seggbe rúgja s elmegyen:
Blatowszki lószarrá leve,
Mint amilyen volt eleve
Szent Péter előtt neme.

Oberster monsieur de Túró
Sergét beljebb vezeti,
Lábon kapja Pecsenyésit
S a tóba beléveti;
Ekkép szegény Pecsenyésit,
Megvetvén sok könyörgésit,
Beléfojtja a tóba.

Az óberster púpos vala,
Rekedt torkú és siket,
Hét lyukra folyt az oldala,
Franc ette mindeniket;
A nevét maga kezével
Le nem tudta írni, mivel
Kondás volt az apja is.

Mégis obersterré leve,
Mert száz aranyat lopott,
Ezen vitézséget veve
Egy ilyen ütött-kopott:
Megvan az is hazánkba már,
Hogy pénzért az ökör s szamár
Azzá leve, ami nem.

Báró Morzsakapó álla
Bosszút a megholtakért,
Ötven nyakat lekaszála
S vága le egy-két nyakért;
Limönőt a többek között,
Bár eleget esedezött,
Vitézűl megfricskázta.

De ezt meglátván messziről
A Limönő testvére,
Ragad a tónak széliről
Egy csomó sárt kezére;
Morzsakapóhoz megy azzal,
S hozzá csapván egy halmazzal,
Csaknem megvakította.

Amaz méreggel megtelvén,
Szinte a főldre bukott,
De a partról felemelvén
Egy vaskos Nepomukot,
Limönőhöz hozzá sujtá,
Az magát hanyatt elnyújtá
A porba öszvezúzva.

Hanem Crüssőr bosszút álla
Morzsakapón érette,
Mert vele szembe kiszálla
S fejét elcsippentette;
Ki hogy fő nélkül maradott,
Fejét megcsóválván, adott
Egy keserves adieut.[40]

Magrág únván a harc szagát,
Félre méne peselni,
Ellövék gatyamadzagát,
Kurázs azt elszenvedni;
De végtére eljajdúla,
Mindkét lábra megsántúla
S búvik egy nagy mély lyukba.

Vigyázz, bárha hátúl kesely
Légy is, vigyázz magadra;
Minden bolond helyt ne peselj,
Mert gatyamadzagodra
Rá találnak peccenteni,
Pedig jó ám azt félteni
Emberséges embernek.

Negyedik pipa dohány

A csata nagyja s kimenetele

Maga Troxartax álla ki
Utóljára a gátra,
Egy tőltött pisztolyt húza ki,
Rálöve Fizignátra:
Ő is elsüti puskáját,
De elhullatván kováját,
Csütörtököt kiálta.

Próbálgatja százszeresen,
De mégis el nem csattan;
Troxartax pedig mérgesen
Szeme elibe pattan,
Kirántja éles szablyáját,
S a Fizignát tomporáját
Véle jól meghasítja.

Bezzeg Fizignát sem véli
Már a dolgot tréfára,
A tó fenekét szemléli,
Fut sántán a partjára;
Nyomúl Traxartax utána,
Mert egész zsákmányt kivánna
Tenni gonosz lelkéből.

De d'Onnyó oda nyargala,
Hogy a dolgot megsejté;
Fizignát, bár sánta vala,
Elfut s magát elrejté;
És míg d'Onnyó sok csapással
Vívik maga Troxartaxszal,
Ő addig odébb állott.

Míg Mars a véres csatának
Dühös fegyverével öl,
Sok ezeren elhullának
Addig mind a kétfelől;
A tó vérrel veresellett,
Az egész mező eltellett
A sok száz holt testekkel.

Az egerek nóvájokban
Róla ekkép írának,
Hogy a békák táborokban
Nyolcezeren valának,
Kiknek a harcban lett végek,
Pedig az ő veszteségek
Másfél százra se megyen.

A békáknak újságai
Ellenben úgy írának,
Hogy az egerek holtjai
Tízezeren valának:
Ők pedig, bár meggyőzettek,
Mégis többet nem vesztettek
Mindöszve is ezernél.

Az alatt gróf Bőrrágódi,
Az egész Alfőld bánja,
A magyarországi hadi
Sergek főkapitányja,
Vitézeivel eljöve
S még messziről reálöve
A küszködő békákra.

Ennél vitézebb vezére
Nem volt az egereknek;
Most tehát segítségére
Elérkezvén ezeknek:
Beléjek új erőt ada,
S a békaság megszalada
Nyakra-főre előttök.

Akkor a Mars unokája
Állván a tó partjára,
Esküdve assecurálja,
Mennyre, főldre s magára,
Hogy elállván minden útját,
Egész cudar pereputtyát
Eltörli a békáknak.

De véghez is vitte volna,
Vitéz lévén, szándékát,
Ha Jupiter hagyta volna
A már széjjelvert békát;
De megszánván szegényeket,
A bámúló isteneket
Végre így szólítá meg:

"Kollég' uramék! mennykő nagy
Dolog ám ez, úgy-é hát?
Isten ugyse! ez a fickó
Mind megeszi a békát;
Ebugatta kis scythája,
Magamnak is, hogy reája
Néztem, lógott a szügyem.

No csak hát, Mars fiam-uram,
Menjen le kend hozzájok,
Hadd bodorodjon a békák
Lekonyúlt bokrétájok:
Pallas cicám! Őkemével
Lelódúlhatsz s egy-erővel
Virgázzátok fel őket!"

Erre az egész palota
Felzendűlt, s az istenek
Néki, mivel nagy despota,
Nein, Nixszel felelének:[41]
De Mars szóla végre belé,
S Jupiternek ezt felelé
Nagy kategóriával:

"Óh, Jupiter! sem Pallásnak
Sem Marsnak vitézsége
Nem használhat, s e romlásnak
Még azzal nem lesz vége;
Ha csak mi mind le nem szállunk,
Bőrrágódinak nem állunk
Tűzzel-vassal ellene.

Vagy ha tüzes mennyköveid
Nem hullatod ellenek,
Melyekkel ellenségeid
Hajdan leverettenek;
Amelyekkel Enceladot
És a több reád támadott
Titánokat meggyőzted."

Így szóla Mars, s leszállani
Az istenek nem mernek;
Hanem mennykövet hajtani
Tanácslák Jupiternek,
Ki is ezek tanácsából
A nadrág hasítékából
Kihúza egy nagy mennykőt.

Hát mihelyest ezt kivette
Nadrághasítékából,
Az ülepe oly felette
Nagyot durranta hátúl,
Hogy az elszédűlt istenek
Egészen elréműltenek,
S béfogták az orrokat.

Kivált az istenasszonykák
Elsikolták magokat,
Hogy majestását meglátták,
Eldugták szemhéjokat:
De a dugást úgy intézték,
Hogy újjaik közzűl nézték,
Mint leányaink szokták.

A békáknak s egereknek
Seregei megrettentek,
Soká volt, míg feleszméltek
S álmokból felserkentek:
De nem szűnt meg Bőrrágódi
Sorra nyakazni a hadi
Tűzre termett békákat.

És el is vesztette volna
Örökre a békákat,
Hogyha meg nem szánta volna
Jupiter a párákat;
Ki a tómellékről végre
Elkűldötte segítségre
A Karcinos-nemzetet.

Ezek oldalaslag mennek,
Csontból vagynak egészen,
Amelyekből tekintgetnek,
Nyakok egy srófot tészen;
Csillagzik a csont hátokon,
A két nagyobbik lábokon
Egy-egy gvillotin vagyon.

A békákkal egyházúak,
Velek szoktak múlatni,
Két fejűek s nyolc lábúak,
Kézzel meg nem foghatni;
Ezeket pedig rákoknak
Nevezik a magyaroknak
Minden lexikonjai.

Ezek hát az egereknek
Elvagdalták farkokat,
Elmetélék szegényeknek
Kezeket és lábokat;
Melyre ők megfélemlének,
Hanyatt-homlok sietének
A csatahelyről haza.

Már csaknem elnyugovának
A nap tüzes lovai,
Fényes postilionjának
Elhúnyván súgárai;
Hogy az egek borúlának;
S ezen egynapi csatának
Ekképpen leve vége.

Nékem is fogytig kiégett
A dohányom azonban:
Pedig igen kevés termett
A magyar Helikonban;
Mert elnézhetik uraink,
Tőlök pindusi halmaink
Nem igen míveltetnek.

1792

Jöszte poétának

Jer, kit mérges gondok rágnak,
Jer a zőld Tempére,
Ez ártatlan múlatságnak
Ébresztő helyére.
Itt örvendhetsz a víg Ekhóval,
Játszadozván muzsikaszóval,
Az örömök táborában,
A gráciák sátorában
Enyelegvén Násóval.

A búkkal küszködő

Életem mái
Komor órái!
Hány ezer bú s átok
Jőve rátok.

Fussatok ezekkel
A sok keservekkel,
Melyekkel az ég
Ostoroz még.

Jaj, szabadítsatok,
Öldöklő bánatok!
Mert e kín engemet
Sírba temet.

Az anakreoni versek

Vérengező jámbussaid
Daloljanak szerelmet!
A nyájas ősz Anakreon
Így szóla Arkiloknak.
De ő saját jámbussait
Nem engedé szerelmetes
Dalokkal elpuhítni,
Kemény hangon felelvén.

Üstökbe vész a két öreg:
Közéjük ugrik Ámor,
S az Arkilok jámbussait
Apróra szeldelé el,
Ambróziával illeté,
Szerelmivel megmézelé.
Liéus is leszállván
Jó borba megfereszté.

Mind felszedé Anakreon
Múzsája víg örömmel,
Mindjárt boros, szerelmetes
Dalokra verte őket.
Énnékem is, hogy ott valék,
Belőle egynehányt adott.
Bor és szerelmetesség
Csepeg belőle, látod.

Közhírré bocsájtás

Mindennek adom tudtára,
Hogy az asszony gonosz pára.
Olyan, mint a tekenőbe kiöntött víz,
Melynek állandóságához sohase bízz.
Ezután okosabb leszek,
Már én senkit fel sem veszek.
Nőstény szarvasbogár módjára sétáljon!
Rajtam kívűl más szeretőre találjon.

[Bár az ég búsúlva néz is…]

Bár az ég búsúlva néz is ellenem,
Légy te nékem, szent poézis, mindenem;
Ami történt életembe,
Hogy lehessen énekembe
Festenem.

Sírván sírok, de siralmam nem elég,
Vajjon mikor elégli már meg az ég.
Két szemeim nem bírhatják,
Orcám könnyei áztatják,
Fárasztják.

Kedves rózsám, gyere velem sétálni,
A hold fénylő világánál járkálni.
Azzal bátran foghatsz kezet,
Mely a kietlenre vezet
Tréfálni.

Nincs ott az örömnek mása, csak az ez,
Ahol a Vénus forrása csergedez,
Mely a lankadtat éleszti,
A bánatot elszéleszti,
Be jó ez.

Menjünk oda, drága lelkem, aludni;
Én fogadom, hogy nem fogok tévedni.
Nem félek, bár setét a vőlgy,
Makkot, ahol sűrű a tőlgy,
Jó szedni.

Gyöngy alak, orcád ragyogó orcája
A nyílt, lobogó liliom formája.
E halom Cupido útja,
Alatta sósvízű kútja,
Forrása.

Égi kezek szép remeke, drága kincs,
Gyöngy anyának gyöngy gyermeke, rám tekints.
Alabástrom színű teste,
Apelles ilyet nem feste,
Több ily nincs!

Mellyemhez hadd szorítsalak erősen;
Csókolj te, én is csókollak szívesen.
Érzem szíved dobogását,
Vérednek sebes folyását
Tüzesen.

A szerelem reszketteti szívemet,
Kettős léte pihegteti mellemet.
És sehol nem is lelhetem
Helyemet, ha nem fekhetem
Öledbe.

Kincsem, egy szív lábod előtt esdekel,
A nyíl, melyet személyed lő, érdekel,
Amelytől bús szívem vérzik,
Minden tetemeim érzik,
Halni kell!

Édes rabság

Ti, Páphuson nyitott, kacér
Tekintetű leányok!
Ti minket édes ízletű
Nyilakkal öldököltök. –
Mikor levert erőnk felett
Feláll királyi széketek:
Reánk bodor kacajjal
Nehéz bilincset üttök.

Ti mézzel édesítitek,
Ha maszlagot kevertek;
Ha megkötöztök is, selyem
Kötésetek s virágszál. –
Kegyes Dione szűzei!
Ez a ti martalékotok
Gyönyörködik s örömmel
Pihen bilincsetekben!

[Óh, únalom! vad únalom…]

Óh, únalom! vad únalom!
Óráimat be fájlalom,
Hogy így homályosítod:
Ifjú korom víg hajnalán
A felkelő napot talám
Örökre elborítod?

A versszépítő

Ha most nem édes énekem,
Ha nincs is abba hév s tűz:
Ne félj, – legyen borom nekem,
Meg egy szerelmetes szűz:
Kerűlni fog tüzem s hevem,
Poéta lész az én nevem;
S babért fejemre fonnak,
Miként Anakreonnak.

Az estve

A napnak hanyatlik tűndöklő hintaja,
Nyitva várja a szép enyészet ajtaja.
Haldokló súgári halavánnyá lésznek,
Pirúlt horizonunk alatt elenyésznek.
Az aranyos felhők tetején lefestve
Mosolyog a híves szárnyon járó estve,
Melynek új balzsammal bíztató harmatja
Gyöngy cseppjeit a nyílt rózsákba hullatja.
A madarkák meghűlt fészkeik szélein
Zengenek búcsúzó nótájok rendjein.
Szomorún hangicsál fészkén a pacsirta,
Feljebb csak a dalló filemile bírta.
A vadak, farkasok űlnek szenderedve,
Barlangjába mordúl bömböl a bús medve.
Ah! ti csendes szellők fúvallati, jertek,
Jertek füleimbe, ti édes koncertek;
Mártsátok örömbe szomorú lelkemet;
A ti nyájasságtok minden bút eltemet.
Lengjetek, oh nyájas zefirkék, lengjetek,
Lankadt kebelembe életet öntsetek!
Míg érzek, – míg szólok, – egy kis nyájas szellet
Rám gyengén mennyei illatot lehellett.
Suhogó szárnyain a fák árnyékinál
Egy fűszerszámozott theátromot csinál,
Melybe a gráciák örömmel repűlnek,
A kellemességnek lágy karjain űlnek.
A csendes berkeknek barna rajzolatja
Magát a hold rezgő fényénél ingatja.
Egyszóval, e csendes melancholiának
Kedves rejtekei örömre nyílának.

Késs, mély, borzasztó éj, komor óráiddal,
Ne fedd bé kedvünket hideg szárnyaiddal.

A nyár

A nap kettőztetvén hév tüzét a Rákon,
Magossan tűndöklik a hideg klímákon.
Hevűl a Neméa sárga oroszlányja,
Mert súgárit a nap rá közelről hányja.
Vévén a Szírius tőle melegséget,
Tüzes csillagával minden határt éget.
Mihelyt dögleletes fényű csillagzatja
Magát a csillagos égen kimutatja,
Azonnal a tavasz szépségi hervadnak,
A nyájas ligetek s mezők elfonnyadnak.
A tőle megaszalt természetnek szomja
A rétek haldokló virágit lenyomja.
Lekonyúl a beteg liliom s tulipánt,
Melyeket belől egy száraz hektika bánt.
Illatos kebelek Flórához temjénez,
Hogy könyörűljön már beteg seregén ez.
Neki alázatos szárát meghajlítja,
Az újító essőt nyílt szájjal áhítja.
El is jön az esső néha nagy felhővel,
De széllel, dörgéssel, villámmal s mennykővel.
A forgószél öszvetördeli a fákat,
Elsodorja a szép vetést és palántákat.
A rohanó zápor a rétet elmossa,
A virágok nemző részit lecsapdossa.
A tüzes mennydörgés minden szívet gyötör,
A langozó mennykő mindenfelé ront, tör.
Kopog a jégesső, tördel mindeneket,
Agyonveri a szép virágos füveket.
De mihelyt a setét felhők elrepűlnek,
A haragos egek ismét kiderűlnek.
A mosdott nap egy fél felhőre könyököl,
A megszűrt áerben vídámon tűndököl.
Büszkén mutogatja a szagos rétekben
Apró képecskéit a kristály cseppekben.
A megéledt barmok s vadak ugrándoznak,
A víg madarakkal a mezők hangoznak. –
Egy ily hűs essőért mennyit sohajtozott,
Akit az izzadság és por besározott.
Aki lankadt karral vonta már kaszáját,
Be édes örömmel kezdi most munkáját.

A dél

Felhágott már a nap a dél hév pontjára,
Egyenesen omlik lefelé súgára.
Tüzesűl a bágyadt levegőég s hevűl;
Felforrott az egész természet merevűl.
A barmok terepély cserfák alá mennek,
Híves árnyékjokban kérődzve pihennek.
A madarkák csüngnek a híves lombokról;
Leszáradt a nóta eltikkadt torkokról.
Az útazó, ki már csak alig lehellett,
Óltja szomját a hűs forrás vize mellett.
A lankadt arató ledűl izzadt fővel,
Hogy majd dolgát kezdje megújúlt erővel.
Csupán csak a munkás apró méhek dongnak,
Széjjel az illatos réteken zsibongnak.
Csupán csak az apró bokrocskák tövében
Zeng a zörgő prücsök a nap melegében.
A rezzent gyíkocska a gaz között csereg,
Megáll, liheg, száraz torokkal sziszereg.
Sok száz szöcske ugrál pattanó lábain
A hévtől elaszott fűveknek szárain.
Egyebek mind híves helyeken pihennek,
A dél forró heve elől félre mennek.
Alusznak még magok a híves szellők is
Eltikkadtak a nap hevétől tán ők is.
Csak némely enyelgő zefirek játszanak,
Melyek a levelek alól kiugranak,
Cicáznak kerengő szárnnyal a bokrokon,
Lassan elenyésznek a liliomokon.
Jertek ki, óh nyájas fúvallatok, jertek,
Kik az ambróziás rózsák közt hevertek
Bújjatok ki bársony ágyából, bújjatok,
Elbágyadt kebelem piheg utánatok;
Szedjetek mennyei illatot, szedjetek,
E vídám gesztenye alá úgy jőjjetek.

A patyolat

Levetkezett kedvesem,
Már feredni készűl:
Jer Múzsám! majd meglesem,
Milyen ruha nélkűl.

De látod-é? nem mutatja
Ő e bokroknak kincsemet,
Őrzi vékony patyolatja
Gyönyörűségemet.

Mint a napnak tekínteti,
Mikor a setét felhőkből kivetkezik,
Kiderűl s magát szebben kedvelteti,
Ha csak vékony ködök fedezik:

Úgy az ő szépségei,
Melyeket a ruha fedett,
Komor fedelei
Közűl kifényesedett.

És most csak egy világos
Ködből súgározik,
Melyből súgára méltóságos
Fénnyel játszadozik. –

Oszolj széjjel, kis selyem köd, tisztúlj fel,
Ne fogd el napomat, kis fellegecske!
Bár tégedet drága pénzért, tanúlt kézzel
Szövött is az ázsiai legszebb menyecske.

[Kedves, drága lélek…]

Kedves drága lélek, levelemet vedd el,
Mely hangzik egyedűl csak a te neveddel!
Ebből megértheted hozzád hívségemet,
Hogy kivűled nálam világ szép nem lehet.
Lánggal ég éretted szívem belső része,
Kedves tűz e' nékem, csak hadd is eméssze.
Így kiáltoz bennem a meggyúladt lélek,
Mással, ezerrel is, soha nem cserélek.
Te vagy első, kinél verseim hevernek.
Eddig másnak írni tartottam tehernek.
Téged ítéltelek legméltóbbnak erre,
Mert párod nem lelem, bár nézzek ezerre.
Szemem szemed közzé mihelyest tekintett,
Mintha olajt tűzre hintnének egy pintet,
Oly erőben szívem fellobbant hirtelen,
Ezer Cupido is látszott rajtad jelen.
Én megvallom, benned akármit sajnáljak,
Nem elég, hogy reád csak egyszer felgyúljak,
De lett érted szívem már lobogó fáklya,
Szerelmeddel meg nem telhető papzsákja.
Szellőt hajt tüzemre minden pillantásod,
Új sebbel szívemet vérzi mosolygásod.
Egyszóval, manéros magad viselete
Engem szerelmednek lánca alá vete.
Elfogád egészen, kedves, én szívemet,
Mihelyt legelőször vetél reám szemet.
Mert csínos termeted olyan igen tetsző,
Hogy aki kimetssze, nincsen olyan metsző.
A festő nem talál oly formát, figurát,
Mely ábrázolhatna neked olyan formát.
Ama gyenge szűz is, maga a természet,
Mikor téged formált, talán elenyészett,
Mert legkisebb rész is benned egy oly remek,
Melyen elbámúlva megállnak a szemek.
Ábrázatod fejérb a téjnek habjánál,
Tetszősb az Admetus kisebbik fiánál.
Kedves rózsaszínét a rózsa elveszti,
Aki ezt tündöklő orcádhoz ereszti.
Óh gyöngyöm, múlatni gyönyörűség veled,
Gyönyörűségemet naponként neveled.

A viola

Illatoztasd kebledet,
Ékes violám!
Melybe hév szerelmedet
Gyakran kóstolám. –
Míg csókjaid harmatja
Mézét reám csorgatja:
Lelkem addig lételét
Meg nem únhatja.

Amynt és Laura a fák között

Amynt

Laurám nyomát e zőld fák
Alatt keresem:
Ah, szóljatok, nimfák!
Hol van jegyesem?
Hol van, hol van jegyesem?

Haa! mi szó
Zeng ott? – óh,
Tán Laurámmal,
Hív mátkámmal –
Zokog az Ekhó?
Haa! – mi szó
Zeng ott? – óh,
Tán Laurámmal,
Hív mátkámmal. –

Laura

Hív mátkáddal
Hív Lauráddal.

Ketten

Zokog az Ekhó.

Esdeklés

Csendesítsed szíved háborúját,
Oszlasd széjjel ingerlő gyanúját,
Mert ez bokrosítja,
Fellegként borítja
Mindkettőnknek búját.

Oszlass széjjel minden kétességet,
Nem találhatsz bennem színességet.
Holtig fog szeretni,
Aki még tettetni
Nem tud szívességet.

Kincsem! érted mindent megtagadtam,
Szívemet már csak tenéked adtam.
És ezt főldre s égre
És minden szentségre
Sokszor felfogadtam.

Oly erősen szívemen visellek,
Hogy csupán csak éretted lehellek,
Sokszor még mostan is,
Csendes álmomban is
Csókollak s öllelek.

Nem lehet hát itt gyanús az elme,
Látod, hogy hív kedvesed szerelme.
Látja ezt az ég is:
Mért hideg hát mégis
Szívednek kegyelme?

Adj kegyelmes választ hív rabodnak,
Mondd: Szeretlek! s így csupán szavadnak
Bétőltője lészek
És mindent megtészek,
Ami kell magadnak.

Így kötözzön öszve Ámor minket,
Balzsamozván sebhedt szíveinket,
Élesztgesse csókkal
S több szerelmes szókkal
Esküvéseinket.

[Nézd el…]

Nézd el, a hangos filoméla – nénje,
A tavasz hogy jött, kiderűle fényje, –
Fészkel és kedves fiait segíti,
Majd kirepíti:

A hazánk buzgó fia így cselekszik,
Durva vaksággal hevesen veszekszik,
Mert okos így lész valahára és ép
A nyomorúlt nép.

Horváth Ádámhoz

Indúlj, Múzsám! kettőztessed mindaddig lépésedet,
Míg meglátod a Balaton kies partján Füredet,
Azt mihelyt meglátod, köszöntsd még messzire Horváthot,
Melyre Tihany kősziklája zengedezzen vívátot.
Megtévén e tiszteletet, menj bé: maga Erato
Lesz tanúló szobájába hozzá az útmutató.
Menj bé: ő vagy Bernoullival méri a roppant eget,
Vagy a Newton csövén nézi a végetlen üreget;
Felrepűlvén nagy elméi a nap tányérja felett,
A sok ezer világoknak felfedezgetője lett.
Bújkál a tágas mindenben egy világról másikra,
A főld neki csak egy porszem, a nap tüze egy szikra.
Onnan feljűl letekintvén, e világot megveti,
A port s az abban kevélyen mászó férget neveti.
Imádja mély tisztelettel az örök Mindenhatót,
Aki csak egy légyen szóra ily dicsőt formálhatott.
Vagy ha itt alatt keresi gyönyörűségét: édes
Múlatságot szerez neki Jaquet vagy Archimedes.
Száz ökörre becsűli ő s kincsére a világnak,
Ha kiálthat egy hevréká -t valamely igazságnak.
Most talán gyönyörködteti mélységes elméjét a
Legnehezebb algebrának betűivel Viéta;
Vagy ha most nem tetszik neki társalkodni azokkal,
A léleknek természetét magyarázgatja Lockkal.
Megtekínti, megvizsgálja, s ítéli messzelátó
Elméje, mit tartott erről Leibnitz, mit tartott Plátó.
Múzsám! ekkor meg ne szólítsd, állj meg a háta megett,
Figyelmesen, de csendesen vigyázz rá, mit feszeget;
Meglehet, hogy nem múlatván sem Eylerrel, sem Kanttal,
Csalja únalmas óráit azzal a kedves lanttal,
Melynek hangja esméretes már mind a két hazába,
Visszaverődvén a Tihany mohos kősziklájába.
Most vagy Homerusból nézi, miként pusztít a görög,
Achillesnek a fiáért Priamus hogy könyörög;
Vagy Marónál az elhagyott Dido sorsát fájlalja,
Vagy Turnussal a halálos seregeket nyargalja.
Sőt talán most éppen maga írogat oly verseket,
Az időnek acél foga meg nem rága melyeket.
Thaliának kebelében űlvén, magát múlatja,
A füredi hegytetőkben az ekhót hangoztatja;
Csendesedvén a szelek is ily gyönyörű szózaton,
Egyengeti feltornyozott habjait a Balaton:
Te pedig szemes légy ily nagy érdemű hazafinál,
Elébb megnézd, de okosan, mit dolgozik, mit csinál,
Ha látod, hogy Sophoclesnek olvasásához űle,
Vagy Lucretius s más olyak vagynak nyitva körűle,
Ekkor meg ne háborítsad, Múzsám! s intsen meg téged
Jóelőre a te kevés érdemed s tehetséged.
Gondold meg csak, mi vagy még te ama laurust kötözött
Nagy poéták, a nagy Horváth nagy barátai között,
Esmeretlen hevertél még a Sexta domb aljába,
A Nagyerdőn az alacsony mogyorók árnyékába,
Míg a hír a Tócó partján túl sem vitte nevedet,
Hol csikorgó nádsípodon kínzottad énekedet.
Te, kinek még homlokodon nincs egyéb bodzafánál,
Okosan járj a borostyánt érdemlett poétánál,
Csak úgy merjed őt elfogni édes andalgásától,
Ha kezébe vagy Mikolát vagy Codrust lenni látol,
Menj közelebb akkor hozzá, s add meg a tiszteletet,
Melyet a két haza az ő kettős érdemére tett,
Ő az, aki magyar hangra tanítja az erdőket,
Hangoztatja scítha nyelven pergő versekkel őket,
Mely verseket ti is méltán, óh méltán, irígyletek,
Ti a boldog kultúrával dicsekedő nemzetek.
Ő a feledékenységnek gyászból kötött fedele
Alól a Honor várába két nagy nevet emele,
Midőn általa Hunyadi halhatatlanná leve,
Magának is el nem kopó örök oszlopot teve;
Melyet meg nem emészthetvén sok száz időhaladék,
Háláadó csókkal venni fog a késő maradék.
Míg az áldott Hunyadi név fennmarad a hazában,
Horváth dicső neve is zeng minden magyar szájában:
Ő az, aki csak egy rövid nyári éjtszakájába
Minap magyar hangot adott Uránia szájába,
Kinek bátor lekötözték láncok minden tagjait,
Mégis feljárta a Minden végetlen abroncsait.
Tekintvén a csillagokról a mesés régiségre,
Annak elmés kőlteményit hinti a hímzett égre,
Onnan ide lerepűlvén, ahonnan oda hágott,
Philosophus szemmel nézi azt a lelkes világot,
Hol sok homályos helyeken s kövecses tekervényen
Kell utazni a Lockoktól egyengetett ösvényen.
Ott is magyar őltözetben e nem esmért határt a
Többi bőlcsek nyoma után ő egészen feljárta,
S amiket egy olyan elmés bőlcselkedő szem lát ott,
Azokról egy magyar nyelven szóló könyvet bocsátott.
Indúlj haza! s örömkönnyel fogadd vígan azokat,
Akik arra érdemessé ekkép tészik magokat.
Nem régen kezdik fiaid nyelved becsűlni, máris
Sokan vagynak, kit tisztelne maga Berlin vagy Páris.
Őltöztetik a francia, német s anglus könyveket,
Ami nagyobb, magoktól is készítnek oly remeket,
Melyből, a magyar ész dísze milyen legyen, kitetszik,
Kivált ha darabosságát jobban-jobban lemetszik.
A többek közt, kedves hazám, tiszteld azt a Horváthot,
Kit az ég egyik nyelvünket-szépítőnek bocsátott.
Ki a maga hazájának egy nagy érdemű fia,
Kit tisztelnek Calliope, Urania s Thalia.
Te is, Múzsám! úgy szedd öszve minden tehetségedet,
Hogy méltónak ítélhesse Horváth tiszteletedet.
Sokszor a barátság eggyé úgy forraszt két szíveket,
Hogy a harmadik enyv gyanánt fogja öszve ezeket.
Te is, hogy kedvet találhass Horváth Ádám szívébe,
A Kazinczy fávorával menjél Horváth elébe.
Így lesz, hogy akit barátja barátságába látott,
Barátja után úgy tartja, mint egy kedves barátot.
Ha e' nem is, csak a' legyen, hogy rád egyet tekíntsen,
Nagy érdem ez olyan helyre, ahol sok érdem nincsen.
Már akármi köszönetit szívem viselő számnak
Csak mondjad meg az egyenes szívű Horváth Ádámnak.
S ha kérdezi, ki lehet az, ki tiszteli Horváthot,
Mondjad, hogy a' téged hozzá Debrecenből bocsátott.
Ama múzsák lakhelyéről, hol tudományok atyja
Fiait deák hínárral zavart vízből itatja.
Tedd hozzá, hogy míg lehelnek tüdője hólyagjai,
Addig igaz tisztelője s híve lesz Csokonai,
Két hét múlva már a Mérték egyesűlvén a Nappal,
Egyenlővé lesz a rövid éjjel a hosszú nappal,
MIkor az ősz a szőLLőnek frIss LeVét kItekerI,
Borát VIg szIVVeL ItatIa, IVóIát főLDhöz VerI.

1792. szept. 8.

Felvidúlás

Török nótára

Búk, bánatok!
Távozzatok
Előlem messze;
Hogy szívemet,
Víg kedvemet
Semmi ne epessze.
Fejemet nem töröm:
Jobb annál az öröm.
Kár hiába,
Bolondjába
Gyötreni szívemet;
A siralom
Aggodalom,
Ekkép el nem temet
Idején engemet.
Hát vígadok,
Helyt nem adok
Már a bánatnak:
Hoppot mondok!
A búk s gondok
Nálam nem lakhatnak.
Örömmel múlatok,
Mikor múlathatok.
Ha hallik a
Víg muzsika,
Én is majd eljárom!
A vígságot,
Múlatságot
Tőlem el nem zárom.
Kicsiny az én károm!…

Egy kesergő magyar

A mohácsi nótára

Minden vígasság tőlem eltávozott,
Vége minden örömemnek;
Szívem reményében megcsalatkozott,
Nincsen nyugta bús fejemnek.
Víg napim! elvesztetek,
Nem múlatok véletek;
Az öröm s a víg élet
Keserű ürömmé lett.

Életemet sok ezer gond terheli,
Lelkem a búk között eped,
Bús szívem, bánatokkal lévén teli,
Már ezer ízekre reped.
Óh, keserves bánatok!
Világra ti hoztatok;
A bú nevelt engemet,
Sírba is a bú temet.

A szabadság

Szép szabadság! óh, sehol sincs
E világon oly becses kincs,
Mely tenálad nagyobb volna,
Vagy tégedet kipótolna.
Te könnyíted terheinket;
Ha bú rágja szíveinket,
Bíztatsz minket.

Az oly madár igen ritka,
Melynek kedves a kalitka:
Bár arannyal van béfedve,
Mégsem telik benne kedve.
Bár meg ne kelljen szűkűlni,
Mégis mindég fog készűlni
Kirepűlni.

Mit ér, mit ér a rabságban
Kínlódni sok gazdagságban?
Mit ér minden, ha köteled
Békós lábadon viseled?
Ha a kínos szolgabot vér,
Úgy a pompa, a nemes vér
S a rang mit ér?

Minden vágy a szabadságra,
Kevés a pénzre s országra;
Több vágy szabadon pihenni,
Mint pénz közt gazdag rab lenni:
Kivált egy bőlcs elme mindég,
Egy poetai tüzesség
Csak ettől ég!

Futtába készűlt versecskék

melyeket itten létében ütött öszve egy, aki ezt tiszta szívvel
ajánlja a Tekintetes Úrnak magával együtt.
Jóllehet:
Non omnes arbuta iuvant, humilesque myricae

Verg. Ecl. 4. v. 2.

Biharból Kovácsiba való általmenetelemben gyalogjába készűlt
versecskék, melyeket a hegy alatt faragtam.

24a Decembris

Hallá kend, Bácsi, van-e még jó messze Kovácsi?
Szent Pál (N B. nem sűlt Apostolok lova) sánta lova még mehet arra, tova.
Erre Bihar; menjen, de elébb lova jól kipihenjen,
Merre diófa-határ láttatik, arra Csatár.
A hegyek aljában…      ….gázolja magában,
Erre kövesse szagát: várja Kovácsi magát.

Egy vacsora felett, a borozás közben

A legátusnak poharába tőltsön,
Aki jó kedvet akar adni kőlcsön:
Egybe jó pap lesz, hegyi bort ha kóstol,
Minden apostol.

26a Decembris.

Borostyános Múzsád, e csekély szil-ági
Múzsát kérem, vegye jó neven, SZILÁGYI!

Sig. Kovácsi d. 28a Decembris 1792.

Miért ne innánk?

Igyunk, barátim! a komor
Bú lángja nem csatázik,
Ha mádi borral a gyomor,
A kis pokol, megázik.
Igyál! ne, e szőlő-gerezd
Levével öblödet fereszd.
Vígadj, öcsém! maholnap
Zsákjába dughat a pap.

Mi gondod a továbbira,
S világod hogy éled?
Tekints csak e jó mádira,
Szíved, tudom, megéled.
Más hadd gyötörje a fejét,
Tőltvén bolond esztendejét;
Éljünk rövid napunkkal,
Múlatva víg igyunkkal.

A Bakhus úr pincéibe
Magam leszek vezértek:
Nunc est bibendum![1] ennyibe
Horáccal egyetértek.
Igyunk, eb aki nem barát!
Tegyünk le minden maskarát,
S már most no, poculatim
Igyunk, vidor barátim!

A rövid nap s hosszú éj

A nap megint leszálla,
Elvégezé futását;
Sátort az éj csinála,
Fonván setét lakását.

Így múlik életünk el,
Mely most ragyog körűlünk,
És végre mindenünkkel
Gyász éjszakába dűlünk.

Az éj komor homálya
Ismét ki tud derűlni,
Mihelyt az ég királya
Keletre fog kerűlni.

De óh, ha a mi fényünk
Már egyszer éjjelen jár,
Nincsen tovább reményünk
Felvirradás felől már.

Míg hát az ég kinyitja
Örömre hajnalunkat,
S az éj be nem borítja
Örökre víg napunkat:

Éljünk, barátim, e szép
Kies világ ölébe,
Mert majd az éjjel itt lép
S borít setét ködébe.

A hír

A méltóság, a pénz s mindenféle vagyon
A szerencse játszi újjai közt vagyon.
A betegség mindent hatalma alá vét,
Végre megszégyenít akármely Burhávét.
Majd a halál mindent sírhalomba temet,
Nem nézvén sem kincset, sem nagyságos nemet.
Mindent, ami cifrán fénylett az életbe,
Az emberrel együtt mély sírba temet be. –

Két királya van az emberi nemzetnek,
Nagyok ezek, mindent magok alá vetnek:
Egyik a szerencse, mely, míg itten élünk,
Laptaként hajigál, s játszadozik vélünk;
A másik a mindent öszverontó halál,
Mely a rakás hamvak felett kész nyíllal áll.

E két hatalmasság alatt van mindenünk,
E kettő áll készen mindenkor ellenünk:
De van egy pártfogónk, ki sokkal jól teve,
Ki mindenik ellen védelmezőnk leve,
Ki állandó marad, soha meg nem retten,
Bár e két hatalmok ostromolják ketten.
Ez a hír. – A virtust ez mindég dicséri,
A vétket büntető átkokkal kiséri.

Ez, bár a szerencse valakit levere
S a méltatlanságok mélyére tekere,
Vigyáz, nyájaskodik a szenvedő körűl,
Szemeiről minden könnyeket letörűl;
S ha a balsors nyomja ezer szenvedéssel,
Vidítja egy édes megelégedéssel.
Ez, mikor a halál valakit letaszít,
Minden dicsőségtől s fénytől megkopaszít,
Mikor testünk felett űl a sírhalomra,
Hogy prédáját ki ne adja a főld gyomra;
Ez leszáll akkor is sírjára az égből,
És kiveszi annak nevét a mélységből,
Felrepűl, hogy véle minden részt bétőltsön,
S a népek egymásnak adogassák kőlcsön.

Hanem ő, amilyen kegyes jóltévője
Annak, ki a virtus igaz követője,
Oly nagy ellensége azon embereknek,
Kik híven szolgálni szoktak a véteknek. –
Mert bár a szerencse édes-mosolyogva
Valakit pompásan vigyen kézen fogva;
Mégis a bátor hír meg nem ijed ettől,
Megfosztja mindenütt a várt tisztelettől:
Ez, bátor a halál némelynek kedvezzen,
Hozzája igen sok időkig érkezzen:
Ez a tökélletlen embert levereti,
Még, ami kínosabb, élvén eltemeti. –

Óh hír! vidd hírűl ezt, kérlek, temagadnak,
Hogy verseim néked ily dicsérést adnak:
Majd talám felvészi nevemet szárnyára
S pengeti azt egész hazám hallatára.

1793

A híres Rácz Sámuel úrhoz

Uram! örvendez a magyar
Haza, hogy a mostani
Aesculap fiait hallja
Magyar hangon szólani;
Hogy görög-módi ruháit
Hippocrates letette
S magyar köntösre váltotta
S már azt is megszerette.
Galenus már Pestet lakja,
Szólván magyar nyelven a',
Hangzik a Dunának mindkét
Partjain Avicenna. –
S mikor a magyarok ekkép
Örömöket kiöntik,
Akkor az úr érdemeit
Szólják s nevét köszöntik.
Zengjed, vizek nagy királya,
Dicséreteit annak,
Ki szájába tiszta magyar
Hangot adott Hofmannak:
Hogy a Beszkédnek felhőket
Megtetéző havassa
Azokat a magyar térre
Visszahangoztathassa.
Különben nem árt azoknak
Semmi időhaladék;
Kivált, ha, amilyen az úr,
Olyan lesz a maradék.
Hullatni fog a magyarság
Örömkönnyek záporát,
Azzal öntözvén egy igaz
Magyar hazafi porát.
Míg magyar lesz, és a magyar
Míg Boerhavot szereti:
Megmarad az úrnak neve,
Megmarad dícséreti,
Én pedig kérem az urat
Kedves hazám képében,
Kinek igaz híve leszek
Éltem egész rendében,
Légyen kedves az úr előtt
Nemzetem dicsősége,
Minden igaz hazafinál
A legnemesebb vég e'.
S tiszteletemnek e csekély
Jelét végye kedvesen;
Nyújtja ezt egy igaz magyar,
Egy hazafi szívesen.
Míg magyar vérrel buzognak
Életere ágai,
Hazájának és az úrnak
Híve lesz Csokonai.

A vídám természetű poéta

Sírhalmok! Gyász temető kertek
Melyek örökös setétség
S szívet borzasztó csendesség
Mostoha keblében hevertek,
Ti bús melankóliának
Setétes vőlgyei!
Hol szomorú múzsájának
Áldozott Hervey.

Itt az érzésnek minden neme
Még az élőben is meghal.
Füle csak csendességet hall,
A semmitől írtódzik szeme,
A ciprus a hold fényjénél
Árnyékát mutatja.
Egy sírból kitántorgott szél
Bágyadtan mozgatja.

Szörnyű környék! melyhez a lélek,
Fantáziáin repűlve,
Irtódzással megy s réműlve,
Félhóltan hátrál vissza vélek.
Szörnyű környék! kérkedj bátor
Bús lantú Youngoddal:
Isten hozzád, gyászos sátor!
Komor ángulusoddal.

Mások irtóztató énekkel
Bőgessék bús obojjokat
És siralmas nótájokat
Jajgassák keserves versekkel;
Kerítse szürke Hesperis
Gőzölgő fejeket:
Én nem óhajtom egyszer is
Követni ezeket.

Nékem inkább oly koszorú
Kösse felkent fejemet,
Melynek színe nem szomorú,
S múlatja a szebb nemet:
Ezt a vídámabb Múzsáknak,
A mosolygó Gráciáknak
Fűzzék öszve rózsaszínű ujjai,
Élesszék fel ambróziás csókjai.

Nem kell ciprus, mellyel Racint
Tisztelte Melpómene,
Apró viola s hiacint
Bár hajamon fénylene:
Apró és kék tőlcsérjei
Olyak, mint szépem szemei.
Ez kell nekem. – Homlokomat ne érje
Shakspeárnak akónitos fűzérje.

Így veszem fel víg lélekkel
Gyengén rezgő lantomat,
S majd kedvesem egy énekkel
Lelkesíti húromat.
Míg leng az estvéli szellő
Szárnyán egy nektárt lehellő
Rózsában a kis szerelmek megszállnak
És mennyei harmóniát csinálnak.

Szívünk elolvadt részeit
Élesztjük új dalokkal,
Pauzák únalmas ideit
Édesítjük csókokkal.
Ah! a híves esthajnalon
Így alszunk el egy szép dalon,
S énekünknek végső bágyadt szózatja
Az andalgó vidéket elaltatja.

Az elragadtatott érzékenységek

Laura! kellemességidnek
És mosolygó szépségidnek
Fűszerszámos balzsama
Érzésimet megszédíté,
Megbájolá, részegíté,
S egy perre borsolta ma.

Köztök nagy perlés lázzadott,
Melyet az abból támadott
Szent dicsőség okoza,
Hogy melyik az, ki tégedet
Megérezvén, felébredett
S nékik ennyi jót hoza.

Mindenik nagy hevességgel
Perlett, hogy e dicsőséggel
Bírjon a többek felett.
Ilyformán szóltak egymásnak,
Míg e heves civódásnak
Lelkem által vége lett.

Szaglás

Tudjátok-é, hogy magatok
Más felé andalogtatok,
Más tárgyon szúnyókálva:
Mikor a táncnak őltözött
Szépség leányai között
Laura eljött sétálva.

Mikor egy – – us mellett
Egy kis szellő rámlehellett,
Ambróziás illattal.
Melyet mihelyt megérzettem:
– – – – – – lettem
Édes csiklándozattal.

Látás

Elsőben is mély álomból,
Tévelygő andalgásomból
Nemde én pattanék ki?
Látták éles nyilaimat,
Villámló pillantásimat
E kis berek vidéki.

Míg tüzes szemem sokára
Ráakadt a szép Laurára,
S féloldalt reácsapott.
Ah, mikor a több szem között
Látásunk öszveütközött
S egymástól lángot kapott!

Ah, mikor új pillantása
S elevenebb kacsíntása
Kétszer az enyímre lőtt!
Bezzeg, eloszlott álmatok;
Bezzeg mind felpattantatok,
Nem túnyán, mint azelőtt.

Zefir játszván szép hajain,
Elefánttetem vállain,
Mely szép színeket adtak!
Rózsát mosolygó ajaka,
Hószín mellye, márvány nyaka,
Ah, miként elragadtak!

Hallás

Hát mikor mély sóhajtása
S bágyadt hangon tett szólása
Ébredt fülembe hatott?
Édes ájúlás lepett el,
Mely egy mennyei élettel
Kecsegtetett, biztatott.

Mikor mellé ereszkedtünk,
S végre, – hogy sok kérést tettünk, –
Ezt mondotta: szeretek,
Ah, e szóra vérünk égett,
És minden elevenséget
Ti is levetkeztetek.

Mikor mézes beszédére
Örök hűséget ígére,
S ily bíztató hangon szólt:
Szeretlek! téged kedvellek,
Csak néked élek s lehellek;
Míg be nem fed a sírbólt!

Akkor, – óh, mert e szavának
Oly édességi valának,
Hogy élet ömlött belénk! –
Egy legédesebb mennyei
Öröm gyönyörködései
Repestek vígan felénk.

Mikor kedvesének mondott,
Elvett minden bút és gondot
Ez az édes nevezet,
S hízelkedő beszédének
Mézén lecsorgó szívének
Mindnyájunk temjénezett.

Tapintás

Közte e temjénezésnek
S e mennyei ihletésnek
Kezeim felemelém;
És jótételét hálálván,
Ez imádni méltó bálván
Szent testét megölelém. –

Óh, halhatatlan istenek!
Mit érzettem? – ah, milyenek
Vóltak gyenge tagjai!
Melyek hogy reám hajóltak,
Nálok gyengébbek nem vóltak
A rózsa harmatjai.

Mellyét Érósznak melege
Olvasztván, gyengén pihege
Két kerek dombja alatt.
Kezemet tévén szívére,
Sűrűn vert, és minden vére
Hozzám örömmel szaladt.

Mint a hó a nap tüzétől:
Úgy az ő hév szerelmétől
Mind elolvadva valánk;
Életünk belé kőltözött,
S ölelő karjai között
E világnak meghalánk!

Ízlés

Mit ér a szép gyümőlcs maga,
Bár síma, s jó színe, szaga,
Ha nincs íze, mely tessen?
Ti csak Laura szépségére
Bámúltatok, méz ízére
Nem ügyelvén szemessen.

Nincs a nektár olyan édes,
Melyet kitőlt Ganimédes
Jupiter csészéjébe;
Óh, nem bír az annyi jókkal,
Ha csak ezt egy ilyen csókkal
Nem egyvelíti Hébe.

Ilyen ízzel nem kínálja
Gazdag lakosit Pankhája
S más termékeny tartomány:
Még ily étele s itala
Egy nagy királynak sem vala.
Óh, mennyei adomány!

Óh, méznél édesb ajakok!
Mely ambróziát folytatok
Rózsaszín kelyhetekből!
Mely mézes csókok valának,
Melyeket kőlcsön szopának
Hév ajakim ezekből!

Csömört ád az édes, ha sok:
De ezek nem únalmasok,
Ez nem olyan édesség.
Óh, Laura! szám appetitját
Ne csald meg; ne tarts diétát;
Óh, nincs ebbe sok s elég!

Lelkem

Mit cívódtok? óh, szűnjetek,
Híveim! mit versengetek? –
Csak Laurát imádjátok.
Lebegjetek gyönyörűség
Szárnyain s az örök hűség
Pontjára mozgassátok.

A fársáng búcsúzó szavai

Űzik már a fársángot,
Bor, muzsika, tánc, múlatság,
Kedves törődés, fáradság,
Kik hajdan itt múlattatok,
A közhelyről oszoljatok!
Kongatják a harangot:
Űzik már a fársángot!

Fussatok hát, víg napok!
Tíz hete már, hogy vígsággal
Játszodtatok e világgal,
De itt lepnek a papok:
Fussatok hát, víg napok!

Pszt! minden táncpaloták!
Ürűljön boros asztalom,
Némúljon meg a cimbalom,
Szűnjetek meg, hahoták!
Pszt! minden táncpaloták!

Könyvhöz, dáma s gavallér!
Elég volt a sok ördögnek,
Kik belőletek köhögnek.
Itt van, itt a szent pallér:
Könyvhöz, dáma s gavallér!

Itt a bőjt: koplaljatok!
Itt van: s ízetlen olajja
A csókokat majd lenyalja.
Szent ételt is szopjatok:
Itt a bőjt: koplaljatok!

Vége már a nőszésnek,
Kiknek nem jutott házaspár:
Úton-útfélen elég jár.
Csont azoknak, kik késnek;
Vége már a nőszésnek!

Élni kell a bőjtbe is.
Azért aki szép párt lele,
Nem zsíros az – élhet vele.
Kukrikol a csirke is!
Élni kell a bőjtbe is!

Jaj, siessünk, híveim!
Mit érzek? – mi szent szag? wer da? – –
Jaj! jön, – jön a hamvas szerda!
Béhamvazza szemeim:
Jaj, siessünk, híveim!

Víg lelkek! nem láttok már!
Bár nem láttok: de tőletek
El nem válok és véletek
Leszek: s ez így legyen bár;
Víg lelkek! nem láttok már.

Most veszek már maskarát!
Köz-helyen nem szabad lennem:
Azért álorcát kell vennem;
Hogy ne lásson pap s barát,
Most veszek már maskarát.

S fársángolok véletek,
Rejtőzvén szent maskarában.
A vallás álorcájában
Negyven napig nevetek
S fársángolok véletek.

Most nyúgodjunk: Ádiő!
Pislog a dáma s gavallér:
Beteg, s oda a sok tallér. – –
Majd megjön tán egészsége,
Hervadó kedve s szépsége;
A kőltség is tán kijő:
Most nyúgodjunk: Ádiő!

A pártütő

Pártütő! ez igen borzasztó nevezet,
Mert hazája s ura ellen fog e' kezet.
Voltak sok pártütők, találunk sok Hórát,
Ki hazája ellen vezette táborát,
De soknak e nevet csupán azért adták,
Mert külömben őket meg nem gyilkolhatták.
Ki pártütő, ki nem, ítélje a haza,
Melyet vagy megronta, vagy mególtalmaza.
Néha azt nevezik gyilkos pártütőnek,
Kit kedves hazája tart védelmezőnek.
Némelykor, kik titkon a hazát koncolják,
Hazaárulással a hívet vádolják,
S hogy ez a hívőket még fel ne forgassa,
A neve mindnyájok előtt Harám bassa.

Komáromi J. halálára

Halál, ez az a szó, mely annyi könnyeket
Áraszt, hogy bévonnák köddel az egeket.
Nyomorúlt élők, ím, csak egy íge hát óh!
Miért okoz oly sok könnyhullatást e szó?
Zokogó szájából a bágyadt nyögőnek
Jajos párázatok ezért miért jőnek?
Miért száll írtózás ezért a szívekbe
S reszketés az egybeverődött térdekbe?
Óh, bizony nem látok semmi olyat benne,
Ami mindezeknek méltó oka lenne.
Ő vet reánk tódúlt bajainknak véget,
Mégis úgy nézzük, mint dühös ellenséget.
Vegyük jól eszünkbe, mert bizony nem oly a
Halál, mint a hazug festő lerajzolja.
A választást tevő szemeket őtőle
Elveszi s így formál vad csudát belőle.
Megfagylalja benne az érzékeny szívet,
Adván két kezében méreggel kent ívet.
Minden rettenetes színeket ráruház,
Ezért lesz belőle oly irtóztató váz.
Hol vetted, óh csalárd festő, mindezeket
A szívet borzasztó rút képzeleteket?
Hazugok a színek, amelyeket vonnak
Újjaid, a halált festvén skeletonnak.
Fonnyadt ő, de azt a mély bánat okozza,
Nyomorúlt voltunkért mely belől kínozza.
Sárga a félelem, mert színét elvette,
Hogy az ember magát veszélybe ejtette.
Béestek szemei a könnyhullatásba,
Melyet hullatott a legelső romlásba.
Mert ő az édenben szintén jelen vala,
Mikor Éva által az élet meghala.
Midőn elvesztette egy falat almával
Azt, mellyel minden kincs nem érne magával.
Ezt látván a halál, ki annakelőtte
Nyilait csak a vad állatokra lőtte,
Kikőlt a test ellen, melynek kívánsága
Miatt esett ez a lélek romlottsága.
Nemsokára dűjté a főldnek porába,
Hogy lelkünk ne esne nagyobb nyavalyába.
Béfogta szemeit, melynek a gyümőlcsön
Bámulván, éltünket adták érte kőlcsön.
Megköté kezeit, melyek kinyúlának
Levételére a halálos almának.
Lábaira vetett szoros bilincseket,
Amelyek tették a gyászos lépéseket.
A nagyravágyásnak tüzét eloltotta,
A szívbe folyását hogy elállította.
Füleit bédugta, amelyek hallották
A parancsolatot, de meg nem tartották.
Érzékenységeit hogy így elaltatta,
A lelkét az égnek ismét visszaadta.
Mert magunk tudhatjuk, hogy a halál soha
Az emberi nemhez nem volt oly mostoha,
Hogy a lelket a holttesttelegyetembe
Eltemette volna a gyászos verembe.
Hát kegyetlen nevet ezzel érdemele,
Hogy hozzánk ilyen jó indúlattal tele?
Ezért kell-é őtet oly irtóztatónak
Gondolni, hogy oka ily különös jónak?
Hiszen ha az élet örökké tartana,
Az emberi nemzet óh mely megromlana.
Az elerőtlenűlt öregek számára
Rengő bölcsőket kék csinálni sokára,
Mint régen az anyát sirató Memnonnak
Múlandó életet adó vén Tithonnak.
Így lenne a világ siralom mezeje,
A lankadt öregek nyögdécselő helye.
Holott most, mivelhogy egyenként elhullnak,
Sok következhető veszélyek elmúlnak.
De tán kegyetlennek véled, az ifjakat
Mert szintúgy elhordja, mint az aggúltakat.
Sokaknak házához, mikor emberkorra
Jutnak, akkor gyűjti bús feleit sorra.
Sőt sokszor kebele a rengő bölcsőnek
Halottal áldozik a mord temetőnek.
Óh nem… nagy dicsőség hamar érni véget,
Pályafutásunkba érni dicsőséget.
Jobb az égbe menni éltünk reggelébe,
Mint a megvénűlés komor estvéjébe.
A betegségeknek sujtoló kínjai
Nem lehetnek itt az írtózás okai.
Ezeknek vétkeit (mert csak az élőknek
Adják a halálhoz úti kísérőknek)
A mértékletlenség rakja tagjainkba,
Végre így szegeznek betegágyainkba.
A vakmerő vétkek okozták, Pandora
Piksiséből omlott kínunk hogy szapora.
A forró nyavalyák reszkető hagymázza
Erőtlen testünket csak azóta rázza.
Midőn már nem érnek a doktori szerek,
Ezeknek a halál gyógyító mesterek.
Útazó, így értvén a halál jóságát,
Ne útáld meg igen hasznos barátságát.
Hanem a test ellen harcolj együtt vele,
Mely a bűn súlyával ugyan megterhele.
A lelket! a lelket! tökéletesítsed,
A rossz indúlatot, mint lehet, gyengítsed.
Mert ha ilyen szépen végzed el életed,
A dicsőség által újra cserélheted.
Jövel már, útazó, hív oktatásomat
Értvén, végezetre halld származásomat.
– – – – – – – volt atyám, ki kardjával
Szolgált a hazának, valamint pennával,
– – – – – – – – szűlé a hazának,
Ki példája volt a jó édesanyának.
Magam jártas voltam mind Mars táborába,
Mind pedig Minerva bőlcs Museumába.
A múzsákkal özvegy éltemet tőltöttem,
Tőlök nyert koszorúm fejemre kötöttem.
Mely sokkal többet ér, mint a tágusi ér,
Mert aki erre ér, szép dicsőséget nyér.
Ezt tudom és ezért holtom után élek,
Ha valót sugall a poétai lélek.
Most a halál által amíg lenne végem,
Jövel – – – – – – szerelmes vérségem.
– – – – – – – – – – – – – házakkal,
Hadd szólítsalak meg utólsó szavakkal.
Jövel te is addig, míg meg nem aláz a
Halál – – – – – – – – – – – – háza.
Az égnek rajtatok kiterjedt szárnyai
Légyenek éltetek erős oltalmai.
Te pedig a porba nyúgodj, megholt testem,
Míg a dicsőségre felkelsz, mit kerestem.

[Az emberi nemen…]

Az emberi nemen óh mely méltó jussal
Sírhat az érzékeny szív Heráklitussal!
Óh mely méltán lehet keserű könnyeknek
Forrásivá válni a síró szemeknek.
Méltán nem engednek véget a nyögésnek
Sok bajai ezen nemes teremtésnek,
Melyek számosabbak a fövenyeknél is,
Többek a mezőben lévő fűveknél is.
Könnyebb számbavenni a tenger cseppjeit,
Könnyebb a zőldellő fáknak leveleit,
Mint ezen kérdésre adni feleletet,
Keserűvé amik teszik az életet.
Nem szóllok hát róllok, ezzel, hogy bánatom
Nagyobb, hogy mint szólni tudnék, megmutatom.
A kisebb fájdalmak nyögnek és jajgatnak,
A nagyobbak némák, bámúlva hallgatnak.
Ti temető helyek gyászos sírhalmai,
Ti holtaknak bennek heverő csontjai,
Ti gyászos oszlopok, melyeket a hűség
Emelt, kiken írva van a keserűség,
Légyetek helyettem bőlcs prédikátorok,
Légyetek ékesen szóló orátorok.
Mondjátok meg, hogy tireátok csorgának
Könnyhullatásai sok édesanyának!
Mutassátok meg az itt általmenőknek,
Rajtatok oly fűvek mely számosan nőnek,
Melyeket kóstolnak sok árvák anyjaik
Szemeikből áradt könnyhulltásaik,
Melyeket sok özvegy jajos párázatja
Megnedvesít, mikor hív férjét siratja.
Ne tagadjátok el, hogy bizony nagyon sok,
Akikkel az égnek vagytok már adósok.
Akiket az égnek mind vissza kell adni,
Mikor az utólsó nap fel fog virradni.
Te a többek között, óh síralom halma,
Melybe temetve van sok árvák oltalma,
Te szólj s add tudtára az itt útazónak,
Tartsa az életét hogy változandónak.
Javai, amiket csak azok tartanak,
Míg élünk, bennünket sokszor megrontanak.
Melyek, míg életünk van legjobb korába,
Megjelennek nálunk egy nem várt órába.
De ha egy kevéssé hanyatlik életünk,
Örömünk közűl csak egyet sem lelhetünk,
S azok, amelyekbe találtuk kedvünket,
Már akkor elhagyják megúnt életünket,
Mint az oly madarak, amelyek nyárára
Hozzánk jőnek, de elmennek nemsokára,
Elhagyják főldünket, messzire repűlnek,
Mihelyest az idők egy kevéssé hűlnek.
Minden gyönyörűség így szalad előlünk,
A jókedv, az öröm így tűnik el tőlünk.
Szóljad, gyászos halom, ez igazságokat,
Megtanítván rájok az itt útazókat.
Vagy mivel te nem tudsz szólni e táblának,
Amely állíttatott egy édesanyának,
Amely emeltetett az emlékezetnek
Kezei által a buzgó szeretetnek,
Légy hív őrzője, hogy ebből megtessék a',
Hogy ez élet csak a szerencse játéka.
Tartsd meg, hogy tudják meg, akik itt elmennek,
E sírba hogy kinek tetemi pihennek.
– – – – – – – – az, ki ide tétetett,
Óh mely sok jó vele sírba temettetett.
Nemes – – – – – – hűséges atyának
És – – – – – – – szerelmes anyának
Hív gondviselése között neveltetett,
A nemeslelkűség útán vezettetett.
Ezek hűségeket, mivel mentek porba,
Maga köszöni már az égi táborba.
A szeretet őtet – – – – – – – – hozta,
Hogy – – – – – – – – – – – – áldozta
És páros életek, míg az Úrnak tetszék,
A megért gabonát – – – – – – metszék,
Mert az ezt követő jajos esztendőbe
Esküdt férje ment a gyászos temetőbe.
Így vált el egymástól két szív, mely lett eggyé,
Mikor – – – – – – – lőn síralmas özveggyé.
Fél esztendő vala, amíg gyászosságba
Élt, már most férjével van a mennyországba.
Ilyen a szív, amely igazán szerető,
Társától sokáig messze nem lehet ő.
Amíg az élőknek seregében éle,
– – – nyarakat, teleket szemléle.
Számos esztendők, de óh bizony azoknak,
Kik halálán sírnak, nem látszanak soknak.
Szerelmes magzati, titeket végtére
Hív hideg karjai megölelésére.
Rebegő nyelvének haldokló szózati
Titeket szólítnak, kedves magzatjai.
Jertek, ez egy-két szót, melyet szól hozzátok,
Kegyes szívetekre híven felírjátok,
– – – – – – tudom, hogy veled a bánat
Engem, hív anyádat, keservesen szánat,
Tudom, hogy jó szíved érettem hidegszik,
Hogy a koporsóba testemet szegezik.
De szűnjék bánatod; e siralmas eset
Mert a bőlcs Istennek tetszéséből esett.
A hatalmas Isten minden veszedelem
Ellen légyen neked őriző védelem.
Szerelmes – – – kedves férjed párja,
Szakad szemeidből gyöngykönnyeid árja,
Hogy árvává lettél, de bízzál, az egek
Szomorú szívedhez nem lesznek hidegek,
Mivel áldott férjnek bízálak kezére,
Én érettem a' lesz életed vezére.
Híven ápolgassad kis unokáimat,
Így újíthatod meg elmúlt napjaimat.
– – – – – – – – forró hűségedért
Adják meg az egek a megérdemlett bért.
Bánatos árváim – – – most már
A veszély rajtatok második ízbe jár,
Mert könnyes szemekkel, ím, megholt atyátok
Mellé temetitek szerelmes anyátok.
Már minden óltalom eldűlt mellőletek,
Ím! védelem nélkül maradt életetek,
De bízzatok, bizony a siralmas árva
Előtt a jó egek nincsenek bézárva.
Úgy légyen intézve ifjú életetek,
Hogy mi, megholt szülék, éljünk tibennetek.
Menj el már, útazó, de forgasd eszedbe,
Amit utóljára mondok, életedbe.
Hogy nyomorúságos, kétséges az élet,
Hogy bajra született, aki emberré lett.

[Jer, óh asszonyi rend…]

Jer, óh asszonyi rend, leeresztett hajjal,
Sírni a sír felett kettőztetett jajjal,
Jer s könnyes szemedbe a keserűségek
Lássanak, nem lévén cseppjeinek végek.
Megcsüggedt orcáid halavány halmára
A bánat űljön s légy valójába Mára.
Fájdalmat mutató színe homlokodnak
Adjon theatrumot bús indúlatodnak.
Talpig gyászruhával légyen tested fedve,
E' mutassa, szíved hogy van keseredve.
Szólj, de hiszem nem tudsz; azok megnémúlnak,
Kikre csoportosan a bajok tódúlnak.
Csak állapodj meg hát néma figyelemmel,
Vedd észbe, illettél milyen sérelemmel.
Lássad, ím, rajzolva vagyon e táblára
Asszonyi rendednek mondhatatlan kára.
– – – – – – volt, ez, ki fekszik e porba,
Díszedbe ezáltal esett nem kis csorba.
Ha a virtus-bírás igaz birodalom,
Ennél volt bizonnyal hercegi hatalom.
A jó erkőlcsöket bírta egy summába,
Ártatlanság volt az emberi formába.
A hűség, szeretet az asszonyi nembe
Tűnik kiváltképpen mindeneknél szembe,
Ha azt szíveikből az idők mostoha
Változási ki nem törőlhetik soha.
Itt fekszik a hűség e gyászos verembe,
Ki Penelopéval bátran állna szembe,
Kiért rabja férje a szomorúságnak,
Orcáján a gondok bús ráncokat rágnak.
Az asszonyi nemnek e köz dicsérete
Az anyáké vajjon magoké lehet-e?
Ha hív nevelői a nyert magzatoknak
És hasznos tagokat adnak hazájoknak,
Ha a jó erkőlcsöt még gyengeségekbe
Belécsepegtették ártatlan szívekbe.
Óh, haza, tartozol azoknak mely sokkal,
Kik néked szolgálnak ilyen magzatokkal.
Nem hajt annyi hasznot gyomra a hegyeknek,
Amely termője a drága ércnemeknek.
Nem ér oda soha, ámbár légyen tele
Drága gyöngyökkel, a tengernek kebele.
Ettől a haszontól jóval marad hátra,
Bár sok kincset szűljön India, Sumátra.
Amelyet hajt egy ily Hekuba Trójának,
Kegyes magzatokat szűlvén a hazának.
Hogy ily anya volt ez, bizonyíthatjátok
Ti, akiknek vala hív édesanyátok.
Akik e sír felett gyakran egybegyűltök,
S hív anyát sóhajtó bánatba merűltök;
Akik megindúlván végzésén az égnek,
Kesergitek estét az anya-hűségnek.
Ezen virtusokat megékesítette
Ez, hogy eredetét nemes vérből vette.
Nem koldúl ugyan a virtus színt magának
Régiségétől a nagy familiának,
De mégis szebb Hektor, hogy Priamus fia,
Dísz a virtus mellett a nagy familia.
Ékessége tehát ez – – – – – – –
– – – – – – – hogy tartja atyjának,
Kiben, hogy – – – okos ítéletet
Látott, senatori székibe űltetett…
Asszonyi rend, tehát méltán hangzik jajja
Szádnak és mindennek, ki ezeket hallja.
Minden bús lehet, hogy e virtus éltének
Csak – – – számú nyarai levének.
Csak! mert az ily anya azt megérdemlené,
Hogy éltét sok százig az ég terjesztené.
Asszonyi rend, melynek a búbánat árja
Kesergő szívedet méltó okon járja,
Most már egy kevéssé szűnjenek jajjaid,
Szakadjanak félbe bús zokogásaid.
Állj meg, szerelmesi nyögéseit halljad,
Addig az esett kárt magadba fájlaljad,
Míg őket az anya hideg karjaival
Megöleli, áldván végső szavaival.
– – – – – – – – kedves hitesem,
Ím, karjaid közzűl setét sírba esem.
Tudom, hív szívedre keserves bút vona,
Hogy fejedből oda az ékes korona.
Hogy szemeid elől kedves hites párod
A setét koporsó tömlöcébe zárod.
De mint bőlcs férfiú, végyed tűrő szívvel,
Hogy az ég érdekel ily sérelmes ívvel,
Hogy akivel – nyarat szépen éltél,
Megfosztatott, amit még ingyen sem véltél.
De ámbár megsértett jobb karja tégedet,
Hidd el, hogy ugyanaz béköti sebedet,
Terhesűlt válladnak ő elég erőt ád,
Hogy elbirhasd, amely tereh szálla reád,
Hogy viseljed kedves árváim gondjokat,
A legbőlcsebb célra igazgasd dolgokat.
Hogy mint e városnak te egy senatora,
Lehessél e népnek tanácsos nestora.
– – – – – – – – – szerelmes párja,
– – – hűlt testem, ím, a főld elzárja.
De remélj, az egek hűséges férjednek
Szárnya alatt néked nyúgovást engednek.
Szűnjék sűrűn hulló könnyeid zápora,
Mert ahová mégyek, az égi tábor a'.
Innen vigyáz a fő felség tireátok,
Semmi veszélyt közel nem bocsát hozzátok.
Kedves – –, akit a páros szeretet
– – – – – – – – ölébe űltetett,
Mindkettőtökkel az isteni hatalom
A veszélyek ellen légyen kész oltalom.
Az érettem folyó könnyűt szemetekről
Elvévén, viseljen gondot éltetekről.
Jer, keserűségnek szomorú leánya,
– – – aki vagy a bánat bálványa,
– – – – – – – – szerelmes férjeddel,
Édes anyád végső áldásaid vedd el.
Borúlt napotoknak setétes fellege
Széledjen el vígan, kiderűlvén ege,
Hogy amely bánat most epeszt benneteket,
Elmúlván, az öröm bírja szíveteket.
Az ég áldásait rátok bőven mérje,
Kár vagy veszedelem éltetek ne érje.
Szerelmes – – – amíg meg nem hűlnek
Karjaim, tégedet ölelni készűlnek.
Itt, óh szerencsétlen, téged a szeretet
Midőn rózsával tőlt ágyába fektetett,
Midőn – – – – – – tiszteletes férjed
Engedi, hogy szívét szívednek esmérjed,
Akkor jöve reád egy szomorú éjjel,
Az édesanyádtól megfosztó veszéllyel.
Siralommá váltá örömkönnyeidet,
Bút jelentő jajjá víg nevetésidet.
– – – – – – – – óh be sajnálnálak,
Ha bőlcs férfiúnak kezén nem hagynálak.
De minthogy az egek hív szívre bíztanak,
Bennem indúlatim lecsillapodtanak.
Az ő érzékenyűl formáltatott szíve
Tudom, gondoskodik rólad, mert vagy híve.
– – – – – – – – bánatos magzatim,
Jertek, amíg el nem állanak szózatim.
Hadd légyen hűlt karom gyenge szorítása
Belső indúlatim kimagyarázása.
Ím, egyik óltalom eldűlt mellőletek,
Egy védelem nélkűl maradt életetek.
De édes atyátok szerelmes karjai
Lésznek ifjúságtok erős oltalmai.
Közel s távol lévő hív atyámfiai,
Szálljanak reátok az ég áldásai.
Éljetek! Jaj elég, nem érzem szívemet,
Vigyétek a sírba hideg tetemimet.

[Mint a megvénhedt fa…]

Mint a megvénhedt fa, amelyet nevele
A sűrű erdőnek árnyékos kebele,
Melyre esztendeit az idő, miólta
Fennáll, fogaival reá rovátkolta,
Melynek dért mutató mohos kerűleti
Megőszűlt vénségét vélünk képzelteti,
Midőn az esztendők elmúlt sokasága
Miatt a földre húll elszáradott ága,
Végre a rájövő szélnek fúvására,
Erőtelen lévén, fekszik oldalára,
A szomszéd fák, melyek nőttek körülötte,
Csóválva sajnálják, hogy esett ledűlte,
Ágokkal szomorú árnyékot csinálnak
S ez erdők anyjának ekként parentálnak,
Így ez édesanya, kinek orcájára
Tisztes ráncokat vont az idő sokára,
Kinek hajszálait színlelte fejérre
Ártatlanságának bizonyos jelére,
Midőn az esztendők rádűlő terhei
Miatt erőtlenek lettek tetemei,
Lassan-lassan fogyván, elerőtlenűle,
Egy végső próbára ezen sírba dűle.
Hozzátartozói elestén sóhajtván,
Sajnálják, fejeket gyászos búra hajtván.
Az özvegy, az árva nem kedvez jajjának,
Kidűltét érezvén e jó Tábitának.
Az égre siralmas szemeket emelvén,
Így szólnak, egyenlő szívvel nyögdécselvén:
Oda – – – – – – – – – óh halál,
Egyszer-egyszer bizony dühösebb nem valál,
Mint mikor ezt, kibe a hűség, szeretet
Egymással örökös szövetséget vetett.
Ezt, akinek szíve az együgyűségnek
Volt szentelve és a jámbor szelídségnek,
Ezt, akinek szegényt segítő karjai
Az adakozásnak voltak sáfárai,
Nem hagyád életben, az asszonyi nemnek
Díszére, így szerzél siralmat sok szemnek.
Óh ég! ki lesz már az, ki a nyomorúlton
Segít, szánakozik a búba borúlton?
Ki lesz az, akinek asszonyi karjai
Lésznek, úgy mint ennek, sokak oltalmai?
Hol találunk ilyen irgalmas özvegyet,
Örökös álomra bocsátván ez egyet?
Így sóhajtnak ezek, amelyeket hallván
Az ég, e siralmas ügyeket fájlalván,
Elalélt szíveket ily szókkal ébreszti,
Csüggedt reménységek szikráit éleszti.
Óh, nyomorúltaknak félénk sokasága,
Miért jajgattok és mi szomorúság a'?
Hát azt siratod-é, akinek élete
Már a boldogságban jobbra cseréltete?
Kit az ég azért, hogy tégedet ruházott,
Örök lakosának már felkoronázott.
Kinek virtusainak leve bőv jutalma
Az idvezűlt lelkek csendes nyugodalma.
Hát ily örömért kell könnyeket hullatni,
Ilyen dicsőségért zokogva jajgatni?
Nyomorúlt emberek, bizony ha tudnátok,
Ilyen keservesen érte nem sírnátok.
Ha látnátok azt, hogy szerelmes szülei
Hogy fogták körűl és kedves gyermekei!
– – – – – – – – – – – – – volt párja
Az élet javába kimúlt – – –
Akiket zokogva e főldön éltébe
Kísért a megholtak temető helyébe.
Örűl ő, mivelhogy az égbe láthatja
– – – – – – – – ki volt édesatyja.
Örűl, hogy sorsosa lett boldogságának,
– – – – – – – – – – – – – anyjának,
Akinek szerelmes s anyai hűsége
Jutalma lett az ég fényes dicsősége,
Ott van – – aki mind pennával
Szolgált – – – – – – mind bíróságával.
S mivel ezt a népet híven vezérlette,
Arany koronával az ég megtisztelte.
Örökössé lett már ott az a szeretet,
Mely itt – – – – – – nyarakig mehetett.
Hát szükség-é ezért könnyeket hullatni,
Ily megboldogúlton illik-é jajgatni?
Óh nem, bár a halál tőletek elvette,
Rendelt más pártfogót tinéktek helyette.
Él még – – – – – – szerelmes magzatja,
E' lesz anyja helyett a szegények atyja.
E' lesz már az a fa, amelynek árnyéka
A nyomorúltaknak lesz őrző hajléka.
Ő lészen gyámola az erőtelennek,
Ő megruházója a mezítelennek.
Ő lesz az és az ő bőlcsen formált szíve,
Ki könyörűl rajtad, ha sért a bú íve.
Míg ez él, ne félj, mert addig a bánatnak
Terhei bár nyomnak, de el nem nyomhatnak.
A jóság, a hűség, az igaz szeretet
Mivel maradandó szállást nála vetett.
Így bíztatta az ég e nyomorúltakat,
Megértvén bús szívből eredt panaszokat.
Amidőn e sereg hálaadó nyelve
Így szólt, szíve lévén örömmel bételve.
Kegyelmes ég, kinek végetlen hatalma
A nyomorúltaknak örökös oltalma,
Ki eldűlt gyámolunk helyett mást állítál,
Bár megkeserítél, de megvidámítál.
És midőn az egyik kezed megsebhete,
A másik sebünkre írat kötözgete.
Ha már az, aki volt életünk dajkája,
Az atyafiúi szeretet példája,
E főldről a fényes egekbe kőltözött,
Él szerelmesivel ezer öröm között.
Azt, akit helyette rendeltél gyámolnak
(Ha a reánk törő bajok ostromolnak),
Tartsd meg sok ideig népünk védelmére,
Atyai hűséggel vigyázván éltére.
Tartsd meg, mint a kőszált a tenger vizében,
Melynek bár a habok jőnek ellenében,
Erősen áll, reá haszontalan törnek,
Mert reárohanván, magokba eltörnek.
Ennek pedig, aki már többé nincs velünk,
Szívünkbe örökös oszlopot emelünk.
Eljövünk gyakorta temető helyére
Sírni; ez az igaz szeretetnek bére.

[Ötezer és mintegy…]

Ötezer és mintegy nyólcszáz esztendeje,
Mióta a világ ütközet mezeje,
Mióta minden nap sok ezer élőnek
Szívébe halálos mérgű nyilat lőnek,
Mióta oly sokan halnak a csatába,
Hogy a főld már alig rejtheti magába,
Úgyhogy méltán lehet félni az időtől,
Melyben nem járhatunk a sok temetőtől.
Egy-egy világot kell (szörnyűség hallani)
Minden század alatt eltakarítani.
Élők, vegyük tehát méltó figyelemre,
Micsoda bajnok tör az emberi nemre.
Micsoda bajnok az, mely ily bátorsággal
Harcol a főld színén lakó sokasággal.
Ki az, ki ily sűrűn pusztít éjjel-nappal,
Hogy a megholtakat alig győzik pappal.
Kinek csapásitól félnek a királyok,
Nyögnek a lázárral megtőlt ispotályok.
A halál ez s ennek fekete zászlója
Alatt a nyavalyák szörnyű légiója,
Melyek készen vagynak egy legkisebb szóra,
Táborral ütnek a szegény halandóra.
Nincsen az életnek semmiféle neme,
Melyre nem vigyázna ellenséges szeme.
Még alig kezdődik a kétséges pálya,
Már a csecsemőknek jajra nyílik szája.
Nem csak, hanem sokszor a rengő bölcsőnek
Kebele adózik a mord temetőnek.
Lesz reménytelenűl az élet reggele
A kegyetlen halál szomorú éjjele.
Hát az ifjúságot említsem-é? már a'
Megy igazán a legsúlyosabb próbára.
Hiába erősek ekkor a tetemek,
Hiába vídámak a mosolygó szemek,
Hiába eleven a vér az erekben,
S tüzes a bátorság a nemes lelkekben,
Mivel ezeket is a legtetszőbb korba
Ez a nagy ellenség fekteti a porba.
Csak egy nyavalyát kűld ellene, és merő
Derekakból kifogy az ifjúi erő.
Hogyha pedig velek ez a közönséges
Vitéz szembeszállni megy, nem elégséges.
Van harc, vagyon fegyver, ezekkel áll szembe,
Így taszítja véres testeket verembe.
Így ejti el Hektort, kinek tíz esztendő
Meghódolására nem elegedendő.
Sőt magát Achillest, kinek hasznát vette,
Egy ilyen praktika által elejtette.
Az öregek mondják, hogy ennek engednek,
Midőn a főld felé végre legörbednek.
Sőt úgy megtöretnek lassan, hogy reszkető
Fejekkel keresik, hol van a temető.
Mert ellenek harcol a hosszú idővel,
Mely mindent megemészt rettentő erővel.
Lassan-lassan őket mindaddig gyengíti,
Míg osztán végképpen elerőtleníti.
Amidőn kezének csak egy intésére
Önként kőltöznek le a sír fenekére.
Így dől ki, amidőn még csak nem is véli,
Főpapi székéből sok szomorú Éli.
Sok Chilók, amidőn legjobban örűlnek,
A halottak közé nevettekbe dűlnek.
Így harcol a halál, (óh, eszmélkedjetek)
Gyermekek, ifjak és vének, ellenetek.
De még e' kevés, mert csak magános próba,
Az élőt egyenként rakja koporsóba,
Van még nagyobb ennél, mert sokszor kihat a
Roppant országokra a pusztító csata.
Amidőn a holtak rakásokra hullnak,
A sűrűen hulló népek megritkúlnak.
Mert mikor kikűldi ama nagy bajnokot,
A pestist, mely ölni egyenként nem szokott,
Hanem szája mérges párázattal teli,
Mellyel a népeket gyakran –meg-leheli…
Ő az az öldöklő angyal, mely megraka
Minden házat holttal egy szörnyű éjszaka.
Mely Sénakeribet midőn elővette,
Számtalan táborát kicsiny számra vette.
Az éhség a másik leghívebb szolgája,
Igen hasonlít a képe is hozzája.
Ez midőn célba vesz egyszerre sokakat
S csinál elevenen járó csontvázakat,
Amelyek a főldön addig tétováznak,
Mígnem egyenként a sírba botorkáznak.
Mikor Titus a jajt kívűlről hallgatja,
Ez Jérusálemet belől szorongatja,
Ámbár a városban nincsen több magának,
Egyedűl többet ér az ő táborának.
Óh, de ki tudhatná mind előszámlálni,
Amelyekkel szokott a halál prédálni.
Maga Cyrus, aki egész seregének
Nevet tudott adni, nem tudna ezének.
Ily sok ellenség közt nem csudálkozhatunk,
Hogy az öreg szerre kevesen juthatunk.
Hogy az élők között nincsenek Nestorok,
Kiknek századokig elhaladna sorok!
Nincsen Matuzsálem, aki míg kidűlne,
A seculum elő kilencszer kerűlne!
Az ember éltének igen határt vét a
Mérték, melyet annak kimért a próféta.
Már ma csak olyat is nehezen lelhetünk,
Mint akit most gyászos sírjába temetünk.
Ki a hatvanhetet már jól meghaladta,
Amidőn magát a halálnak megadta.
Már az ősz hajakból font ezüst korona
Homlokára ritka tiszteletet vona.
Midőn a keserves próbák mezejébe
Elesett éltének megért vénségébe.
– – – – – – – – ez, kinek tagjai
Fedezői kedves hazája hantjai.
– – – – – – – – atyai szerelme
Nevelte – – – – – – – – védelme,
Kiket maga előtt bocsátván az égbe,
Már most velek együtt él nagy dicsőségbe.
– – – – – – – – bírta szívét s vele
Volt nyara, és szintén – – – – – – tele,
Kitől elmaradván páratlan élete,
– – – – – – – – – – – – – lehete,
Melyeket eltőltvén csendes békességbe,
Megelégedve megy fel a dicsőségbe.
De amíg elmenne, jertek el végtére,
Kedves gyermekei, megölelésére.
Jertek, neveteken szólítván titeket,
Hadd áldja meg végre szája élteteket.
– – aki már a gyászos halál által
E főldről az égbe plántáltattál által.
Az én áldásomra nincs neked szükséged,
Mert az ég örökre boldoggá tett téged.
– – – – – – – – jövel hát, tégedet
Úgy nézlek, mint aki bírta volt szívedet.
Az ég vigyázzon rád mindég kegyes szemmel,
Tetézzen minden nap újabb kegyelemmel.
Az árvák, az árvák, akik a kezedre
Maradtak, légyenek függesztve szívedre.
– – – – – – – – elmaradt özvegye,
– – – – – – az Úr ügyedet felvegye.
Éltedet az Úrnak ápolgató karja
Mindennémű veszély ellen eltakarja.
– – – – – – – – – – – – – jösztetek,
Kedves unokáim, hadd szóljak veletek.
– – – – – – – – – – – – – – jövel,
Hadd öleljelek meg ellankadt erővel.
Az Isten, ki gondot visel az árvára,
Kegyesen vigyázzon lelketek javára.
Szerelmes unokám – – – végtére,
Jövel nagyanyádnak megölelésére.
Amint nő a plánta, az égnek harmatja
Mikor reá kövér cseppjeit hullatja,
Úgy nevelkedj te is testbe és lélekbe,
Végre, de sokára, juss el az egekbe.
Engedjetek immár, kérlek, hadd menjek be
A megboldogúltak közé a mennyekbe.
Te pedig, akiknek még megvan éltetek,
E harcnak mezején szemesek légyetek.

[Aranka Györgyhöz]

Ne vesztegesd, ne vesztegesd
Az érdemes nevet rám,
Inkább egyébbel fejtegesd
Szíved javát, Arankám!

Tisztelsz, de aki engemet
Ugyan valóba esmér,
Oly kényesítő érdemet
Csekély eszemre nem mér.

Bár annyival nem kérkedek,
Amennyit énreám vetsz,
De mégis, ah, megengedek,
Mert véle úgy kecsegtetsz.

A tanúnak hívott liget

Itt a liget! – hűs árnyékába
Melynek csak azért hívtalak,
Hogy e fákkal ezen órába
Téged szemben állítsalak.

Õk tanúim, ők keseredett
Szívem siralmit hallották,
Õk panaszim s a te nevedet
Gyakorta visszahangzották.

Hallgasd, óh szép! – ha! – mi bús szellő
Suhog a gyenge ágakon.
Mint reszketnek, nézd, a zőldellő
Levélkék tőle azokon.

Az én lelkem sóhajtásitól
Reszket a fáknak levele,
Melyeket itt mély panaszitól
Lassú zúgással emele. –

Nézd! – a fűvek özön harmatja,
Nézd, még mostan sem száradt fel;
Bár a forró nap szárogatja
Mindúntalan hév tüzével.

Ezek az én olvadt szívemnek
Vízzé vált párázatjai.
Ezek e két kiszáradt szemnek
Könnycseppé vált harmatjai.

A többit a virágtölcsérek
Felszívták a múlt napokban:
Hogy a virágok ily kövérek,
Ah, nékem az be sokba van!

A felgyúladt szerető

Még csak – – – – – – – –
Míg – – – – – – – –
Vígadtam – – – – – – –
Semmi – – – – – – –

Ha a nyárban a – – – – – –
Lankaszta – – – – – –
Itt a híves – – – – – –
Eloltott – – – – – –

Ha tikkadó tetemeim
Szomjúztak a melegtől
Elevenedtek ereim
A híves csergetegtől

De most Laura – – – – – –
Nem oly hévség – – –
Nincsen semmi, ah, – – –
Mely óltsa e meleget,

– – – – – – – – – – – – – – –
Másszor tikkadt és elalélt
Testem új életre jött,
Ha e híves forrással élt,
Mely itt zúg ez hegy előtt.

De most, noha csípésivel
Kiszedi is fogamat,
Mégis híves vizeivel
Ez sem oltja szomjamat.

Mert minden cseppjét tüzemnek
Heve megemésztette,
Mihelyt lángoló szívemnek
Lefolyt vala mellette.

(Mit csináljak? – e gyúladás
Terjed; – a szél gerjeszti.
Hasztalan minden fáradás!
A vizet megemészti.)

Míg még gyengébb gyermek valék:
Mely könnyű volt pihennem!
Ily kínt még nem tapasztalék;
Nem régólta van bennem.

Nem régólta csatáz velem,
Ah, Laura, kedves alak!
Ah! csak azólta viselem,
Hogy egyszer megláttalak.

Tudom, Laura! e kín tőled
Kerűlt; de nem esmerem.
Ah, árthatsz-é? azt felőled
Laura, hinni nem merem.

Hisz élettel kecsegtette
Pillantásod szívemet –
Úgy van: csak azért sértett e',
Hogy gyógyítson engemet!

A távolról kínzó

Most vagyok veled szemben
Először, miólta élek:
Mégis belől szívemben
Mindég kínzál, kegyes lélek.
Én északra laktam, te délre:
Mégis tüzed velem lakott
S mindég perzselte északot;
Ah, én nem mehettem oly félre.
Most a tűz mellett vagyok,
S nincs oly szenvedésem,
Mert égéseim nagyok,
Hogy meghalt érzésem.

A szépek szépe

Ti élet édesét lehellő leányok!
A szépség tüzénél olvasztott bálványok!
Kiket imád sok szív, áhítva reszketvén,
Füstölgő oltárán a tömjént égetvén,
Óldjátok le rólam hitvány kötésteket,
Félre! nem imádlak többé benneteket,
Mert minden szépséget, mellyel hódítátok,
Már az én szépembe egy summába látok.

Jer, szépem, mutasd meg azt kevély nemednek
Együtt, amivel ők egyenként kérkednek:
Hadd mondják, akiknek vagyon tisztább ízek,
Te vagy a remekkép, amazok csak skízek.
Léda gyermekinek hűljön meg a vérek,
Szégyeljék a görögországi vezérek
Azt, hogy Helénáért harcoltak Trójánál,
Holott, ímé, van szebb asszony Helénánál!

Állj ki, irígy, találj mocskot tagjaiba;
Nézd, legkényesb ízlés! van-é benne hiba?
Ha valamely részét hibásnak lelitek,
Hibáztok, – a szépet rútnak képzelitek.
Ha kérditek tőlem: mi szép? azt felelem:
Én a szépet s rútat olyformán képzelem,
Hogy szép mindaz, ami őbenne láttatik,
Ami benne meg-nincs, az rútnak mondatik.

Nincs hát semmi hiba, mind így ítélgetnek
Ezen remekébe a bőlcs természetnek.
De óh, e remekben én egy hibát látok,
Amelyről ti éppen nem gondolkozátok,
Hogy ámbár a pazar természet bő keze
Minden szépségeket ez egyre hímeze,
Mégis e remekben az a nagy csonkúlás,
Hogy ővele is köz a végső elmúlás.

Isten! hát csak azért mívelsz ily remeket,
Azért árasztasz rá minden szépségeket,
Hogy egy légyen szódat feldúló múljonnal
Minden szépségeket eltörőlj azonnal?
Hová teszed akkor ily dicső mívedet,
Amilyet még semmi főld pora nem fedett?
Hadd tudjam, sírjára rózsákat plántálok,
S ezt írom rá: szépek! de ez szebb volt nálok.

Ha pedig őnéki több élet adatott,
Szóljon sírom felett csak egy fél szózatot,
Akkor is szikrái a hév szeretetnek
Fagyos tetemeim között lángot vetnek.

A poétákban lakó istenség

Poéták! felőletek
Azt tartják, hogy bennetek
Lakik istenség,
Melynek égi malasztja
Tüzetek felgyúlasztja,
Mely bennetek ég.

Poéták! én rólatok
Semmit sem állíthatok,
Ti dolgotok az.
De, hogy kezd egy isteni
Erőt lelkem érzeni,
Már az szentigaz.

Poéták! csak egyszer sem
Látnátok az én versem,
Ha ez nem vonna.
Megmondjam ez istennek
Dicső nevét? – ah, ennek
Neve – – Beldonna.

A méz méze

Sok az ember baja! –
Egy belső nyavalya
Engemet is megroncsolt;
Ínyem elvesztette,
Szám ízét elvette,
Minden csak ízetlen volt.

Kóstoltam tokajit,
Gyomrom únalmait
Szerzé e szent ital is;
Nem volt elszenvedve
A téj édes nedve
Nála még cúkorral is.

Végre egy tetézett
Tálba lépesmézet
Kűlde egy jó Nincsneve,
Kóstolom kelletlen,
Hát fojtós, ízetlen,
Mint a zőld vackor leve.

Bejöve azonba
Laura sátoromba;
S mondám, mi bánt régolta.
Csudálta: – elmetszett
Egy kicsinyt, s úgy tetszett,
Hogy elébb megcsókolta.

Ezt edd meg, ez tán jó! –
Megeszem, – Egek! ó,
Még oly édest nem ettem.
Adj, óh, adj! több mézet,
Melyet szád igézett,
Óh, adj! – így esdeklettem.

Adott még többet is:
S meg nem mézeltet is
Adott a kis csintalan;
De én megesmértem, –
S édességet kértem
Szácskájáról úntalan. –

Kis méhek! kerteken,
Mezőkön, berkeken
Mit futtok sok veszéllyel,
A friss patakokra,
A szép virágokra
Repdesvén szerteszéjjel?

Mennyi sok munkával
És idő jártával
Gyűjthettek egy kis mézet!
Szálljatok Laurára!
Az ő szép szájára
Vénus sokat tetézett!

Jőjjetek, így nem lész
Olyan sok s édes méz
Sohol, mint a tiétek.
Jőjjetek, s így nem lész
Olyan boldog méhész
Sohol, mint a tiétek.

A szerelmes szemek

Ah, ne vesd rám két villám szemedet
Oly hasgató tekíntéssel:
Kérdezd meg csak, ő fog majd tégedet
Vádolni a sebhetéssel.

Nem érzed-é, miként zsibong a vak
Ámor rajja szemed körűl?
Ki mérget mézel, ki bilincset rak,
Fáklyát gyújt, nyílat köszörűl.

Én látom azt! – Szácskád rózsájában
Látok még egy nagy táborral:
Lelkemet gyomrozzák, s ő hiában
Küszködik annyi Ámorral!

Kettő pillantásodnak szárnyain
Repűle szívem várába:
Már most dombol leomlott hantjain,
Hallod? mint dobog a lába!

Az éj és a csillagok

Régi víg kedvem szép horizonja
Szürkűl borzasztó setétségre,
Egy komor éj mord gyászát rávonja,
S régi napom nem derűl égre.

Kedvesem szép szemei vesztemet
Vígasztalni fogják magok:
Óh, hát fényesítsétek éjemet
Ti, egy pár halandó csillagok!

Az emésztő tűz

Az égető kutyácska
A zőld mezőt aszalta,
S alatta Flóra hímes
Virági haldokoltak;
Fonnyadtak a ligetnek
Zőldségi megkonyúlva:
A főld egész határi
Alélva bágyadának.

Énbennem is van egy tűz,
Mondják, hogy az Cupídó;
Én nem tudom, ki légyen,
Nem esmerem nevéről;
Elég, hogy ég melyemben
S olvasztja nagy tüzével:
Szemlátomást betegszem
És már alig lehellek.

Tegnap leszálla csendes
Cseppekkel egy esőcske,
Megáztatá az erdőt
És a mezőt vizével:
S ím, a beteg virágok
Mindjárt feléledének,
S a hervadó levélkék
Új életet kapának. –

Óh, vajha énreám is,
Az én alélt fejemre
Egy ilyen éltető víz
Hűs cseppje harmatozna!

A feredés

Nini, szemeim, ide nézzetek,
Ni, e kis rózsabokor hirtelen
Mint megrezzent amott a vízszélen!
Nini, szemeim, ide nézzetek!
Ni, mint öszveverődtenek
Levelei s ágai,
Tövise s virágai,
Ni, mind megbillegtenek.

Felcifrázott kevély virágának
Bíbor pompái széjjel szóródának.
Némelyik leesve elterűlt a dudvák szárain,
Némelyek úsznak az itt lengő
És játszadozva kerengő
Zefirek szárnyain.

Nini, vigyázzatok!
De fényetek rezeg pislogva,
Hol öszvevonúl, hol kidüllyed,
Most repes víg pattanással forogva,
Majd rettenve komor gödribe süllyed.
Tán istent láttatok?
Ne zárjátok bé az ablaktokat.
Ott nem haragos istenség látszik,
Ne féljetek, ott egy szép nimfa játszik.
Nyissátok meg ablaktokat.

A rózsákon általfénylenek
Sokkal szebb rózsái,
Pirosló orcái,
Melyek titeket megigéztenek.
Ah, boldog rózsafa!
Be nyájas nimfa
Nyugszik alatta árnyékodnak!
Ah, végy be engem egyik ágodnak!

Ti pedig, szemeim ti, ide vigyázzatok,
Mit akar ott a ti igéző nimfátok!
Nini, ruháit levetette
S a rózsa tövére tette. –
Maga indúl: – most már, most nézzetek!
A nézés istene légyen véletek!

Ahol megy! – ah, mely isteni képnek kell lenni,
Mely hátúlról is ennyi gráciákkal kezd jelenni! –
Ah, bár láthatnátok, mely szép
A halhatatlan kép! –
Ah, fordúlj erre, szép istenné –
Egek! – mi csuda! – ah! szemeim! mit látok? –
Mint reszkettek! –
Mint meredtek! –
Mint fellobbanátok! –
Már kipattannátok,
S tán golyóbiskátok
A nézés tövéből kivenné? –

Ah, mit látok? – Irgalmas Egek! –
Ah! Én kincsem! – alig pihegek! –
Visszafordúlt az én galambom, – visszanézett!
S szememet, szívemet, lelkemet, mindent megigézett.
Az én kedvesem fut amott! –
Ah, mint dobog szívem belől! –
Ah, mint olvadok mindenfelől! –
Isten! Egek! – Jaj, elfogyok! –
Ne hagyjatok! – mindjárt lerogyok! –
Az én kedvesem fut amott! –
Ah, őtet – őtet láttam ott! –

Ahol megy! – jaj! mit látok? – – Mezítelen! –
Irígylem e vidékeknek ezt:
Hogy látják, ami engem öl s éleszt,
S szerelmestársimmá lesznek ily hirtelen. –
De csalódom! – Ti láttok testén
Valamely leplet – de, mely ritka
Az a fedél, mely alatt van szívem kies titka,
S mely lebeg meztelen Évám édenén!

E csalódás játszódtat-é titeket,
Vagy csakugyan látjátok ezeket?:
Miként pirosolnak,
Mikor meghajolnak,
Fényes szárai,
Márvány combjai,
Amelyeket főhajtva
És utána sóhajtva
Csókolnak magok
A szép virágok.
Vajha én most, vajha virág lennék,
Én is ilyen komplimentet tennék!

Nézd, a vékony patyolat
Vigály felhője alatt
A szerelmes zefirek mint enyelegnek:
Ah, ezt mint irígylem e játszi seregnek!
Némelyik szép lábára tekergőzik,
Egyik kies mellye alá rejtőzik,
Másik márvány óldalára könyököl:
Ah, a szerelemféltés, ah, majd megöl!
Vajha én most, vajha Zefir lennék!
Én is a legszebbik helyre mennék. –

De látjátok! már a patakba lépett,
Mely kettőssé teszi ezt a gyönyörű képet.
A hízelkedő habok hozzá tódúlnak,
S farkok csóválva lábához símúlnak.
Vetélkednek, az első melyik légyen,
Mely néki udvarlást csókolással tégyen?

Már szárait.
Már térdeit,
Már combjait,
Combtöveit
Nyelik el a fajtalan habok. –
Ah, távozzatok, ocsmány habok! –
Ha feljebb viszitek vizeteket:
Menten öszvetördellek benneteket. –
Ah! már megöltelek! –
Szerelemtárssá lettetek. –

Óh, már alig látom szép mellyét,
Jaj, mint nyalogatják nyugodalmam helyét!
Vajha én most, vajha egy hab lennék:
Én is szerelmes testén pihennék!

Egy tulipánthoz

A hatalmas szerelemnek
Megemésztő tüze bánt:
Te vagy orvosa sebemnek,
Gyönyörű kis tulipánt!

Szemeid szép ragyogása
Lobogó hajnali tűz;
Ajakid harmatozása
Sok ezer gondot elűz.

Teljesítsd angyali szókkal
Szeretőd amire kért:
Ezer ambrózia csókkal
Fizetek csókjaidért.

Broughton religiói lexiconára

Minden munkák között azok a szótárok,
Melyeknek szélesen kiterjedt határok.
De minden szótárok között nem azok-é
A tágasok, melyek a sok vallásoké?
Oly feljárhatatlan ezeknek mezeje,
Hogy nem elég arra egy ember ideje.
Csak istent a népek amennyit tisztelnek,
Ezeknek számával sok tómusok telnek.
Csak a görög s deák isteneknek szabott
Banier apátúr tizenkét darabot,
Jablonskinak pedig az egyiptombeli
Istenekkel három könyve vagyon teli.
A sok szertartások, papok és templomok
Számával telnének minden laistromok.
Erős vállok terhe Hospinian maga,
Pedig ennek csak egy ösvényén ballag a'.
Hát még ha mindezen szét akarnál menni,
Mennyi sok kőltséget s útat kéne tenni?
Egy bőlcs útmutatód légyen azért ebben,
Ki vezessen a szebb úton s rövidebben.
Kérded, a rövidebb vagy szebb útat járd-é?
Az a Koecher úta, e' meg a Picardé.
A' német kalaúz, e' pedig francia,
Ez a szép, a rövid útat keresi a',
Amaz követőjét hamar átvezeti,
Ezt elhagyja, amazt csak távól nézeti.
De ez minden részét rendre megmutatja
S társát sok gyönyörű dolgokkal múlatja.
Itt van mind a rövid, mind a szebbik róna;
Melyiken indúljon, áll az utazón a'.
De az én tanácsom egy jobb módot választ:
Megmondom: adj elébb kérdésemre választ:
Öszve nem járhatod a széles környéket,
Szeretnél azonban látni egy vidéket;
Ha Picard után mégy, tán el sem érsz oda,
Koecher pedig azt sem mondja meg, micsoda:
Szeretnél-é azért olyan mesterséget,
Mely egyszerre arra helyre vinne téged?
Hogy a többek között az én babonám a
Mogolhoz ragadna, hol lakik a láma.
Így sok fáradságot s munkát megnyerhetnél:
Mégis kívánt helyed partjára érhetnél.
Látom, hogy ez néked igen kedves lenne,
Semmi boszorkányság ha nem lenne benne.
Ez a hajnal sebes szárnyát nem kívánja,
Maradhat Medea repűlő sárkányja,
Nem kell Triptolemus nyargaló hintója,
Dédalus a szárnyát másnak viaszolja;
Nem szükség evégre semmi nagy babona,
Aki ezt mind véghez viheti, Broughton a'.
Ő mindjárt, ahová mondod, oda viszen,
Akár szárazon kell menni, akár vizen.
A hottentottákat akarod-é látni,
Isteneket miként szokták ők imádni?
Kövesd őtet: elvisz Afrika végére;
Ügyet sem kell vetni a többi részére.
De azt mondod: Hát az oly Mercuriusért
Mit adjak én, akit csak az egy anglus ért?
Értik ezt a francok, értik a németek,
Értik ezt majd minden csínosabb nemzetek.
Ha egyet sem értesz, ne félj, megjelenti
Magyar hangon minden titkait Mindszenti.
Sőt Broughtonnál jelent neked még többet ő,
Többet mond a tolmács, mintsem a vezető.
Áldjad tehát annak nevét, magyar nemzet!
Kit hazád nyelvednek ily díszére nemzett.
Ha (akit hamar elvitt az irígy halál)
Péczelihez csaknem háládatlan valál:
Mutasd szívességed annak megmaradott
Barátjához, aki érted így fáradott.
Ne légy a legnagyobb elmékhez mostoha,
Kiket bé nem fog a halandóság moha.
Állíts inkább nékik gyémánt oszlopokat:
Hogy látván a késő maradék azokat,
Hullasson felettök örömkönny záporát,
Áldván a közhasznú hazafiak porát.

Víg élet a Parnasszuson

A tiszta nyájasság hol örűl
Jobban, mint a Parnasszus körűl,
Hol az ártatlan múlatságnak
Közepette a búk nem rágnak?
Zőld ligetek! tibennetek öröm lenni,
A laurusok és mirtusok árnyékában pihenni.

Itt a múzsák magok vezetnek,
Nektárjaikból részeltetnek:
Apolló maga énekelget;
Az ekhó rá visszafelelget.
Ott hallik a víg muzsika, ott zengedez,
Hol a szagos bokrok között Aganippe csergedez.

A hegyek itt mindég zőldellők,
Újítják kellemetes szellők;
A leszebb tavasz mindég lakja,
Mezeit virágokkal rakja.
Itt egymással víg hangzással táncolgatnak
Az örömök s öszvekapcsolt karral vígan múlatnak.

Lármás városok! távozzatok.
Hol laknak a gondok s bánatok;
Nagy udvarok! csak maradjatok:
Én e kies helyen múlatok.
Boldog Máró! élted már, óh! csak te éled,
A múzsáknak, poétáknak ölében szíved éled.

Csikorgó versei a trójai háborúról

Klióval, szűz Pazifaé,
Pendítsed citerádat,
Bőlcs Priapus! ezek mellé
Szállítsd szent múzsáidat:
Aganippe szép hegyéről,
A Helikon vize mellől
Eljövén, segítsetek.

Elbeszélem, miként jára
Trója a görögöktől.
Hét esztendős háborúba
Szenvedvén kivűl-belől,
Minthogy elragadta Idát,
A török basa leányát
A trójai plebanus.

Marsall Priam és Simois
Miként attakírozák;
De a Trója svadromi is
Bástyát hogy óltalmazák:
Míg az amazon-seregek
Császárostól elérkeztek
Az Ajax vize mellől.

Ekkor a trójaiakat
Hogy verék le fesztunggal,
S miként Creusa megszaladt
Centaurus társaival;
De Achilles a görögöt,
A rácot, örményt, törököt
Kiágyúzá Trójából.

Végre miképpen Helena,
A tengerek istene,
Az ostromlókhoz leszálla
Rác kalugyer képibe:
Felvetette tíz mínával
Tróját, s hogy Trója azonnal
Egy fa lóvá változott.

[Jaj, hogy szenvedek…]

Jaj, hogy szenvedek ily méltatlan,
Hogy leve rabbá egy ártatlan.
Mivel érdemlettem,
Hogy vasra verettem,
Legyetek, óh egek énmellettem.
Mindenek vádolnak,
Sértenek, csúfolnak,
Rám, mint latorra, úgy omolnak.
De te őrizz engem, óh Istenem,
Verd el, kik felkőltek énellenem.

A mezei gyönyörűségről

- – – – – – – – – – – – – –
Jertek a mezőt szemlélni
S azzal az örömmel élni,
Melyet érez csupán a bőlcs szív,
Jertek a boldog helyekre,
E szabad mezőségekre,
A napnak áldott világa hív.
Te pedig, Uram! szívünkbe,
Munkáid szemlélésünkbe
Egy mennyei hév örömet tőlts,
Hogy e vőlgyben járkálásunk,
A virág közt múlatásunk
Előtted kedves légyen és bőlcs,
Mely kedvesen illatozik,
Mely kedvesen játszadozik
A nyugati széltől, minden ág!
Szívünket mint mulattatja,
Ah miként csiklandoztatja!
– – – – – – – – – – – – – –

Egy rózsához

Nincs tavasszal, nincs se nyáron,
Mint te, olyan rózsaszál;
Még nagyobb díszt nyerne Sáron,
Csak te ott virítanál.

Rózsaszínnel játszadoznak
Két virító arcaid,
Rózsamézzel harmatoznak
Csókra termett ajkaid.

Látta kellemid Citére.
Látta és irígykedett,
Hogy pirosló lába-vére
Képeden büszkélkedett.

Hófehér tekintetednek
Hajnalán nyílásba jött
Rózsaszálacskák ferednek
Tiszta téjhabok között:

Szűz mellyed fehér ölére
Ők is úgy mosolyganak,
Mint mikor rózsák tövére
Gyöngyvirágot raktanak. –

Rózsa vagy te, rózsa lészel,
Rózsa még a selymed is:
Jaj, de bezzeg kínra tészel,
Hogyha van tövisked is!

Rózsa! engedd, hadd heverjek
Éltető bokrodba már,
S édes árnyékodba nyerjek
Fészket én, rideg madár.

[Laura, még ingó kegyelmed]

Laura, még ingó kegyelmed
Tiszta szívemhez hajólt,
S alva tartott szép szerelmed:
Boldogabb nálam, ki vólt?

Jaj, de bezzeg elfutának
Régi kedves napjaim,
Búra, gyászra változának
Tűneményes álmaim.

Érzem: a leányi elme
Nyári árnyékként kereng,
Hogyha más nyalánk szerelme,
Mint Zefir, körűlte leng.

Néked is, szép rózsaszálam,
(Szád s szemed tagadja bár)
Kedvesebb kezd lenni nálam
Egy enyelgő lepke már.

Karja könnyű, csókja édes –
Ah, ne higyj! bizony megejt:
Máshoz áll el a negédes,
Öszvecsúfol s elfelejt.

Én pedig, mintsem szavamban
Tégedet csúfoljalak;
Szánlak inkább és magamban
Megbocsátok, gyöngyalak!

Egy kétségbe esett maga gyilkosa

Jaj egek! mely szörnyű képzeletek,
Melyeket elmémben hempelygetek.
Óh, látom Tartarus mély üregét,
A feljött árnyékok fergetegét!
Már lelkemig ér a
Pokloknak hóhéra,
Dárdákkal,
Fáklyákkal
Veri Megéra!
Jaj! hová kell lennem?
Nem lehet pihennem;
Mely vesztő
Ijjesztő
Csata van bennem!
A szép napfény eltűnt;
Az ég, a főld megszűnt;
Csak nékem kell még látnom ezt a nagy bűnt.
Óh jóltévő halál!
Ki borzasztóm valál,
Jer, karom emelem!
Itt a megszentelt kés, –
Tégy jól, jaj, jaj, ne késs,
Óh Fúria! velem.
Idvez légy, óh Plútó!
Fogadj el; s nyugtató
Szent kezed ölelem. – –

Az Ekhóhoz

Panaszaimat elegyes óhajtással
Kettőztetem, óh!
Jere velem az egeket jajgatással
Kérni, bús Ekhó!
Te vad havasok kősziklája,
Te szomorú Ekhó hazája,
Jajgass vissza reája!
Panaszaimat elegyes óhajtással
Kettőztetem, óh!
Jer velem az egeket jajgatással
Kérni, bús Ekhó!

A feléledt pásztor

Tírzis Laurához

Ott, hol a patakocska nyájas habjaival csereg,
Laurám a csendes vőlgyben a violák közt szendereg.
Nyílt szájacskája csókolja a szűz liliomokat,
Szedd fel azokat
A szép csókokat,
Szedd fel, csendes szellet,
S lengvén Laurám mellett,
Súgd meg néki, hogy szám végsőt most lehellett.

Laura Tírzishez

Haldokló pásztor, állj meg! tartóztasd szádon lelkedet;
Tartóztasd, az enyim is csak a tiedtől éledett.
Én aludtam, s bágyadt hergésed szomorú szele,
Halállal tele,
Itt nyögdécsele,
Ámor rá felűle,
Mellyemre repűle,
Felcsiklandott szívem mindjárt rád hevűle.

Haljunk meg

Mint a szőllő kebeléhez
Szorítja támaszait,
Vagy a bús szilfa mellyéhez
A borostyán ágait;

Mint hív galambok, egymással
Eggyé olvadt csókjain
Félig alélva portyásznak
Egymás hív ajkain:

Óh, ha úgy ölelhetnélek
Én téged s te engemet,
Ha úgy szorítná, míg élek,
Hív szíved hív szívemet;

Ha csókjaiddal csókjaim
Úgy egyesűlhetnének,
S ajkaidról ajakaim
Örökké függhetnének:

Az istenek szálájában
Úgy megvetném a nektárt,
A menny ambróziájában
Úgy én nem tennék sok kárt.

Hosszas csókjaink folytában
Örömmel alélnék el,
S szádból e boldog órában
Édes halált szívnék fel.

Jövel, óh jövel, haljunk meg!
Már megy lelkem kifelé:
A halálban se váljunk meg,
Siess karjaim közé.

Amely kéz hív hamvainkat
Egymástól elszakasztja,
Bontván csendes álmainkat,
Óh, átkozott légyen a'!

A mirtusok hűs bóltjában,
Hol elhúnyni találunk,
Egy zőld sírhalom magában
Jegyezze hív halálunk.

Lelkeink pedig menjenek
Egyesűlt lehellettel,
Csókok közt emelkedjenek
A boldog egekbe fel.

Ama szerencsés mezőkre,
Hol örök élet hever,
Hol a mennyei tetőkre
Zúzt a bús tél nem kever;

Amelyek zőld határjára
Halhatatlan tavasz néz,
S örök fényt fest hűs aljára
Ama mindenható kéz.

Hol a fák szebben virítnak,
S a szellők fuvallási
Tisztábbak, s jobban újítnak
A folyók mormolási.

Ahol a nedves szemekről
A bús könnyek lehúllnak;
Ahol a vérzett szívekről
A fájdalmak elmúlnak.

Ahol a hív szeretőket
Örök láncok kerítik,
S egymással szerelmek őket
Örökre egyesítik.

Ahol Pháon bús Sapphóját
Megöleli végtére,
És Petrarca hív Lauráját
Forrón nyomja szívére.

Ahol kevesebb bánattal
Néz Abelard hívére,
Helóízt jobb foganattal
Tanítja szerelmére.

Óh, égi örömérzések! –
Nézd, az ég már nyílva vár:
Jer, haljunk meg, én nem kések,
Óh, bárcsak ott volnánk már!

Szerelmes búcsúvétel

Melitesz

Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet Rozáliám nem szeretne.
Örömmel megválnék tőled, komor város,
Ha menésem Roziéval lenne páros.
De mely édes örömtől kell megfosztatnom,
Ha nem lehet édesemmel itt múlatnom,
Ha északra lakom már én, ő meg délre,
Ha csókokat raggatnom kell csak levélre.
Óh, iszonyú búcsúvétel,
Mely két igaz szívet vét el!

Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet Rozáliám nem szeretne.
Öszveütném sarkanytúmat, megindúlnék,
Még e város felé háttal sem fordúlnék.
De egy égő szívet hagyni magánosan,
Mely kivűlem beteg lenne halálosan,
Nem engedi a szövetség s a szerelem,
Mely lángoló tüze által harcol velem.
Óh, milyen két szörnyű gond főz!
Egek! Rozi! ah, melyik győz?

Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet Rozáliám nem szeretne.
Vígan tenném fel lantomat szekerembe,
Ha Rozim is űltethetném az ölembe.
De ki előtt kell danolni már énnekem?
Egy pár édes csókot kitől nyer énekem?
Ki biztatja Múzsám édes mosolygással?
Ki önt lelket belém egy fél pillantással?
Árva Múzsa! árva író!
Óh, lesz-é egy biztató szó?

Nem hagyom el ezt a várost, mert nem lehet,
Mert Rozitól szívem búcsút nem is vehet.
Nem mehetek; tartóztatnak szent kötelek,
Szívem gyengébb, mint meg tudna víni velek.
Múljatok hát, szép szándékok! maradjatok,
Ha Rozimat el kell hagyni miattatok.
Lemondok a dicsőségról, bár szeretem,
Csakhogy ezen Rozikámat megvehetem.
Isten hozzád, hát mathezis,
Ha oly sokba fájhat ez is.

Rozi

Hagyd itt, szívem! ezt a várost, bár nehezen,
Bár szeret is Rozáliád s könnyez ezen,
Hagyd itt! – szívem kebeledbe fog gyúladni,
A tiednek az enyimbe kell maradni.
E hév csókban, melyet szádra ragasztottam,
Lelkem minden indúlattal kibuzgottam. –

Melitesz

Vedd el te is ezt, Rozikám, kegyes lélek!
Csak árnyékom megy el; magam benned élek.
Kellemes szűz!

Rozi

Ah, kedves hív!

Ketten

Ne félj, neked dobog e szív!

Trocheus lábakon

Jer, Kazinczym, jer, öleld meg e sorokba hívedet,
Aki ilyen néma szókkal jött köszöntni tégedet.
Honnan? – azt kérded – talám a Debrecen vidékiről?
Óh nem! a hernádi vőlgynek borba fürdött széliről,
Hol van a magyar hazának vetve boldog Édene,
Melybe múlat, melybe ébreszt víg örömnek istene.
Mint vetődtem e megáldott főldre? azt ha kérdezed,
Erre vitt csupán csak, édes emberem, saját kezed,
Oly hatalmas volt fogása, úgy lefogtak újjai,
Hogy követni Debrecenből kéntelen Csokonai,
Óh de, óh, minő keserve lett az ő múzsáinak,
Amidőn nyomát se lelték ez helyen Kazinczynak:
Feltevék ezért magokba, hogyha fel nem leltenek,
Menjenek Nagy Sámuelhez, tőle hogy hírt végyenek.
A nap a magas tetők közt hintaját már feltolá,
A pirosló estve útját bársonyával rajzolá.
Kezde a sötétes éj is vonni gyászos szőnyeget,
A szemektől eltakarja a mezőt s a kék eget.
Mit csináljak? merre tudjak menni Miskolcon s hova?
Estve van – mind esméretlen – így futék ide s tova.
Nincsenek sehol barátim – így hiába fáradék!
Bús sohajtással tehát ez helynek is búcsút adék.
Estve későn a hegyek közt útamat vitték magok
A setét felhőkbe látszó tíz-tizenkét csillagok.
Egy magyar korcsmába botlék Onga mellett s bémenek,
Hat leányi egy banyának a kucikba űltenek.
Nagysokára, hogy kifútta már magát az agg madám,
Gazra fektetett; de pénzem néki mind ezért adám.
Másnap a nedves homálynak gyásza hogy fénnyel derűlt,
Rózsaszínnel a hegyormon már a hajnal felkerűlt:
A letördelt tengerik közt éppen úgy menék elé,
Mintha Kármelt látni mentem volna a szent főld felé.
Végre Szikszó városába, mint zarándok, béjuték,
S klastromunk házába ottan gvárdiánunkhoz futék.
Ott beszállván, egybe kérdem: Regmec esne mennyire?
Míg kiszívol két pipával, elmehetsz; nincs messzire.
Egy ökör csizmadja mondta, elmenék ökör szován,
S feltevém, hogy elmasérzok szent apostolok lován.
Megtudám mások szovából, hogyha hét mértfőldre nem,
Hatra mégis volna Regmec. – Puff reményem s mindenem!
Vártam itt: Miskolcon írtam három ízbe, egy fiú
Vitte arra a levélkém, s hát reményem mind hiú!
Itten egy hónapja telt el, míg szerencsémet lesém;
Messze Regmec – senki sem volt – rajta ekkép túl esém.
Bék'-egérharc, Tempefőim, vélem itten voltanak,
Kikhez apró verseimmel mások is járúltanak.
Itt Goráni, itt az É-s vers: bár mehetnék most velek
Hív Kazinczyhoz! kit, óh jaj! már csak ekkép tisztelek.

A had

Kiüti zászlóját a had véres atyja,
Az irtózás szörnyű szelén lobogtatja.
Öszvecsapja vértől párádzó fegyverét,
Készíti koncolni gyilkos, vad emberét.
Pattantja Bellóna rettentő ostorát,
Két részről nyakalja öldöklő táborát.
Rettegés, félelem futnak szekerébe,
Dühösség szikrádzik mindenik szemébe.
Ezek elől nyargal az egyenetlenség,
Emiatt támadott még minden ellenség.
A forgószelekkel csatáznak hajai,
Zőld tajtékot túrnak véres ajakai.
Egy bágyasztó szélben a Halál kíséri,
Éh torkát egy gazdag vacsorához méri:
Ijjesztő orcával tekint a másikra,
Sárga karjain űl az aludt vérikra.

Nagy sereggel mennek véle a halálok,
Nem egyféle, más-más fegyver vagyon nálok.
Ekkor a trombiták bús harsogására
A vitéz pártosok űlnek paripára;
Rettentő lármával, zörgéssel rohannak,
Hol a vér mezején már kiszállva vannak.
Amerre csak dühös ármádájok szaladt,
Reng a megréműlt főld dübögések alatt.
Az ágyúk megterhelt méhe nagyot dördűl,
S a halál egy bombin belőle kigördűl:

Utána az apróbb halálok repűlnek,
Melyeket a puska-golyóbisok szűlnek,
A halálos füst a levegőt nyargalja,
Felmászván, a magas felhők hasát nyalja.
Minden rendet feljár a szörnyű setétség
Ijesztő ködébe a félelem s kétség.
A kirántott kardok csillámló ligete
A néző szemekre fényes homályt vete.
A halálnak sok száz cifra mészárossa
Áldozatjainak nyakait csapdossa.
Örűl, mikor látja, hogy embertársának
Vércseppjei dühös karjára omlának,
Hízik az előtte fetrengő jajától,
S tiszteletet kíván gyilkos szablyájától.

Meg ne ítéljetek, emberek, ha kérdem,
Ez-é a valódi virtus és az érdem,
Melyért nagy híre lett sok gyilkos hóhérnak,
Pennáján az őtet dícsérő Homérnak.
Hát már a gyilkosság, szent egek, isteni,
Dicső virtus? annyi embert öldökleni!
Az ártatlanoknak felkoncoltatása,
A szelíd városok s faluk feldúlása
Olyanok-e, melyek által lehettenek
Sok száz gaz emberek hérók és istenek?
Ha valaki megöl egy embert magába,
Függesztik a Hámán szellős ablakába;
De akik ezt sok százezrekkel cselekszik,
A nép még azoknak nevével dicsekszik.
Azt kerékre teszik, a neve pírata,
Ennek örök márvány oszlopot írat a'.

Bár hazánk is, melynek minden krónikája
Még eddig csak ilyen hentesek táblája,
Adna már ezeknél egy szebb matériát.
Így írhatnék én is dicsőbb históriát.

Nagy Sámuelhez

Múlik mord egünk homálya,
A ködök már oszlanak,
Melyek oly sűrűn reája
S vastagon borúltanak.

Túl Budán más láthatárra[1]
A setétség elmene,
Rátekintvén ez hazára
A magyar jó Istene.

Fénylenek setét egünkön
Egynéhány oly csillagok,
Melyek árva nemzetünkön
Fényesíthetnek magok.

Hajdan első renddel ége[2]
A homály közt Péczeli:
Ő elalva, néki vége;
Mégis a nép tiszteli.

Mert tudós pennája feste
Néki olyan érdemet,
Melyet a százak leeste
S múlta porba nem temet.

Ő kihalt, s porára húlltak
Sok magyar keservei:
Óh – de sírba nem borúltak
Véle Young és Hervey.

Drága kincse nemzetemnek,
S jobb idők zsengéje is!
Óh! hol ilyenek teremnek,
Gazdag a szegényje is! –

Jer, Barátom! Péczeliddel,[3]
Gazdagítni népedet,
Űlj üres helyére; hidd el,
Néped áldand tégedet.

Jer, Barátom! harmadiknak
Hozd elő bőlcs Sandered:
Higyj nekem, magyarjainknak
Véle kedvét megnyered.

Herveyt, Youngot becsűlni
Megtanúlta nemzetem:
Sander ővelek fog űlni,
Ezt előre hírdetem.

Ő az olvasóra édes
Mézeit csepegteti,
Még magát is, a negédes[4]
Észt magához kötheti. – –

Ó! hazám, hazám, szeressed,
Kik szeretnek tégedet.
Nagy nevek gyémántra messed;
Ők derítik fényedet!

Én ugyan becsűlöm őket
És örökre tisztelem:
Míg az ég víg s ép időket
Éltet a főldön velem.

Egy angyalhoz

Laura! kűlső kellemiddel
Benned a virtus mi nagy!
Angyal vagy te, Laura, hidd el,
Hidd el, főldi angyal vagy.

Az angyal szép és ártatlan,
Nem esmér semmi hibát:
Szíved és orcád mocskatlan
Néked is: angyal vagy hát.

Az angyalok pillantása
Tüzes villámlást bocsát:
Ilyen szemed villámása
Néked is: angyal vagy hát.

Mennyei hanggal pengetik
Az angyalok a hárfát:
Ily mennyei hang veretik
Tőled is: angyal vagy hát.

Az angyalnak szívenyhítő
Nektár tőlti poharát;
Ilyen a te édesítő
Csókod is: angyal vagy hát.

Az angyalnak fényes szája
Élesztő szókat bocsát,
A te szép szácskád rózsája
Így meghat: angyal vagy hát.

Dicső szépséggel emeli
Az angyal minden tagját:
A te termeted is deli,
Szép Laurám: angyal vagy hát.

Ah, de az angyal eltűnik,
Nem mutatja orcáját:
Látásod is hamar szűnik;
Ebben is angyal vagy hát.

Úgyde az angyal egy nyomig
Kíséri ember nyomát:
Te is kísérjél holtomig,
Laurám, s légy angyalom hát.

Bátor egy angyalt se leljen
Lelkem a mennyben soha,
Egy angyal se énekeljen
Nékem ottan: semmi a'.

Csak te légy ott, én azoknak
Szűkit meg nem fájlalom:
Óh te a szép angyaloknak
Húga, főldi angyalom.

1794

A vízital

vagyis
Vinum acuit ingenium
Paradoxum

Ti hegyközi nimfák, a hordók driási!
Akik alatt vagynak azoknak folyási,
Kik azokkal éltek s meghaltok azokkal
A nemesebb termést őrző tőlgy-szálokkal,
Hív őrzőangyali annak a nektárnak,
Melyet sok elszáradt torkok szomjan várnak,
Ti, akik a gyermek Bakhust bölcsőjéből,
Mihelyt kiszűletik a gerézd méhéből,
Apolgató ölbe lihegve fogjátok,
Bár felfort bílissel mormol is reátok:
Imhol pohártokat örökre letészem,
Mert az éles elmét oly drágán nem vészem;
Ma mondom ki végső búcsúm rövid szóval:
Félre minden máslással, mind pedig vinkóval!

Zengjetek utánam, víg hegyek! zengjetek,
Mámoros ekhótok dünnyögjön bennetek!
Könnyezzen a góhér s bandérista bakar,
Melyet most az agyag fűlt szobája takar.
Elment a pincékből, ki ott helytartó volt,
Ki az édes bortól sok nyelveken danolt.
Víg vőlgyek! ha innen mind így szélednek el,
Rólatok majd senki verset nem énekel;
Elpusztúl Kágyának, Kójnak egész hegye,
Kietlenbe húhol az egész vármegye.
Zengjetek, óh Bakhus vőlgyei! zengjetek,
Mámoros ekhótok dünnyögjön bennetek!
Lésznek ezután is, lésznek tán valakik,
Kikben szánakozó lélek s torok lakik,
Kiket a borral telt magyar Hélikonnak
Hegye felé édes vágyódások vonnak;
Kikkel a Noétól béplántált Hegyközön
Bárkát vagyis borkát rakat a borözön:
Én pedig nem mégyek többé a pincébe,
Bár habzó nektárral kínáljon is Hébe.
Maradhat a megforrt gohér s a bakar is,
Melyet a konty alá tőlt sok száz Basszar is.
Illatozzon másnak az édes muskotály:
Mit ér? ha annak is a vége ispotály.
Én futok előle, bár elébe húznak
Szíjján a bakhusi tigrisnek, hiúznak.
Enniussá ha csak bor által lehetni,
Úgy én a borostyánt, én meg fogom vetni.
Ha a poétának csak borba feredve
Lehet a szűz múzsák forrásához kedve;
Ha mind bortól lucskos főtől származtatok,
Ti örök hírt szerzett nemes gondolatok!
Ha már a borostyánt, mint a szó mutatja,
Minden dicső lélek borosan aratja:
Bor által nem vágyok boros borostyánra,
Nem veszem hordóból az észt szivárványra.
Jaj lesz! ha a tele szívott lopótökök
Kortyaival lesznek Voltérfők sok tökök.
Illetlen gondolat, s szégyen a múzsáktól
Nemes lelket venni a butelliáktól.
Hát borrá változtak már a Hippokrénék?
S körűlte dőzsölve lantolnak a Nénék?
Hát szűz óldaloknak kies márványára
Kulacsokat fűztek ők is utóljára?
Hát szőlővel rakták bé a Pindus hegyét,
Hogy mindenik borral szívja tele begyét?
Hát azért vájták ki ezt is pincelyuknak,
Hogy így daktilusra majd könnyebben buknak?
Sok nemesebb lelkek megbotránkozása
Ez helyek képtelen travesztiálása.
Ha Apolló helyett Bakhust tették főnek
A múzsák azok közt, kik hozzájok jőnek:
Én a borostyános koszorút megvetem,
Mert e társaságot éppen nem szeretem.
Megyek a nimfákhoz, ezek sem szomorúk,
Itt lésznek fejemen sásból font koszorúk.
Itt a najádok közt lesz múlató helyem,
Megnyugtat a káka s vízi petrezselyem.
Ha Orfeus lenni nem tudok, (s nem is kell,
Hogy Bakhus papjai ne tépjenek széjjel)
Lehetek a vizek kedvelt Árionja,
Magát a delfinek közzé múzsám vonja.
Kellemetes vizek örökös forrási,
Melyeknek a mennyből áradnak folyási!
Kiket a gráciák a jó természetnek
Zsámolyszéke alól tisztán csepegtetnek!
Csörögve kerengő kristály folyamatok,
Melyek a leghígabb égből fakadtatok!
S te, amott az éles kőszálnak sivatag
Ormáról zuhogva leszakadó patak!
Folyástokat tisztán csergedeztessétek:
Epedt vágyódással lihegek felétek.
Mondjátok meg: nimfa nem fördött-é benne?
Mert úgy tán nagyon is fűszerszámos lenne.
Semmi! külömben én is magam a madám
Tétishez örökös követőűl adám.
Hanem még ma, míg a késő hajnal kijő:
Nálad hálok, Bakhus! – de holnap adiő!

Melitesz Rozáliához

Melitesz

Ah, szép Rózsim! óh, istenek,
Már a mezők zőldellenek,
Csak meg ne érkezne
A Tavasz bár.

Óh! egek, mit tégyek,
Végbúcsút hogy végyek!
Elmégyek örökre,
Angyalom, már.

Rozália

Ah! Melitesz, bár mindenek
A tavasztól zőldellenek,
De e hív beteg szív
Mord telet vár.

Óh, egek! ölellek,
Csókokkal tisztellek,
Nem lellek fel többé,
Angyalom már.

Melitesz

Bár most megszűnnek,
De el nem tűnnek,
Ah nem, bennem
A régi jók.

Hívséged becsét
Védje, mint pecsét,
Hívem, szívem!
E végső csók.

Ének a tavaszhoz

Jer, kies tavasz! bocsássál
Éltető lehelletet,
Hogy kihalt mezőnkbe lássál
Újra vídám életet.
Száz zefir köszönti csókkal
Rózsaszínű lábadat,
A kiomlott nárcisokkal
Bársonyozván útadat.
Száz dryás mond a hegyekbe
Néked áldó éneket,
Hármas ekhó zeng ezekbe
Innepedre verseket.
Nyájasabb etéziákkal
Nyílik a nap reggele,
Tőlti édes balzsamával
Szűz virágidat tele.
Zengedeznek énekelve
Pándion leányai,
Rajta víg örömbe telve
Zúgnak a fák gallyai.
Sok szerelmest kis nyilával
Vérez a Vénus fia:
Érzi ezt hív Dafnisával
A mosolygó Lídia.

A semminél több valami

Amint mondják, kijött Patzkó
Présén egy istória,
Nem jó benne, úgymond Lackó,
A sok teketória.
Ha semminél több valami,
Csak probatio calami,
Mind az, ami.

Mért nem fogott hasznosabba,
Ami volna szükséges,
Nincsen az egész darabba
Egy vers is idvességes:
Sok vágott nyelvű mátyás itt,
Aki olvassa Mátyásit,
Csak, csak ásít.

Mind szerelmes és szúrdaló,
Sok ónfejűt megsérte,
Egy-két icce borra való
Kár az kegyestől érte;
Jobb vólna addig aludna,
Vagy verset írni ne tudna,
Ne hazudna. –

Így gúnyolák sok Zoilok
Érdemidet a porba,
Fel vólt húzva tompa nyilok
Nyelvek végén egysorba,
Melyeket az esztelenek
Az okosoknak ellenek
Hegyeztenek.

Én pedig a szebb lelkekkel
Temelletted kikeltem
És nagy nevednek ezekkel
Zőld borostyánt szenteltem:
Magam utánad azonba
A parnassusi templomba
Mentem nyomba.

Verseidről azt ítélem,
S mások is úgy ítélnek:
Hogy azokba, együtt vélem,
Vídám lelket szemlélnek;
Maga a "Csók" méltó volna,
Hogy minden szűz rádhajolna,
Megcsókolna.

Szerelmes panaszok

Óh, Vénus terhes igája,
Hogy kell magam adnom alája.
Nyakamat vas lánca szorítja,
Szívem siralomba borítja.

Nem nyughatom és csak epesztem
Magamat könnyeknek eresztem.
Éjjel szememet le se zárván,
Siratom bal sorsomat árván.

Mint a szomorú egek éjjel
Sírnak mezeinkre le széjjel,
Hogy a nap súgári nem égnek
Tetején a csillagos égnek.

Sírok, zokogok keseregvén,
Könnyem mellyemre peregvén.
Mint gerlice párja tavasszal,
Nyögök itt sok ezernyi panasszal.

Egek! óh egyedűl tireátok
Kérést panaszolva bocsátok.
Jaj! enyhítsétek emésztő
Tüzemet, mert már megemészt ő.

Sok ezer búk terhelik éltem.
Egyet másikra cseréltem.
Nincs vége az aggodalomnak,
A bánatok annyira nyomnak.

Szánjátok, egek! nyavalyámat,
Könnyebbítsétek igámat.
Enyhítsetek állapotomban,
Én tömjént gyújtok azonban.

Óh, mézzel elegy keserűség,
Kínnal teljes gyönyörűség!
Óh, Vénus terhes igája!
Hogy kell nyakam adnom alája.

Dafnis hajnalkor

Szép hajnal! emeld fel főldünk felett
Az egek alatt tündöklő szent fáklyádat;
Bársonyban idvezli majd napkelet
Az aranyozott felhők közt szűz orcádat.
A madarak koncertjei tisztelnek már,
Sok fatetőn éneklő fülemüle rád vár.
Jer, vedd el fényeddel
A még iszonyú égnek gyászruháját,
Hogy messze szélessze
A mord éj fekete homályát! –

Felkél a rózsákból, s illatozva
Emeli zefir nektárral tőlt szárnyait,
Harmatos csókokkal játszadozva
Csipegeti fel még alvó kis társait.
Már susog a fáknak tetején kerengvén,
Majd piperés rétünknek kebelibe lengvén.
Szárnyra kél a víznél
A több zefirek nyájas kisded rajja,
A nedves vőlgy kedves
Szaggal tőlt liliomit nyalja.

Rajta, kis szellőcskék! szedegessetek
Violaszagot szárnyatok bársonyára,
Míg Chlóém fel nem kél, siessetek
Vele pihenő mellyére s szácskájára.
Míg aluszik, játszodjatok édesemmel,
Majd ereit csiklandozzátok – fel;
Akkor súgjátok meg,
Hogy hajnal előtt Dafnis már pihegett,
Sóhajtván szép nevét
Itt e kis patak ere megett!

Chloé Dafnishoz

Menjetek, kis szellők! menjetek,
Lelkem is Dafnishoz megy veletek,
Mondjátok: hogy Chloé már hevűl,
A Dafnis tüzétől ég merevűl.
A szerelem szívem rejtekibe dong,
A keserű-édes mézbe zsibong,
Melyet szád rózsáiról szedett;
Ah! kár! hogy fúlánkkal mérgesedett!
Tele már szerelemrajjal mellyem,
Sok ezer fiait hogy neveljem? –
De hogy elaltassam sok fiát,
Jer, Dafnis! hints rájok ambróziát:
Csókjaid harmatján mind elűl,
Lassan zsibongó álomba merűl. –
Így emelem vígan fel karomat;
Így ölelem kedves Dafnisomat;
Így lelkedbe ontom lelkemet,
Életedbe öntöm éltemet;
Hadd nyíljon ága száz új bimbókkal,
Pirúljon muskatály ízű csókkal:
Majd közte az öszvenőtt ágaknak
Fészket a szerelmek madarai raknak.

Szerelmes fogadás

Mért epeszted bánatokkal
Lelkedet?
Ah, ne rontsd, ne rontsd azokkal
Kedvedet!
Mért remegsz szerelmesedtől?
Ah, ki ijjesztett el ettől
Tégedet?

Drága kincsem! csak te bírod
Szívemet,
Míg örökre puszta sírod
Eltemet.
Addig is, míg csak lehellek,
Tégedet forrón öllelek,
Hívemet.

Csak te is hívedre nézzél
Kedvesen,
Csókra új csókot tetézzél
Szívesen.
Így lehet hívségbe lennünk,
Karjainkon megpihennünk
Csendesen!

Jer, tekintsd meg e virágos
Kerteket,
Hol bocsát a hold világos
Színeket.
Csókjaink közt egybefolyjunk,
Új szerelmünkről danoljunk
Verseket.

Az esztendő négy szakasza

Tavasz virít, s száz rózsa nő
Orcádnak Édenében,
S szemed kerűletében
Május mosolygó napja jő.

Nyár van nekem, s halálra fő
Szívem tüzes hevében,
Mert Ámor ég egében,
S caniculát tett benne ő.

Ősz űl setét orcámba, és
Sok búja fellegével
Özönnyi könnyzáporral és

Tél szállt fagyos jegével
Szívedbe, s abba semmi rés
Nem ég Ámor tüzével.

Ajánló csók

Rozáliám! te raktál
Arcúlatomra csókot.
Rozáliám! te raktál
E verseimbe csókot,
Teáltalad poétát
Tett énbelőlem a csók:
Légyen tehát tenéked
Szentelve e csomó csók.

Ha téged én, galambom,
Tisztellek ennyi csókkal:
Tisztelj te is, galambom,
Engem meg ennyi csókkal!
S meg ötvenennyi csókkal!

[Örvendjél Fébusnak…]

T. T. Szilágyi Gábor úr professzorhoz

Örvendjél Fébusnak szentelt tábor,
A hegyek alatt pengesd víg énekedet.
Méltó tiszteletre hív ma Gábor;
Neve örömén magához vár tégedet.
Szent ligetek, ekhózzatok énekekkel,
Víg örömét kettőzvén Helicon ezekkel.
Mindenek
Tégyenek
Mély tiszteletet Gábor nagy nevének,
Melynek el-
Jöttével
Út nyíla teljes örömének.

1794. márc. 24.

Élj vígan érdemeddel…

Élj vígan érdemeddel a boldogságnak karjain,
Sok ezer áldásait számlálván vidám napjain.
Kárt az irígy nyelv szerencsédnek soha ne tegyen,
Óltalmad legyen
A Sion-hegyen.
Hív szerelmeseddel,
Minden kedveseddel
Az egeknek áldásait bőven vedd el.

1794

[Szomorú hallgatók…]

Szomorú hallgatók, gyászos keresztyének,
Élők és halandok, mind cserép edények,
Mi mind, kik e gyászos úri házhoz gyűlünk,
Mi, mondom, mindnyájan halálhoz készűlünk.
Minthogy hát két úrnak nem lehet szolgálni,
Szükség az életet gyomorból útálni.
Nem szükséges nékem nektek komendálni,
Akiket a világ elkezdett útálni,
Ti világ fiai, akiknek anyátok
E világ és ennek emlőit szopjátok,
Ti álljatok elő, ifjak, és lássátok,
Hogy néktek is ez a világ mostohátok.
Mert ha ennek minden részét vesszük körűl,
Tarthatjuk azt méltán mutató tűkörűl.
Az éj és a napok, a reggel, az estve
Mindeniken az Úr képe van lefestve,
De ha öszvevetjük ezt a másvilággal,
E romlandót amaz örök boldogsággal,
Nem sértjük meg azzal azt a tökélletest,
Ha azt mondjuk, hogy ez árnyék, amaz a test.
Ha ennek sebeit azért felfedezzük,
Szerelmét szivünkből hogy így levetkezzük.
Én is azért, amely hibákat találok,
Azok közűl kettőt-hármat elszámlálok.
Elmémbe sokféle gondolatok jőnek,
De ezt azok közzűl választom elsőnek,
Ezt, hogy a jó itten a rosszal határos,
Egy dolog egyszersmind jó, rossz; hasznos, káros.
De amely dologba magam nem bocsátom,
A négy elementum elég lesz, úgy látom.
Mi lehet hasznosabb az élő embernek,
Mint a pára, melyet nevezünk áernek,
Mert ugyan miben áll az ember élete,
Csak ebben, hogy ki s be járhat lehellete.
Zárd el bár egynehány minutumig tőle
Az áert, majd lelkét kinyomod belőle.
Nohát már te, édesanya, áer, soha
Nem vagy-é ellenünk kikelő mostoha?
Sőt inkább te olyan csuda szokást tartasz,
Hogy magad ölöd meg, akit te feltartasz.
A megbűzhödt áer maga olyan pestis,
Amely eltemeti az egészségest is,
Spiont fogadunk be, ha téged beszívunk,
Ellenséget magunk magunk ellen hívunk.
Tebenned gyűlnek meg a tűz villámások,
Azok a hiúzt is vakító lámpások.
Másik elementum a tűz, hasznos és árt,
Ha itt használ, ejt majd amott hasonló kárt.
A tűz viszi véghez a harc nagyobb részit,
E' gyújtja fel a port, kardot, ágyút készít.
A drága kincsekkel tőlt tárház, a bánya,
Az arany és ezüst a szívnek bálványa,
Enélkűl nem lehet: bányász ebbe rakja
Aranyát, hogy tőle elváljon salakja.
Én hallgatok, a sok porrá égett Trója
Elszéledett hamva gyalázatát szólja.
Hallgatok, de tudnám írni, ha kellene
A tüzet igazán; de csak most ellene
Ti váljatok tüzet okádó hegyekké,
Kiket egy órányi tűz tesz szegényekké.
A főld a harmadik az oly dolgok között,
Melyekbe a haszon s kár öszveütközött.
E' szűlt; ennek mindent megtermő kebele
Sok ezer meg ezer embert felnevele.
Ez ád munka nélkűl gyümőlcsöt eleget,
Úgy hogy sok megéri véle s több veszteget.
Ez mindent megterem és olyan szapora,
Hogy az emberek közt nincsen jobb uzsora.
Ad, ami szükséges múlhatatlanképpen,
Gyönyörködtetést is ád rá szerzésképpen.
Cifrázza a mezőt szagos virágokkal,
Győzeti Salamont a liliomokkal.
De jaj, kígyó lappang itt is a fű alatt,
Méreggel van kenve majd mindenik falat,
Ugyanazon főldön mételyek is nőnek,
Melyből édes gyökér s orvos fűvek jőnek.
Végre negyediknek számlálom a vizet,
Ez is ha most használ, másszor visszafizet.
Miólta az ember fejét rá vetette,
Hogy éltét egy kis szál deszkára űltette,
Miólta a vízen járkál s uralkodik,
A világ mind inkább-inkább gazdagodik.
Hogy ne csak szárazon lenne hadi lárma,
A víz is a gyilkos Márs mezeje már ma.
Így sokszor a tengert embervér nagyítja,
És kék színét veres bársony pirosítja.
De sokszor a víz is mit árt, mennyit tehet,
Sok tengerhez szomszéd főld bizonyság lehet.
Igaz hát, hogy a jó a vésszel határos,
E világon az is, ami hasznos, káros.
Vesszen hát e világ magának s ez élet,
Ezeket megvetnünk nem kevés itélet.
De mi szükség nékem már többet beszélni,
Itt lehet a dolgot lefestve szemlélni,
E virágzott szűznek bár nincs felemelve
Tovább az ékesen szólásra már nyelve,
Mégis azt állítja, hogy nincs állandóság,
Salamonnak minden hiábavalóság.
Itt van megmutatva legnagyobb erőben,
Hogy mitsem nyom éltünk mérőserpenyőben.
Óh, szomorú eset, érzékeny fájdalom,
Sok szívet részekre szaggató siralom.
Már hát a nagy remény így szakad-e félben,
Gyász felhőben a nap így borúl a délben,
Avagy meglehet-e, hogy első tavassza
Már az esztendőnek végét is szakassza?
Ekként fojtod-e meg, halál, azt a virtust,
Amely még borostyánt vár, nem sötét mirtust.
Ifjak, szűzek, kiket bíztat a kikelet,
Hogy még ősz vénséget értek, s késő telet,
Ti, kik negyven, nyolcvan nyarat álmodoztok,
E sírnál most minden reményt feláldoztok.
Itt látok egy letört ágat, mely bimbózott,
Itt egy ártatlan szín, fehér liliomot.
Éltünk rövid voltát itt láthadd lefestve,
Hogy nyomozza mintegy a reggelt az estve.
A váratlan gondok mérgesebben rágnak,
A nem reménylt nyilak még jobb sebet vágnak.
Itt pedig váratlan vendég volt a halál,
Itt a példabeszéd tehát helyet talál:
Éppen úgy vagyunk az élettel, vígsággal,
Amint egy bizonyos bizonytalansággal.
Bizonyos az halál, mégis bizonytalan,
Állandó törvényje nagy és állhatatlan.
Meghalunk, azt tudjuk; ti temető kertek,
Néma tanúk vagytok, kik benne hevertek.
De már meddig nyúlik fonala éltünknek,
Addig nincs bélátó sugára szemünknek.
Minden renddel s nemmel köz a halál s élet,
Az ifjak félhetnek, a vén nem remélhet.
Sem elme, sem virtus, sem remek ábrázat
Nem fest a halálnak szemfényvesztő mázat.
Ez elmével neme grádusát haladta,
És micsoda fáról esett, megmutatta.
A virtus ártatlan teste sátorában
Úgy múlatott, mint egy szentelt templomában.
A kedves gráciák ajjakain űltek,
Két szín ábrázatján szavai készűltek.
Hogy e virtusokból azért gyümőlcsözne,
Velek másoknak is hasznot kőlcsönözne,
Egyébre szüksége nem volt, csak időre,
Hogy élete vége haladna későre.
De még virtusiért elébb megszerette
A halál, amikor egyszer célba vette.
Nem nézvén, hogy nárcis, tavaszi virágszál,
A tavasznak első napján éltére száll,
Nem nézvén, hogy most van élte virágjában,
A huszonharmadik esztendő folytában.
Még a szűzességnek arany idejében
Kűldi a holtaknak néma seregében.
Azért nincs a halál ellen páncél, pais,
Nincsen határ szabva, meghalhatsz még ma is.
Bár mint Danaének, van réztornyod s várod,
Azzal is a halált tőled el nem zárod.
De ily boldog szűzet hogy követnek jajjal,
Ki az öt szűzekkel felkészűlt olajjal.
Lámpását meggyújtva tartotta kezében,
Azért menyegzőbe jutott idejében.
Oly vessző a halál, mellyel az Úr sújtott,
Mint amit Esternek a király kinyújtott.
Nyúgodj meg hát, gyászos úri ház, sorsodon,
Uralkodj szívedre hatott bánatodon,
Az Úr kinek mit ád, attól megfoszthatja,
Mondjad hát, légyen meg az Úr akaratja.
Keserű pohár ez, melyet az Úr rádmért,
Éles nyíl, mely téged most harmadízben sért.
Három esztendeje, hogy kidűlt nagy fényed,
Ki vélte, hogy a gyász után ezt is érjed?
E' vala csillagod, hű szemeid fényje,
E' gyönyörűséged s kerted veteményje.
Az Isten, aki most aláz, majd magasztal,
Ha most látogatott, ismét megvígasztal.
Aki most támasztott egedre felhőket,
Verje mind hatalmas kézzel vissza őket.
Végre menj a minden öröm kútfejére,
Az állandóságnak örökös helyére.

Ti már, ez elaludt kisasszony testvéri,
Jertek, hűségteket hív szívnek esméri.
Ti, kik a szeretet arany kötelével
Csak egyek voltatok négyen ő szívével,
Amaz atyafiak közt ritka szeretet
Titeket azon egy aranyláncra vezet.
És én felőletek éppen úgy itélek,
Mintha most válna el öt eggyé lett lélek.
Testvéred halála hogy lett bánatodra,
Látom, mintha volna írva homlokodra.
Hullattad könnyedet betegágya mellett,
Már készűlő lelke terád is lehellett,
De mihelyt elmenél, nem valál mellette,
A halál fagylaló kezét rávetette.
Eszmélt szerelmedre, amíg eszmélhetett,
Most ment ki belőle, hogy menni kelletett.
Reád hágy egy áldást mégis örökségűl,
Kikészűlő lelke még kék ajjakán űl.
– – – – – – – – szívednek felével
Élj és bírj ez élet minden örömével.
Sok szép csillagokkal tündököljön eged,
Ne támadjon napod bévonó felleged.
Titeket is szólít, kik hozzá vérséggel
Voltatok köttetve holtig szívességgel.
– – – – – – atyja testvére, s barátja,
Reád is az áldást örömmel bocsátja.
Virágzó házatok terjedjen szélessen,
Sok seculum vele hogy dicsekedhessen.
– – – – – – – – téged is tisztel,
Atyafiságod vévén tisztelettel.
Néktek is kívánja, hogy az Úr terjessze
Éltetek határát boldogságban messze.
Azon egy anyától származott – – –
– – – – – – – – – – – – – hív párja,
Ezek közt ötödik és utolsó – – –
Kit bíztak az egek egy nagy poétára,
Áldd meg minden jókkal, oh Isten, ezeket,
Koronázd meg végre megőszűlt fejeket.
Végre, kik-e háztól messzire származtak,
Mint egy nagy törzsöktől szélesen ágaztak,
– – – – – – – – – – – – – fényljetek,
Mint csillagok, hazánk egén terjedjetek.
Ama hív Úr legyen ti oltalmazótok,
A jutalom napján megkoronázótok.

[Győzödelmi pompát…]

Győzödelmi pompát adnak a halálnak
E szomorú táblák, amelyek itt állnak.
S betűik, melyeket a halandók keze
Az emlékezetnek vájni igyekeze,
Azt mondják, hogy ezen főldnek darabjai
Gyászos tömlöcébe rejtettek rabjai;
Vagy pedig azoknak jajjaikról szólnak,
Kik az ide rejtett holtakért gyászolnak.
Szomorú szavakkal azt magyaráztatják,
Hogy őket is ilyen sírba nyújtóztatják,
Hogy teljes erővel ámbár törekednek,
A halál tőriből ki nem menekednek.
Mi hát az oka, hogy sok ember éltébe
Közelgő végét nem veszi eszébe?
Mi az oka, hogy az, aki sírba zárja
Barátját, magára a halált nem várja?
S mikor sírja felett szemeit kisírja,
Eszébe is alig jut a maga sírja?
Sőt bár hűlt tetemét zokogva öleli,
Hogy valaha olyan lenne, nem képzeli.
Ki kísért sokakat a holtak helyére,
Hogy ő is oda jut, nem fér a fejébe.
Óh halandó, bizony szem-bekötve játszol,
Mivel magad előtt embernek nem látszol.
Múlandóságodat így meg nem foghatod,
Melynek igazságát kézzel tapogatod.
Óldd le szemeidről ezt a szemfedelet,
Néked is véged lesz, mint másnak vége lett.

Sietnek éltednek szempillantásai,
Mint a folyóvíznek nyargaló habjai.
Mint a saskeselyű repűl ellenséggel,
Így telnek napjaid hirtelenséggel.
A meggörbűlt vénség fonnyadt ráncainak,
A kegyetlen halál felvont nyilainak
Még a kegyesség, amely sokat tehet,
Késedelmet hozó akadály nem lehet.
Nem, ámbár mindennap százszor könyörögjél,
Mert a mindenekkel köz koporsó elnyél.
Nem bánnak az egek úgy a mai jókkal,
Mint amaz életbe felragadt Énókkal,
Nem jön le azoknak több tüzes szekere,
Hogy azt elnyerhetnéd, amit Illyés nyere.
Nem, és bár szívedbe légyen hív tisztelet,
Néked is véged lesz, mint másnak vége lett.

Ezek a halálra vezető ösvények,
Melyeken járnak a főldi jövevények;
Amelyeken bizony mindnyájan, kik vagyunk,
Magunk után egyszer hűlt nyomokat hagyunk.
Már akár királyi méltóságban légyünk,
Akár a kúnyhóban koldúskenyért égyünk,
Akár erőtlenek légyünk, akár merő
Derekunkban lakjon herkulesi erő.
Híába nem lészünk katonák, híába
Nem űlünk a veszni indúló gályába. –
Mert nemcsak a harcok vérengző mezeje
A kegyetlen halál múlatozó helye,
Nemcsak a tengernek haragos habjai
Életünknek véget vethető okai.
Ezer az út, mely a halálra vezet,
Kibeszéllésére nincs elég nevezet.
Volt-é valaha oly város, amely mellett
Temetőhelynek is helyt adni [nem] kellett?
Sőt van-é, amelynek több volna lakója,
Mint amennyi holtat rejt el koporsója.
Ez innen hát hozzád, ember, a felelet,
Néked is véged lesz, mint másnak vége lett.

Mindened elhagyod, amelynek életed
Gyönyörűségeit, míg élsz, köszönheted.
Itten kell hagyni a drága örökséget,
Itten, ha férj vagy, a kedves feleséget,
Ha lettél éltedbe gyermekek atyjává,
Szerelmes gyermeked lesz gyászos árvává.
Rakás aranyaid tőled elmaradnak,
Csak egy őltönöcskét s egy oszlopot adnak,
Egy deszkából csinált szomorú hajlékot,
Más veszi kezére a több maradékot.
Így borítnak reád végre szemfedelet,
Néked is véged lesz, mint másnak vége lett.

Hogy ez így lesz, hidd el, mert a' bizonyítja,
Kinek hűlt testét e sírhalom borítja,
Ki néked, útazó, bár megnémúlt szája,
E magán tapasztalt dolgot prédikálja.
Halld meg, ki légyen, ki ilyen intést teve
Hozzád, és szívedre légyen írva neve.
– – – – – – – – kinek volt hazája
Nagyvárad, a Sebes Körös partja tája.
– – – – – – – – – – – – – – – – – –
Szülei, akiknek viteték utána
A mennyei lelkek boldog hazájába,
Életének – – – – – – – nyarában.
– – – – – – – – kivel a szeretet
Arany láncaival egybe szerkesztetett,
Akivel ameddig éle szeretetbe
– – volt a mező nyári őltözetbe,
– – – – – – – – kinek adta szívét,
Tisztelte másodszor mint szerelmes hívét.
Kinek volt élete, míg az Úrnak tetszett,
A Ceres sarlója – – – – – – metszett.
Ennek magzatihoz, míg végbúcsút vészen,
Rebegő nyelvével ily beszédet tészen:
Szerelmes – – – – – – – – amíg még
Tőled végsőképpen el nem venne az ég,
Jövel, hűlt karjaim gyenge szorítása,
Haldokló ajakam anyai szóllása
Hadd találhassa meg hív szeretetedet,
Mely kedvessé tette nálam személyedet.
Reád és életed szerelmes párjára,
– – – – – – – – tetsző virágára
Az egek harmatja kövér cseppel húlljon,
Hogy lankadt orcátok rózsája vidúljon.
Ti is – – – – – – – – – – – – – –
Akikért éltemet nyújtani kívánnám,
Előttetek végkép, míg elbocsátnátok,
Szívem szeretetét hadd buzogja rátok.
Az egeknek rátok terjedő hatalma
Légyen élteteknek gyámola s oltalma.
Az árváknak atyja végyen védelmébe
Világi éltetek minden idejébe.
Eredj már, útazó, de emlékezz erre,
Hogy a halál számot tart minden emberre;
Eredj, de maradjon nálad e felelet:
Néked is véged lesz, mint másnak vége lett.

[Vagyon egy oly tenger…]

Vagyon egy oly tenger ezen a világon,
Melynek feküvése van minden országon.
Bizonytalan ennek határa és partja,
Bátor bizonyosnak minden ember tartja.
Sok dúlás, zűrzavar keblébe rejtezett,
Benne a Sirtesek fogtak mintegy kezet.
Darabos kősziklák lappanganak nála,
Hova mint megannyi Atlas teste szálla.
A kegyetlen szelek rajta dühösködnek,
A habok egymásra mászva erőlködnek.
Eurus felette Zefirust kergeti,
Austert Boreás nyomja s fenyegeti.
A nagy gályák rajta szinte úgy sűlyednek,
Mint a csónakocskák, ha szelek erednek.
Sokan alig mennek itten egy keveset,
Mindjárt elmerűlnek (óh, siralmas eset).
Mások több ideig lebegnek felette,
De ha a szél magát nékik eresztette,
Csakugyan végtére ők is elmerűlnek,
A tenger vizének örvényébe dűlnek.
Ezen tenger nevét ha tudni akarod:
Az élet; s a vizét magad is zavarod.
Lakosok számával hogy magát győzheti,
Minden ország csupán ennek köszönheti.
Meddig tartson ennek széle és határa,
Annak soha senki végére nem jára.
Mint megannyi szélvész, a sok veszély ebben
A veszedelmekkel megrakott helyekben,
Melybe még valahány hajók verődtenek,
Ízre-porra törvén, eltemetődtenek.
Viaskodnak ezen a szelek egymással,
Öszvecsapnak, vínak szörnyű csikorgással.
Nincs ezen békesség, nincsen nyúgodalom,
Uralkodik benne a kín és fájdalom.
A szegényt, a királyt egyformán forgatja
Engesztelhetetlen kemény indúlatja.
Sokan még csak alig érkezhetnek erre
A nyomorúsággal megrakott tengerre,
Vitorlájok szélnek alig eresztetett,
Már akkor hajójok széjjel feszíttetett.
Mások eltőlthetnek számos esztendőket,
Míg a tenger hányja ide s tova őket.
Végre veszedelmes örvényre találnak,
Melybe keze közé esnek a halálnak.
Ily tengeren való hajókázásának
Vete véget, akit e sírba zárának.
– – – – – – – – vala ennek neve,
Ki is a tengeren immár elsűlyede,
Mert – – esztendők elfolyása alatt
Minden nyúgodalom nélkűl rajta szaladt.
Sok viszontagságot látott és szenvedett,
Mígnem végezetre partra verekedett.
A szelek gyakorta felkeltek ellene,
De megszabadítá azoktól istene,
Mivel hajójának a hit volt kormányja,
Aki ezzel bírhat, azt a szél nem bántja.
Édesatyja, aki előtte meghala,
– – – – – – – – – – – – – vala.
Édesanyja – – – – – – – – – – – –
Társánál számosabb napokat számlála.
– – – – – – – – az ő kedves párja,
Kinek megholt testét már most a sír zárja.
Amely kevés időt együtt élhetének,
Abban az egyesség remeki levének.
Galambi szelídség lakozott házokban,
A jámbor kegyesség járkált udvarokban.
Mindketten egy szívvel csak azon voltanak,
Hogy szűntelen az Úr útjában járjanak.
Akkor is, amidőn egymástól elváltak,
Az Úrban váltak el s tőle el nem álltak.
Vége van már csendes tengeri útjának,
Lakója a boldog mennyei hazának.
Elérte a partot, sőt reá is hágott,
Már többé nem szenved változandóságot.
Örűl, hogy bátor rá sok szél törekedett,
Mindazáltal hajótörést nem szenvedett.
Néktek pedig, kik még a titkos tengeren
Bizonytalanság közt vagytok sok ezeren,
Ímé, tanácsot ád, melyet kövessetek,
Hogy a partra ti is békével érjetek.
Az Úrnak félelme légyen vitorlátok,
A Jézust vezető csillagnak tartsátok,
Amerre e' vezet, arra siessetek,
Így lesz aztán boldog útatok s végetek.

[Az életnek hasznát…]

Az életnek hasznát csak azok aratják,
Kik magokat ebben mélyen nem avatják.
Aki e világon nem él e világnak,
Boldogtalanságát tartsa boldogságnak.
Nem célom az Isten kezeit gúnyolni,
Nemes alkotmányát rútúl ócsárolni,
Momussal nem kötök gáncsot munkájába,
Isteni hatalma tágas piacába;
De hogy a bűn már ezt Babylonná tette,
Illő s nagy okosság elfutni mellette.
Ezt becsűljük-é hát, ki nem becsűl minket,
Lábával tapodja minden érdemünket?
Ki az indúlatok rejtekit kinézi,
S adományját ahhoz szabja és intézi,
Akinek a szívét izzasztja és rázza
A nagyravágyásnak szerelme s hagymázza?
Az égig nőtt arany hegyekre vezeti,
És onnan adózó bányákra űlteti.
Minden bujaságra ingerlő dolgokkal
Bíztat, mint megannyi gyújtó kanócokkal.
Mit ád a szerencse, a világ kockája,
Annak is, akinek messze ér pálcája?
A férgek rágják ki a selymet s tafotát,
Egy sárház váltja fel a gazdag palotát.
Lássad e világnak csalárd mesterségét,
Hogy titkolja minden dolog kicsinységét.
Ennek oly múlandó minden ajándéka,
Mint a nappal látszó testeknek árnyéka.
Csak név a méltóság, nem valóságos rang,
Hogy szembe uralják az embert, csupa hang.
A bujaságot is jobbnak nem találom,
Ez is csak egy halált hozó, rövid álom.
A főldet tapodod, felnéz ábrázatod,
Az ég a te hazád, azzal azt mutatod.
Csak azért lettünk-é, hogy szenvedjünk, tűrjünk,
Itt légyünk és járjunk, ételt, italt szűrjünk?
Hát itt van a határ, többet nem reménylünk,
Az oktalan barmok sorsa közös vélünk?
De hisszük, lelkünket más, jobb élet várja,
Bár testünket a sír kebelébe zárja.
Vesszen hát magának e világi élet,
Noha ezt megvetni nem kevés ítélet.
De senki a szívét ehhez ne ragassza,
A halált vagy a más életet válassza.
Itt a példa; ez az, akinek holt teste
Magának nyugvásúl ez helyet kereste.
Ez az, akit hívok tanúbizonyságnak,
Ki e világon élt, nem élt e világnak:
És mint a vízben is látszanak csillagok,
Holott az ég bóltján függenek ők magok:
Úgy is látszott itt, de oda felhágott,
Hol az Úr készített néki boldogságot.
Életét csak annak szentelte és adta,
Aki a keresztért fiának fogadta.
Ez az igaz atya, e' hágy örökséget
Fiainak, amely soha nem ér véget.
– – – – – – – – atyja, mely nevezet
Még ma is sokakba kedves emlékezet!
– – – – – – – – fogadta méhében,
E' nevelte híven erőtlenségében.
Ennek gondja alatt jutott az időre,
Melyben alkalmatos volt a jegygyűrűre.
Szóllana, az áldás függ mintegy a nyelvén,
De nem szólhat, az Úr szele érdekelvén.
Végső tekintete, végső sóhajtása
Kedves magzatinak egy summás áldása.
– – – – – – – – – – – – – hív párja
– – – – – – – – asszony is megvárja.
Várja, hogy atyai áldásod vehesse,
Utólsó csókodnak lehessen részesse.
Néked elég áldás nagyérdemű férjed,
Ezt Isten különös gondjának esmérjed.
Ez a szent ház egyik megmaradt Atlássa,
Oskolánk oszlopa, oktató Pallása;
Ez a Palladium, ezzel áll fel Trója,
Míg ezáltal Isten javunkat megója.
Ezért sóhajtásink párázati mennek
Királyi székihez az erős Istennek,
Hogy a nyavalyákat tiltsa tőle messze,
És drága életét sokáig terjessze.
Utolsó áldását adja – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – társának.
Leányi hűségét néki is esmérte,
Kivánja, az egek hogy áldják meg érte.
Légyen az Úr gondja éltetek védelme,
Hogy a történettől ne légyen sérelme;
Végre pályátokat midőn elfutjátok,
Oda juthassatok, ahol van atyátok.
Már ti eltörődött tagok, nyúgodjatok.
Ti pedig, szomorú felek, vígadjatok,
Hogy jó atyátoknak teste mikor meghűlt:
Lelke a boldogok hazájába repűlt.

[Mint foly a sebes víz…]

Mint foly a sebes víz, úgy múlik az élet,
Közelít minden nap hozzánk az ítélet.
Ezt hírdeti néked, bár megnémúlt szája,
– – – – – – kinek előtted példája.
– – – – – – – – tartott betegsége,
– – – nyár után lett éltének vége.
Így cselekszik éppen urunknak kalmárja,
Sárnak tart itt mindent, ama kincset várja.
Állj meg, ha érkezel, útazó, e szóra,
Csak addig, míg lefoly egy fertálynyi óra.
Azt mondják, valakik e főld színén állnak,
Egyenként prédái lésznek a halálnak.
Nem kedvez a halál kicsinynek vagy nagynak,
Zsoldot adnak ennek, kik e főldön laknak.
Úgyhogy ma e főldön, kik lehellést vésznek,
Száz esztendő múlva mind porokká lésznek.
Xerxes, a perzsáknak hatalmas királyja,
Virtusait kinek még ma is csudálja,
Amennyire terjed a főld kereksége,
Tűkör mert még ma is az ő vitézsége,
Könnyeit orcáján örömmel hullatá,
Zokogó panaszát ekképpen hallatá:
Ímé táboromat a főld alig bírja,
Mégis nemsokára a főld lészen sírja
E sok ezerekből álló számos népnek,
Eközött kicsinynek, nagynak, rútnak, szépnek.
E' pedig azt mondja: valakik itt állnak,
Nemsoká prédái lésznek a halálnak.
Bizony, ha elménkkel a múlt esztendőre
Visszanézünk s megyünk az elmúlt időre,
Sokkal többet látunk a főldnek porába,
Mint volt a rettentő Xerxes táborába.
Kiket sem a szépség, sem az okos elme
Meg nem szabadított, sem Isten félelme.
Az ékesen szóllást mindenek csudálják,
Kik a bőlcsek közé magokat számlálják.
De ez is meg nem ment senkit a haláltól,
Amint tanúljuk ezt magától szent Páltól.
Múlandó a szépség, ha ki csak ezt nézi,
Gond, betegség, idő hamar megigézi.
Mondd meg, hol Absolon deli termetével?
Porrá lett, a férgek osztoztak testével.
A bőlcsességnek is eleven példája,
Oda van Salamon bézáratott szája.
Kit láttál valaha Dávidnál szentebbet,
Példát a halálra nem látsz ennél szebbet!
Ékesen szóllás kell? hol van Demosthenes,
Cicero, Ulysses, hol van Diogenes?
De hol van az, aki, míg e főldön éle,
Bőlcs nyelvével a Szentírásból beszéle?
Szólítsd meg e gyásszal béfedett koporsót,
Ezt mondja: a halál mindenre vét sorsot.
Csak ilyen az ember, ilyen hát az élet,
Számadásra hívja őtet az ítélet.
Ímé, ez az Isten hűséges szolgája
Megholt s jutott örök hallgatásra szája.
Ki a Szentírásnak tiszta szent vizével,
Hat esztendők alatt élő beszédével
Vezérlette híven pásztorsága nyáját,
Míg ki nem futotta éltének pályáját.
Ha kérdezed nevét, s élete folyását,
Értsed születését, helyét és lakását.
Az ő életének legelső kezdete
– – – – – – tisztes szüléktől lehete.
Ezerhétszáznegyvenkilencnek mentébe,
Mikor a nap lépett a – – jegyébe.
– – – – – – – volt édes atyja neve,
Ki már őelőtte halál-préda leve.
Méhében fogadta – – – – – – – –
Kit nem vélt, hogy élve maga után hanna.
Ezen jó szülei még gyenge korába
Béiratták őtet múzsák táborába,
Hol mindjárt jeleit elméjének adta,
Tanuló társait könnyen meghaladta.
Magára palástot őltözvén végtére,
Példa volt és szolgált az ifjak díszére.
Legelső tisztségre ezek közt hogy jutott,
Fáradhatatlan volt, bár izzadt és futott.
Majd szélnek eresztvén innen vitorláját,
Megnézte a kűlső nemzetek hazáját.
És a tudománynak becses cseppjeivel
Megrakva egynéhány esztendők mentivel,
Amint a dolgos méh, úgy jött hazájába,
Cicerói nyelvet hozván le szájába.
Itt alig pihent meg, – – mindjárt kérte,
Mert a virtusokat őbenne esmérte,
Hogy vezére lenne az ecclesiának,
Ama mennyei Úr kedves sajátjának.
Melyet meg is nyervén, pásztorsága alatt
Amíg legelt a nyáj, – – esztendő haladt.
De az Úr már őtet örök pappá tette,
A boldog lelkekkel egy székbe űltette.
Mert midőn, ím, folyna – – – hónapja,
Éltét elfogyasztá – – – – – – napja.
És már – – órára az idő virrada,
Akkor az ég néki ily szózatot ada:
Jó vagyon, hív szolgám, hűséged jutalmát
Megadom, vedd el hát lelked nyúgodalmát.
Míg hát hideg testét a főld bétakarja,
Búcsúzó szavait mondani akarja.
Elsőben is téged veszen hát nyelvére,
Ki szűlted s vigyáztál gyenge életére.
Ama hív fiúi és buzgó szeretet,
Amellyel tehozzád mindig viseltetett,
A fagyos vérben is magát kimutatja
És végső áldását ekképpen hallatja:
Hozzám hűségedet el nem felejthetem,
Mindég háládatos szívvel emlegetem.
Mert míg nyavalyáim tetemim szaggatták,
Szemeid magokat könnyekkel áztatták.
Amidőn eljön is halálom órája,
Melyen életemnek volt végső csatája,
Akkor is szikrája hív szeretetednek
Kitetszett erántam s igaz hűségednek.
Mely kegyességedért nagy jutalmad légyen,
Világi éltednek míg folyása mégyen.
Kedves – – – – – – életemnek párja,
Tudom, hogy szívedet epesztő bú járja,
Hogy el kell temetned azt, akit szerettél,
Kivel arany lánccal egybeszerkesztettél,
Hogy az özvegységnek gyászos inségére,
Váratlan órára életed már ére.
De távoztasd szíved sűrű fellegeit,
Könnyebbítsed minden bánatid terheit.
Mert az Úr, az árvák s özvegyeknek atyja,
Szabadúlásodat néked megmutatja.
És bár most leányát ostorával sujtja,
Bízzál, mert végtére segedelmét nyújtja.
Már én megyek, az Úr viselje gondodat,
Siralmaid után hozza fel napodat.
Te is, Jézusomnak szerelmes jegyese,
Ki magának téged vérével kerese,
Virágozz, módjára a szép pálmafának,
Amelyhez az írígy kezek gyakran vágnak.
Végre hűségednek zőldelő pálmáját
Nyerd el az idvesség fényes koronáját.
Néked már, megfagyott testemnek sátora,
Csendes házad lészen a főld hideg pora.
Lelkemnek majd ismét veled egyessége
Lészen, midőn eljő nyúgodalmad vége.

[Az ember életét…]

Az ember életét hogyha jól vizsgálod,
Hogy az csak bújdosás, könnyen feltalálod.
A világot mintegy nagy pusztának leled,
Melyen minden ember csak vándorló veled,
És hogy e világon vándorlónak tessék,
Kivánod-é, hogy úgy elődbe festessék.
Nincs bizony e főldön senkinek hazája,
Másutt lesz az, ahol nem kell több hozzája.
Nézd végre a halál tárházát, e testet,
Melyet a bőlcs Isten bár szépen kifestett,
Csak mintegy fövényen épűlt és gyengén áll,
Leomlik, a halál szele ha rátalál.
Örökös hazája nincs hát itt senkinek,
Másuvá kell menni innen kinek-kinek.
Bár birodalmaknak határa messzire
Terjedjen a főldnek utólsó szélire,
Mégis jövevénynek őtet nevezhetem,
E nevezet alól sőt ki sem vehetem,
Örök lakozása mert a főldön nincsen,
Halhatatlanságot nem vehet a kincsen.
Nagy Sándor, e világ meghódoltatója,
Nem lehete ennek örökös lakója,
Hanem mint bujdosó úgy ment által azon,
Csakhogy a szerencse követte s a haszon.
Ilyen értelemben még az is bújdosó,
Aki a pogányi homályban – – –
De egy jó keresztyén máskép is jövevény,
Hogy így megpusztuljon, hol sok a – – –
Mert nincs maradandó város, nincs itt haza,
Mikor az égbe megy, akkor megyen haza.
Oda vágyakozik oly szívesen menni,
Mint az útas, ahol meg akar pihenni.
Csak e' minden gondja, hogy oda eljusson,
Sőt már ott van szíve, bár itt alatt fusson.
Jól tudom, hogy nevét éppen nem vérezem,
Mikor ez óhajtott nevéről nevezem.
Jövevénynek magát mert maga vallotta,
Édes hazájának az eget tartotta.
Sőt teljes életét bújdosásnak nézte,
Útját hazájába felfelé intézte.
Mint a bőlcs útazó idegen országhoz,
Úgy ő sem ragadott világi javához.
Hanem járt szűntelen hazájának után,
Melybe ért – – – esztendei után.
Látja már szépségét kívánt hazájának,
Mely vagyon felette a kék ég bóltjának,
Látja lába alatt ott a csillagokat,
Melyeket csak úgy néz, mint kis lámpásokat.
Mert fenn a mennybe lát nem oly dicsőséget,
Hanem ezerszerte nagyobb fényességet,
Látja a sok ezer angyali rendeket,
A már dicsőségre eljutott szenteket,
Akikkel mint polgártásaival örűl,
A mennyei király dicsősége körűl.
De már hideg testét a gyászos bólt várja,
Jertek hát, kedvesi, míg a sír elzárja.
– – – – – – – – kedves éltem párja,
Jól tudom, rád tódúlt a bú özön árja.
Keservesen esik elválásom tőled,
De kérlek, örömmel eressz el előled,
Mert bújdosásimnak megvan kívánt vége,
Hazám már énnékem az ég dicsősége.
A te élted pedig az Úrnak jobb karja
Minden veszély ellen, hidd el, bétakarja.
Te is elvégezvén majd főldi pályádat,
Találd meg a mennyben dicső koronádat.
Kedves – – – – – – – – – jertek már,
Atyai áldásom mivel titeket vár.
Vegyétek el tőlem utólsó csókjaim,
Melyeket adhatnak hideg ajakaim.
De szűnjék szemetek szakadó zápora,
Bár testem elfedi a főld hideg pora.
Az árváknak atyja mert nem hal meg soha,
Csak ti jók legyetek, nem lesz ő mostoha.
Ifjúi éltetek terjessze sokára,
Ha kimúltok, légyen néktek kész szent vára.
Már kedves – – – – – – – – – – – – –
Jertek hideg karom megölelésére.
A szerelem lánca mert tudom egyesít,
Egy lélek két testet bennetek egyesít.
Az Úr, ki most értem szemetek áztatja,
Tudom, szíveteket megvígasztalhatja.
Meg is vígasztalja s megáld benneteket,
Látogatván minden jókkal élteteket.
Nem bocsát ily felhőt többé éltetekre,
Míglen későn felvisz a boldog helyekre.
Még hozzád – – – – – – – – van egy szóm
– – – – – – – – – – – – – – – – – –
Anyai hűséged óh meg nem tagadom,
Még hamvaim közt is ímé ezt fogadom.
Te pedig, bújdosó társam, fáradt testem,
Amint veled együtt az eget kerestem,
Úgy majd a hazába együtt lészel velem,
Ahol már lelkemnek kész nyugalmát lelem.

Gróf Károlyi József úrnak

A nagy gróf Károlyi Józsefet s isteni
Fényű virtussait kezdem énekleni.
Legszentebb igazság! hagyd el az egeket!
Szállj le s újjaiddal illesd ez éneket!
S engedd, hogy a költő véknyan szőtt meséje
Lehessen ártatlan fejed piperéje.
Mondd meg a dicsőség halmán Károlyinak,
Mint adódott fényes széke atyjainak.
Csak alig virágzott ifjúsággal képe,
Már az érdem köves bércére fellépe.
S követvén ősinek dicső nyomdokait,
Botlás nélkűl járta darabos hantjait.
Bár a most serdűlni kezdő Alcidesnek
Sokan sok akadályt s leseket keresnek:
De mégis, hogy útját emberűl megfussa,
Van egy kézenfogva vivő Frónimussa.
A gyönyörűségnek, mely a virtust veszti,
Bágyasztó karjai közé nem ereszti.
Tudván, hogy e csalárd énekű szírenek
Sok nagyot halálos sírba temettenek.
Megvetvén hát ifjú szíve puha kényjét,
Mászkálja a virtus és érdem ösvényjét
S végre kimerített erővel, izzadtan
A meredek bércnek szélére felpattan.
Hol a tiszteletnek űlvén hintajába,
Az érdemmel együtt megy dicső várába,
Itt elkopott útas-ruháit leveti,
Bársony palástjába Hónor őltözteti.
Letörölvén izzadt cseppjeit újjával,
Éleszti az égből szállt ambróziával. –
Azután csókokat orcájára vetvén,
Fejet hajt, és nyájas karjain vezetvén,
Viszi a dicsőség fényes templomába,
Mely a hegytetőn függ, az ég szomszédjába.
A halhatatlanság pitvara, s mennyei
Éltünknek itt nyílnak örök esztendei.
Itt a dicsőségnek vezeti elébe
Károlyit s ajánlja ősei rendébe.
Őseinek; akik már a dicsőségnek
Egén első fényű ragyogással égnek.
Kiknek már neveik a templom falába
Metszve tűndökölnek adamás táblába.
S lelkeik egy fényes ködből font fellegnek
Szárnyain a többi hérókkal lebegnek. –
A József nevét is ezek után vágja,
Hogy az idő irígy foga meg ne rágja. –
Ekkor a dicsőség székébe űltette,
Isteni kezeit rá áldással tette.
Mennyei súgárral ragyogtatja szemét,
Mely világosabbá tégye nagy érdemét. –
Végre a templomból mindnyájan kijőnek,
Viszi karonfogva egy laurus erdőnek,
Mely a gyémántokkal fénylő falak mellett
Örök tiszteletű árnyékkal zőldellett.
A héróknak sírja egy csendes berekbe
Szent borzadást öntött a néma lélekbe.
Amint fekűvének itt a hazafiak
Örök áldására méltó Károlyiak:
Tisztes hamvaikon borostyánok nőttek
S felettek szentséges árnyékokat szőttek.
Melyek a nékiek áldozó hazának
Sóhajtásaitól gyengén suhogának.
S a bennek pihegő ekhónak kebele
A sír felé bágyadt hanggal nyögdécsele.
A dicsőség egyik laurusra felhága,
S róla egy pár legszebb ágacskát levága.
Mely a fáról függő és ellenséges vért
Izzadó fegyverek vasához még nem ért.
Még most is könnyekkel csorgott ágacskája,
Melyet sok hazafi hullatott reája.
Meleg volt még most is a hív magyaroktól
Levelére mélyen raggatott csókoktól.
Ezt kötötte öszve, s a mindég mellette
Őrt álló Zichynek kezébe engedte.
Nem lévén senki is nála méltóbb erre,
Hogy laurust tehessen egy ilyen emberre.
Meglett: s ekkor eljött Zichy Károlyival,
A haza sokféle rendű fiaival. –
Melyet látván Pallás, a megkoszorúzott
Grófnak múzsáival örömnótát húzott,
Kérvén térdhajtással annyi gráciáját,
Hogy végye kedvesen vékony hederáját,
Melyet az örvendő magyar Hélikonnak
Ártatlan leányi tisztelettel fonnak.
S ámbár ékesítse dicső borostyánja:
Ez is homlokait csókolni kívánja;
Hogy tanúja légyen azon tiszteletnek,
Mellyel eránta a múzsák viseltetnek.

Én is itt a hegy tövében,
Hol nem igen meredek,
Nagysádnak magam nevében
Apró violát szedek;
És laurusához kapcsolva,
Bémutatom kézcsókolva:
Végye tőlem kegyesen!

Az élő nyelven tett köszöntés

Eljöttetek hát, óh, haza nagyjai!
Dicső személyek! akiket a mai
Idők örömmel énekelnek
S glória vára felé emelnek.

Nagy nemzetünknek csillaga, gróf Zichy!
Dicséretinknek érdeme csak kicsi:
És így talán homályosítjuk
Majd ha nagy érdemidet nagyítjuk.

Nagy gróf, dicső vér, Károlyi! Nagy nemed
Nagyobbra fogja vinni nagy érdemed:
Mi hát, kik e kis vőlgybe űlünk,
Mély özönébe nem is merűlünk.

Köszönni mégis tiszteletünk vezet,
Csókolni légyen hát szabad e kezet!
Hadd zengjen ilyen szíves ének
A magyarok kegyes Istenének:

Dicső hazánknak nagyjai, éljetek!
Járjék az érdem istene véletek,
A virtus érc bástyája légyen
S több koszorút fejetekre tégyen.

Múzsák, vegyétek isteni szárny alá,
Ezt már sok árva múzsa tapasztalá;
Hogy védjen ily hatalmas Aegis
Béfedezése alatt az ég is!

Az énekek

Fébus
A Hónortól, Pallástól és Hírtől kísértetve a Múzsákhoz

Fébus

Múzsák! kik a zőld Tempében
Múlattok a hegy tövében,
Jertek vígan énekelő
Lanttal elő!
Kezdjetek új éneket,
A most jött fő rendeket
Vélek tisztelvén.

Múzsák

Óh, mi nem hallottuk még,
Mely méltóságos vendég
Peng itten a Hír nyelvén?
Peng itten a Hír nyelvén?

Fébus

Itt országunk fő bírája,
Kit méltán tisztel hazája,
Eljött hazánk nagyjaival
S Károlyival.

Múzsák

Gróf Zichyt, gróf Károlyit,
A Thémis apostolit
Látja Pallásunk.

Fébus

Tiszteljétek énekkel!

Múzsák

Ekhózzon hát nevekkel,
Ekhózzon hát nevekkel
Örvendező szállásunk!
Örvendező szállásunk!

Fébus

Nohát hárfátok
Ha leraktátok,
Szedjétek kezetekbe.
Tágúlt húrjait
Hangoztassa itt
E kies berekbe.
Mondjatok mindnyájan tátott
Torokkal hangos vivátot,
S e két méltóság nevének
Zengjen Pinduson az ének.

Múzsák

Éljen Zichyvel
S kísérőivel,
Éljen Károlyink, éljen!
Mi térdhajolva
És kézcsókolva
Mind tiszteljük mélyen;
Azt kívánja e vivátunk,
Melyet az égre bocsátunk,
Azt kívánja Debrecennel,
Azt nemzetünkbe mindennel:
Hogy sok időkig,
Sok esztendőkig
Tartsa meg őket az ég!
Mert mindnyájának
Szíve hazának
Szeretetivel ég.

Fébus

Rekesszük mindnyájunkat nagyságtok kegyes szívébe.

Múzsák

Rekesztjük mindnyájunkat nagyságtok kegyes szívébe!
Élesztgessen bennünket annak szeretetivel.

Fébus

Óh, ne vessen el!

Múzsák

Óh, ne vessen el!

Fébus

Fedje Pindusunkat!

Múzsák

Fedje Pindusunkat!
Nagyságtoknak szenteljük fel mindnyájunkat.

1794. július 5.

Az estve

A napnak hanyatlik tűndöklő hintaja,
Nyitva várja a szép enyészet ajtaja.
Haldokló súgári halavánnyá lésznek,
Pirúlt horizonunk alatt elenyésznek.
Az aranyos felhők tetején lefestve
Mosolyog a híves szárnyon járó estve;
Melynek új balzsammal bíztató harmatja
Cseppecskéit a nyílt rózsákba hullatja.
A madarkák meghűlt fészkeknek szélein
Szunnyadnak búcsúzó nótájok rendjein.
A kis filemile míg magát kisírta,
Szomorún hangicsált fészkén a pacsirta.
A vadak, farkasok űlnek szenderedve,
Barlangjában belől bömböl a mord medve. –
Ah, ti csendes szellők fúvallati, jertek,
Jertek füleimbe, ti édes koncertek;
Mártsátok örömbe szomorú lelkemet;
A ti nyájasságtok minden bút eltemet.
Lengjetek, óh kellő zefirek, lengjetek,
Lankadt kebelembe életet öntsetek!
Mit érzek?…míg szólok, egy kis nyájas szellet
Rám gyengén mennyei illatot lehellett.
Suhogó szárnyával a fák árnyékinál
Egy fűszerszámozott theátromot csinál,
Melybe a gráciák örömmel repűlnek,
A gyönyörűségnek lágy karjain űlnek;
Hol a csendes berek barna rajzolatja
Magát a hold rezgő fényénél ingatja.
Egyszóval, e vídám melancholiának
Kies szállásai örömre nyílának.
Késsél még, setét éj, komor óráiddal,
Ne fedd bé kedvemet hideg szárnyaiddal:
Úgyis e világba semmi részem nincsen,
Mely bágyadt lelkemre megnyugovást hintsen;
Mikor a világnak lármáját sokallom,
Kevélynek, fösvénynek csörtetését hallom,
Mikor az emberek körűltem zsibongnak,
S kényektől részegen egymásra tolongnak.
Bódult emberi nem, hát szabad létedre
Mért vertél zárbékót tulajdon kezedre?
Tiéd volt ez a főld, tiéd volt egészen,
Melyből most a kevély s fösvény dézmát vészen.
Mért szabtál hát határt önfiaid között;
Ládd-é már egymástól mind megkülönözött.
Az enyim, a tied mennyi lármát szűle,
Miolta a miénk nevezet elűle.
Hajdan a termő főld, míg birtokká nem vált,
Per és lárma nélkűl annyi embert táplált,
S többet: mert még akkor a had és veszettség
Mérgétől nem veszett annyi sok nemzetség.
Nem volt még koldúsa akkor a törvénynek,
Nem született senki gazdagnak, szegénynek.
Az igazságtévő határkő és halom,
A másét bántani nem hagyó tilalom
Nem adott még okot annyi sok lármára,
Mert az elégség volt mindennek határa.
Nem állott volt még ki a kevély uraság,
Hogy törvényt hallgasson tőle a szolgaság;
S rozskenyérhéjból is karácsonyja legyen,
Hogy az úr tortátát s pástétomot egyen.
Nem bírt még a király húsz, harminc milliót,
Nem csikart ki tőlük dézmát és porciót,
Melyből boldogokká tudja őket tenni,
Azaz tonkin fészket legyen miből venni.
Nem bújt el a fösvény több embertársától,
Hogy ment legyen pénze a haramiától,
Akit tán tolvajjá a tolvaj világ tett,
Mert gonosz erkőlccsel senki sem született.
Nem is csuda, mert már a rétek árkolva,
És a mezők körűl vagynak barázdolva;
Az erdők tilalmas korlát közt állanak,
Hogy bennek az urak vadjai lakjanak;
A vizek a szegény emberekre nézve
Tőlök munkált fákkal el vagynak pécézve.
Te vagy még egyedűl, óh arany holdvilág,
Melyet árendába nem ád még a világ.
Te vagy még, éltető levegő! amelyen
Indzsenéri duktus nem járt semmi helyen.
Téged még, óh legszebb hangú szimfónia,
Ingyen is hallgathat minden emberfia:
S titeket, óh édes erdei hangzások,
Hallhatnak a szegény pásztorok s munkások:
Mikor a mesterség gyáva hangjainál
A kényes nagyvilág fárasztó bált csinál.
Óh, áldott természet! óh csak te vagy nékem
Az a tetőled nyert birtokom s vidékem,
Melynek én örökös főldesura lettem,
Mihelyt teáltalad embernek születtem.

Az álom

Boldogok azok, akik úgy alusznak,
hogy többé fel nem ébrednek. Sőt ez a
kívánságom is haszontalan, ha az álmodozások
ostromolják a sírhalmokat.

Préd. 3 : 19, 20, 21.

Jön az álom s mindent pihenésre hajta,
Az éjjelnek barna palástja van rajta,
Beborítja véle a főldet s az eget,
Alóla altató mákolajt csepeget,
Melynek hűs balzsama a benne feredett
Szemhéjaknak édes nyúgovást engedett.
Lágy karjain fáradt érzékenységinket
Ringatja s egy másik világba tesz minket,
Hol sok ezer képpel elménk játszodtatja
Valóság képébe tűnő ábrázatja.
Most az öröm arany hegyeit ígéri,
Az áldás javait bő marokkal méri,
Majd a félelemmel rettenti lelkünket
S a kétség szélére viszi életünket.
De akármint tűnik képzelődésünkbe,
Valódi örömöt terjeszt ő szívünkbe;
Apolgató karral kötésink feloldja,
Ellankadt erőnkhöz új erejét toldja,
Megtört érzésinket símítja kezével,
Új életre hozván gyógyító mézével,
A terhes gondokat rabláncához fűzi,
Szívünkből a Léthe partjaira űzi.
Minthogy a világi bajoknak érzése
Éltünknek legnagyobb terhe s szenvedése,
A halálnak képét őltözvén magára,
Bennünket holtakká tészen utóljára.
Úgy vagyon, holtakká tészen, és hogy élünk,
Csak egy kis szuszogás hiteti el vélünk.
Óh, mikor szűnik meg e kis szuszogás is,
Mikor alszik el még maga az alvás is?
Mikor száll testemre az a végnyúgalom,
Amellyel örökre bíztat a sírhalom?
Óh, halál, a szelíd álomnak testvére!
Mikor vetsz örök zárt szemem fedelére,
Hogy a semmiségbe testem visszaszálljon,
S belőlem csak egy por és csak egy név váljon?
Igenis, mind ez az, amit a sors adhat,
Tetőled belőlünk egyéb nem maradhat.
És amely sok pompát a holt körűl látok,
Csak festett nyoszolya s hímes superlátok.
Ez örök álomban úgy fogunk aludni,
Hogy arról magunk sem fogunk semmit tudni,
És amit beszélnek a halottak felől,
Hogy holmit csinálnak még sírjokon belől,
Azok az élőknek setétes álmai,
Mert csendesek minden holtak alvásai.
Alusznak ők mélyen, mi pedig, kik élünk,
Őrólok álmokat látunk és beszélünk.
Alusznak. – De ugyan lehet-e az álom?
S ha álom, miben áll? én fel nem találom.
Hiszen semmivé lesz, ami semmi vala,
Azaz főlddé válik testünknek porfala;
Előbb egy bűzhödtség bálványává lészen,
Bomlani kezdenek a részek egészen.
A folyó, a könnyebb magát feljebb vonja,
S a göröngy közt marad csak a skeletonja;
Ez is nemsokára, bár acél volna is,
Egy rakás agyaggá változik maga is,
Az olajos részek az áerba mennek,
S sírjok körűl lidérc-formában jelennek,
A sós és a kövér részecskék meggyűlvén,
Főld színén maradnak, s öszveegyesűlvén,
Azokat felszívják a fűnek gyökeri,
Melyből azt a kövér nedvességet nyeri.
Mert lám a papnak is kövér a tinója,
Ha temető kertben van a kaszálója,
Sőt a Bánát, amely embervérrel ázott,
Amelyet a magyar s török test trágyázott,
Oly zsíros fűvet tart, hogy megérezheti
Szagát sok büszke ló s el nem szenvedheti.
Így lesz az élőből főldi és ásvány rész,
A főldi részekből plánta s növevény lész,
Melyet ha az élő állatok megesznek,
Belőle magoknak lételt s növést vesznek.
Így aluszunk mi, de vigyáz a természet,
S nincsen munkáiban hízak és enyészet;
Pontos forgásának örök karikája
Egynek elfogytával másikat táplálja.
Mi voltam magam is, míg meg nem születtem,
Míg fűből s állatból e testet nem vettem?
Aludtam mélyen a csendesség ölében,
A magam-nem-tudás csendes éjjelében,
Míg a természetből, mint egy annak megholt
Részecskéje, akkor ki nem fejlettem volt.
Így fogok bomlani újonnan beléje.
Mint annak egy piciny megholt részecskéje.
A koporsó után éppen azt képzelem,
Ami bölcsőm előtt történt vala velem:
Aluszom, jó álom, mihelyt elenyészek
S élőből egy rakás minerále lészek.

A tengeri háború

Béborúl hirtelen a nap nyájas fényje,
Elzárván a setét felhők szövevényje,
Melyeket a gyors szél felvévén hátára,
Nyargal véle az ég felsőbb határára.
Megborzad a setét tenger, mivel hallja,
Mely bús hangon mormol a réműlt ég alja.
A megszakadt zápor özönnel tőltődik,
A tenger sikóltó zúgással verődik.
Lerohan a felhő megnyílt csatornával,
Egyesűl a tenger atyafi habjával.
Közte az ellobbant villámok látszanak,
A tüzes mennykövek pattogva húllanak.
Rádördűl a felhők fegyveres tárházza,
Az égnek mind a két sarkait megrázza.
A darab felhők közt dübögve dörömböl,
A megrendűlt tenger torka mind rábömböl.
A szelek halomnyi habokat görgetnek,
Mindenikbe egy-egy halált hempelygetnek;
Most a hajót olyan magosra feltolják,
Hogy már az árbocfák a holdat korholják:

Majd köztök a hajó oly mélységekbe csúszik,
Hogy a Perzefoné feje felett úszik.
Csikorog a kötél, az árbocfa törik,
Kötésit a dühös habok öszvetörik.
Az eget verdesi a jajszó századja,
Melyre az a választ mennykövesen adja.
A halál kevélyen nyargal a habokon,
Nyilait ordítva szórja el azokon.
Az irtózás véle, a kék rettegéssel,
A sárga félelem- s kétségbeeséssel,
Denevér szárnyakon repdesnek itt széjjel,
Szörnyebbekké tévén e nappali éjjel.
Egyik csupa néma, más csak a jajt szólja,
Remegő szavait ketté darabolja,
Némelyik sír, ordít őröngő lármával,
Némelyik csak piheg, nem bírván magával.

Azalatt lobbannak a szörnyű villámok,
A rettentő tüzek húllnak, nincsen számok.
Ropog a kipattant mennykő és legörög,
Az égnek megrendűlt sarka hosszan dörög.
Sikoltnak Éolus dühös seregei,
Nagy csatát kevernek vad forgószelei.
Újabb zavarodás lázzad a tengeren,
Verődnek a habok egymáshoz ezeren.

Megérzi Neptúnus, megjelentvén néki
Híg palotájának lehúllt omladéki.
Kiüti a fejét, széjjeltekint várán,
Hát látja a szörnyű pusztúlást határán
Néki mindjárt, öszvehívja a szeleket,
S megdorgálván őket s dühös vezérjeket,
Jól megegyengeti őket tridensével;
Így mind hazafelé ereszti békével.
Akkor nyájas színnel felűl szekerébe,
Triton és nimfái mennek seregébe,
Kikkel együtt a vad tengert csillapítja,
S a felduzzadt habok hátait simítja.
Azok alázatos kérelemhez nyúlnak,
S hízelkedve urok lábához borúlnak. –

Szakadoz a felhők setétes kárpitja,
Az elzárt egeknek kékségét megnyitja.
A nap a felhőkből kiderítvén fényét,
Édesen bíztatja a vizek örvényét.
Végre minden felhők messze elenyésznek,
A kiderűlt egek már teljes fényt vésznek,
S megmutatja a nap a fellegek megett
Az égnek a főldet s a főldnek az eget. –

Így beszélte végig, újítván félelmét,
Ama gazdag hajós saját veszedelmét.
Még akkor is lucskos vala a ruhája,
Ábrázatján űlt még a halál formája,
S kétségbeesését csak az enyhítette,
Hogy kincsét elvesztvén magát megmenthette.
Írtózva tekintett még egyszer útjára,
Megrázkódott s ekként szóllott utóljára:

Halász! te ez odvas fűzfa árnyékában,
E magános sziget fövenyes partjában
Boldog szegénységben éled világodat,
Áldott csendességgel várod halálodat;
Melyet én aggódó gond közt siettetek
S a tenger rémítő habjain kergetek. –
Jámbor öreg! milyen érzékenyen veszem
E kenyérkét tőled, melyet sírva eszem.
Mely nyúgodva űlök zsombokos párnádon,
A zűrzavart kívűl látván kalyibádon.
És bár sokat érő kincseim vesztek el:
Nem kereskedem már s innen nem megyek el.

Így szólott a kalmár, s a halász kezeit
Megfogván, rá sűrűn hullatta könnyeit.
Melyre a bőlcs öreg ekképpen felele:
Édes uram! mit is értél eddig vele?
Mit használt, hogy kincsed öszvegyűjtögetted,
Ha rettegtél s semmi hasznát nem vehetted?
Fáradságos élet, aggódás és halál
Volt szűntelen társad, míg dús kalmár valál.
Mit ér úgy az élet, ha csendességünk nincs?
Mit ér az elégség nélkűl akármi kincs?

Bolondság! – Az ember kevéssel megéri,
Mihelyt kívánságát szükségéhez méri.
De ez a majmoknak legkevélyebb fajja
Szívével az egész világát felfalja.
(S meg nem elégedvén minden állatokkal,
Még embertársát is bírni vágy azokkal.)
Így tészi az ember az embert szegénnyé,
Mihelyt a kevélység válik fő törvénnyé,
S mihelyt a fagy ellen készített ruhára
Arany mívnek is kell hágni utóljára. –
Uram! te miólta sok tengert próbáltál,
Gályádon sokféle portékát találtál,
Melyért te nem szántál szorúlni deszkára,
Az emberek pedig koldústarisznyára.

Mondd meg nékem: volt-é egy megkülönbözött
Szükséges portéka annyi áruk között,
Mely nélkűl az ember boldog nem lehetne,
Ha amennyi szükség, csak annyit szeretne?
Volt-é száz közűl egy?…Vállat vonítsz, látom:
Egyenességed becsűlöm, barátom!
Ah! megérdemli ez, hogy barátod legyek,
S elődbe egy szíves tanácsot is tegyek. –
A haboktól maradt még annyi jószágod,
Hogy abból boldogúl élheted világod:
Élj magadnak már most s tulajdon házadnak,
Hazádnak munkálkodj és embertársadnak.
Ha én e csekélyből vígan elélhetek,
S még a gazdaggal is, látod, jól tehetek:
Mért nem élhetnél te a többől, mint egy bőlcs?
Csak haszontalanra s rosszra sohase kőlts.
Sohasem jóltévőbb a dús, mint a szegény;
Csakhogy többet adhat, mint a szegény legény.
Néha még többet tesz a nyomorúlt körűl,
Ha rajta egy másik nyomorúlt könyörűl.
Többet egy kis kenyér s egy vígasztaló szó,
Mint a gazdag kézből nyújtott panaszos jó.
Boldog lehetsz tehát; csak jó ember legyél,
Vígan s mértékkel élj, szeress és jól tegyél. –

E szókra a kalmár szemét felemelte,
Térdére két könnyet ejtett s ezt felelte:
Öregem! barátom! jer el te is velem,
Elvesztett kincsemet tebenned fellelem.
Hadd fizessem vissza jótéteményedet,
Holtig barátomnak tartalak tégedet. –
Ekkor kezet fogtak szíves csókolással,
S még aznap a parton maradtak egymással.
A halász búsabban vált meg kunyhójától
Másnap, mint a kalmár Neptún országától.

Zsugori uram

Esmérek én egy vént. – Ki az: – Neve nincsen:
Régen eladta már aztat is a kincsen;
Sőt míg bírt is véle, magában tartotta,
Mert mondani másnak ingyen sajnállotta. –
Hol lakik? – Ott látszik, ama kapu megett,
Egy ház, melyet náddal önnönmaga szegett.
Van két palotája a Piac-utcába,
De azt a rácoknak adta árendába;
Maga e kunyhóba éhezvén kucorog,
S elméjébe mindég a drágaság forog.
Ûl pénzes ládáján sovány ábrázattal,
Tisztelvén a Mammont örök áldozattal.
A bús gond béesett orcájában hever,
Mérget kedveltető kincseiből kever.
Oly sárgák orcája sovárgó gödrei,
Mint aranyára vert királyok képei:
Mint a sírból feljött halott útálsága,
Amelyről minden húst a párka lerága.

Most is azért sóhajt és dúl-fúl magába,
Mért nem adhatja az áert árendába.
S öszvekalkulálván saját számadását,
Nyögve kárhoztatja szörnyű pazérlását.
Gyász idők! – így kiált, vádolván az eget, –
Lám, csak egy rövid nap mennyit elveszteget
Ma csak harminc arany jött bé a kasszába,
Mégis kilencven pénzt adtam ki hiába.
Azonba mely szörnyű károm következe: –
Itt jajgat, s fejére kúlcsolódik keze –
Mely szörnyű kár! egy szél pénzem elrablotta,
Lantornás ablakom ketté szakasztotta! –
Úgy tűnődik; s talám azt is sajnálja ő,
Hogy a versbe ingyen s potomra jött elő.

Konstancinápoly

Amint a Bosporus Európát mossa,
Másfelől Ázsia partjait csapdossa,
Itt büszke habjai dicsekedve folynak
Kevély fala alatt Konstancinápolynak,
E másik Rómának pompás düledéki
Borzasztó árnyékot bocsátanak néki.
De jöszte be, Múzsám, a városba velem,
Téged nem rettenthet itt semmi félelem.
Mennyi kincs, óh Múzsám! mely sok gyöngy s patyolat,
Mennyi nép, melyet visz csak egy parancsolat!
A tágas utcákon sok veres selyembe
Őltözött törökök találkoznak szembe.
Kevélyen ugratják az arabs paripát,
Szíván ázsiai dohánnyal tőlt pipát.
Csillámló kardjoknak gazdag brilliántja
Az olcsó aranyat megvetéssel szántja.
Itt néz ki egy dáma, de irígy fátyola
Minden szépségeket tőlünk béburkola.
Jer, Múzsám, láthatsz még sok száz szebbet szembe,
Hogyha bémégy ama firhangos hárembe.
Ez olyan magazin, vagy inkább kalitka,
Amelyben csirippol a császárnak titka.
Oly templomsekrestye, melyben a zultánnak
Erőt, egészséget sok hívek kívánnak.
És ha érkezése hallatik Szelimnek,
Sok száz előkontyú turbékol egy hímnek.
Mikor excerpálni akar únalmába,
Bémegyen e dáma-bibliothékába,
Hol sok ázsiai pergamen membrána
Író pennájának megnyílni kívánna.
De kisiess, Múzsám, mert majd a császárnak
Dactilust éneklő múzsáihoz zárnak.
A szemfűl heréltek utánad zúdulnak,
Jer más oldalára a fénylő Stambulnak.
A roppant templomok, nézd, miként kérkednek
Nevével a bennek lakó Muhamednek!
Amelyekbe sok szent bőgéseket halla
Az ezekben igen gyönyörködő Alla,
Ki örűl, hogy nevét a felhőkre hányja
Zőld selyem turbánban fénylő muzulmánja,
S könyörűlvén hozzá esdeklő táborán,
Szentebb lesz az ilyet ígérő Alkorán.
Ti is itt állotok, kőszálnyi mecsetek,
Melyek a fellegek közé rejteztetek!
Hegyes tetőtöknek aranyozott holdja
Fényével az égi holdak számát toldja.
Óh, e népre, óh mely sűrű felhőt vona
A szentség színével bémázolt babona!
Denevér babona! bagoly vakbuzgóság!
Meddig lesz körmöd közt a Mindenhatóság?
Míg űlsz a királyok koronáján, kincsén?
A vitézek kardján s a népek bilincsén?
Míg az emberi nem hajdan a természet
Együgyű keblében nyugva heverészett,
Nem emelted még fel kiáltásod szavát,
Hogy keresd a vak éj fiainak javát.
Boldog volt a világ s e hiú szó: Szentség,
Nem volt a legszörnyűbb gonoszokra mentség.
Állott a Természet örök építménye,
Élt az emberiség legszentebb törvénye.
De miólta ennek sok romlást szenvedett
Oldalába raktad, bal madár! fészkedet:
Azólta számodra rakja a lenyomott
Értelem azt a sok felséges templomot.
Azólta adja ki a kenyért házából,
Kikapván éhhel holt kicsinyje szájából
A szent névre vágyó, balgatag anya is,
Hogy tudjon mit rágni dervised foga is.
Sok bolond kiadja utolsó fillérét,
Leteszi a mennynek árendáját s bérét,
Hogy mikor az óltárt építik számodra,
Kecskeszőrt vihessen ő is óltárodra.
Nappali altodban látsz ezer álmokat
S éjjel a népek közt húholod azokat.
Jőjj ki a nappali fényre, hadd láthassunk,
S mennyei képedet látván, imádhassunk.
Te a vak homályban rakod a templomot
És onnan ígéred a paradicsomot,
S csak bétolongjanak hozzád a moséba,
Az észt és a virtust hagyod csak kardéba.
Hát már hogy valaki bőjtölget pénteken,
Hogy étlen s mezítláb jár a szent helyeken,
Olyan nagy érdem-é egy-két liturgia,
Hogy az ember azzal lehet Isten fia?
S hogy paradicsomba és mennybe részt vegyen,
Szükség, hogy skeleton és zarándok legyen?
Külömben nem lehet idvezűlt törökké,
Ámbár emberséges ember volt örökké.
Egy paradicsomot magának így tetet
Minden nemzet s abból kizár más nemzetet.
Természet! emeld fel örök törvényedet,
S mindenek hallgatni fogják beszédedet.
E kézzel fogható setétség eltűnik,
Az éjnek madara húholni megszűnik.
Egy jóltévő világ a mennyből kiderűl,
S a sok kigondolt menny mind homályba merűl.
Ah, ti máris abból fakadt indúlatok!
Nyelvemre harsogóbb hangokat ontsatok.
Emelkedj fel, lelkem! – előre képzelem,
Mint kiált fel szóval egyet az értelem,
S azonnal a setét kárpitok ropognak:
A szívről az avúlt kérgek lepattognak;
Tárházát az áldott emberiség nyitja,
Édes fiainak sebeit gyógyítja;
A szeretet lelke a főldet bételi,
S az ember az embert ismét megöleli.
Eloszlanak a szent s a panaszos hangok,
Boldogító érccé válnak a harangok.
Azzal sok száz embertárson segítenek,
Amin most egy cifra tornyot építenek.
Siess, késő század! jövel, óh boldog kor!
Én ugyan lelketlen por leszek már akkor,
De jöttödre vígan zengem énekemet:
Vajha te csak egyszer említnél engemet
Úgy e bagoly világ ám rémítne tőle,
Nemes útálással halnék ki belőle.

A szerencse

Bár szemét rád a sors mosolyogva nyissa,
Bár feléd fordúljon csalfa golyóbissa,
Bár nyájas karokkal kívánjon ölelni,
S páva módjára fénylő szárnyakra emelni,
Bár jőjjön kincsekkel talpig bétakarva,
Nála hízelkedjen a bőségnek szarva:
Ne higyj néki, ne higyj; mert sokan megesnek,
Mikor nála boldog életet keresnek.
Ne higyj; mert amidőn legjobban kecsegtet,
Forrót alád éppen azalatt csepegtet.
Midőn legnyájasabb karokkal öleled,
Akkor rakja tele fúlánkkal kebeled:
Akkor repűl véled az ég tetejére,
Hogy mélyebben vessen pokol fenekére.
Ne higyj hát, barátom! ne higyj, mondom, neki,
Mert halálra csalnak szíreni éneki.

De azért ha bánt is, meg ne rettenj tőle,
Bátor szívvel vond el magadat előle.
Ő asszony s szerencse; minden pontba fordúl,
Nem sok, akár vígan légyen, akár mordúl.
Azért hát, barátom! bár szíved rettentse,
Meg ne rettenj tőle; ő asszony s szerencse.
Ellene a virtus fog lenni kőbástya,
Az ártatlanságnak béfed szent palástja.
Ez az a conductor, amelytől mennyköve
Semmi igaz bőlcset soha meg nem löve.
Ez az a Gibraltár, ez az a citadell,
Melyre minden bombit haszontalan lövell. –

Barátom! kicsiny az, kit vagy elfelejtett
Szúrni a szerencse, vagy kétségbe ejtett.
Rajta vitéz szívvel! ezáltal lettenek
Herkulestől fogva minden félistenek.
Tudod, e világban minden nagy test forog,
Csekély mindaz, ami nyugszik, vagy tántorog:
Hát a napnak dísze már azért elmúla,
Hogy csekély főldünknek alája borúla?
Nem: mert maga szerzi főldünk ábrázatja,
Hogy fele lakosa e fényt nem láthatja.
A mi világunknak szintúgy van szférája;
Ha felette űltünk, borúlunk alája:

Mégis a mi fényünk éppen csak a' lészen,
Csakhogy a vak világ nem láthat egészen.
Ha a nyugvó virtus az élet rózsája:
Arany virtus, mely a tüzet is kiállja.
S nyomorúlt ember az, kinek homlokában
Látszik szerencséje, mint tűkör-formában.
Te, ha orcád éppen más színre vonítod,
A játszi szerencsét öszvetébolyítod,
Ha ő mosolyogva kecsegtet tégedet:
Szedd komor ráncokra stóikus képedet.
Ha ő gorgon hanggal agyarkodik terád:
Nevesd el magadat; s azonnal hátat ád.
Bolond a szerencse, hidd el azt, barátom!
Én a bőlcs észt csupán a bőlcs észbe látom.

A kevély

Nézd csak azt, ki amott sétálgat kevélyen,
Mindent megvét s útál szemeivel mélyen.
Felemeli orrát a többiek felett,
Öblös vitorlája hajt igen nagy szelet.
Ezt mihelyt valami szellő megmozgatja,
Azonnal kétfelé büszkén fintorgatja.
Fel sem vesz senkit is nagy rátartiságban,
Mintha csak ő volna ember a világban.
Sajnálja a főldre bocsátni lábait,
Útálván a véle testvér főld porait.
Sőt büszke lelkének az esik terhére,
A Teremtőt azért veszi crisisére;
Hogy amely levegőt a szegény kilehell,
Úri tüdejének színi ugyanazt kell. –

Emberek! vagy hérók légyetek s istenek,
Ha kevélységtekkel lehettek ilyenek;
Vagy légyetek vélünk emberecskék ti is,
Így több becsűletet fogunk adni mi is.
Mely nagy balgatagság, csak embernek lenni,
Mégis a hasonló embert fel sem venni!
S azzal, hogy valaki másikat megvetett,
Azzal pretendálni tőle becsűletet.
A becsűlet olyan dögpárának langja,
Mint a lidérc, melyet szűl a sír barlangja.
Aki ezt kergeti, elrepűl előle,
S azt szokta kísérni, aki szalad tőle.
Az embernek igen kényes természeti,
S magát megvettetve látni nem szereti. –
Mit nyér hát, ki mindent odavét oktalanúl?
Őtet is megveti minden: s kárán tanúl. –
A kevélység csupán a bolondnak gondja;
Úgy van! mert a kevély a világ bolondja.
Hát a világnak ily bolondja sok van-é? –
Hogyne! sőt a világ az ily bolondoké:
Sőt már a kevélyek oly nagy számmal vannak,
Hogy aki nem kevély, már azt tartják annak.
Tarka luftballonok! lebegő árnyékok!
Gyermekségből támadt fényes buborékok!
Lám a nemes ércek mind fenékre szállnak,
Mikor az otromba tökök fenn úszkálnak.

A főldindúlás

Csak alig rendűlt meg a főld mély ürege,
Azonnal minden szív írtózva rettege.
Megrázott oszlopi fundamentumának
Rettentő zúgással egyberoskadának. –
Már reszkető háta béfelé omladoz,
A Tartarus gyémánt boltjáig hasadoz;
Melyből sustorékol sűrű kénkő langja,
Mint mikor fellobban az Etna barlangja.
Bömböl a főld belől, s küszködik magával,
Kívűl ekhóztatja a romlást lármával.
A holddal szomszédos hegyek besűlyednek,
Rajtok feneketlen tengerek erednek.
Belől a pokolnak szelelő lyukai
Megnyílván, árvízként omlanak langjai;
Kívűl az öszvedűlt házaknak kéményi
Lettek a pusztító lángoknak örvényi.
Recsegés, ropogás hallik mindenfelé,
Bomlik, törik, szakad minden ezerfelé.
A városok rakás kövekbe omlanak,
Az égből a pompás tornyok lehullanak.
A halál a füstnek s pornak közepében
Kevélyen kóvályog véres szekerében:
S felütvén zászlóját egy setét felhőre,
Kacagva repűl le a vérbe fekvőre.
A jajszó, sikóltás a levegőt teli,
Magát a csillagok közzé felemeli,
Onnan terhesedve a nyílt poklokra űl,
S a benne kínlódók jajjával egyesűl.
Iszonyító romlás, irtóztató csata,
Amelyet még semmi toll le nem írhata! –
Hát az Ítéletnek milyen lesz formája,
Ha ilyen iszonyú ichnografiája?

Király, vitéz, ki most egy harsogó szóddal
Népeket láncolsz meg hatalmas békóddal;
S te elmés tanácsos! ki űlvén kormányra,
Egy plánummal zavart hánysz sok tartományra;
Ti, kiktől rettegnek annyi sok nemzetek,
E főldindúlásnak, ha lehet, intsetek.
És ha szavatokból semmit el nem követ,
Vessétek tömlöcbe e főldi kénkövet;
Vagy menjetek vitéz táborral ellenek,
Hogy ez engedetlen lángok elvesszenek;
Vagy ha a kabinét jobb módot találhat,
Tán a politika még többet használhat.
S akkor, ha ezt véghez viszi egy köztetek,
Imádjuk az erőt és az észt bennetek.
Imádjuk, ha ennyi kincsek pusztúlását,
Ennyi embertársunk keserves romlását
Isteni erőtök vagy semmivé tészi,
Vagy, míg ki nem ütne, jól elejét vészi.
Népek jóltévői! fejedelmek! ha már
Csak egy főldrengésből köztünk ennyi a kár,
Legalább az ilyen köznyomorúságban
Ti légyetek segéd egy káros országban.
Ha rajtatok nem áll, hogy az ember húlljon,
Legalább az árva s özvegy ne koldúljon;
Kössétek bé minden nép közt a sebeket,
Hogy ép testtel tudjon szolgálni titeket.

A dél

Felhágott már a nap a dél hév pontjára,
Egyenesen omlik lefelé súgára.
Tüzesűl a bágyadt levegőég s hevűl;
Felforrott az egész természet merevűl.
A barmok terepély bikkfák alá mennek,
Híves árnyékjokban kérődzve pihennek.
A madarkák csüngnek a híves lombokról;
Leszáradt a nóta eltikkadt torkokról.
Az útazó, ki már csak alig lehellett,
Oltja szomját a hűs forrás vize mellett.
A lankadt arató ledűl izzadt fővel,
Hogy majd dolgát kezdje megújúlt erővel.
Csupán csak a munkás méhecskék zsibongnak,
Széjjel az illatos rétek között dongnak.
Csupán csak az apró bokrocskák tövében
Zeng a csörgő prücsök a nap melegében.
A rezzent gyíkocska a gaz között csereg,
Megáll, liheg, száraz torokkal sziszereg.
Sok száz szöcske ugrál pattanó lábain
A hévtől elaszott fűveknek szárain.
Egyebek mind híves helyeken pihennek,
A dél forró heve elől félre mennek.
Alusznak még magok a híves szellők is:
Eltikkadtak a nap hevétől tán ők is.
Csak némely enyelgő zefirek játszanak,
Melyek a levelek alól kiugranak,
Hol e néma fáknak sírva énekelem,
Mint égeti mellyem a forró szerelem.
Ah! most is az a nap forog az eszembe,
Melyen legelőször lobbant fel szívembe,
Melyen rám csillámlott Rózi szempillája,
S tüzétől felgyúladt az Ámor fáklyája.
Ah, azólta nincsen semmi nyúgodalmam;
Még sincs e kínomért legkisebb jutalmam.
Könyörgök, esdeklek néki mindúntalan;
Minden könyörgésem rá nézve hasztalan.
Égek, s égésimet orcámon mutatom;
De az orvoslásra őtet nem hajthatom.
Sírok; de sírásom nincs kit érdekeljen;
Panaszlok; de nincs arra, aki feleljen.
Ah, kínos állapot! bárcsak valahára
Ennyi kínaimnak lehetne határa!
Átkozott perc volt az, amelyben mellettem
Elmenvén, kegyetlen! reád tekíntettem,
S Ámor mosolyogván szelíd nézésedből,
E kegyetlen lángot szíttam ki szemedből.
Vajha az ég vagy oly angyali szemeket,
Vagy oly tigris szívbe illő érzéseket
Beléd, szép kegyetlen! ne teremtett volna:
Most szívem ily szörnyű tűzbe ne lángolna.
Egyenes természet! hát rend szerint mégyen,
Hogy aki mást éget, maga jeges légyen?
Vagy Rózi is így ég, vagy szívem is fázik,
Vagy, – vagy a te hitvány törvényed hibázik.
Vagy tán, – Mit gondolok? – Balgatag szózatok!
Hisz égek, lám, mégis vízcseppet hullatok.
Olyan tűz ez, melyet gerjeszthet a jég is,
És lángokkal égvén vizet áraszt mégis.
Jupiter is mikor essőzik legjobban,
Lángozó villámja mindíg akkor lobban.
Hát ugyanezt Ámor nem vihetné végbe,
Holott ő a legfőbb istenség az égbe?
És így hideg lehet Rózi, bár szívem ég –
Félre az eszemből, oskolai kétség!
Ámor tanácsából még őt megkérlelem;
Ki tudja? tán gyengébb szívvel bánik velem!
Sírok, panaszkodom, új szókat keresek,
Előtte könyörgést tészek s térdre esek.
Lefestem kínomat sápadtan, s mint félhólt,
Kincsemnek mondom, és – Ah! de már ez mind volt.
Mégis egy jó nézést tőle nem nyerhettem,
Eltűnt s én egy néma kőnek reménykedtem. –
Óh, gonosz szerelem! S te vagy ég istene?
Nem, – nem, – az Erynnis szűlt téged, óh fene!
S tán e nimfádat is a Stixnél nemzetted,
S belé az Alektó vad szívét űltetted.
Vesszetek, vesszetek! – Mit mondok! – Ah, talám
Mindkettőt méltatlan szitkokkal káromlám.
Ki tudja? ah, talám bennem van a hiba,
Járatlan vagyok még Ámor titkaiba. –
Itt űlök, s a nap is elhágy már engemet,
S e lelketlen fáknak mondom keservemet;
Pedig tám a kegyes szerelem nevembe
Most sugall legtöbbet ártatlan szépembe.
Keljetek fel, nyájas zefirek! keljetek,
Mondjátok meg néki, hogy hozzá sietek.

A tél

Mormolnak szelei a fagyos északnak,
A zsindelyre vastag jégcsapokat raknak;
Ellepik a főldet sűrű fergeteggel,
A folyóvizeket megkötik hideggel,
Melyeket őszítnek a havak és derek,
Az öreg tél fején villogó puderek.
Zúzmarázos a Bak csillámló szakálla,
Csörög a jég miatt minden szőri-szála.
Vége felé járván a fagyos december,
Decembert hordoz már magán minden ember.
Szellős volna nagyon az ing s a papucs ma,
Bezzeg becsbe is van a bunda s a kucsma.
A vékony rokolyás leánynak s a pőre
Gatyájú legénynek borzad minden szőre.
A farkasok, medvék, rókák hébe-hóba
A sűrű erdőbe mennek prédálóba.
A többi állatok merűlvén álomba,
Alusznak az ősszel készített alomba.
A madarak nagyobb része elútaza,
Csak veréb, csak varjú maradt idehaza.
Az is a városhoz közelebb szivárog
S a disznótorokba örömnótát károg.
Komor minden, minden szomorúnak tetszik,
Mihelyt a tél borzas csillaga feltetszik:
Mindent öszvebágyaszt és puhít ostoba
Levegő egével a béfűtött szoba. –
Csupán az örvendő fársáng víg zászlója
Lett az elzsibbadt szív megvígasztalója.
Mely, víg kiáltással felemelvén fejét,
Ugrál az új havon, nem találja helyét.
Őltözik magára sokféle maskarát,
Ugrós kozák táncra billegteti farát.
Víg ebédeket tart terített asztalán,
Markába pecsenye, kulacs az oldalán.
Táncos szobájába víg muzsikát penget,
Kurjongat s a búnak jó'tszakát izenget.
Szánkáz, s esik néha olyan is a szánba,
Amilyent nem igen tennének románba.
Követi sok gavar, csirippol utána
Sok dáma, ki három férjet is kívánna. –
Balgatag nagyvilág! ez-é a múlatság,
Amelyet únalom követ és fáradság?
Ez-é a múlatság? amelynek utána
A test még egy másik múlatást kívánna;
Hogy visszanyerhesse azt az állapatot,
Amelybe addig volt, míg még nem múlatott.
Lármás vígasságok, eltikkasztó bálok,
Bennetek mely kevés örömöt találok!
Adnak-é a magát megúnt természetnek
Újúlást, amelyek ezekből születnek,
A sok szófi beszéd, kicsapongó Ámor,
Komor álmatlanság, harmadnapi mámor?
Múlattat-é olyan mismás gyülekezet,
Melyet oda tánc, bor s nem barátság vezet?
Mert kit baráttá tesz a bál tánca s bora,
Az nem barát, hanem csak pajtás s cimbora.
De a tánc?…Hát úgy jő vissza egészségünk,
Ha előbb a táncba elvész frisseségünk?
S úgy vidít meg a bor, ha délig hortyogva
Fekszünk krápulába virradtától fogva?
Úgy megy majd gyomrunkban jól a concoctió,
Ha mind dosztig esszük a bálba, ami jó?
Igaz, van recipe: megterhelt és heves
Gyomrunknak új erőt ád a korhel-leves;
S a nemalvás után jólesik az álom,
Lehet másnap estig aludni. – Sajnálom! –
Osztán a bál nem áll csupán dobzódásba,
Evésbe, ivásba, táncba, ugrálásba:
Ha az ember magát ilyekbe nem ártja,
Van dáma beszélni, van játszani kártya.
Igaz: de ezekért mennyi esztelenek
Egymásnak kőltséget s lármát szereztenek?
Mit ér a kártyapénz? kétséges nyereség,
Mit ér a báldáma? másé a feleség.
S a fülekbe ily szó mennyiszer ütközött
A dámázók között s a kártyázók között:
Ni, a huncfut tőlem Trézsit elragadta! –
Hiszen nem is pikket adott az ebatta! –
S ez a szép múlatság így mégyen előre
Lármáról szitokra s végre gyíklesőre. –
De hagyjuk el: s a Bál-istent ne gúnyoljuk,
Mert a nagyvilágnak orrát felborsoljuk.
Hagyjuk el; máris sok Bál papja s nimfája
Szentségtörő múzsám excommunicálja.
Sok ifjú gavallér öszveszid engemet,
S kiveti a kaput zsebjéből könyvemet.
Sok módi kisasszony, mint paraszt verseket,
A toalettjéről leszórja ezeket.
De méltóztassanak megengedni kérem,
Hogy e tekintetes lármát nem dicsérem.
Remélem, az urak többet is találnak,
Akik nem hajtottak még térdet a Bálnak. –
Vojtára, langauszra, puncsra nem mehetek,
Két barátom van itt, vélek beszélgetek,
Szerelmeskedni is Póppal vagy Gesznerrel
Jobb szeretek, mint ott sok pajzány stuccerrel.

A nyár

A nap kettőztetvén hév tüzét a Rákon,
Magossan tűndöklik a hideg klímákon.
Hevűl a Neméa sárga oroszlányja,
Mert súgárit a nap rá közelről hányja.
Vévén a Szírius tőle melegséget,
Tüzes csillagával minden határt éget:
S mihelyt dögleletes fényű csillagzatja
Magát a ráfordúlt égen kimutatja,
Azonnal a tavasz szépségi hervadnak,
A kies ligetek, mezők elfonnyadnak.
A tőle megaszalt természetnek szomja
A rétek haldokló virágit lenyomja.
Lekonyúl a beteg liliom s tulipánt,
Melyeket belől egy száraz hektika bánt.
Illatos kebelek Flórához temjénez,
Hogy könyörűljön már beteg seregén ez.
Neki alázatos szárok meghajlítják,
Az újító essőt nyílt szájjal áhítják.
El is jön az esső néha nagy felhővel,
De széllel, dörgéssel, villámmal s mennykővel.
A forgószél öszvetördeli a fákat,
Elsodorja a szép vetést és plántákat.
A rohanó zápor a rétet elmossa,
A virágok nemző részit lecsapdossa.
A tüzes mennydörgés minden szívet gyötör,
A langozó mennykő mindenfelé ront, tör.
Kopog a jégesső, tördel mindeneket,
Mind pocsékká tészi a szántófőldeket.
De mihelyt a setét felhők elrepűlnek,
A haragos egek ismét kiderűlnek.
A mosdott nap egy fél felhőre könyököl,
A megszűrt áerben vidáman tűndököl.
Szépen villogtatja a szagos rétekben
Apró képecskéit a kristály cseppekben.
A megéledt barmok s vadak ugrándoznak,
A víg madarakkal az erdők hangoznak. –
Egy ily hűs essőért mennyit sohajtozott,
Akit az izzadság és por bésározott.
Aki lankadt karral vonta már kaszáját,
Be édes örömmel kezdi most munkáját.
Be ártatlan élet, be édes nyúgalom,
Melynek megsózója a munka s szorgalom.
Óh, be kedves álom, mely az elfáradott
Inaknak szükséges megtágúlást adott! –
Be jól esik a szűk étel, ha eleve
A munkás gyomrába minden vérré leve.
Ti, kiknek nem ízes sem álom, sem étel,
Lássátok, milyen jó ez a dologtétel.
Ti puhák, a gyepre fekünni sem mertek,
Sőt a lágy pihén is sziszegve hevertek.
Páva módon fénylő baglyok, kik módiból
Éjtszakát csináltok a nap óráiból;
Ti elpuhúlt testtel ürögtök, forogtok,
Vagy egész napestig ájúltan hortyogtok.
Mikor öszvefőttök a forró dunyhába,
Érzésetek zsibbadt, agyvelőtök kába.
Finnyás henyék, kiknek a has istenetek,
Herék, kik csak azért éltek, hogy egyetek.
Hány fogásba esett jóízűn egy falat,
Hogy hasfájás nem jött reátok azalatt?
S a munkás kenyerét, sajtját előveszi:
Délbe, estve, mindég jóízűen eszi;
Tiszta forrásvízzel enyhűl igaz szomja:
Mikor fejeteket a sok bor elnyomja.
Így mikor sok kincsbe áll néktek a halál:
Ő egy napi számból új életre talál.
S mikor nyavalyák közt henyél a negédes:
Néki a munka közt éte, álma édes.
Te szegény arató, ki uradnak a nagy
Szerencsét irígyled, hallgass: Boldogabb vagy!

Az ősz

Szeptember

Már a víg szüretnek örűl minden ember,
Mellyel örvendeztet bennünket szeptember.
Októbert olyformán biztatja előre,
Hogy nektár lesz a bor, és máslás a lőre.
Setétűl a setét góhér a vesszőkön,
Barna színt ver vissza a többi szőlőkön,
Amelyeknek általvilágló kristályja
A nézőt már édes nektárral kínálja.
Rajtok királyságot mutogatni akar
A veres bársonyba kevélykedő bakar.
A sárgálló almák, a piros körtvélyek
Legörbedt anyjoknak emlőjén kevélyek.
Fája alatt hever a főtt berekenye,
A kövér noszpolya, a borzas gesztenye.
Megterhelte az ősz a fáknak ágait,
Vastagon ráfűzte gazdag áldásait.
Csak az a baj, hogy már hűvösek a szelek,
Néha egy kis hideg és dér is jár velek.
Mert már a Mértéket hogy Fébus elérte,
A napot az éjjel egyenlőnek mérte.

De mégis, barátom, jer, ha kisétálunk,
Az őszben is elég örömöt találunk.
Ha nincs is oly pompás, mint a víg kikelet,
De mégis sok részben dicsekszik e' felett.
Van édes szőllője, van szagos gyümőlcse,
Mellyel a sétáló kebelét megtőltse,
Ha a szép virág is olyan kedves maga;
Hát a gyümőlcs, melynek íze is van s szaga?
Az ugyan ébreszti, de csak látásunkat,
Ez ízlésünket is s véle szaglásunkat.
És így ha a tavasz a leggyönyörűbb rész,
Az ősz meg legjobb is, leggyönyörűbb is lész.
Levegő ege is dél után enyhesebb,
A szent Mihály nyara most legkellemesebb.
Van a hegyen egy kis szőlőm és szilvásom,
Itt esik ilyenkor legszebb múlatásom.
De ha te nem sajnálsz vélem megjelenni,
Ez a gyönyörűség kétszeres fog lenni.
Eszünk körtvélyt, almát s barna gohérokat,
Nem irígylünk semmi rakott asztalokat.

Október

Már hát elérkezett a víg október is,
Mely után sóhajtott Bakhus ezerszer is.
Itt van a víg szüret, s mustos kádja körűl
A szüretelőknek víg tábora örűl.
Melybe hordogatja a megért szőllőket,
Víg tánccal s lármával nyomja benne őket.
Kellemes zúgással omlanak cseppjeik,
Jó kedvvel biztatnak zavaros leveik.
A sajtó örvendő lármával csikorog,
Oldalán a piros nektár zúgva csorog.
A lucskos parasztok szurtos képpel járnak,
Néki, nékimennek a tele sajtárnak.
Az ideit szűrik, isszák a tavalyit,
Jövő esztendőre tartják majd a mait.
Az újnak örűlnek, s ótól kurjongatnak,
Mert markokba teljes kulacsot forgatnak.
Tántorgó lábokkal és reszkető kézzel
Mégis sok hordókat tőltnek meg mustmézzel.
S míg a zúgó léhón lefelé foly a must,
Azalatt a hordó mellet isznak víg tust.
Haragszik a gyermek Bakhus a hordóba,
Míg egy részét ki nem szedik a lopóba.
Mérgébe tajtékját túrja a szájára,
Kiüti fenekét s elfut utóljára.
Rips, raps, a szőllők már puszta támasz megett
Gyászolnak, hajdani díszek mind oda lett.
Sok mustos kólika, sok hasrágás, salva
Venia, a tőkék mellé van plántálva.
Kapj az átalaghoz, ne szégyenld, barátom,
Ne szégyenld; ládd, én is a számat nem tátom.
Gyönyörű munka ez, ha szinte lucskos is,
Örömmel nyúl ehhez a paszamántos is.
Még must korába is a bor víggá tészen,
S minden reátartást a szívből elvészen.
Hátha még férfikort érhet a hordóba,
S mint királyi székbe, kiszáll a kancsóba?
Mely édesen pezseg! már előre látom,
Mely vígakká tészen ő akkor, barátom! –
Idvez légy, Liéus, jóltévő istenség!
Tetőled szívünkből fut a kedvetlenség,
Te a barátságot s örömöt érleled:
Légy jó! ím, kezet fog az ember teveled.

November

Eljött már november didergő hónapja,
Hideg szele a fák ágait megcsapja.
Meghalva elhullnak a sárga levelek,
Játszadoznak vélek a kegyetlen szelek.
Az ajtónál álló télnek hideg zúzza
A zőld ligeteket s mezőket megnyúzza.
Hideg esső csorog, csepeg egész éjjel,
A fázékony Auster havat is hány széjjel.
A borongós égnek sűrű felhőzése
Házba zárt szívünknek kedvetlenedése.
Jer, barátom, minden únalmat űzzünk el
Az új boron vídám beszélgetésünkkel.
Van elég gesztenye, van elég noszpolya,
Van dió; melyik kell? mind jó borkorcsolya.
Gazdagabbak leszünk akármely bárónál,
Csendességben űlvén itt a kandallónál.
Az az óros kancsó megint jár közöttünk,
Tudod, mint tegnap is, mikor haza jöttünk.
Még ugyan a borom nem forrt ki egészen,
De semmi; potomra minek heverésszen?
Most még jobban is csúsz, mert édes valóba,
S különben sem látszik színe a kancsóba.
És ha az elsőtől még kedved nem dúzzad,
A másik kancsót is körömhegyig húzzad.
Magam is fogok te utánad tenni:
Törik, szakad, mégis vígan kell ma lenni.
Vígan ma, barátom! és ha pitizálunk,
Róziról is egy-két sort dallarizálunk.
S ki tudja? hátha még táncot is kell várni?
S hatos minétet is fogunk ketten járni?
Neveted? de több is történhetik itt még:
Bolond az, barátom, aki okos mindég!
Le kell a mord képet néha-néha tenni.
S ha ennyi hívságra nem fogunk is menni:
Jer, legalább minden únalmat űzzünk el
Az új boron vídám beszélgetésünkkel!

T. N. Mihályfalvi István úr utólsó tisztességére

Ember! hát oly csaló remény is hízlalhat,
Hogy aki még ma él, holnap meg nem halhat?
Hát ha az egészség s az erő jár veled,
Bízhatsz, és a halált még messze képzeled?
Íly édes álmokkal ne kecsegtesd magad,
Mert biztos örömöd közt hamar elragad.
Gyakran a legnagyobb erők leroskadnak,
S ledűlt oszlopai ezekre szakadnak;
S mikor így az erős a főldön fetrenge,
Minden bajon kívűl nyúgova a gyenge.
Gyakorta sírhalmot a gyenge ifjaknak
A vénség reszkető erőtleni raknak.
A halálnak jöttét egy ember se tudja,
Az erő, a szép szín gyakran elhazudja.
Mindezek az Isten titkának házában
Sorra vannak metszve adamás táblában.
Ezt az emberi ész soha fel nem járja,
Bár minden titkoknak légyen nagy búvárja.
A' bizonyos, hogy meg kell halni mindennek,
De szabott idejét ki tudhatja ennek?
Várhatja hát éltünk akármelyik pontja,
Hogy gyógyíthatatlan mérgét reánk ontja.
Mivel, mint az árnyék a testet követi:
Kísér s lábunk minden léptét számbaveti.
Elrejtett nyilait hordozzuk testünkkel,
Csak halni készűlvén hosszú életünkkel.
Ennek legkedvesebb s vígabb pillantása,
Amannak gyászos sírt édes álma ása.
Ez míg egészséges, kövér testű vala,
A halálnak csak egy nagy prédát hízlala;
Amannak orcái azért virágzának,
Hogy légyen mit rágni a párkák fogának.
Ezt győzödelmének kellő közepében
Verte le a halál a sír fenekében;
Amarra legédesb reményei között
Nyilat örömének napján lövöldözött.
Azért bár az esett tagok reszketése,
Bár az erős vállak, lábak görbedése,
Bár a száraz hurút koporsós szózatja
A küszöbön álló halált nem ugatja,
Bár hószín zászlóját az elaszott vénség
Fejed pusztúlt várán nem lobogtatja még:
Ne kecsegtesd magad mégis, hogy a sírnak
Lakosai közé még sokára írnak;
Hanem tartsd magadat minden pontban készen,
Mintha készen volna már sírod egészen,
S annak szélin állnál tántorgó lábakkal,
Célozván a halál sok ezer nyílakkal.

Mihályfalvi István, kit e sír béfedett,
Ilyen szókkal oktat, halandó, tégedet:
Kinek pora felett állítsd meg lábodat,
Esmérd meg e hozzád szóló barátodat.
Mihályfalvi István vala édesatyja,
Kiben egy esküdtjét Debrecen siratja.
Nánási Erzsébet e világra hozta,
Mindkettő a virtus útjain hordozta.
Hogy tanúlásának egy pontjára lépe,
Béfogadta Pallás még akkor zőld népe.
Innen ment tanúlni Verbőczi törvényjét,
Melynek addig bújta setét szövevényjét,
Hogy végtére célját eltalálta benne,
Melyen bőlcs elméje végre megpihenne.
Szolgált, mint prókátor, szolgált, mint fiskális,
Majd minden rendeknél s famíliáknál is,
Akiknél mely igaz, hű egyenességgel
Bánt volt a vállára tett kötelességgel:
Abból én most elő egyet sem számlálok,
Magok szóljanak, én rájok apellálok.
Kivált elég tanú Debrecen várossa
S ennek minden rendű hazafi lakossa.
Te légy, nemes város, te légy tanú ebben:
Vihetni-é dolgot őnála bőlcsebben?
Én ugyan, óh nemes város! azt felelem
És tudom, hogy te is azt feleled velem:
Hogy míg ama kilenc esztendők folyának,
Melyekben mint esküdt szolgált hazájának,
Fő hivatalira oly híven vigyáza,
Hogy a nagyokban is soha nem hibáza.
Érdeminek nagyobb pálya nyílt, miólta
A bőlcs sénátusnak híjját ő pótolta;
Mely fő karban méltó tekintettel fénylett,
Tekintetes nevet igazán érdemlett.
De négy esztendei tűndöklési után
Elhúnyt egünkről a több csillagok után.
Megholt! életének legjobb szakaszában,
Fél századot élvén az élők sorában,
Most hát sírja szélin megáll s rokonjait
És kedvesit ilyen bús szókkal hagyja itt:

Óh, angyali tábor! várakozzál velem,
Míg szerelmesimet rendre megölelem!
Imé, testem felett sír Fodor Zsuzsánnám!
Életem egyikért őérte kívánnám.
Jer, hűlt karjaimmal, jer, hadd öleljelek!
Vagy ha szabad lesz, az égbe is vigyelek
Jer, szedd ajakimról végső lehelletem,
Tiéd ez, óh, ezt is csak érted tehetem.
Fagyos nyelvem igaz hűséged hálálja,
Rebeg, hogy síromnak szélin prédikálja.
Huszonnégy esztendőt, melyben együtt éltünk,
Csak huszonnégy rövid órácskának véltünk.
Kivált a huszadik hogy soká haladott,
Kis Jónathánunkkal minden áldást adott,
Kinek gyengeségét kötöm hív szívedre,
Édesanya! vigyázz egyetlen egyedre.
Neveld fel és tegyél egy olyant belőle,
Hogy majdan minden száj jól szóljon felőle.
Most karjaim közűl, kedvesim! menjetek,
Adjatok végcsókot, rám emlékezzetek.
Óh, Isten! ki nézel özvegyre s árvára,
Írd fel ezeket is szíved táblájára.
Az én hív Zsuzsánnám, kedves Jónathánom,
Légyenek tiéid, már csak ezt kívánom.
Még karjai esküdt Nánási Mártonnak
S vele Toronyai Zsuzsánnának vonnak.
Óh! mégyek, kedvesim, áldással hozzátok,
Melyet a jó Isten árasszon reátok.
Itt áll még mellettem egypár atyámfia,
Itt Nánási Sára, vele Kós Mária.
Az Úr tinéktek is adjon mindeneket,
Vigyen az Ábrahám keblébe titeket.
Kenesei Mihály Nánási Sárával,
Légyetek áldottak az Úr jóvoltával.
E' légyen vezértek, óltalom s bástyátok,
Így semmi rossz nem mér rontani reátok.
Tar István és Farkas Erzsébet! néktek is
Légyen javatokra még ellenségtek is.
A Mindenhatónak karja takargasson,
Hogy békességteknek semmi ne árthasson.
Végre, kit a vérség s baráti szeretet
Velem feddhetetlen egyességre vetett,
Mindnyájan megáldlak utólsó órámon,
Nevetek halálos szókkal hangzik számon.
Ti pedig, társatok tisztbéli társai,
Tekéntetes, nemes tanács bőlcs tagjai!
Kik ezen városban egy széket űltetek,
Hogy az Úr nevében törvényt nézhessetek:
Köszönöm bennetek azt az indúlatot,
Melyet mindnyájatok erántam mutatott.
Én megyek; köztetek az Úr lelke lakjon
S mindennémű jókat fejetekre rakjon.
Nemes kommunitás! e város vénei,
Légyetek az Isten kedves emberei.
Adjon mindnyájtoknak száz vigyázó szemet,
Hordozzon míg Nébón maga el nem temet.
Isten hozzád, világ! búcsúzom tőled is,
Mivel Jézusomért elhagylak téged is.
Ő por testem hagyja tétetni a porba,
Lelkem a szentekkel űlteti egysorba.

1794. aug. 29.

Kész légy a halálra

Bár a száraz hurút koporsós szózatja
A küszöbön álló halált nem ugatja,
Bár hószín zászlóját az elaszott vénség
Fejed pusztúlt várán nem lobogtatja még:
Ne kecsegtesd magad mégis, hogy a sírnak
Lakosai közé még sokára írnak;
Hanem tartsd magadat minden pontban készen,
Mintha készen volna már sírod egészen,
S annak szélén állnál tántorgó lábakkal,
Célozván a halál rád ezer nyilakkal.
Különben kár volna magad rettenteni,
Gyönyörűségedet megkeseríteni,
Tréfaság egy ilyen kettős félelemmel
Célozván, sok jókat nézni behúnyt szemmel.
Élj vígan, játszódván a vígság keblében,
A gyönyörűségnek kies ligetében.
Legyen semmi gondod a templomra s papra,
Halaszd azt halálod előtt való napra!

Serkentése a múzsának

Jer! magunknak fűzzünk szárnyakat,
Hogy ama bérces kőszálakat
Megtetézhessük azokkal;
Láthassuk várát a Hónornak,
Hol a Múzsák egy nagy tábornak
Fejét fűzik laurusokkal.

A halhatatlanság felette
Örök templomát építette,
Amelybe meghólt a halál.
Itt, ki szerette a múzsákat,
Nevével kérkedő táblákat
Merő gyémántokból talál.

A dicsőségnek trombitája
Nevét harsogva prédikálja
Mindenütt a nemzeteknek,
Ezt a hír felvévén szárnyára,
Viszi a világ négy sarkára,
Hogy általadja ezeknek.

Székulumi az elmúlásnak
Általadják őtet egymásnak,
És megőrizik hűséggel;
És mikor sírjára mutatnak,
Örömnek könnyeit hullatnak,
Koronázván dicsőséggel.

Népei a fagyos északnak
S kik a forró nap alatt laknak,
Hirdetik, ki volt Homérus!
Örömmel tapsolnak őnéki
A Gángesnek gazdag környéki,
Visszaekhózik Ibérus.

Vajha énreám tekintene
Nyájas szemekkel Melpómene,
És éneklője lehetnék!
Úgy mind halált, mind más veszélyt s kárt,
Mely a legnagyobbaknak is árt,
Bátor lélekkel nevetnék.

Marjai leányok tanítója

e vers készítésekor már gazda, Makó Mihály nevenapjára
írattatott versek Csokonai által

Egek! mi ez? menyegző-e? vagy tán tor?
Már akármi – legyen csontra minden kántor.
Ez nem komor estve, vígság van rá festve,
Mint mutatja a bor.

Holnap, kedves hajnalába Szent Mihálynak,
Száz torokba száz Bakhusnak száz sírt vájnak.
Sok pint, itce s kanta
Víg salvét kottyant a
Tüdőnek és májnak.

Míg hát a bor feláztatván a Gingivát,
Az ivásban százszor tennénk recidivát,
Énekünk a Fagyas!
Százszor visszaadja s
Azt kiáltja: vivát.

Vivát, éljen, köztünk minden ezt kívánja,
Mihályra ez áldást buzgó szívvel hányja,
Hogy égjen sokára,
Sok ezer pipára
Élete dohányja.

Egy vén fának árnyékában régen szenvedő rózsafa

Gyenge rózsabokor kesereg búvában
Egy podvas vén fának hideg árnyékában.
Könnycseppek húllanak kinyílt bíbor száján,
Melyek leperegnek egypár bimbócskáján.
Egek! még elején a kies tavasznak
Fakadó leveli szomorúan asznak:
A fa ráterítvén mohos vén gallyait,
Nem ereszti hozzá a nap súgárait.
Egek! íly szép rózsát ide ki űltetett,
Mely a kertekben is díszt érdemelhetett?
Ott a több mosolygó virágoknak során
Nem epedt volna el szegény ilyen korán:
De itten a bánat sűrű tövissei
Lettek szépségének fúrdaló ívei.
Súgár mogyorófák körűlte hevernek,
De azok feléje fordúlni sem mernek;
Reá lágy tavaszi szellő sem lengedez,
Mert a vén fa tőle minden rést elfedez.
Így fonnyad magános keserűségibe –
Ah! e rózsaszálat ki ne szánná, ki ne?
Magok az erdei fiatal istenek
Kínjait fájlalják; de mit segítenek!
Gyakran vígasztalják szegénykét a nimfák,
Szánakoznak sorsán az érzékeny hím fák.
Maga a szép rózsa, csüggesztvén ágait,
Így ereszti égre bokros panaszait:
"Mért nem emészt már el vagy hévség vagy hideg?
Ilyen vadon helyen mit sínlek, mint rideg?
Vajha forgószelet támasztna valaki,
Hogy tégedet, vén fa, tőből facsarna ki!"

Egy bécsi magyar gavallér

Be kedves napjaim repdestek mellettem!
Be vidám életem volt régenten!
Mikor még a márvány szívet is megvettem
Egy szócskán, egy kurta komplimenten: –
De most már kerűlnek, látom, az olyak is,
Kik hajdan tiszteltek, s imádtak is.
Úgy vagyon! kit tegnap bálványolt a dáma,
Szemeit gúnyolva hányja rá ma.

Míg csengett, míg pengett nálam a sok tallér,
Míg szemfényt veszthetett a szuferint;
Voltam a dámáknál kedves egy gavallér,
Tiszteltek, imádtak módjok szerint: –
De most rám mindenik félszemmel hunyorgat,
Megvető nézéssel hátat forgat.
Úgy vagyon! bár tegnap ölbe volt a legény,
Láb alatt sem fér el ma, ha szegény.

Már ma a szíveket kirakják vásárra.
Legjobbat vehet a legpénzessebb;
Komisz lesz s rosszféle, ha olcsó az ára,
A módi s kűlfőldi legbecsessebb: –
Így arany szerelmet aranyon vehetel,
Réz lesz, ha csak rézzel fizetgetel.
Úgy vagyon! most arany időben kell élnünk,
Amint peng, aszerént kell remélnünk.

Ván, vén

vagy az üstökös eloquentia

Vőfi.

És pedig az én uram Kajos István,
A Szentlélek felbuzdítván
S szándékát a szent házasságra vetvén,
Dombi Pandát megszeretvén,
Becsűletes szüleitől megkapván,
Véle a minap felcsapván,
Ma, mint a vereshagyma, megesküdvén,
Estére mellé feküdvén,
Szent lakodalmat evégre csinálván,
Egy kis kollációra,
Egy darab pecsenyére,
Borra egy kancsóra,
Táncra kufercesre
Kelmedet is invitálván,
Hogy a több frekvencia elérkezvén,
Jelenjen meg örvendezvén,
Engem kűldött szűz jóreggelt kívánván. –
Ejnye, be sok jeles vén, ván!

Örömversek Prof. Budai Ésaiás úrhoz,

midőn 1794-ben a kűlső országi akadémiákról,
mint meghívott professor, lejött

I. ének

Nem számlálják olyan vágyással
A két pólus alá szorúlt
Hosszas éjszakába borúlt
Halandók az órát egymással;
Hogy az a nyájasabb nap
Jőjjön valahára,
Melyben süssön a víg nap
Mosolygó súgára:

Sem a téli bőrbe őltözött,
Gyenge tejét szopott csira
Nem vágy zefir csókjaira
Úgy a hideg göröngyök között;
Hogy kertjében a szép Flóra
Ápolgató kézzel
Egyengesse mosolygóra
S tőltse tele mézzel:

Admet nyájától Apolljokat
Nem várták úgy tanítványi
S árván kesergő leányi,
Sírva vervén bágyadt lantjokat:
Mint amiként esdeklének
Eddig az óráig
Fiai e kis Tempének
Hozzád Göttingáig.

II. ének

Most már kedves személyednek
Enyhítő látására
Minden szívek megélednek,
Indúlnak víg nótára;
Ezt az öröm hármaztatja,
Tarka szárnyát csattogtatja,
Csepeg róla ambrózia s nepente,
Mellyel vídám ábrázatját kikente.

Peng e kis hely múzsáinak
Édesen rezgő lantja,
Minden húrja Budainak
Kedves nevét pattantja;
Zeng az öröm, zeng a vivát,
Míg az öröm, míg a vivát
A szíveknek érzésibe szakadnak
S egy édes sóhajtáson elszunnyadnak.

III. ének

Élj vígan, nagy lélek! érdemeddel,
Anyai kezén a csendes bóldogságnak.
Járjon a dicsőség nagy neveddel
Szegeletein mindenütt a világnak,
Szállj az egek csillagira a Hónorral,
Állj ide a nagy lelkek kapuiba sorral.
Majd a hír
A mély sír
Omlásai közt érdemed megtartja,
Könnyekkel
S énekkel
Hálálja Duna, Tisza partja!

Más versek

melyekkel megtiszteltetett t. t. Budai Ésaiás professzor úr,
mikor az akadémiákról lejött, az akkori poétáktól,
Csokonai Vitéz Mihály p. p. alatt

Sóhajtott Göttinga felé a Tempe és Helikon,
Bús ekhó űlt egyikén, visszaekhózott a másikon.
Pengett a szűz múzsák seregében Budai neve,
Kit eleve díszévé teve
Apolló, Pallással múlatván egymással
S emlegetvén édes, epedt vágyódással.
Hány forró sóhajtások lengettek berkünk tájában,
Melyre tanítónkkal így zúgtunk a hegy aljában;
Sok szív fohászkodása az ég kapuira jár,
Ah, kűldjétek már, akit régen vár.
Kűldjétek hazánkba, űlvén katedránkba,
A tudomány édes mézét rakja szánkba.

Szomorú versek

amelyek írattattak nemes, nemzetes,
vitézlő Fényes István úr halálának alkalmatosságával

Mikor a setét éj gyászos szövevényje
Ködéből kiderűl a szép hajnal fényje,
Annál szebben hányja súgárait széjjel,
Mennél komorabb volt s rettentőbb az éjjel.
Mely elevenséget és víg kedvet kapnak
Mindenek, fényével a jóltévő napnak:
Így, mikor a setét siralom vőlgyébe
Bújdosunk az élet ezer veszélyébe,
Legfényesebb fáklya az Úrnak félelme,
Ezután járhat az emberi vak elme:
Ha a halál szörnyű árnyékába esünk,
Fényével megújít a Jézus, jegyesünk.
Az igazság napja tűndöklik ragyogva,
Fényes mennyországba jutunk ennélfogva.
A többi mind homály, mind köd, mind setétség,
Melybe félelem van elrejtve és kétség.
Egyedűl a Jézus s a mennyország fényes,
Melytől fényesedik az ide zárt Fényes.
Esküdt Fényes Istvánt fedi e setét bolt,
Útazó, ezt illő tudni, ki volt s mi volt?
Nemzé Fényes István Szabó Erzsébettől,
De mind attól hamar megvála, mind ettől.
Nagykőrös városa volt kedves hazája,
Melynek sok ideig tartá oskolája.
Onnan ide jővén tudománnyal tele,
Itt két esztendeig zőld tógát visele.
Ezt hogy egy gondolat véle lerakatta,
Tanúló elméjét kalmárságra adta.
Mely hivatalban járt mely igaz lélekkel,
Bizonyíthatnám itt sok jó emberekkel.
Sőt derék eszének s igaz jóságának
E város nagyjai bőv példát adának,
Midőn nyolcvanhárom esztendő folytába
Ûltették a hatvan személyek sorába,
Melybe sok hívatalt aszerént folytatott,
Hogy panaszt rá csak az írígy sem mondhatott.
Itt is talentomát vásárra úgy tette,
Hogy a nyereséget más is bőven szedte.
Mikor már egy hív párt keresni kívánna,
Itt is nyereség lett Hadas Juliánna,
Kivel míg tizenhat esztendők telének,
Egymásba hány boldog napokat nyerének!
De mi is van ennél gazdagabb nyereség?
Kereskedő ha jó, ha jó a feleség.
Mely bőv nyereségnek e' lett interesse,
Hogy egy József fiát szűlt kedves hitvesse.
De mi is nagyobb kincs, mint ha van jó fia?
Arany feleségnek bővséges lázsia.
Most már a nyavalyák fonnyasztó serege
Ráütvén, régólta volt ennek betege.
Kivált három héttől fogva Jehovának
Sújtoló kezei rásúlyosodának.
Végre lövésére halálos nyilának,
Lelkét híven visszaadta jó Urának.
De akár életet ért is, akár halált,
Nyereséget mindég a Krisztusba talált.
Ő hát nyereségről így ment nyereségre,
Mígnem a Krisztushoz feljutott az égre.
De míg elkőltözne a főldnek színéről,
Íly búcsúzó szókat bocsát hűlt nyelvéről:
"Szerelmes hitvesem, Hadas Juliánna!
Kőszív volna, mely egy özvegyet ne szánna.
Köszönti néma szám s e megmerevedett
Nyelv is prédikálja igaz hívségedet.
Törőld le könnyedet bánatos szemedről,
Jó az Úr, ő gondot visel életedről.
Bár most szép napodat felhők fedezték be,
Ki fog még derűlni eged, vidám kékbe.
József! jó atyádat bennem elvesztetted,
De a legjobb atya megmarad melletted.
Csak az ő félelme járjon mindég veled,
Így a boldog partot örömmel megleled.
Mindezekhez hív légy és jó, hogy mindenek
Erántad egyenes szívet viseljenek.
Isten! ki könyörűlsz az árván s özvegyen,
Mindenható karod ezekkel jól tegyen.
E két gyámoltalant, óh! írd be könyvedbe
S atyai szárnyaid árnyékával fedd be.
Már karjaim közűl, kedvesim! menjetek,
Légyen a jóltevő istenség veletek.
Véled, esküdt Hadas Sámuel özvegye,
Szathmári Mária, az ég e jót tegye:
Hogy míg élsz, életed folyjon békességbe,
Míg fő boldogságot fogsz érni az égbe.
Fényes János öcsém, ki most is Pozsonyba
Kalmárkodván, nem tudsz semmit halálomba,
Haldokló számmal is szerencsédet kérem,
Áldjon meg az Isten, szerelmes testvérem!
Nagykőrösön lakó Fényes Erzsébetem,
Madár Péterrel neved emlegetem.
Áldjon meg az Isten minden boldogsággal,
Végre dicsőítsen örök mennyországgal.
Nemes tanács s nemes kommunitás s ennek
Tagjai, légyetek áldotti Istennek.
Isten hozzád nemes kalmári társaság,
Legyen óltalmazód a legfőbb uraság!
Engedj meg, ellened ha mibe vétettem,
Isten hozzád, én már mindent megengedtem.
Minden jóbarátim! s vérségim! reátok
Bőv áldás terjedjen, már Isten hozzátok!
Te pedig, főldből lett testem, nyúgodj végre,
Míg lelkem felviszi Jézusom az égre."
Ámen.

Az epitáfiumra metszve e' volt.

Nemes Fényes István teste
Nyúgodalmát itt kereste,
Kit élni, óh mint kivánna
Párja, Hadas Juliánna
És Fényes István árvája.
De Fényes István atyjának
S Szabó Ezsébet anyjának,
Kiktől Kőrösön született,
Utánok menni sietett,
De véle a boldog sereg.

1794. december 1.

[Falataimat elegyes borhajtással…]

Falataimat elegyes borhajtással
Kettőztetem, óh!
Jere velem az öreget kortyantással
Kérni, bús ekhó.
Te, Ferencnek karafinája,
Te, véres krapula hazája,
Ugass vissza reája.

1794

Ferenc nevenapjára hamarjában készített versek

Feltetszett reggele Ferenc várt napjának
Ma, hogy a hajnalnak rózsái nyílának.
Tudom, hogy a múzsák e dicső reggelnek
Tiszteletére víg hangon énekelnek.
Én is azért, bátor Pindus zőld halmára
Erőtelen Múzsám még nem sokat jára,
Elkezdem énekem, tudván, az isteni
Felség hogy Múzsámat fogja segíteni.
Mint mikor lovait a nap elindítja,
Lehasad az égnek fekete kárpitja.
A köd szemünket vakító homályja
Sehol kék egünkön helyét nem találja.
Vagy mikor egy felhőt érő hegytetőnek
Zúgó üregiből a szelek kijőnek,
A bolyongó felhők egy seregbe gyűlnek
S kevés idő alatt tőlünk elrepűlnek.
Így ma amely öröm hajnal hasadtára
Napodat elhozta, melyet szíved vára,
Ûzze el fellegét a komor bánatnak
S a gondoknak, melyek lelkedig béhatnak.
Az Úrnak ki, midőn fárasztjuk az eget
Kérésünkkel, reánk bő áldást csepegtet,
Minden veszélyek közt mindenható karja
Töredék egy élted óvja s oltalmazza.
Lásd, adnak az egek gazdag tavaszt s nyarat,
Lásd, a sarlós Ceres miként izzad s arat.
Légy soká részese a szőlő-nektárnak,
Melyet sok Bakhusok szomjúsággal várnak.
Végre ha e mostan felderűlt reggelnek
Éjjeli eljővén, napjaid eltelnek,
Míg fagyos testednek készűl csendes sírja,
A boldogok közzé az Úr neved írja.

Hunyadi Ferenchez

I. Ének

Ábrahámnak nagy jóságú istene!
A tebenned bízó szívnek mindene!
Kitől vagyon minden mozgás, lehellet,
Légy kegyelmes hadnagy kis néped mellett.
Ennek Áronjával
És egész házával
Lakozz mind éjjel-nappal;
Hogy ember dícsérjen,
Alleluját zengjen
Házadban e főpappal.

II. Ének

Dávidnak szent múzsája, űlj ajakinkra nyelveddel,
Illesd meg a mennyekből csepegő tiszta mézeddel!
Pengesd, Úrnak egész háza! víg Jedutumodat,
Tiszteld papodat,
Hív Áronodat.
Leányi Sionnak
Majd víg nótát vonnak,
Cedruságat e megtisztelt főre fonnak.

Szent öröm fohászkodik Jéruzsálemnek ligetén,
Inneplő muzsikával örvend papjának életén.
A vígadó vőlgyekből felhat s az egekig ér,
Így mindent megnyér,
Érted amit kér,
Óh, mi is, a mai
Próféták fiai,
Hadd lehessünk e nagy innep lantossai!

III. Ének

Vígadj, szűz Pegazus! csergedezzen
A hegyek alatt zuhogó szent forrásod,
Víg nótát kettőzve zengedezzen
Hunyadi nevén örvendő ekhózásod.
Szent hegyeink múzsái nevét hírdették
S azt az örök Hónornak köveire tették.
Zengjetek,
Ligetek!
Mély tiszteletet tévén érdemének,
Amelyet
Sok helyek
Tudósabb fiai tevének.

Az elmondott beszéd

Titkot énekelek, oly titkos esetet,
Melyet csak poéta-elme szemlélhetett:
Nekünk poétáknak mert a bé nem fedett
Képzelés sok titkot esmérnünk engedett.
Hatalmas képzelés! gerjeszd fel szikrádat,
Lobbantsd fel elménkben világos fáklyádat,
Amelynek fényénél láthassam azokat
A testi szemektől elrejtett dolgokat!
Csak alig hanyatlott a komor éjtszaka,
Melybe a borzasztó homály köde laka:
A múló setétség ellankadásával
Sárgúlt már a hajnal első világával;
De feljebb emelvén a rózsaszín fáklyát,
Bontotta az édes álom gyenge mákját,
Megszakadt ruháit szedvén szemem körűl,
Igéző orcáját vetette tűkörűl,
Melybe mit mutatott egy szent fantázia,
Te tudod, óh! mennyből szállott Uránia.
Mely látást csak alig tudna beszélni el
Egy Krisztus lábánál űlő Gamáliel.
Leszállott a Vallás – mennyei nevezet!
Mely a mindenható szent Atyához vezet –
Leszállott a Vallás. Óh, szentségek Atyja!
Mennyei súgárral fénylett ábrázatja,
Melynek szent felsége édességgel játszott,
Rajta a Jehova négy betűje látszott.
Méltóságos mellén az Urim Thumimmal
Tűndöklött, két lángot-vetett Kérubimmal,
S tisztelő fényt vetett, kik látták, azokra;
Mint emészthetetlen Mózes csipke-bokra.
Derűlt benne szívet enyhítő tekintet,
Melyről vígasztalás lágy balzsamát hintett.
Édes nyúgodalom űlt szempillantásán,
Felséges szelídség minden mozdúlásán.
Ez az a szent követ az ég és főld között,
Mely hozzánk az Isten öléből kőltözött.
Ez az a jóltévő, melyet ha megvetünk,
Életet hazudó halál lesz életünk.
Ez jött le, s oly szent fény omla orcájáról,
Mint Mózesnek, mikor lejöve Sináról.
Leszálla s egy fényes felhőre leűle,
Ruhája az égről a főldig terűle,
Melyet sok halandó tudományok fogtak,
Alatta tisztelő csókkal mosolyogtak.
E' jött le tisztelni azt a vídám napot,
Melyben idvezlették sokan e főpapot.
Így szólott, s csak alig kezdettük hallgatni,
Szent borzadás fogá lelkünket meghatni:
Istennek hív papja! kit e nagy Sionnak
Leányi tisztelnek egy kegyes Áronnak,
Kinek szent érdemid az Úrnak házába
Hosszas sorral vagynak metszve sittim-fába,
Ki az Úr házában állsz hív szolgálatot,
E néppel mindennap tévén áldozatot,
Hogy még a te lelked az élők főldén él,
Kedvesebb a sok száz lelkek életénél;
Öröm van a mennybe, a főldön vígadnak,
Ég-főld közt a sok száz vivátok szaladnak.
Meglész, amit mindég kívántak mindenek,
Mert az égre ilyen kérések jöttenek:
Isten! a kegyesség jó bírája s atyja,
Ezt esdekli sok száz szívnek indúlatja,
Hogy tartsd meg sokáig kegyes püspökünket,
Aki szent orcádhoz vezérli népünket,
Az élet vizével legeltetvén nyáját,
Hordozza a tőled írt törvény tábláját.
Kerítsd körűl őtet minden javaiddal,
Hordozd kézen fogva több prófétáiddal,
Folyjon rá, mint drága kenet, szent áldásod,
Hogy légyen házadat építő Esdrásod.
Egész nemzetsége e Lévi-fiának
Légyen a nép előtt szente Jehovának.
Jábesi időket érjen örvendéssel;
Végre az egekbe ragadd fel Illyéssel,
Ahol zengjen száján az a dicső ének,
Melyet énekelnek a huszonnégy vének.
Ilyen szók lebegtek az Úr zsámolyánál,
Mely a Kérubimok rettentő vállán áll.
A Jehova hármat mennydörgött ezekre
A változhatatlan végű kérésekre;
A lelkes állatok trónussa dörömbölt,
Alól, a felhők közt a főld s tenger bömbölt,
Melyet a sikoltó lárma tisztelettel
A forgószeleknek szárnyán végezett el –
Így esett. Ti pedig mind, mind örüljetek,
A Jehova lelke lakozik veletek,
Ád kegyes Abdiást, kegyes Esdrásokat,
Törésre állt Mózest, istenes papokat.
Ád szuperintendenst, amilyet csak kértek,
Olyat, mint Hunyadi, akit már esmértek,
Olyat, mint Hunyadi, s annál is bőlcsebbet –
Bőlcsebbet? – mit mondok! – Már nem szólok többet.
Ezt mondván, hirtelen eltűnt szemem elől,
Hosszan bársonyozván az eget jobbfelől.
Láttuk a felhőkbe miként bemerűle,
S az élő Istennek lábaihoz űle,
Csókolván grádiccsát dicső trónusának,
Háromszor kiáltott szentet Jehovának;
Melyre a dicsőűlt lélek templomában
Zengett a szent minden szerafim szájában.
Trombiták harsogtak, a triumfus ének
Hangjára az egek öszverendűlének. –

Ezt láttuk; s csak azért jöttünk udvarodra,
Hogy azt, amit láttunk, adhassuk tudtodra;
Nékünk poétáknak mert a bé nem fedett
Képzelés esmérnünk sok titkot engedett.

IV. Ének

Ha valaha lefoly az a gyászos óra,
Melyben maga, óh!
Maga Hunyadi megyen a koporsóra,
Óh, keserves szó!
Halálát a népek siratják,
Gyászhalmát könnyekkel áztatják,
Rózsákat béhullatják,
Maga zokog az egekig óhajtozó
Jajjal az Ekhó.

V. Ének

Isten, légy a főpapoddal,
Árnyékozd bé jóságoddal,
Mint több kegyes prófétáidat.
Mint a Libánus vőlgyére,
Forrásként áraszd fejére
Onnan feljűl bőv áldásidat,
Míg az élők főldjét lakja,
Jóvoltod légyen sisakja.

1794

A tolvaj isten, vagy az a crimen raptus,

mely szerint ama tisztaságban és ártatlanságban gyönyörködő
mennyei felség, Zeüsz vagy Jupiter a szűz Európát, Agenornak,
a phoeniciai királynak ritka szépségű hercegkisasszonyát, ő
hercegségét, bika maskarában őltözvén, elragadta és abba a
maga isteni szerelmét bé is oltotta.

Hajdan a régi világnak
Volt egy híres istene,
Ma stuccer kompanistának
Legjobban beillene.
De megholt post Christum natum
Egynehány esztendővel,
Nem jut eszembe a datum,
Eggyel-é vagy kettővel.
Ez a mindenhatóságot
Ez egybe helyeztette,
Hogy a szűz ártatlanságot,
Tört s szakadt, elejtette.
Szerelmes hajlandósága
Szerette a szépeket,
Isteni szent csalárdsága
Meggyőzte szegényeket.
Van nálam egy igen régi
Könyv, mely történetivel
Tele van, égi és főldi
Titkos szerelmeivel.
Ez sokat beszél felőle;
Ha olvasni tudnának
A sok stuccerek belőle,
Bezzeg tanúlhatnának.
Ebből egy anekdotáját
Majd én is beszélek el;
De csak egyet, mert mindnyáját
Ki győzné lehellettel.
Ti, óh nimfák! beszédembe
Ha valamit elhagyok,
Súgjátok gyengén fülembe,
Mert ti is ott voltatok.

*

Jupiter (amint szokások
Ez a potentátoknak,
Hogy a reggeli nyugvások
Legfőbb tárgya gondjoknak)
Egy reggel soká nyugodván
A bársony paplan alatt,
Már a nap a láthatárán
Jó magasra felhaladt;
Midőn felserken, eszére
Mindjárt az a gond megyen,
Hogy vizitet majd estvére
Melyik dámának tegyen.
Ezen gondolkozásában
Elmerűlve heverész,
Hencsereg puha ágyában,
Míg végre a plánum kész.
Ekkor felkél, s hát lármával
Szórja a teremtettét,
Majd leszaggatja lábával
Az Olympus tetejét.
Ihol, úgymond, már dobolnak
Már itt van a parádé:
Mégis széjjelkóborolnak,
Még sincs itt csokoládé!
Esze nélkűl egy lokájja
Mindjárt ott terem vele;
Másiknál már a pipája
Finom knaszterral tele.
Egyik a bugyogójával
Futott rettegve elő,
Másik kefélt schlafrockjával,
Harmadiknál a cipő.
Egy hegedűjével szaladt
Elő, de ezt megszidta:
Hát a vonója hol maradt?
Ilyen, amolyan adta!
Ez azért volt, hogy magába
Múlassa magát reggel,
Mert akkor kabinétjába
Egy lyány sem ment jókedvvel.
Ezek így folyván sorjával,
A csokoládéhoz űl
S felhörpent vagy nyolc findzsával,
Minekelőtte meghűl.
De ez sem volt jó kedvére:
Ez rossz Gattungba való,
Úgymond, ez semmit sem ére,
Ebben nem volt cacaó;
Tán a téj is savanyú volt,
Mert csaknem összeszaladt.
(Gondolom jobbacskát kóstolt
Az Ió tőgye alatt.)
Itt kikáromkodja magát
Jóformán őfelsége,
A főld hallotta lármáját
És mennydörgésnek vélte.
Ekkor kap a pipájához
S egy mennykövet zsebéből
Kiránt, rágyújt és dohányoz
Gusztuóz knaszterjéből;
Kidűlt az ég ablakába
S bokros füstöt bocsájtott,
Melytől az atmosphaerába
A nap csak alig látszott.
Majd perspectiváján éppen
A főld golyóbisára
Lenéz (mert rövid másképpen
Elgyengűlt láthatára).
Itt egy kies vőlgy ölébe
Egy körűl elszéledett
Szűz-sereg tűnik szemébe,
Amely violát szedett.
A legszebb stikkelt ruhába
Könnyen őltözve látszott,
Zőld bársony viganójába
Arany meánder játszott.
A kiderűlt ég kéksége
Tündöklött a szemébe,
A nefelejcs szelídsége
Játszott tekintetébe.
A többek mindnyájan ennek
Udvarolni láttattak,
Nagy volt a tisztelet bennek,
Melyet ehez mutattak.
Ennek hajnalszín orcáin
Szemei megállának
A nagy úrnak – s tagocskáin
Félalélva nyugvának.
Esztendeit nyílt színéből
Amint jól kinézhette,
Tanúlt hozzávetéséből
Tizenhat felé tette.
Azonban hogy esett, hogy nem,
A viganó alá is
Bészökik az isteni szem,
S tán még beljebb annál is.
Ott is mindent egy szőrszálig
Gondosan öszvenézett,
S talpától fogva combjáig
Ott is minden igézett.
Tetszettek őfelségének
Ott is gyenge tagjai,
S keményen vertek szívének
Tüzes kalapácsai.
Többet akart a látásnál
Már a lobbant appetit,
Mit van tenni, csalásnál
Egyéb nem segíthet itt!
Maszkírozni kéne magát,
Így ha módját tehetné,
Jó volna, ha a szép prédát
Horgára keríthetné.
Így gondolkodik magában,
De itt ismét az a baj,
Hogy őltözzön maskarába,
Kos legyen-é vagy bivaly?
Ezen sokáig rágódik
Végtelen bőlcsessége,
Míg bőlcsen megállítódik,
S bika lész őfelsége.
Nem tudom én, íly egyszerre
Ezt véghez hogy vihette;
Talán, Isten bocsáss! erre
Az ördög – segíthette.
Akárhogy esett, elég e'
Hozzá, hogy bikává vált,
S ímé, bika istensége
A tűkör előtt megállt.
Nézte új ábrázatjában
Magát, hát szép mindene;
Akármely szilaj gulyába
Bikának béillene.
Sajnálta, hogy hajdanába
Ezt ésszel fel nem érte
S Pasiphaét íly formába
Néhányszor nem kísérte.
Tudtam volna én, hol fáj a
Nap buja leányának,
Bár csalárd tehén formája
Nem hitt volna bikának.
Így szólt, s sietvén céljára,
Egy kis köd szárnyán leszáll
Azon szép vőlgy lapályára
S ott a zőld fűben megáll.
Oly színt vesz tekintetére,
Mintha nem is ügyelne
A szűzek víg seregére,
Az akármit mívelne. –
Így megindúl szédelegve,
Arra közelébb cammog:
Hát a sok leány rettegve
Mind a szaladáshoz fog.
Bár a szaladás fortélyát
Semmivé nem tehette:
Jól tudván tanúlt rolléját,
Még ezt itt fel sem vette.
Volt néki tapasztalása
Már az ilyen dolgokban,
A románok olvasása
Segítette sokakban.
Naso szerelmes munkáit
Százszor jobban értette,
Mint Burmann önnön nótáit,
Melyekkel bővítette.
Írt is sok szép jegyzéseket
Az Amorum Liberre,
Melyeknek elvesztéseket
Heyne se hozza helyre.
Azért nyájas szelídséget
Őltözik fel magára,
Hallgat és vigyáz evégett
Minden moccanására.
Jámbor magaviselése
Tetszvén Európának:
Nézd, be nyájas a nézése!
Így szólt egy hófdámának.
Ha tudna, tán hozzánk szólna,
Oly szelíden néz felénk;
Nem hiszem, hogy hamis volna,
Mégis hogy megijedénk.
Senki se higyjen macskának,
(A dáma ezt feleli)
De jobban ne a bikának,
Mert az jól megökleli.
Szép volna a homlokára
Egy kis koszorút tenni,
Mondja a dáma szavára:
Oda kén hozzá menni.
Még jól tán ki sem mondhatja
A princissa szavait,
Már a zőld fűbe nyugtatja
A szép bika tagjait.
Kérődzik és jámborsága
Kitűndöklik szeméből,
Nem látszik ki gonoszsága
Bika-tekintetéből.
A princiss megbátorodik,
Már nem fél a szarvától,
(Egy leány sem iszonyodik
Azólta a bikától).
Hozzá megy hát, most füleit
Vakarja, majd szarvára
Köti virág-köteleit
S ah! felmász a hátára.
Majd kibúva őfelsége
Bőriből a bikának;
Szíve forró lánggal ége
Édes csiklandásának.
Kőlcsön esik emelése,
Gondolja, szép terhének,
Mely dicső előérzése
Gyúladozó szívének.
Látja születő formába
A boldog jövendőket;
Még egy lépés a céljába,
Mindjárt eléri őket.
Ebben nem is hibázának
Jól gyakorlott lábai,
E mindenható marhának
Szerelmes ugrásai.
Mert alig űlt a hátára
Jól a kisasszonyka fel:
Felpattan szikra módjára
Az ártatlan teherrel;
S mint a szél, mely Lybiának
Felkapja fövennyeit,
Vagy a tikkadt Serikának
Elfutja térségeit;
Hordván a tenger színére
A homokot szárnyain,
Repűl a túlsó szélére
Annak duzzadt habjain.
Így szökött egy ugrásával
A bőgő isten belé
A tengerbe – s prédájával
Így nyomúlt Kréta felé.
Azok, kik vele valának
A princissel, ezeket
Látván, a partra futának
S törik gyenge kezeket.
Ezeknek tördelt jajjai
Őtet addig kísérték,
Míg a tenger dagályai
Látnia megengedték.
Azonban Európa is
A habok közt jajgata,
Még a tenger fenekén is
Borzasztó jajt hallata.
De az isten örömébe
Siket volt jajjaira,
E kétségbeesésébe
Omló zokogásira.
Vitte a víz híg térségén,
Mintha vér látásától
Felgyúladott dühösségén
Nem tarthatna magától.
A Neptunus gulyáinak
Vén számadó pásztora,
Proteus és bojtárinak
Öszveszaladt tábora,
Nemkülönben a tengernek
Több betyár istenei,
Kik a gulyáknál hevernek,
S a Thetis gyermekei
Perge kacajjal követték
Őfelségét úsztában;
Sokan csúfsággal illeték,
Ragodzván a farában.
Egy triton a vasvilláját
A farának vetette,
Meglökvén az isten-gályát,
Jól elébbsegítette.
De elszenvedte békével
Ő tőlök mindezeket,
Bár belől teremtettével
Szidta enyelgéseket.
Azonban túlsó szélére
A tengernek átúszott,
Itt hátáról a fövényre
Európa lecsúszott.
Érzéketlen terűlének
Eltörődött tagjai,
Megállván zavart vérének
Bédugult folyásai.
A mint a merész ibolyára,
Mikor jókor búvik fel,
Rálehell a fagyos pára,
S ez lankadva hervad el:
Így hervadtak el rózsái
Halavány orcáinak,
E hajdani szűz tanyái
A tíz gráciáinak.
A szent barom megsajdítván
Ezt a maskarájából,
Mindjárt hasznára fordítván,
Kibúvik a bikából.
S módi gavallér formába
Frissen általkőltözik,
S egy szép innepi gálába
Fényesen felőltözik.
Á la Titus nyírt hajának
Bodrozott frizurája
Bozontos figarójának
Nem tér könnyen alája.
Jól szabott englisch sachjába
Minden egy-egy tag kiűlt,
Kivált előlvarrásába
A sach majd széjjelfeszűlt.
Módi kaputja s csizmája
Jó gusztussal van varrva,
Hármasával az órája
Bársonytokba takarva.
Íly módi őltözetében
Toppan Európánál,
Felveszi gyöngén ölébe,
Átfogván derekánál;
Fehér mellyét kitakarja,
Megoldozza ruháit,
Míg gyengén ölelő karja
Szorítja tagocskáit,
Majd élesztő balzsamával
Csiklandozza szaglását,
S ennek kifolyó szagjával
Enyhíti ájúlását.
E hűs balzsam erejétől
A szűz magához tére,
Lassan-lassan seprejétől
Meghiggadva a vére.
Félve tért meg orcájára
Futkosó pirossága,
Melynek gyakran hűlt nyomára
Egy lankadó szín hága.
Ekkor, amint ezt magával
Hozta a bon ton nála,
Az úr a kisasszonykával
Íly galant diskurála:
Isten hozta! Isten hozta!
Kincsem a kisasszonykát!
Ugyan, ugyan mi okozta
Ezen elájúlását?
Honnan, hová akar menni,
Kedvesem, így magába?
Óh, én társa fogok lenni
Akármely szándékába;
Par dieu! boldog órába
Esett idejövésem.
Ezt az égerfa héjába
Még ma mélyen bevésem.
Megérzém biz ezt előre,
Mert álmodtam szépeket;
Ma mindíg a szemem szőre
S a nagyújjom viszketett.
Örvendek, hogy itt kertembe
Alássan tisztelhetem;
Még jobban, hogy az ölembe,
Kincsecském, szemlélhetem.
Ne féljen, s gondja ne légyen,
Kedvesem, itt semmire,
Csak egy kis pihenést végyen,
Gondom lesz a többire.
Majd derék paripájának
Jó abrakot adatok,
S míg majd a kisasszonykának
Többekkel szolgálhatok,
Addig akár itt leűljünk
A ligetek vőlgyébe,
Akár amoda ledűljünk
A rózsák sűrűsébe.
Mint otthon, itt úgy viselje
Magát a kisasszonyka,
Nincsen itt kitől szégyelje
Magát ne genierozza.
Vesse le ázott ruháját
S szárassza meg mindenét,
Strimflijét és viganóját
S kis hosszú ingecskéjét.
Én szobaleány képébe
Avec permis szolgálok,
Tán a kisasszony ölébe
Jutalmat majd találok.
Ezen szók között oldozza
Legalsóbb kötéseit
S tiltott helyeken hordozza
Mindenható kezeit.
Elébb a szűz ki nem állta
A nagy udvariságot,
Akármely szépen instálta
Az úr a szabadságot;
De mivelhogy a dámáknak
Magok-vonogatása
Csak forma, s a leánykáknak
Ez még ma is szokása –
Hogy midőn győzni szeretnek,
Meggyőzetni kívánnak,
És ha szépen kérettetnek,
Utóljára megszánnak.
Ő is sok szép kérésére
Engedett a szavának
S mindenekbe tetszésére
Hajlott gavallérjának.
Ekkor – itt lész már a java
E kis históriának,
Itt lész érezhető szava
Ezen komédiának.
Szűzek! Kik ezt olvassátok
Pirúlva s nevetéssel,
Tudom, tudni kívánjátok
Vágyódó repeséssel,
Hogy itt lucskos kis szépjével
Mit csinált őfelsége,
S mi a játék velejével
A felvonásnak vége?
De nem merem kimondani,
Mert félek a papoktól,
Ha meg találnák hallani:
Isten ments meg azoktól!
Úgyis van már ideátok
Az ilyen felvonásról,
Mert nem hiszem, hogy tudnátok
Annyit a lenfonásról.
Azért csak rövid summába,
És elhagyván belőle
Azt, ami nem szép magába,
Ezt említem felőle,
Hogy a szűz engedelméből
Derék früstököt csapa
Az úr s a friss pecsenyéből
Négy jó porciót kapa.
A nimfák előúszának
E dolog látására,
S mindnyájan rábámúlának
Az isten munkájára.
Sok csaknem agyonnevette
Magát, – sok elpírúla,
Némely szemeit béfedte
És másfelé fordúla.
Ez a többiek fülébe
Titkos dolgot sugdosott,
Míg a másik örömébe
A farkához rugdosott.
Neptun pedig szigonyjára
Dűlvén, ezt kiáltotta:
Bátyám! kedves prositjára
Váljon a híg rántotta. –
Itt a szerelmes szcénának
Az estve véget vetett
És a nagy Európának
Nagy neve úgy született.

*

Jó, hogy ártatlanságnak
E tolvajja elveszett,
S nem adnak e csalárdságnak
Isteni tiszteletet. – – –
Kár, hogy emberi formába
Keresztelt bikák vannak,
Kik a bujaság nyomába
Barom módra rohannak!!

1795

Az Otahajta

Levél egy nagyérdemű úrhoz

– – – – – – – – – – – –
Így gondolkodott magában
Az egyűgyű Otahajta,
Ki egykor egyet sohajta
Sorsán puszta kősziklában.

Ő látván, hogy szűz fényében
A nap az ő partján jön fel,
Az ő partján enyészik el
A tengernek kék vizében:

Azt gondolta csekély ésszel,
Hogy egy-két vad kőszirt között
E kis szigetbe kőltözött
A világ mind az öt résszel.

Hogy annak minden forgása,
Baja csak abban végződik,
Ha a szigethez verődik
A szomszéd tenger habzása.

Amely minthogy messze terjedt,
Gondolta, hogy van valami
Még arra, de nem tudja mi,
S annak tudására gerjedt…

De megúnván bőlcselkedni
Tévelygő gondolatival,
Elindúlt vadtársaival
A pusztákra, gyökért szedni. –

S hát, ím, víg kiáltásokra
Rendűl meg a sziget tája;
S egy európai gálya
Száll pompáson a partokra,

Melynek várából végtére
Nyájas nézéssel kilépe
A boldogabb világ népe
E sovány sziget szélére.

A több gyáva barbarusok
Elfutottak félelemmel:
De ez nézi meredt szemmel,
Milyen nyájas geniusok,

Akik vele fogtak kezet,
Kiknek szívek oly jó, oly szent,
Rólok s hazájokról mindent
Sohajtozva elkérdezett.

E jószívű idegenek,
Ami csak szép valójába
És csínos Európába,
Mindent előbeszéltenek. –

Az indus szemét könny telte;
S mihelyt a boldog megyébe
Hívták, – ugrott örömébe.
S barátit rendre ölelte.

D[ebreceni] Magyar Psyche[1]

A poétai és lakadalmi felség kegyelmével. Indúlt Páfusból.
Pénteken (die Veneris) Kisasszony havának 23-ikán 1795.

(1)

A csatázó mezőkről

Nussberg.[2] Decemb. 11d írják, hogy Feldmarsal Lieutenant
Liebesgott maga mellé vévén a ciprusi infánteriából két bataliont
Eroszokból és egy osztályt a serviai volontérokból, még aznap
kiindúlt, és a mi Literatúr-posztunkat addig attakírozta, hogy
General Offerhaus, Májor Plátó és Dragonyos Kapitány Cicero minden
officirjaival[3] s az egész Tusculana Regementtel a kemény tüzet nem
állhatván, reterálni kéntelenítettek, s maga is Professeúr a szivén
igen kemény sebet kapott, mindazáltal gyógyúlását várjuk. Az ellenség
a mi posztunkat elfoglalván, rajta mindjárt Szerelem Fáját állított, s
nagy Vive le Amour! kiáltások között beljebb nyomúlt.

Mädchendorf. December 16-dikán Így ír egy levelező barátunk,
hogy a múlt csatába megsebesíttetett Proffesseúr halál[4]
regementjéből való apró fekete karabélyossai a veisenburgi lineákon
elmaschrirozván a Magyar Niederlandra beütöttek. "A csata (ezek a
privát levél szava) részünkről nem igen kemény volt, s a várat az öreg
comendáns, jóllehet még tovább is tarthatta volna, mindjárt általadta
capitulátióra, ahol is mindent, ami a várhoz tartozott, Professeúr
nevében elfoglaltunk. A mieink katonai symboluma e' volt: Clare, ou
la Mort!"[5]

Franciaország

Párizs. Dec. 10d. Ma tett a házi jóra ügyelő Comissio némely
ártalmasokról panaszt a Convent előtt. "Hazafiak (így szólott az
egyik) ma van az a szerencsés nap, melyben jelenthetem tinéktek, hogy
a házi bóldogságnak ellenségei, kik már a Conciergerie-be vagynak,
utólsó szándékjokat füstbe menni szemlélték. A Respublica baráti
hízelkednek magoknak azzal, hogy sem Solitude, sem Morosite, sem
La Trappe, sem a Celibek Vendéje az ő közjóra való törekedéseknek
elrontására elég erővel nem bírhattak. Él ez a Respublica, s ebben sem
a házi dictátorság, sem a belső despotismus, sem semmi nem tész kárt,
valami a Constitutio ellen van: Él ez a Respublica, és ennek tagjai
megoszolhatatlanok. Éljen az egyenlőség, és ez a megoszolhatatlan
Respublica!

A Convent decretálta 1.) Hogy ez a beszéd kinyomtattassék. 2.)
Hogy a foglyok a Hymenale forumnak általadattassanak. 3.) Hogy akik
a Respublicába bé nem állanak, vagy abból emigrálnak, vagy idegen
Constitutiót s aristocratismust vesznek be, mindazokra szorossan
vigyázzon a házi jóra ügyelő Comissio. Ezt követte a népnek tapsolása,
és mindenfelé ilyen kiáltás hallatott: Vive l'Egalité! Vive la
République!

Másnap a foglyok a Hymenale forum eleibe vitettek, ahol is St.
Amour kérdőre vonván őket, procatorul előállott la Morie, s nagy
indúlatok között folyván az egész törvénytétel, csakugyan e' lett a
vége, hogy a sententia kimondatott reájok, s még aznap a Champagner
Piacon, ebéd után mindjárt legulotiniroztattak.

Egy elólthatatlan tűzről van emlékezet a kűlső levelekben, melyről
már eddig egyebet nem tudhatunk, hanem 1.) hogy az ólthatatlan. 2.)
mindent egyszerre emésztő lánggal fut keresztűl. 3.) a Convent a
közjóra ügyelő Comissiónak adta által a megvizsgálásra. 4.) hogy
az ártalmasnak ítélte s veszedelmesnek az emberi nemzetségre nézve!
Én pedig egy eroticus író után ilyen értelmemet közölhetem róla az
érdemes Publicummal, hogy ez 1.) minden emberbe megvan. 2.) az
ifjúságnak eleitől fogva kezd éledni és sebes tűzzel éget. 3.) óltása
még veszedelmesebb. 4.) ezt ha óltani nem lehet, rejtegetni kell,
s csak egy hasonlóképpen égő személynek lehet kijelenteni, annak is
csak pap hírével. 5.) ezt csak a vénség jege ólthatja el, vagy ha
valaki a serráilba s hárembe igyekezik promotiót kapni. 6.) ezzel az
ólthatatlan tűzzel egész vigyázással kell járni a más szalmája körűl.
7.) ez az emberi nemzetségre nézve nemcsak nem ártalmas, hanem
hasznos, sőt elmúlhatatlanúl szükséges is.

A neuvidi újság jegyzése

A Rhédey palotával általellenbe egy telegrafus[6], melynek
kilátása Túrig határozódott. Most legközelebb ezen írás olvastatott
rajta, amint az ezen árkushoz ragasztott réztábla mutatja: Klára!
Légy hívem, mint én tenéked. Melyre a túri paróchián lévő telegrafuson
ez látszatott: Szeretlek! tisztán, hóltig. A hír igen nagy sebességgel
repűlt, mindjárt tudva volt a két szívnél. A kis szerelmek űltek fel a
telegrafusokra s kötelét ők rángatták.

Megbillent az a telegrafus is[7], amely a Kártigám palotája és a
jegenyefás Thuilleria között a Literaire Bastillének általellenébe
vagyon, és a Szívesség látván a telescopiumon ama jövendő boldog
együttélésnek minden gyönyörűségekkel kihímzett scénáját egy boldog ég
alatt hosszason kinyúlni, ilyen patriótai innepi igékre rángatta annak
köteleit:

Éljen hát Budai Ésaiás, s vele
Nyerjen díszt Ercsei Klárája kebele!

Amint mindezeket láthatni a réztáblán.

Niederland

Nieuport. Már bizonyos nálunk, hogy a niederlandi statusok a frigyes
Belgium Constitutióját bevették, van is reménységünk, hogy attól el
nem állanak. A szövetség mind a két részről a követek előtt esküvéssel
erősíttetett meg, zálogokat is váltottak mind a két részről. A La
Tour[8] könnyű seregét már el is indították, nagy készűletek vagynak
mindenfelé, ebből minden jókat várhatunk.

Ánglia

London. Itt a Parlamentum még most is áll, a Felső Ház deputatiót
rendelt az Alsó Parlamentumhoz, ahonnan várják vissza őket Januarius
26-dikára a kívánt válasszal és az onnan viszontag kűldendő biztosokkal.
Ez jó lépés: örűlhet ennek egész Anglia.

Egy anglus hajóskapitány, aki sok szép útazásairól már igen
nevezetessé tette magát, kiindúlván a Coock kapitánytól feltalált
Terra Concordiaeból, egynehány napi útazás után vígan szállott
ki a Caput bonae Speinél[9], s ott megtévén a szükséges készűleteket,
mindeneit reparáltatta; s a Terra del Fuegóban várván az időre
körűljárta az Amazonum Régiot, mely az ártatlan gyönyörűségnek
hazája, s kellemetes szelídség lakja örökös tavasszát. Itt talált
egy olyan kincsre, mely hosszas hajókázásival járó únalmait bőv
örömmel és méltó jutalommal bíztatta. Feltette ezt hajójába,
megindúlt, s boldog megelégedés mozgatta fáradt kórmányját. Három
állapodása volt, mindenikben új-új nemét érzette szerencséjének: első
volt Porto Santo, második Porto Bello, harmadik Porto Ricco,
kedves három kikötőhelyek Amerika napkeleti oldalain. Innen ment
ama nevezetes Promontoriumhoz, melynek neve is szent borzadással
hatotta meg lelkét: neve Capo Gratias a Dios. Feljebb hajózván
északra, eljutott Virginiába, hol sok kincsekkel rakodva, hazafelé
megindúlt örömkiáltások között, nyájas szellők lengedeztették feszűlt
vitorláit, s a lesimúlt habok tér útat engedtek szeretett hajójának.
A Vénus fia volt rámetszve, hatalmát esmerte Oceán. Így elére a
Fortunata Insulák közűl egybe, ott múlat most ez a nagy hajós,
várják 26d Januar, akkor köti ki hajóját az úgy nevezett the Paplan
szélére.[10]

Spanyolország

Ami az újságokban íratik, hogy Della Union esett volna, az nem
igaz: sőt inkább a rendet szépen viszi, s most malagai borral is
szolgált volna, de hallotta, hogy a tokaji is igen jó.

Olaszország

Neapolisból írják, hogy ott vagyon egy csudatévő szent ereklye,
– mely a szívfájást hathatós erejével elveszi, a hipokondriát,
melánkóliát elűzi, víg elmét ád, poétai ereje is mód nélkűl nagy
van, a szegényt gazdaggá, hatalmassá tészi, sok ha iszik belőle,
szarva nő[11], cornua sumit, barátság csinálásra is igen alkalmatos,
sat. Minden főbb vacsorákon, bálakba, solennitásokba, és kivált
– lakodalmakba el szokták vinni, szolgálnak belőle – mint más
szentségekből, – pénzért. Ára 2 arany. A neve – – – Lacryma
Christi.[12]

Magyarország

Debrecen. Jan. 14-dikén.[13] Itt nálunk a tojás oly módnélkűl
drága, hogy amit még atyáink sem értek, párja 4-5 krajcár, a
lakodalmak sokba kerűlnek, mert a laska, derelye csupa ráritás[14]
nálunk, a szegénység vagy ezek nélkűl ejti meg a lakzit, vagy csekély
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – a rostába maradt. – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – pedig sok a
lakodalom. Az ifjúságnak csak van kurázsija: de a kakasnak tám a
confortatio se használna, – – – – – – – – A hús olcsó, de a kenyér
igen drága. – A tél minálunk igen keményen viseli magát, majd két
hónapja, hogy a hó szűntelen esik, csupa téli kánikulánk van[15]:
oly rekkenő hideg, hogy a magános emberek féltik magokat a hidegtől,
s hogy meg ne vegye őket, egy barátságos alku s egy Isten
úgysegéljen után egymás mellé búnak s úgy vexelezik a meleget.

Erosz Birodalom[16]

Az Erosz cárné parancsolatjára Herceg Amorov[17] négy linea
hajót és hat fragettákat kűld ki a Golfo di Fávorita tenger-öbölbe,
melyekbe a legdrágább portékákat rakatta. Az egyik tele van a
legfájinabb gyönyörűségekkel, melyekre nem mindenütt lehet szert
tenni; a másikba mind szerelmes csókok és ölelések vagynak lerakva,
számtalan Verschlágokba; a harmadik mind kellemetesség spiritussaival
telt hordókkal van megterhelve; negyedikben van külömb-külömbféle
drága portéka, ambrosia, nephente, méz, panacea, móly,
mirtus-productumok s egyéb afélék, ötödikben van a legjobb cyprusi
puskapor, mely egy szikrától is fellobban, s lángja örökké tart,
s a többi. Ezt hová kűldi, titokban vagyon, de könnyű eltalálni. A
köteleken apró szerelmek játszanak, s zászlóin B. E. és E. K. vagyon
egy öszvefogott kézzel, és ezen fejűlírással: – Az igaz szeretet
jutalma magától! mely írást két kiterjesztett szárnyú galambok
tartanak. De erről másszor bővebben – –

Lengyelország

A lengyel contrallor rövid időn meg fog érkezni, egész muzsikával
énekelvén a nemzeti nótát: már meg is vagynak a rendelések tétetve
a legjobbféle magyarországi borokról, amelyeket leginkább kedvel az
említett lengyel contrallor. »Lengyel! Nótákat is vonj: Mert van
úrfi, kisasszony!« - [18]

Elegyes jegyzések

A békesség a Tócó és Alsóberettyói hatalmasságok között megvan.
Választatott reá a két féltől egy a neutralista potentatorok közzűl
L* B*[19] úr, ez a két rész között örökös szövetséget csinált és szabad
commerciumot: végre mindeniket megeskettette, kik is kezet fogván
egymással, elfogadták a legszentebb hitet. S az utánavaló napokat
öröm között űlték meg.

Gróf Vartenslében őnagysága főquártélyánál, s a császári
Naturae Curiosorum Kabinétjánál igen nevezetes dolgok fognak történni
januarius 27-dikén. A fársángnak igen jeles actáit fogjuk szemlélni,
amint a külső vachterek observatoriumából tudjuk. Jelen fognak lenni
e pompás és ritka gyűlésen mindazok, valakiket ez közelebbről illet,
mindaddig, míg a főbb actorok a prosceniumba vonván magokat, a
Hymeneus kárpitja lefolyik.Egy emlékezetre méltó történetet ír egy
barátunk, hogy tudniillik bizonyos hazánkbeli tudós januarius 27-dikén
a gyermekeknek diót fog hinteni. Mely végre minden gyermekek innepi
ódákat tartoznak énekelni őnékie. A Magyar Psyche is sok szerencsét
kíván e tőle tisztelt nagy embernek. Örökös háladatossággal is
viseltetik azok eránt, akikben a jó szív s valódi érdem lakik: mások
ha azt tőle meg nem nyerik, attól van, hogy nem látja bennek azokat.

Utópia[20]

Narrnspielen. Kos havának 15-én. A Joh. Bapt. Rousseautól[21]
említett Morosofica Facultas most legközelebben adott ki egy matériát
00000 babarus jutalomra. A matéria ez: Vajon az asszonyok emberek-e,
vagy nem? Némelyek már, amint halljuk, kezdik is mutogatni. Hanem
minthogy semmi controversiának elhatározásába az interresatus félnek
szava nem lehet: tehát minthogy itt emberekről van a szó, ebbe a
dologba bele nem szólhat – ember, nem is szólott még eddig az ideig.
Egy csakugyan Utópiában lakó Halbernarri író igyekezik ezt mostanába
megmutatni. Óhajtjuk ennek a disinterressatus írónak munkáját.
Különben is nem tudjuk, melyik csinál alábbvalót, az-e, aki tagadja,
vagy aki árkusokba mutogatja ezt, hogy: Kétszer kettő négy. – Erről
többet várunk Utópiából: minthogy itt ebbe a mi világunkba, ahol csak
a valóságok fordúlnak elő, ilyenekhez – hála legyen a jó és szép
gondolkozásnak, szerencsénk nem igen van. –

Tudománybeli híradások

Jelentik az érdemes publicumnak, hogy rövid időn igen jeles magyar
munka fog kijőni a sajtó alól, melyből nagyon sokat reménylhet a
nemzet. Ezt előfizetésre nem nyomtatják, mert a' nem igen szokott az
auctornak becsűletére szolgálni. – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – A többit a censor magának tartotta. – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Várhatni ezen
nevezetes tudósnak több íly jeles szüleményjeit is: mert már különben
is megtette rá a szükséges készűleteket. – Az isten éltesse e tisztelt
hazánkfiát!

T. T. mezőtúri prédikátor Ercsei Dániel úr, kiről a magyar
újságokban néhányszor volt emlékezet, a maga sacra philologiában
esméretes talentominak most egy új pédáját adta, tudniillik Ésaiás
mellé egy igen szép és ritka példájú munkát helyheztetett. Sokat
köszönhet itten m. b. T. T. Prof. Varjas úrnak. A nevezett prédikátor
úrnak vagyon igen jeles Poétai munkája is: ezt az utolsót a Psyche
írója is jól esmeri…

T. T. Pater Révai Miklós győri professor úr némely kőlteményes
maradványokat, ritka régiségeket és fragmenteket szép számmal adott
ki eddig az ideig, jelentvén egyszersmind azt a hazafiúi kívánságát,
mely szerént óhajtja, hogy valamely tudós magyar az ilyeneket
közönségessé tévén, mentse meg az elveszéstől. Én is azért kívántam
kedves nemzetemmel közleni egy olyan originalis darabot, amely nem
tökéletes ugyan, de van benne legalább olyan, amivel megérdemelhette
ezt a helyet, amely – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – –[22] Ez a darab tökéletességre nem mehetett
az Auctornak[23] reménytelen halála miatt, ő Bacchussal együtt
meghólt és eltemettetett, s végre nem vihette, amihez fogott.
Sajnálhatni, hogy így esett: de feltámadását nem várhatni, – mert
már meg is büszhödt, és valósággal nem alszik, hanem meghólt.

De bizonyos reménység bíztat bennünket, hogy nemcsak az
autographumot rendbe szedni, hanem a literaturánk nagyobb díszére
folytatását is fogja közleni mindnyájunkkal, kik azt voltaképpen
óhajtjuk, a meghóltaknak érdemes successora... kit is ennek
teljesítésére igen kérünk, a szép tudományok nevébe kénszerítvén. A
jelentett darabot megkűldöttük érdemes olvasóinknak a Bibliotékában.

Utólsó jegyzések

Nyomtatott kopertával még mostan nem szolgálhattunk érdemes
olvasóink, jóllehet eléggé igyekeztünk benne, de nem lehetett,
minthogy a typographiába két sor kopertára való betű nem találtatott.
A közönséges typographiába kéntelenítettünk tehát próbálni, de
ott olyan feleletet kaptunk, hogy a communitástól instálljuk a
szabadságot.[24] Farsang végin tehát instantiát fogunk beadni,
hogy január 27-dikére szabad legyen kopertát nyomtattatnunk. –
Jegyzéseinket lásd a Bibliotékában.

Psyche ugyan eljár az újsággal s pillangó-szárnyakon télvíz idején
is elviszi a fársángi újságokat: de olvasóinktól amellett megkívánja
a jutalmat[25], és aki ezt tőle megvonja, magának tulajdonítsa, ha a
férjének, Cupidónak, pisztolya rásűl. A szép feleség panassza hatalmas
rúgó!…

(2)

Magyar Múzsa

Nymphae, noster amor, Libethrides!
aut mihi carmen, Quale meo Codro,
concedite: – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – Aut si non possu-
mus omnes, Hic arguta sacra pendebit
fistula pinu!

Fiorenza, D. I. Giauar. 1795.

Strena, e festa epitalamica

In Occasione delle felicissime Nozze dei Nobilissimi ed Eximii Signori
D. ESAIA BUDAI Dottore nell' Filosofia, e Professore, della Storia ed
Eloquenza nel Collegio Riformato di Debrecino, citta Ongarese ec. e
D. CHIARA ERCEI figliuola del Reverendissimo Signore Daniele Ercei,
Pastor di Torino, Oppido d'Ongria.

Diva, vernanti residens Cythero,
Quae colis gratam Paphon, et virentem
Laeta cum Nymphis Amathunta lustras,
Alma Dione!

Huc ades voto properante flavos
Myrteis crines resoluta sertis,
Huc ades, nectar roseisque fundens
Basia labris.

Qualis ad pulchrum veniens Adonin
Cyprios olim petiisse saltus
Diceris, tales, Erycina ridens!
Indue vultus.

Huc pharetrati veniant Amores
Aetheris blandi vada navigantes[26]
Flore Paestano: comitetur omnis
Turba Jocorum.

Huc Voluptates veniant beatae,
Huc et optato pede Gratiarum
Laeta festivos veniat corona
Dicere cantus!

Vos Hymen doctis foribus sonare
Nunc jubet Carmen Geniale Sponsis;
Nunc ubi blandas retulit tenebras
Lucidus Hesper.

Dicite: »Aeternos agat hoc Par annos!«
Dicite: »Aeternos amet hoc Par annos,
Grata carpentes Veneris sub imo
Gaudia corde.

Lustra viventes peragant beata,
Mutuo iungant thalamos amore,
Sera sic olim genibus propago
Ludat avitis.«

Haec et aurato generosa Pallas
Reddidit plectro: sonuit canorum
Barbiton Musis: sonuit sacratis
Collibus Echo.

Filidoro Benvenuto Blandusiense,
Pastor Arcade. [27]

A szépség leánya

A hajnalcsillagnak, mely az első reggel
A több csillagokat húnytatja sereggel,
S felszedvén az éjnek megrongyolt kárpitját,
Kitárja a piros napkeletnek nyitját,
Halvány ezüst színnel tündöklő udvarán,
A kellemetesség mosolygó pitvarán
Áll egy dicső templom, melyben a szépségnek
Szíveket bájoló szövétneki égnek.
A mesterség benne ólcsítja a drágát,
A drága neveli annak méltóságát.
Jáspis sziklákon áll smaragd menyezete,
Az arany s a gyémánt csak külső szemete.
Körűlte mírtus-fák kásia bokrokkal
Szent árnyékot hintnek nyájas illatokkal.
A rózsások között szerelmes platanok
Zőldelnek, s ágaik mind hervadatlanok.
Az izzadó vesszők balsammal csepegnek,
Melyek a viola-tőlcsérbe peregnek,
A játszva kerengő zefirek felvervén
E kedves szagokat s egymásba kevervén,
Öröm-suttogással a fát szaladozzák
S a tiszta levegőt öszvebalsamozzák.
Körűl, a liliom- és thim-patikába,
Zsibongnak a méhek egy édes munkába.
Itt csinálnak olyan mézzel száz kast teli,
Mely a mi keserűbb mézünket mézeli.
Ezüst szín habokkal túl egy forrás fakad,
S egy széles kőszálról víg csergéssel szakad.
Partjait sok ezer virágok hímelik
S lesuhanó vizét csókokkal tisztelik.
A szerelmes fűzfák hűs alját mellette
Kellemes zőld pásit-bársony terítette,
Hol édesek szoktak lenni az alvások,
S csak gyönyörködtetők az álmodozások,
Melyeket még jobban édesít messzéről
A gerlicenyögés a fák tetejéről
S a fülemilének ékes éneklése,
A játszó pacsirta cifrázott zengése.
Körűl papagállyal zengenek határi,
Örömnótát sípol a tenglic s kanári,
Melyeket sok ezer muzsikák kevernek,
S a vőlgynek echói mindent visszavernek.
E víg koncerteken a szépség leányi,
Az érzékeny szívek imádott bálványi,
Koszorúzva járnak s öröm-danolással
Víg táncokat, öszve fogódzván egymással.
Nyájas etéziák körűltök lebegnek
S ruhájoknak vékony ködén enyelegnek.
Az örömök velek tombolnak a fűbe,
A szerelmek száz lest hánynak a sűrűbe.
A gyönyörűségek édes bágyadással
Enyelegnek, mint fél-álomba, egymással.
A tréfák s a vídám nevetések sorral
Kacagva repdesnek sokféle táborral.
Ámor egy zőld szőlő-lugas árnyékában
Fűzi a szíveket hosszú pórászában,
Méreggel mézeli köszörűlt nyilait,
Nevetéssel veti fel kalkulussait.
Bacchus kezet fogván vele a lugasba,
Borát kurjongatva önti a nagy hasba.[28]
Kívűl a lugason fáklyát gyújt Himen.
Triumfál a nyőstény mellé kerűlt hímen.
Ezek közt pirosló orcával s ajakkal
A délceg ifjúság jár felemelt nyakkal.
Kedves mátkájának pillogat szemébe
Az új szerelemmel gerjedező Hébe,[29]
S hószínű karjait karjaiba fűzvén,
Sétálgat, mosolyog, az únalmat űzvén.

*

Maga benn a szépség istenasszonykája
Szép, mint a felkelő reggelnek formája,
Igéző súgárral fénylik mosolyogva,
S minden teremtést tart aranyláncon fogva
Óltárán ég ezer szívnek áldozatja,
Mely a sohajtások füstét haboztatja.
Fegyver nélkűl áll fel ennek köz hatalma.
Elég erre egy szó, nem kell aranyalma.
Nyilait pillantás szárnyain hajítja,
Mely a szívnek belső rejtekit megnyitja,
Térdre hullat mindent egy kézszorítással,
Bőlcset is megbájol fél mosolyodással.
Ritka teremtésre fest ő olyan mázat,
Hogy remek lehessen rajta az ábrázat:
De akire nyájas szemekkel tekintett
S tisztább súgáriból reá bőven hintett:
Akármely fáradság azért kicsiny érdem:
Sőt fáradság nélkűl lehet-e, azt kérdem?
Van a többek között egy ifjú nimfája,
Mely szép újjainak egy remek munkája,
Ki ha középszerű szépségekkel bírna:
Pennám róla hosszas oratiót írna.
De szépűljön ezzel az olyan ábrázat,
Melyre vagy miniom, vagy vers kent szebb mázat.
Nem alacsonyítom szépségét meg azzal,
Hogy a dícséretet szórjam rá halmazzal.
E' legyen legnagyobb magasztalására,
Hogy csak azt mondom meg: ez – – – –
– – – – – – – – – – – – – Ercsei Klára!

Írta: Szépligeti Édes József,
minden szépeknek igaz tisztelője
addig, ameddig az aesthetica kívánja.

Lakodalmi kar

Ifjak

Örűlj, tanúlt ifjú! nyugtató partjára
Értél futásodnak, örűlj: tiéd Klára!
Örűlj! kösd myrtussal körűl homlokodat,
Innepeld örömmel e vidám napodat.
Állj fel a partra-ért hajód árbocára,
Tekints fáradságos útad scénájára;
S körűlnézvén minden eddig volt munkádon,
Nyugtasd meg elfáradt szemedet Klárádon.
Akkor triumphusi örvendő énekkel
Bíztasd jobb órákról ölelő kezekkel.
Boldog vagy! s ha mi is azt nem kedvellenénk,
Ritka szerencsédet nagyon irígylenénk.
Most pedig örűlünk; s tőlünk az ajándék
Lesz egy lakodalmi jót kívánó szándék.
Örűlj, tanúlt ifjú! nyugtató partjára
Értél futásodnak, örűlj: tiéd Klára.

Szűzek

Szent öröm lepje meg ártatlan lelkedet,
Bóldognak mondhatunk, óh szép szűz! tégedet.
A te szűz erkőlcsid díszes szépségeddel,
Amit érdemlettek, dicsekedve vedd el.
Szerettek az egek, s megvan a méltó bér,
Egy oly bér, mely sok száz tálentumokat ér.
Menjél kiterjesztett karral kebelébe,
Így öntsd ki ártatlan lelkedet lelkébe:
Egy szűz nyájassággal rápillantó szemmel
Bíztasd holtig tartó igaz szerelemmel.
Örűlj velünk, mi is, ímé, mind örűlünk,
Rátok jót kívánó érzéssel hevűlünk.
Eddig kosaradat tőltöttük virággal,
Most már gyümőlcsökkel szagoskodó ággal.
Szent öröm lepje meg ártatlan lelkedet,
Bóldognak mondhatunk, óh szép szűz! tégedet.

Ifjak

Menyasszonnyá lettél, aki vóltál hajadon,
Pántlika helyett már konty van a hajadon.
De azért virtusid díszét le nem bontja
A menyasszony öszvesodrott kontya.
Sem komorabb idők reád nem borúlnak,
Hogy már a leányi nyájas nevek múlnak.
Egy szőlő magába a nedves főldre dűl,
A féreg is rágja, a béka is ráűl:
De ha fához érhet ölelő kezekkel,
Magosra felfuthat piros gerezdekkel,
Akkor az fáradtra hint kedves álmokat,
Édes nektárjával meg is újít sokat.
Mi látjuk ama szép scénát már előre,
Melyben boldog élted foly le jövendőre.
Menyasszonnyá lettél, ki voltál hajadon,
Pántlika helyett már konty van a hajadon.

Szűzek

Te is férjjé lettél, ki vóltál nőtelen,
Űlsz a bársonyból font asszonyi kötelen,
De azért csak benned olyan lélek marad,
Hogy a kalitkádba cseveg már madarad:
Nem fogják el házi gondjaid eszedet,
Nem únalmasabbá teszik életedet.
Mert majd a régiség setét éjjeléből,
A megúnt könyvháznak komor tömlöcéből
Gyönyörű lesz Klárád hajnalára menni
S a szerelem-házban magad kipihenni.
Hozzá mégy; megelőz, nyájas szívvel örűl,
Ott elmédről minden izzadást letörűl.
Akkor, óh mely édes lesz néked az élet,
Mikor a munka is gyönyörűsséggé lett!
Te is férjjé lettél, ki vóltál nőtelen,
Űlsz a bársonyból font asszonyi kötelen.

Mindnyájan

Örűljetek, kedves párok! egymásba fellelitek
Mindent, ami örvendésre indíthat; örvendjetek.
Gyönyörűség kebelében tőltsétek a napokat,
A kőlcsönös szerelemmel balsamozván azokat.
Érezzétek meg egymásba, mely nyájas tűz égeti[30]
Azt a szívet, amely más szív lángjait érezheti.
Akkor habzó indúlattal és tisztelő hálával,
A legforróbb szerelemnek egy szent kézfogásával
Álljatok meg megnyúgtató oltáránál Himennek,
Egymást ölelve mondjatok egy víg éneket ennek.
Most pedig öröm zengjen harsogtató lármával.
Vivat! Vivat! a vőlegény kedves menyasszonyával!
Vivat! még egyszer kiáltsák e szép párnak mindenek,
Vivant, akik őhozzájok ide gyűlekeztenek.
Örvendjetek, kedves párok! egymásba fellelitek
Mindent, ami örvendésre indíthat, örvendjetek!

Házasodj meg: mert rosszúl jársz

Quod potest fieri per pauca, non debet
fieri per plura.

Klióval szűz Pazifaé!
Pendítsed citerádat.
Bőlcs Priapus, ezek mellé
Szállítsd szent múzsáidat.
Aganippe szent hegyéről,
A Helicon vize mellől
Eljövén, segítsetek!

Elbeszélni következem
Rigmusba már magam is,
Polyphemus,[31] a szerelem
Kis istene mely hamis!
Mely gyilkos az a péterkés,
Mellyel a szívbe vermet vés
S veterani barlangot.

Ezért egy igen nagy házon
Mely nagy gyalázat esett!
Mikor benne báró Jázon
Arany bundát keresett.
Ez a kutyásdi gyalázat
Lángba dönté ezt a házat, –
S beleégett Medea.

Hát mikor a híres Dafnét
Megszerette Minerva,
A bodzába bútt, de onnét
Hajde, salva venia.
Régen ilyen érte Dafnét,
Ma is éri ilyen Rafnét,
Míg firkál Raf: fűr Kinder.[32]
Nálunk is esik fársángba
Gyakran olyanforma román,
Ha a dáma favorita
S a gavér nagy kurtizán. – –
De ha ílyeket említünk,
Profanus auctorok leszünk:
S kikasztrál Juventius.[33]
Hát még Trója miként jára
Hajdan a görögöktől,
Hétesztendős háborúba
Szenvedvén kivűl belől;
Minthogy elragadta Idát,
A török basa leányát
A trójai plebanus.

Marsal Priam és Simois
Miként attakírozák,
De a Trója sodromi is
Bástyát hogy óltalmazák,
Míg az amazon-seregek
Császárostól elérkeztek
Az Ajax vize mellől.

Végre a trójaiakat
Hogy verék le fesztunggal,
Mikor Creusa megszaladt
Centaurus társaival;
De Achilles a görögöt,
A rácot, örményt, törököt
Kiágyúzá Trójából.

Végre miképpen Helena,
A tengerek istene,
Az ostromlókhoz leszálla
Rác kalugyer képibe;
Felvettette tíz mínával
Tróját és Trója azonnal
Egy falóvá változott!

Íly veszedelmes Piritus
Hát a szerelmeskedés,
Sok kárt csinált in his rebus
Az a gonosz péterkés.
Nem jó ugyan magán lenni,
De másét sem jó szeretni.
Ez egy házi scrupulus. – –

Megvan: lagzi, keresztelő
Ennek legjobb flastroma.
Vőfit kell hívatni elő,
S ma sógor, holnap koma.
A versbe is szép módi a',
Ha van benne cadentia[34]
S egy sor olyan, mint másik.

(3)

Magyar Bibliotéka

Egy posthumus töredék

Egy nevezetes fragmentummal kívánok szolgálni az érdemes
publicumnak, melyet ha egyéb becséért nem tarthatunk is, legalább
azért meglehet, amiért más diribdarab régiségeket. Egy esmeretes
írónak halála után maradott írásaiból való ez; amint látszik,
közönségesen produkálódott vólna. Ami híja van, én kipótolni
kívánom. Folytatni fogja a meghóltnak successora talám, talám.
Hogy pedig ez authenticum, ímé közöljük az authentizálóknak neveit is.

Coram me Stephano Kováts civem
Coram me Paulo Szabó, civis

Extrad. per Jur. Notar

A szeretet győzedelme a tanúltakon

Vígjáték – Felvonásban

Szerzette Január 24d. Napj. 1795. Cs. V. M.

v nax, pandamatwz erwz
Anacr.

Közbeszólók.

Esmeretlen
Esmeretlenné
Öreg, ennek az atyja
Amor
Pallas
Farsang
Bohó

Első felvonás

1. Jelenés[1]

Esmeretlen

Mind igaz, mind a legvalódibb philosophiából van merítve. De[2] –
– – Szépek, a lelket elfogják, magokkal elragadják. Hanem – –
– Én ezekbe a tusculana quaestiókban talám legjobban gyönyörködöm,
– igen szeretem én ezeket, – oh, mely érzékeny tisztelettel áldozom
én ezekért tenéked, oh, igen, – igen – mód nélkűl oh, te nagylelkű
Horatius! – – – vagy – – – Uram! majd el is felejtem íróját.
Érzem, érzem hatalmadat, Ámor! s bírod indúlatimat. Imé, áldozati
tűzzel ég ez a szív, melyet a tanúlt világ remekei formáltak, ah
kegyes kegyetlen! jutalmaztasd meg kívánságaival. Akkor, majd akkor
triumfális hattyúkon szálljatok be te és a te anyád énhozzám s
tegyétek magatok körűl paradicsommá az én életemet, majd akkor
új tűzzel fogom az én indúlatimat e kis óltáron[3] lángszínnel
kiábrázolni, egy pár fejér, tiszta fejér galambot áldozok mellette
tinéktek, de – de nem ölöm meg az ártatlanokat.[4]

Ária[5]

Végre csak szolgáljak szerelemnek?
Rabja légyek hát egy puha nemnek?
Óh, Ámor! érzem hatalmadat,
Csókolom méreggel kent nyiladat;
Tőlts nektárt szívem mély sebére!
Te tudod lelkemnek szép kínzásit,
Te tudod kellemes sóhajtásit,
Melyek egy szép felé repűlnek,
Élesztgető szívén enyhűlnek.

D. C.[6]

2. Jelenés

Ámor és az előbbeni

Ámor[7]

Nem, nem, nem igaz! Annyi história mellett is azt nem tudni, hogy a
mai nagyvilágba nem módi már az apró szerelmeknél a nyíl s a nyilazás. Egy könnyű pisztollyal járunk ma: ebbe az elpisztolyosodott világba a nyilat fel se vennék, ki philosophus most, ki politicus, ki jakobinus,
ki naturalista, ki modista, amaz a maga képzelődéseivel el akarja magával hitetni, hogy ő olyan machina, melynek rúgóját a szerelem nem billentheti, amaz semmi főhatalmat magán esmerni nem akar, emez minden isteni illetést tagad, s az ennyimet is, ez pedig az én sebeimet csak módinak, az "Nagyvilághoz" úgynevezett – illő módinak tartja, mint a púdert, figarót, anglus rockot s egyéb affélét. De várj rá, nagyvilág, bizony megvettetésemért revolutiót csinálok, minden pár ember közt revolutiót, minden pár embertől katonát kívánok. Én, aki a mesés világba a mennyköves Jupiter kezéből is kivertem a Bronites faragta tüzes mennyköveket egy nádszálnyíllal: én, aki a XIIId. százig, a világfélte hérosok markából is leejtettem a haláltól kövén köszörűlt kardot; én, aki Schvarz Benedektől fogva egy kis pisztollyal tüzelek győzedelmesen akárkire is: én, – én most lennék semmi? Ágyút veszek, haubitzot, mozsarat, kartácsot, serpentinelt, szerelembombival hányatom le az ellentállókat, ágyúikat demontiroztatom… Magam Kolini Marschot harsogtatok trombitáimon, melyet nekem Mars vett a páfusi vásárban. No, nincs hát nekem nyilam, hanem puskám.

Esmeretlen

Ah!

Ámor

Mit sóhajtasz?

Esmeretlen

Ah! szánd meg, kis nagyhatalmú, az én nyögésimet s jutalmaztasd meg céljokkal azokat.

Ámor

Mi azoknak a céljok? Nagy célozó!

Esmeretlen

Egy nem is tudom minek is kelljen neveznem: az én szívem lexikona neki száz nevet is ád a szerelemnyelven.

Ámor

Nohát beszéld el a szerelem naturális historia szerénti karaktereit s így determináld.

Esmeretlen

Az a szép és ártatlan teremtések közötti nexus a Mammalékre tartozik. Házi állat, igen hasonlít énhozzám, indigena, terem Túr körűl az Alfőldön, de a debreceni klímát is szenvedheti, epéje nincs, annálfogva nyájas állat, soha, akihez hozzászokik, el nem hagyhatja, a szívét jó tartani, az egy szép rejtekbe dobog, orcáján kétfelől az ártatlanság tejébe úszkál a kellemetesség rózsája, a két szeme olyan, mint a phosphorus, abba szikrázik a tiszta szerelem legszentebb fáklyája, mellyel márvány kezén a hűség bíztat.

Ámor

Tudom már; még egyet elhagytál, az eledelét. Él mindazzal, ami jó vétek nélkűl. Egyszerre megtudtam, hová célozol, Linné után. Én azt a Linnét szeretem, mert ő az én világomban új világot talált fel, mint Columbus és Coock. A fűvek szerelmeskedéséről levonta azt a szőnyeget, mely alá a régiek oly homályosan kukucskáltak. –

De ne félj te semmit is, ő szeret, és hogy jobban szeressen, ímé egy ambróziával, mézzel, ürömmel, nektárral, nephentével[8] öszvecsinált golyóbist teszek pisztolyomba.

3. Jelenés

Bohó és az előbbiek

Bohó[9]

Csak nem vihetett tovább rá a lelkiesméret, hogy az urak alkuját úgy hallgassam, mint egy bolond. Kettőn esik meg a vásár, azt hallottam; – de hát néző is ott van, nincs hát kettő, ha csak a nézőt a vevőbe vagy adóba nem dugjuk. Pá, uram philosophusom, pá! hát ez a kis isten úrfi? – no már e' rendes öszvejövési aspectus, velem együtt háromszegű fény leve, no aki akar boldog lenni, most szülessen, ha ki hazugságba tud hagyni, neki adom a csíziómat, meg egy harmadévi német kalendáriumom van, s vegye el az én bolondi kenyeremet; aki pedig nem születik, az magának tulajdonítsa.

Esmeretlen

No, Csajkos! mi jó kell?

Bohó

Mit kérdi azt az úr? Csak ami eddig.

Ámor

Én már megyek. Mit izensz, Csajkos?

Bohó

Hová, kis pullus? hová?

Ámor

Szerelem-országra, a jó főldre.

Bohó

Húj! biz Istók sok izenkém volna nekem oda. Bojhos kutya oda.[10] Nempe primo, Katiért, eszem a szép lelkét, majd meg veszek. 2° Ű olyan, mint az ördög kötötte róka, tudja az eblelke csak, csak izék. 3° Kendernyövéskor lesz esztendeje kenyér-ebédkor, hogy valamit érzettem bennem, azolta mindég azzal ettem kenyerem, hogy vízi bornyút nyeltem el, s a' nő bennem, vagy a vak tetű szántja a lelkem házát. Ita tennapelőtt olvastam egy poétás könyvet. Hat szép Világi Énekek vóltak benne, s abból húztam ki per consequens az én nyavalyámat. 4° Onnan Szerelemországból, a jó főldről, ha kaphatnék egy kis szerelemgyökeret meg bolondítót, amivel annak a rosszhitű Katinak eszét veszthetném, meg egy kis nadragulyát, amit áshatnék alá, megadnám az árát fa pénzből, hisz elvehetné azt egy akaratja ellen való bolond, ami egy olyan bolondnak is jó, akit maga a természet is annak szűlt. Úgy-é? kicsi?10.2

Ámor

Meglesz, meg; majd kűldök egy szekérrel.

Bohó

Húj! egy se lesz úgy olyan bolond, mint én; héj, mire is kaphat az ember, ha esze van. De hol lesznek az odavaló szekerek? a Veres Toronynál? vagy hun?

Ámor

Ott, ott.

Esmeretlen

Ne lármázz, okos! nem is beszélhetünk miattad.

Bohó

Hjé! Súgva. Okos az úr, ha nekem azt mondja. Eb okos, annak sincs esze, aki okos.

Ámor

Te pedig bízz abba, amit mondtam, meglesz; Ádjő!

4. Jelenés

Esmeretlen, bohó

Esmeretlen

Ugordj egyet![11] (Ugrik) Meg egy felet. (Ugrik) Addsza a kalapomat, az ünnepit.

Bohó

(A magáét adja oda.) E' legesleginnepibb lesz, uram, segíjjével mondom, úgy fogják benne az urat becsűlni, mint engemet, pedig engemet a legnagyobb urak is nevetnek!

Esmeretlen

Ne okoskodj, mert rászoksz, azután kenyeret se kapsz. Én megyek. Itt minden addig jól elrakva legyen. (Elmegyen.)

Bohó

Semmi se fog, uram, a maga helyén lenni, semmi sem. Az eszem se lesz a maga helyén, higyje el az úr: most tovább nem kívánom az urat tartóztatni, dolgaim vagynak. Mára jójtszakát! (Complim.)

5. Jelenés

Bohó (Egyedűl)

No, most egyszer megpihent a házunk. Ez a mi urunk jó ember vólna; de nem akar az lenni, megismenten az a tokos bőr-könyv rontja el, be nagy dolog! Uram őrizz! ki se látszik közűlök. Ütné a jószerencse mind azt a sok istóriát,hadd veszne rajta a tóton mind egy szálig, csak Kati, csak Kati mondaná azt nekem: édes Istókom, te vagy én Csajbókom. Ihunni, csak kitörik belőlem a talentom. Ugyan Sajó, Sajó! hogy jut eszedbe? Éj, be koloncos kutyaélet ez már, hogy az ember ehetik, ihatik, dohányozhatik, mégis úgy fáj mindene, mint annak a rendi. Éj, Kati, Kati! – De most találtam ki én is.[12] Philosophiát olvasok. (Olvas graviter.) Ha! Kati zörög odaki; a' biz a', – – Kati. Húj, philosophia! ki a házból![13] Behívom, – csak nem hívom, – mindjárt – (Az ujján mondja) behívom, n. h. etc. mégsem úgy tovább, nem hívom, b. h. etc. No, most egy cédulát írok neki: az én uram is úgy tett. Csak, jó Kati, urason mindent! Majd mikor észre sem veszed, a kebeledbe dugom. (Leűl, ír, s pipázik, graviter.)

A levél[14]

Ne izélj már, Katicám,
Ne izélj már, gyöngyalak. Ha terem kukoricám,
Hidd el, dosztig tartalak.
Ha egy kukta be nem csukta
Szíved szekrényét,
Valahára tedd polcára
Túri edényét.
Ha töredékeny a csupra,
Vidd a gazra, vidd a zsupra.
E' lesz oltalmazó vár és citadella.
El nem törik, mint a rosólis butella.
Szedj, szedj, lesz elég tőzekem,
Főzzél benne, Katim, nekem.
Talám egyikőnk se tanál,
Aki benne lenne kanál.
Mikor jóllakik legényed,
Osztán tisztán tartsd edényed.
Magad főzöd, magad mosod,
De bár a főldhöz csapdosod,
Katinak tart Csajkosod.

Csajkos

Valld meg, szívem, szeretsz-é?
Itt a kezem, tetszik-é?

Kati

Csak téged tisztellek,
Hóltig, szívem! szeretlek,
Itt a kezem, ha kellek,
Csak éretted, míg élek.

Csajkos

Mondd még egyszer!

Kati

Akár kétszer.

Csajkos

Mondd még egyszer!

Kati

Akár kétszer.

Mindketten

Úgy hát te hólnap enyim léssz!

Csajkos

Én leszek papa!

Kati

Én leszek mama!

Csajkos

Én leszek papa!

Kati

Én leszek mama!

Csajkos

Papa!

Kati

Mama!

Csajkos

Papa!

Kati

Mama!

Mindketten

Fiat experientia! Fiat experientia!

Eddig lett vólna az első felvonás.

Currens de lepore

Anno 1795 Diebus Februarii: mely által tudtára adatik a fekete
vármegyének (Collegium) egy hallatlan és példa nélkűl való
történet

Bíró! tudod-e, mi a nyúlhistória?
Melyet elkapott egy beste karafia?
Ha nem tudod, értsd meg a dolog summáját,
Miként tették csúffá két ház nagy quadráját.

*

Beborítván az ég főldünket nagy hóval,
Mentek mindenfelé nyúlászni kopóval.
Kivált ama nyíri kesely seggű sereg
Éh hassal egész nap nyúl után tekereg.
Mondja: stat leporem, jó kutya ez, koma,
Elszalad a nyúltól, nem látszik a nyoma.
Elindúl ezek közt egy lengyel jáger is,[1]
Akit megrugdosott a nyúl ezerszer is.
Hét nyúlászó legény áll vala mellette,
Tíz pénzét mindenik egyszerre letette.
Jól van, bőlcs vadászok! már ti nyúlat esztek;
És így mások felett óriások lesztek.
Tudtátok is ti ezt, mert kifüggesztétek;[2]
Óh, gyönyörűséges, óh, megspékelt étek!
Kiáltás lőn: szakács! gyere, itt van a nyúl,
Vidd, főzd, süsd, nézd, füle az ablakba konyúl.
A szakács nyúl hozzá, hát szalma van benne.[3]
Ühm! nem tudtam, az úr, hogy takarmányt enne.
Beviszi nevetve az újmódi vadat,
Íly stellungba hozza a vadászó hadat.
Az első mérgesen néz ki a rostélyon,
Prüszköl, csudálkozik e ritka fortélyon.
János úr hirtelen nekitüzesedik,[4]
Hogy szalmát kell enni, illik neki pedig,
Minthogy legtöbb lokaj van az udvarába,
Tüzesen parancsol, hogy csak hamarjába
Keressék, szagolják most még melegébe:
Hát helyette egy fost hoznak hidegébe,
Az orrához viszi, szagolja, micsoda,
Szagával jóllakván, mondja. Vagyunk oda.
Ferenc úr őltözik búslakodva gyászba,[5]
Mintha mosdott volna suvikszoló mázba.
Mondja: "Életembe sok lovat cseréltem,
Kéményseprő módra sok kéményt keféltem;
Inkább volna e nyúl kovácsszarral tele,
Vagy volna elszarva kalapácsom nyele:
Könnyebben szenvedném, mert a tíz krajcárom
Orondat esertis, benne van a károm.
Mit tegyek, már hóltig járok bakancsinba,
Éjjel nappal leszek szenes magazinba,
Nem búvom én többet a nyúlért a havast,
Eszem a vérünkkel szokás szerint avast.
Azt a bibastale, inkább szappant nyelek,
Sunkes more dade, ezzel kitelelek."
Pál kisasszony tipeg, töri kacsócskáját,[6]
Pittyegteti nyíri módra termett száját,
Piperés dámája a nemes quadrának,
Mondja: hírűl adja ezt Kártigámjának.
Mihály úr e casust legjobban orrolja,[7]
Mérgében az orrát kőldökéig tolja.
Mivel a quadrának e suspiciója,
Hogy a Mihály orra a nyúl ellopója.
Ki is kopik talán tavasszal belőle,
Szólj, hortyogó Hornyák bátya, bár felőle:
"Haszontalan nyújtom a nyakam mérgembe,
Oda az öt krajcár, nincs pénz a zsebembe.
Már magam magamat oldalba hugyozom
S az ellopott nyúlat orrnyommal nyomozom.
Hiszen, lám, Szalontán a disznóvásárba
Elégszer forgottam, mégsem estem kárba;
Scytha tekintete a török csalmába,
Véri mellett dobog szíve a gatyába,
Mondja: hogy Jéger is íly csúffá nem tette,[8]
Disznóütő fával hogy meglegyengette.
Ilyen adta nyúlja! hát hogy elszaladtam,
Neked ezzel példát, azt gondolod, adtam.
Nem volt több kőltségem, azt is rád fecséltem;
Hogy egyszer jóltartasz, mely hiába véltem.
Legénység! nagy dolog, menjünk inquirálni,
Mondom Mahumedre, meg fogjuk találni;
Volt csontja, volt bőre, volt farkaalja is,
Csak meghagyta nekünk ezt a tolvajja is."
A vadászgazda hát kapja a pennáját,
Kűldi kár-bíróhoz íly currens formáját:
"In causam cito profugi leporis
Inquiratur", mert rá jól esne a bor is.
Mondják: brávó! vivát! ez a projectum bőlcs,
Így tán fordul vissza ránk valami gyümőlcs,
"Signatum per I. L. loci domus primae"
Ubi nunc biberent infinitae rimae:
Bőlcs ésszel a bírák mindjárt hozzálátnak,
Kire nagy gyanú volt, érette bocsátnak.
Óh! hallatlan példa! óh! szomorú eset!
Ilyen e forumon még soha nem esett,
Protocollizálni hogy kell már ezeket,
Megtalálván a nyúllopó személyeket.
Mint Huszár Márinak, magas volt termete;
Ifjú volt, ezelőtt egy nappal születe.
Képbeli formája kerek, mint csikónak,
Vagy mint ötkrajcáros ovális cipónak.
Szemeit behúnyva szokta volt felnyitni,
De erre senkit sem akart megtanítni.
Nagy fülei voltak, mint a vakondoknak,
Kicsinnyel van nagyobb nekünk vadászoknak.
Igaz, hogy az egyik füle volt hiányos,
Mert mikor kergettük, hozzákapott János.
A káposztáskert volt hideg patriája,
Volt mindenikünknek hát patriotája.
Nemzeti köntösben járt mind éjjel-nappal,
Bíztatott is, hogy ád, jó selyem kalappal.
Hátúl megmutatta mindennek a passzust;
Hogy Bakhust temették, ez mondott volt basszust.
Gyorsan négy lábakkal pergált ide s tova,
Jusson eszetekbe itt Mándi s a lova.
A vadászt, a kutyát annyira szerette,
Hogy felé ha mentek, seggel kinevette.
Itt nálunk-létébe viselt nyakravalót,
Az első ház előtt csak csepűből valót.[9]
Nem kente bajúszát, mint más, backurával,
Mégis taktusra járt szája mozgásával.
Szar őhozzá képest Eszlári ennyibe,[10]
Akár mindjárt, akár most bár egyszeribe.
Egyszóval oly szép volt, hogy két húszast megért,
Éppen mi is nyolcan ennyit adtunk ezért.
Öreg írás szerint, akire a rosta
Fordúl, egybe repűl érette a posta.
Betoppan az X-be s csak elhűlnek belé,
Hogy talán a nyúlnak gazdája jött elé.
Mert a fordúlt rosta őrajta meglátszik,
Ennek a képibe József velek játszik.
Nekitüzesedik egyik bíró s mondja:
"Hallja kend! hát kendnek vagyok én bolondja,
Hogyha mikor mondta kend, hogy kell inquirálni,
Maga személyében tetszett előállni."
A másik karika-orrú inquirens úr
Mondja az elsőnek: "Ez rajtunk nagy plezúr;"
Tekint rá és herseg: "Ah! hiszen nem az ez;
Igaz, hogy a széna, de azért más gaz ez.
Nohát jól utána lássunk hevenyébe,
A szerencsétlen nyúl ha jutott ennyibe."
A tüzes inquirens de ki nem süthette,
A nyúlnak nyomát bottal sem üthette.
A vármegye vénje, a Német esperest[11]
Halld meg hát, hogy tette lóvá a felperest.
A vadásznak ezért ezek referálják:
Az elveszett nyúlat sehol sem találják.
Erre a quadrának leesett az álla,
Íly vígasztalóra de mégis talála,
Epitáfiumot ki a nyúlnak pónált,
Mert talán belőle éppen az tartott bált.

Epitáfium

Így vész el a legdrágább kincs:
Óh, útazó! ide tekints;
Mint ez a nyúl,
Melyért egy ház bódúltába
Lévén, nyolc fejű buskába,
Íly szókhoz nyúl:
Édes nyúlam! hová lettél?
Nekem két húszas kárt tettél.
Oda Bagos.
Tán eddig valaki megett,
A szartoronyra gombnak tett,
Óh be szagos!
Bizony úgyis megennélek,
Jair, Jefte, Abimélek
Bizonyságom,
Bú nélkűl már le nem tolom,
Se reggel be nem gombolom
A nadrágom.
Mivel richtig olyan voltál,
Míg tőlünk el nem patkoltál,
Mint sajátom.
Mely ottan nyújtózva hever,
Kivált hajnalba és reggel,
Amint látom.
Gondoskodtál ugyan rólunk,
Azért felőled jól szólunk:
Óh, negyven píz!
Mert tettél Testamentomot,
Szalmából csináltál tomot;
Óh, drága íz!
Jobb lett volna első béled,
Mert szalmától fejünk széled;
Óh, negyven píz!
De abban poszpásznak való
Mogyoró s borsó nyargaló;
Óh, drága íz!
Útazó! példámon tanúlj,
Csepűmadzagról a lupuj
El ne lopjon.
Hogy neked is, mint gazdámnak,
Állad, és mint a quadrámnak,
Fel ne kopjon.
Útazó! már most apagé!
Ládd, mely fatális madzagé!
Krajcár öt-öt!
Szánjad sorsát az embernek,
Ki így hitt egy szál kendernek,
Hogy rákötött.
Óh, negyven píz! Óh, drága íz!
Ekhó: Oda a skíz!

A nyúl búcsúzik először is megszomorodott vadász gazdájától
(Contra scriba Lengyel József úrtól)

Köszönöm, hogy reám, mint Argus, vigyáztál,
Pódiumon állván mellettem pipáztál:
Így makogom hozzád, őrzőmhöz, áldásom,
Halld meg, kérlek, halld meg végső kívánásom:
Szép tiszta képeddel soha se ess arcra,[12]
Így tán elég lesz egy, ne menj már több harcra.
Kősziklából házad útcán, mely Darabos,
Legyen, s muzsikáljon ad honorem Babos.
Ahol fakadjanak számtalan források,
Melyekre járjanak inni a rostások.
Tarka-barka tyúkid hogy el ne szökjenek,
Kívánom: strázsáid párducok legyenek.
Mint a Kanahánban, folyjon lépes mézed,
Ichnográfiádat amelyekben nézzed.
Hálódért gazdag bért adjanak halászid,
Hogy öt krajcáridat kinyerjék vadászid.

Búcsúzik Pirítottfalvi János úrtól
(Zilahi János, szolgák ispectora, veres ember)

Égő szövétneke a familiának,
Halld végső szavait a bokrok fiának:
Harangját Szilasi rád fére ne üsse,[13]
Véled Pető tyúkját alternatim süsse,[14]
Belőled ne legyen Ignis glacialis,
Hanem természeti maradj és focalis.
Ha a napban talál fogyatkozás lenni,
Kész légy hajdonfővel egybe megjelenni.
A kalendáristát, Dubranovszkit süsd fel
Ezzel, hogy nap helyett a fejedet üsd fel.
Hej! te Veres-tenger! bocsásd ezt békével,
Úgyis atyafias vagy te a képével.
Tíz csapások közűl te is rubens unda
Kerűld el, mert kétszer festve lenne Sunda.
Sok kívánságomnak csak ez a summája:
Nőjjön meg kis fejed perifériája.
Bár drága időd van, annyi legyen szalmád,
Ettől nőtt fejedbe hogy ne legyen csalmád.

Búcsúzik Nigrényi Ferenc úrtól
(Tóth Ferenc, igen barna ember)

Óh, beborúlt egek! ámbár van nagy setét,
Mégis megszólítom e búsúlt Feketét:
Süsd fel valahára ezt a kérdést: Mire
Teremtett az Isten a falu végire?
Csapj fel a faluba, jobb lesz a magyarnak,
Mert a farkasok most sok új magyart szarnak.[15]
A vármegye ilyet sose currentáljon,
Hogy minden kan cigány tökétől megváljon,
Paszomántos, veres anglia-nadrágod
Legyen, mikor lopott lompos mézed rágod.
A sátorod előtt a daru s a holló
Játsszon, mikor ugrik alattad a vak ló.
Jőjjön Móreáből ajándékba medve,
Köhögéstől edd meg, amit hullat redve.
Lévén purgyéiddal a hidegen háló,
Legyen melegítőd s oltalmad a háló.

Búcsúzik Csokornyai Mihály úrtól
(Csokonai)

Csokornyai Mihály! immár hozzád térek,
Hat singes orrodtól hogyha hozzád férek.
Ha öreg lész, ennek, tudom, hasznát veszed,
Lábad szárába majd mikor száll az eszed.
Mert horgadt orrnyodat kősziklába vered,
Szuszka ifjúságod ekkép visszanyered.
Proboscissal csúffá tedd az elefántot;
Karika helyt üttess az orrodra pántot.
Kívánom, hogy soha ne is járj négykézláb,
Hanem orrod legyen tested tartó istáp.
Ha valaha orrod asylummá lenne,
S valami rossz embert az úton felvenne,
Egyéb bűntetésed ne vedd a bíráktól,
Hanem hogy külömbözz ennyibe Hornyáktól,
Hogy a rostrumodból csupán egy klafternyit
Vágjanak el, benne látsz szemeddel mennyit.
Ne félj, takonyvárnak még így annyi marad,
Hogy alóla ki nem látszik az agyarad.
És lehetsz díszére Nasónak s Amphoknak,
S semmi híjja nem lesz őseid soroknak.

Búcsúzik Suska Pál (Sós Pál) madámjától

Suska Pál! Suska Pál! kellemetes alak,
Téged utóljára meg nem csókoltalak.
Piperés orcádra illett volna csókom,
Szekfű helyt az orrod alá a csimbókom.
Mint a nyíri dáma, tovább is légy fürge,
Mint a csepűből font pórázon az ürge.
Ha magadnak nem lesz, mástól kérj főkötőt,
Nem csak elől, hanem hátúl is köss kötőt:
Hogy ne fújjon alád az északi szellő,
Valamikép be ne fagyjon a pesellő.
Ha a három tízhez lányfővel közel jársz,
És eltátott szájjal Encsencsről kérőt vársz,
Végyen el egy kutyabőrös Szardanapál
S üssön pecsétet a bőrödre Suska Pál!
A lakodalomra magad süssél brúgót,
S éljen holtig ezzel ilyen egy pár bigót.

Búcsúzik Dobos (Sipos) József úrtól

Dobos József! nyakas török muzsikásom,
Hidd el, öt krajcárod velem el nem ásom.
Legelőször is a nyakadra borúlok,
Búslakodva rajta hosszan végignyúlok.
Így mondom áldásom gólya-orrod alá,
Ha már húsom tőled a tolvaj felfalá:
A te nyakravalód száz rőfből teljen ki,
Melyet a gyólcsos tót orrodon mérjen ki,
Láss ki többi közűl a nyakadnál fogva,
Mint bátyád, mely juhok közt jár tántorogva.[16]
Ékeskedjen nyakad tintinnablo claro,
Ne bántson, mint bántott már ez úton-járó.
A tálból mindenkor eligáld a nyakát,
Útáld meg a kurta nyakú, csizmás bakát.
Míg e főldön lesz e gunár nyakkal édó,
Vigyázz rá, óh híres, vitéz Collorédó![17]

Búcsúzik Alfőldy Magyar József úrtól
(Szeles József)

Magyar József! testvér atyjafia Pánnak!
Sajnálom, hogy veled politice bánnak,
Mert te nem szoktál a hierarchiához,
Jobban fog a fogad a hyvarchiához.
Vesd le hát magadról ezt a reverendát
S végy csontos válladra egy görcsös gerendát.
Takarja testedet kifordított bunda,
Kuporodjon alá talpas Kunigunda.
Kivel az esett húst bográcsban főzzétek,
Méretlen körmötök közűl megegyétek,
A bojtárságból légy hamar számadóvá,
Bottól nőtt tályoggal gazdádat tedd lóvá.
Örvös komondorok legyenek inasok
Melletted, s veled egy tálból teljen hasok.
Csipkedett dohánnyal megtőltöd pipádat,
Süvegedbe vigyed úgy, mint bokrétádat.
Ha szokásként múlsz ki, azaz: ütnek agyon,
Vácon ássanak el: búcsúm eddig vagyon!

Köszöntő

Lengyel József senior úr nevenapján

Már tán nem is vártál magadhoz bennünket?
Vélvén, hogy elhagytuk kötelességünket?
De tudd meg, hogy a délelőtt tett tisztelet
A kántorok előtt nem érne egy felet.
Csak a kontyhoz illik az oly salve s ávé,
Melynek a jutalma rosólis és kávé.
Magad adtál okot ilyen gondolatra,
Lám, sohasem hívtál délelőtt zsinatra.
Úgy víg egy poéta és egy cantor deák,
Ha a lagénákból folynak az ideák,
És ha igazságot mutatnak a borok,
Úgy tehetnek törvényt contrák, seniorok;
Úgy mutat majestást minden primarius,
Ha az orra előtt áll a bicongius.
Ki csudálhatja már, hogy az éneklő kar
Délelőtt tisztelni tégedet nem akar.
Mi igazán akkor tartjuk József napját,
Mikor megnyitotta József már a csapját,
Melyből minden versre egy-egy icce csordúl
Az özön áldásra özön liquor fordúl.
Mikor a seniort és a contrascribát
Tiszteljük, együtt jár a vivát és bibát!
Most hát tisztelettel nézvén a kancsóba,
A köszöntést eképp fűzzük egycsomóba:
Senior s praeses úr! ki, mihelyt születtél,
József nevet szent keresztségben vettél,
Hogy ezt elhozta az esztendő tavassza,
Tapsolva örvendünk mind in tota massa.
Amely örömünket ezzel jelentjük ki,
Hogy minden poharad még ma ürítjük ki.
Oly érzékeny szívvel leszünk ma irántad,
Amilyennel eddig magad is kívántad,
Sok érdemeidért még a Tisza mellett,
Szőllős városában Péro[1] is kedvellett;
Ki sokáig tartván hajdan ductorának,
Itten Debrecenben tett alumnusának.
Mikor Maróthi a Harmonicust írta,
Már akkor a bassust lejjebb egy sem bírta,
Ahonnan scholánkban taktust addig vertél,
Míg hajlott idődben praesességet nyertél,
Minthogy nem volt már itt tenálad senior,
Bátyádurad[2] után lettél már senior,
Így az unokádnak[3] alkalmatosságot
Adtál, hogy érhessen contrascribaságot.
Feljebb bocsátottad ennek atyjaurát,[4]
Hogy őltözzön első jurátus purpurát.
Mi tehát kívánjuk mind egyező hanggal,
Hogy élj vígan az új seniori ranggal.
Semmi hiányosság rajtad meg ne essen,
Melyet a megpirúlt irígység nevessen.
Így menj ki, mikor elvégzed e tisztséget,
A szükséges könyvek megszerzése végett.
Minden magyarságtól koppasszon meg Jena,
Midőn krumpli mellett lesz seres lagena;
A melledre tévén patyolatból taréjt,
Antecessoroddal egyél spárgát, paréjt;
Akkor lábatokra vonván bőr fischledert,
Látogassátok meg púderesen Federt.
Ha letipegsz onnét a magyar hazába,
Légy Esdrás Szerepen az Úrnak házába.
Itt conventióban adnak egy kúp nádat,
Melynél szipákolod vén tajtékpipádat.
De minthogy csakugyan ember kell a gátra,
Kóród el fog vinni innen Tiszahátra,
Hol biennisséged siratván a patkán,
Magad tivornyázol tiszaháti Vatkán.
Addig manualis orgona helyében
Zeng öt s hat kicsinyed kuckód üregében;
Kiket ide renddel hordván oskolába,
Cantusra hitvesed jön kurta gubába.
Így érvén házaddal egy szerencsés sábest,
Míg egyszer vénséggel felűlmúlod Jábest,
Mikor a huszonnégy vének seregében
Cantus praeses leszel az egek egében.

Mátyási József úrnak

Csokonai Vitéz Mihály az örökös barátságnak szent kézfogását!

– – – – – – – – – – – – – – – – – –
Ezért is sok hálát nyer tőlem Kecskemét,
Hogy kinek eddig is tiszteltem érdemét,
Mátyási barátom s bátyám Apollóba!
Veled ő állított legelőször szóba.
Én ugyan bár eddig veled nem is szóltam,
De hidd el, mindenkor hív tisztelőd vóltam.
Így tett barátoddá, édes hazámfia!
Egy néma, de legjobb korrespondencia.
Úgy vagyon! a kedves poéta nevezet
Fogatott szívembe legelőször kezet.
Bőlcs grófod lábánál Múzsám addig jára,
Hogy egyszer ráakad egy újabb Múzsára;
A tiéd volt, – s mindjárt előtte meghajolt,
Vetvén egy tisztelést pecsétlő kapriolt;
És mivel tetézett érdemeit látta,
Honjában, a Tisza partján túl, imádta. –
Hányszor óhajtottam, hogy szemlélhesselek,
Tiszteletem felől tudóssá tegyelek!
De hála az égnek! megvan, amit kértem,
Megvan; személyedet mivel megesmértem;
S még nem csak az, ami után sohajtoztam,
Mert ebédeltem is veled s tarókoztam. –
Pestre is egy kocsin, mint szerelmes hazánk
Hív fiai, együtt örömmel útazánk.
Azolta hány szíves beszédek valának,
Melyek szánkból, kőlcsön szívünkből folyának!
Te tudod azt, Múzsám! és te, ő Múzsája!
Mit szól e két barát és poéta szája.
Én ugyan, barátom, habár távol vagyok,
Szívemben nevednek egy darab részt hagyok,
S bár bele a gondok táborosan járnak,
Mégis ott áldozom néked, mint egy Lárnak.
A többek közt, hogy bészóltál ablakomba,
Én is jót kivántam néked; de azomba
Múzsáddal játszódván Múzsám, hamarjába
E dalocskát zengé kisded hárfájába:

A semminél több valami

Amint beszél Trattner, Patzkó,
Most jött ki egy istória.
Nem jó benne, mondja Lackó,
A sok teketória.
Ha semminél több valami,
Csak probatio calami,
Mind az, ami.

Mért nem fogott hasznosabba,
Ami volna szükséges,
Nincsen az egész darabba
Egy vers is idvességes:
Sok vágott nyelvű Mátyás itt,
Aki olvassa Mátyásit,
Csak, csak ásít.

Mind szerelmes és szúrdaló,
Sok ostobát megsérte,
Egy-két icce borra-való
Kár egy tökfőtől érte;
Jobb volna, addig aludna,
Vagy verset írni ne tudna,
Ne hazudna. –

Így gúnyolák sok Zoilok
Érdemidet a porban,
Fel volt húzva mérges nyilok
Nyelvök végén egysorban,
Melyeket az esztelenek
Az okosaknak ellenek
Hegyeztenek.

Én pedig a szebb lelkekkel
Temelletted kikeltem,
És nagy nevednek ezekkel
Zőld borostyánt szenteltem:
Magam utánad azomba
A parnassusi templomba
Mentem nyomba.

Verseidről azt ítélem,
S mások is úgy ítélnek,
Hogy azokban együtt vélem
Egy nagy lelket szemlélnek;
Maga a Csók méltó volna,
Hogy minden szép rádhajolna,
Megcsókolna.

Magyar! hajnal hasad!

Vígadj, magyar haza! s meg ne tagadd tömött
Javaidtól azt a valódi örömöt,
Amelyért víg hanggal ekhózik a Mátra,
Az egész országban harsogó vivátra.
Vége van már, vége a hajdani gyásznak,
Lehasadoztak már a fekete vásznak,
Melyeket a fényes világosság előtt
A hajdani idők mostohás keze szőtt.
Az eltépett gyásznak rongyainál fogva
Tündöklik egy nyájas hajnal mosolyogva.
Setét vőlgyeinkre súgárit ereszti,
Mellyel a megrögzött vak homályt széljeszti.
Bíztatja hazánkat vídámító képe,
Hogy már a magyarok napja is kilépe,
S rövid időn felhág egünk délpontjára,
Hogy világosságot hintsen valahára.

Kelj fel azért, magyar! álmodból serkenj fel,
Már orcáidra süt e nyájas égi jel.
Kelj fel! s ázsiai Múzsáddal köszötsed,
Elibe háláló indúlatid öntsed.
Örvendj, hogy elmúlván a setét éjtszaka,
Megnyílt a napkelet bársonyos ablaka.
Ezáltal egy kövér reménység táplálhat,
Hogy még napod fényes delére felszállhat.
Lesz még a magyarnak olyan dicső neve,
Amilyen volt a Márs mezején eleve.
S még azok is laurust fűznek magyarinkra,
Kik most finnyás órral néznek hérosinkra.
Idvez légy, szép hajnal! ragyogtasd fáklyádat,
Víg egünkön mutasd mosolygó orcádat.
Jer! imé, nimfái már a víg Dunának
Elődbe koszorús fővel indúlának. –

Ezt minap egy jámbor magyar énekelte,
S benne a huszadik századot képzelte.
Ne is félj, óh magyar, talám akkorára
Boldogabb nap jön fel reád valahára:
S aki mérget forral hazádnak ellene,
Megveri a magyar seregek istene.

A Dugonics oszlopa

Az ő barátihoz és tisztelőihez

Mit? hát valójában láttam e szememmel,
Vagy csak álom játszott képzelődésemmel?
De hát álmodhatik oly tisztán valaki,
Hogy a való képét íly nyilván lássa ki? –
Nem, nem; mert álmunkkal oda van mindenünk,
Eltűnik árnyéka, mihelyt felserkenünk;
De én, amit láttam, arra úgy eszmélek,
Mintha kísért volna egy mennyei lélek.

A magyar Hélikon virágos tövében,
A szelíd múlatság híves mezejében
Apró violákat s nefelejcset szedtem,
Egy kis bokrétába tarkán egyengettem;
Víg énekecskéket, amint van szokásom,
Danoltatott vélem nyájas andalgásom,
Melyet egy zefirke, kerengvén lejtősön,
A bokrokról visszasüvölte kettősön.
A hegynek tetején, hová a szeretet
S az édes vágyódás vélem felnézetett,
Láttam, magam láttam… De mivelhogy nagyok
A látások, és én kis éneklő vagyok:
Te beszéld el, Klio! hogy raktak a kopott
Kőmaradványokból egy dicső oszlopot?
Kik rakták a hegynek tetején, és kinek?
Hol már egy nagy oszlop állott Gyöngyösinek.

Egy nagy setét barlang egyedűl magában,
Mély torkolattal áll a hegy oldalában.
Porlott kövét lepte a régiség moha,
Mintha még kéz sem lett volna rajta soha.
Rakás maradványok puszta dűledékit
Az idő fogai lassan tördelék itt.
Sok mauzoléumnak itt tört le a feje,
Eltemetve van sok temetésnek helye.
Kevélykedtek hajdan sok tornyok, templomok,
Melyeknek a porban alig van már nyomok.
Láss itt sok örököt ígérő oszlopot,
Melynek már a darab köve is elkopott.
Kőhalom már, amit rakott Szemiramis,
Kőhalom sok ezer kolosszus, piramis.
Sok nagy nevek s becses érdemek egysorban
Megvetve hevertek mohosan a porban.
Sok vitézek, derék hérók itt valának,
Agamemnon előtt akik virágzának.
A feledékenység űlt ezek tetején,
Vastag gyászos daróc volt burkolva fején;
Érzéketlen, némán, siketen és vakon
Hevert a láb alá tapodott hamvakon;
Két kezét bágyadtan tevén két szemére,
Bocsátotta gőzös fejét a térdére;
Egy homályos felhő, mely a mélységről jött,
Körűlötte sűrű ködkárpitot szövött. –
A néma hallgatás őrzi e barlangot
És nem ereszt belé semmiféle hangot:
Olykor, ha ide jut világunk lármája,
Egy fél rekedt hangot ád a barlang szája;
De az is oly zavart, oly lassú és siket,
Hogy már kettő közűl nem hallhatd egyiket.
Az örökös álom, a halálnak bátyja,
E környékre hideg szárnyait bocsátja.
Az avúlt régiség magát itt hízlalja,
Amit a századok szűltek, ő felfalja:
Torka nagy, s még nagyobb gyomrában a verem,
Melybe megy, valami a világon terem.
Acél fogak márvány ínyében pengenek,
Minden elmúlandót rakásra őrlenek.
Minthogy ez hely a fényt éppen nem szenvedi,
Az örök éjtől szőtt vastag szőnyeg fedi.
Útja is mély vőlgyben vagyon s tekervényes,
Igen omladékos, dudvás, szövevényes.
Nem volt a Labirint oly tévelygős régen,
Mely épűlt Krétában titkos mesterségen,
Dédal annyi ezer vakos fordúlatot
Ezer ösvényébe annak nem rakhatott,
Mint amennyi öszvekevert tekervények
Között tétováznak ebben az ösvények:
Ténari öblei poklok üregének
Oly kietlen ködbe tán nem kerengének,
Amilyen homályba úszik e tartomány,
Hol hamar eltéved maga a tudomány.

Itt láttam Dugonics lábainak nyomát,
Hogy járta fel ezt a régiség templomát.
Itt van pálcája is feltéve s lámpássa,
Hogy amit ő már itt látott, más is lássa.
Ezért érdemlette, hogy Hélikon hegyen
E régi kövekből néki oszlop legyen,
Melynek buzgó szívvel első talpot vetett
A háládatosság s hazai szeretet.
A feledékenység setét barlangjába
Szedett követ ezek rakták fel sorjába,
Melyet sok csókok közt a hív emlékezet
Háláló könnyekkel öszvecémentezett;
S akkor a gráciák csínosra faragták
És reá a szépség mázát bőven rakták.
Egy babérkoszorút e nagy oszlop felett
Trombitálva tartott az érdem s tisztelet.
Mihelyt az oszlophoz közelebb eshettem,
A darab köveket rendre nézegettem.
Némelyik a Trója öszvetört falából
Volt faragva, Párosz fejér márványából.
Némelyeket köves sziklájából raka
Bőlcs Uliszesének a sovány Ithaka.
Sokon vésve látszott a kolkisi házon
Argonautáival vitézkedő Jázon.
Karjeli kőszálon volt metszve Etele,
Etele és kedves Etelkája vele.
Kún maradványok is közötte látszottak,
Melyeket Lászlónak a kúnnék hordottak.
Láttam még iszonyú nagyságú köveket,
Tíz ember is alig bírná fel ezeket.
Roppantak valának, mint amiket maga
Hercules Abila- s Kalpénél faraga:
Toldi állította ezeket magának,
De már hasadásin bokrok származának.
Két dicső szűz is volt, Bátori, Macskási,
Amint mutatták a kövek mohodzási.
Ezekből építék az oszlopot ezek
A Dugonics hírét felépítő kezek.
Sok helyen a kövön Árpád, Taksony, Zoltán
Triumfált az idő elmúlandó voltán.
Sok dicső őseink nevei új fényben
Kezdettek ragyogni e nagy építményben. –
Ezek között látszott, a főtiszteletű
Dugonicsnak metszve, néhány arany betű,
Melyet a hív magyar kezek így metszének:
A HAZA DUGONICS ANDRÁS NAGY NEVÉNEK!
Szemét sok hazafi könnyekkel áztatta,
Sok hév indúlatok buzogtak alatta.
Azok közt bennem is az öszveolvadott
Szív sok háládatos könnyekre fakadott.
Tiszteltem, nagy tudós! ennyi érdemedet,
S hazafi csókokkal értetvén tégedet,
A magyarok kegyes istenét imádtam,
Hogy íly magyar szívű polgártársam láttam.

Áldjon is meg az ég, édes hazámfia!
Zengjen Duna, Tisza, s minden magyar fia.
Ezt kívántam néked; meg ne szólj ezekkel
A te érdemidhez illetlen versekkel.
Én, mint Themistokles, oszlopodnál sírtam,
És alá ez egy pár sorocskákat írtam:
SZEMLÉLJÉTEK KÉSŐ UNOKÁNK FIAI!
A NAGY DUGONICSNAK A HÍV
CSOKONAI!

A pesti dicsőség

Inkább laknám Moldovába, Bukarestbe,
Mintsem a candra, pénz-sípos, fene Pestbe.
Búcsúzz hát el innen, hasam és erszényem,
Mert itt pénzbe kerűl minden kedves kényem.

Itt holmi gőgös irka-firka uraknál,
Kevély ráncba szedett homlokú uraknál
Mit agárkodsz egy két sovány ebédéért,
Kit begyűjtött sok begyűjtött rossz pénzéért?

Ember-veszekedésből te minek élnél,
Rossz logikán zőldet kéknek hogy ítélnél?
Törvényt tudni nem tudomány, csak soványság,
Érte pedig időt veszteni pogányság.

Amidőn bér nélkűl kelletik szolgálnod,
Méltatlanúl bút [és] sírást kell kiállnod:
Ugyan kérlek, ítéld meg magadat, pajtás,
Nem jő-e a szádra ezer bú s sóhajtás.

Büdös kőfalak közt poloskákkal élni,
"Audiat, veniat", sorra felugrálni,
Koplalni és fázni, futni: nem okosság.
Ruhádat koptatni több, mint a gyilkosság.

Ez elegy-belegy népek sodomájába,
Török, zsidó, rác, német, tót rút nyájába
Ne rühesítsd, arra kérlek, erkőlcsödet,
Míveld, jobb lesz, eredj haza, öröködet.

Hiszen itt minden dicsőség csak abba áll,
Ha az ember locsog, pipál, űl vagy sétál,
Hörböl pergelt török babot szűk kortyokkal,
Főldig érő füstfelleg közt olyanokkal,

Kik begyűltek ezerféle köntös-vázba
Egy különös szabadságú pipaházba,
Hol egyhúzamba félnapig is elnézik,
Némely bolond csonttekékkel hogy tekézik.

Ez az egy látásra való csekély nézés
És taksára szabott pénzcsaló tekézés
Teszi már egy részét a gyönyörűségnek
És a legpompásabb pesti dicsőségnek.

Szinte ehez hasonló a promenádé,
Ahol: kicsoda ez? vajjon könnyen ád-é?
Volt-e s hányszor ez a virág megaratva,
Szép mód vagyon kitanulni sétálgatva.

Mert ez a hely út rende – – – – – – –
Udvara apró kövecsekkel kirakva,
Arra való, hogy a kőfal büdös gőze
Akit átjár itten, magát kiszellőzze.

Mihelyt nyáron friss levegőt hoz az este,
Puha kényességbe elő – – – – – – – –
A dámáknak ide vágyjon pipeskedni,
A feltett céltárgyra itten leselkedni.

Itt ha lyánt látsz is, ne véld ám, hogy szűz volna,
Első kérésedre mindjárt ne hajolna,
Mihelyt a lyány tizennégy esztendős leszen,
Pesten mindjárt asszony-szolgálatot teszen.

Bál és szála, óh, gyönyörű nevezetek,
Mely hatalmas erő vagyon tibennetek.
Azon kerengő tánc kifejezésére,
Amely tartozik az őrűltség nemére.

Militat omnis amans et habet sua castra Cupido

Ejnye kisassszonykám! meggondoltam biz azt, hogy elsőben is a
verseket méltóztatik elolvasni. Bánom, hogy nem azt parancsoltam vala,
hogy olvassa el, talán rá se nézett volna. Be Éva-természet! Mert
ugyan a megtiltott fának csak virágit szagolta, de az egekre kérem,
meg ne kóstolja gyümőlcseit. S még az öreg úr is elolvasta? Sőt azt
mondják, hogy még így kiáltott fel utána: O! mihi praeteritos referat
si Jupiter annos!

Kisasszonyka! Ettől a bakkancsos ruhába őltözött pajzán
Múzsától úgy őrizkedjen kérem, mint azon ifjaktól, azoktól az elmés
veresnadrágos stutzerektől, akik szűntelen a kisasszonykának őrajtok
való győzedelmeit pengetik szájokon. Őrizkedjen, mondom, mind azoktól,
mind ezen világi libériás versektől, különben félő, hogy a veres
gyűrű botról mézet fog kóstolni és meg talál, kincsecském, halni
– metaphorában. Én oka nem leszek, jobban javaslom, hogy ezeket
elfordítván, csak azokkal az apáca-színűekkel méltóztassa magát
múlatni. Csókolom kezecskéit.

Tiszteletreméltó öreg úr!

Én felkelvén és az úr vén orcáját megbecsűlvén, arra kérem, hogy
ezen hívalkodó veres úrfiak közé ne adja magát, mert vagy fekete véres
az ilyenekkel meg nem egyezhetne, vagy ha ifjúi múlatságit akarná az
úr megújítani, azt találnák ezek a páfusi vitézek mondani, hogy Turpe
senex etc. Tisztelem a Nagyasszonyt is. Ugyanezt méltóztassa az öreg
úr az udvari káplánjának, annak a kegyes és jámbor szent embernek
megparancsolni, mert őkegyelme a lelkit keresvén, levetkezte a
testieket és csak titkon szokott felőltözni.

Ha katonáskodnak minden szerelmesek,
Köztök egy jó zsoldot magam is keresek.
Bár sok félelemmel, veszéllyel teljesek
Az éjjeli csaták, ostromok és lesek.

Ha a kétfejű sas rettentő ezere
Számába lágy szivem íródni nem mere,
Hadd legyek egy nyájasb tábornak embere,
Amelynek kétfejű galamb a címere.

Nemzeti címerén látszik kettős kereszt,
Mert két személyre néz itt a házi kereszt;
Hogy túlfelől négyes fehér vizet ereszt,
Homályba akarom hagyni most egyszer ezt.

De hármas halmának célját kitalálom,
Mert amikor végbe megy a diadalom:
Két halom közt épűl egy harmadik halom,
Ezt Évától fogva szűli a fájdalom.

Nincs egy lovassa is szerelem-istennek,
Mind gyalog katonát verbuválnak ennek,
Akik midőn mennek, egy helyben pihennek,
Mars helyett kellemes Ámorokon mennek.

Vitéz táborának nincs uniformissa,
Mert meztelen maga a Generálissa,
Nincs semmi sisakja, páncélja, paizzsa;
Várát az ellenség hogy jobban megnyissa.

Távolról győz nyájas kacsingatásokkal,
Mint megannnyi szivet gyújtó gránátokkal,
Ámor fellobbanván két szemben lángokkal,
Az óhajtás szelén repíti azokkal.

Némelykor a várat felkéri levele
Ámornak nevében, igérettel tele!
És ha a kommendáns nem tetszőn felele:
Titkosan dolgozó spiont is kűld bele.

Mikor pedig közel birkóznak egymással:
Nem rongálják egymást erős bajvívással,
Leggyakrabban győznek lágy orcafogással,
Öleléssel s gyenge kézszorongatással.

Kivált legerősebb tűzet akkor nyelnek,
Mikor hév csókokkal egymásra tüzelnek;
És ha a várból is hasonlón felelnek:
Akkor a vitézek helyet alig lelnek.

Mihelyt szikrát kapnak szíveknek lángjától,
Tüzet lobbantanak ajjakok ágyától,
Észrevévén nyájas elcsattanásától,
Talpig felgyúladnak egy-két csókocskától.

Mint mikor egy csillag a tűzi munkába
Felgyúl és szikrája ér a másikába:
Az is tüzet kapván tőle hamarjába,
Ontnak ezer szikrát egymás szikrájába.

Így mikor kőlcsönös lángokhoz értenek
S egymásra szapora csókokat hintenek,
Melyeket, óh csalfa szerelem-istenek!
Hány bágyadt nyögések s könnycseppek követnek.

Magamnak is vagyon annyi bátorságom,
Hogy az ellentálló határt én bevágom,
A várnak domború bástyáit meghágom
S fokára feltészem győző myrtus-ágom.

Ha a nagy Ulysses Trója fala mellett
A Pallás várából kifolyó vizellet
Al-lyukán bémenni hajdan nem szégyenlett,
Mikor vitézkedni olyan helyen kellett:

Én is azt kikérem katona létemre,
Hogy egy jámbor lélek se vesse szememre,
Hanem hajtván semmit büszke szeméremre,
Az ilyen búvócskát bízom az öcsémre.

Függ még magyarosan rajtam a fegyverem,
Mely Ádámtól maradt s velünk együtt terem;
Kivont éles karddal bérontván, megverem
Saul és Dávidként az én tízezerem.

Egy káplár-aljával mihelyest sort bontok,
Már a nagy corpussal azonnal bérontok,
Hymen sorompóját bétörvén, vért ontok,
Míg tőltéstől ki nem űrűl a patron-tok.

Azalatt a várat az aljánál combba
A kűlső posztokról verdesi két bomba;
Míg az elhalt vitéz az én hatalmomba
Kapituláción feladja azomba.

Ekkor megcsókolván szép kommendánsnémat,
Sergemmel megteszem néki parádémat;
Nyalkán félrevágom eltévén spádémat,
Fehér s piros rózsa színű párdupémat.

A szűz Komáromot mihelyt így megvettem,
A vízi városnak kúlcsát félretettem:
Ámor mosolyogva nézi vitéz tettem,
Győzedelmi nótát danolván mellettem.

Boldog ostrom! ha ki elesett is azon,
Felkel, bár félhóltan hevert is a gazon;
És ki a csatáról nem ment el szárazon,
Annak lesz jutalma a levert amazon.

Óh, százszor szerencsés alkotmányú kis vár,
Amely midőn egyszer így lerontatott már,
Magasabb tetőre épűlést akkor vár,
Míg az idők száma kilenc hónapra jár.

De a vár ha sokat attakirozódik,
Csillámló ablaka hományba vonódik,
Vakolatlan fala ráncokkal szántódik,
Megrokkan és végre franc kézre adódik.

Azonban kímélni magát sok száz kába
Nem tudván, plezurt kap a heves csatába;
Kankóba és cifra francia ruhába
Megy az invalidus katonák házába.

Ámde akik tudják kímélni magokat,
Sem azomba el nem vesztik kurázsokat,
Azok élik vitéz módra világokat,
Azok fűzik arany láncra a rabokat.

Az a víg jegy alatt született katona,
A szerencse s öröm annak tulajdona,
Annak fejére száll zőld myrtus-korona,
Melyet a gráciák legszebbike fona.

Nevét hordja Ámor aranyos szárnyain,
Éneklik a nimfák Cyprusnak partjain
A szépség angyala vezetvén karjain,
Úrrá teszi kedves főldi angyalain.

*

Óh! ha rám akadna az angyalabbika,
Akinél még könnyen hasad a pántlika:
Főkapitányságot adna a taktika,
Tudom, bárha még most vagyok is közfika.

Tanítványaitól búcsúzik

Nemes szívű nevendékek! kiket forrón szeretek,
Miolta megesmertetett a poézis veletek.
Óh, legkedvesebb barátim! beh édesen képzelem,
Mi örömmel sétáltatok tavaly a Tempén velem.
Mely jól esett, ha játszodva lépvén utánam nyomba,
Kis koszorúkat raktatok tiszteletűl markomba.
Ah, olvastam orcátokon azt a hév indúlatot,
Melyet az igaz szeretet azokba lobbantatott.
Viszontvaló szívességem, amint megérdemlétek,
E valódi szívességgel halmazva megnyerétek.
Melynek tűze most is lángol, meg nem aludt azolta,
Sőt tüzét a szenvedések edző tüze pótolta.
Égni fog, míg el nem alszik fáklyája életemnek,
Nevetek ragyogni közte fog közepén szívemnek.
Rólatok jól emlékezem, már mikor megváltam is,
Ah, ah, emlékezzetek jól, kedvesim! énrólam is.
Bennem hív barátotoktól váltok most meg; de hiszem,
Szerelmem veletek marad, szívemet el nem viszem.
Örömöm lesz örömötök, szerencsém szerencsétek,
Díszt ád nékem s tiszteletet mindenkor a tiétek.
Ezért nemes lélek legyen bennetek, mely sem sorba
A büszkékkel ne repdessen, sem ne másszon a porba.
Embertársát ki szereti és híve hazájának,
Még emellett a tudományt tartja főfő javának:
A csendes megelégedés s boldogság azt vezeti,
Ha késő maradéktól is érdemét tisztelteti,
Mert az áldott emberiség, a tudomány s a haza
Még minden hív tisztelőjét bőven megjutalmaza.
E kis intést szíveteknek táblájára írjátok,
Hogy jövendő futástokba legyen Cynosurátok.
Melynek mikor rátok nézve lesznek majd bő hasznai,
Éledjen fel a titeket szerető Csokonai.
Én elmegyek, a jóltévő Ég vigyázzon reátok,
Ah, szeretett, kedves lelkek, Isten, Isten hozzátok!

Búcsú a magyar múzsáktól

Múzsák, akik eddig olyan jók valátok,
Hogy körűltem nyájas színnel mosolygátok;
Jó szívű, de kicsinyt használó barátok,
Kecsegtető Múzsák! már Isten hozzátok!

Ti ugyan adtatok sok olyan napokat,
Melyeken tőltöttem víg múlatságokat;
De ha meggondolom ama sok bajokat,
Néktek köszönhetem egyedűl azokat.

Vagy ti már nem vagytok ma olyan kedvesek,
Vagy az én énekim néktek nem ízesek:
Elég, hogy nem vesznek fel is a pénzesek,
Azért bizony már én más dolgot keresek.

Szeret, azt megvallom, szeret szívem kénye,
De nem vágyok lenni az ország szegénye…
Mit ér az embernek, ha van is reménye,
S azonba üressel tele az erszénye?

Tusculanum s Tibur szűlik a lelkeket,
S ha Caesar s Maecenas dajkálják ezeket;
Különben nem lehet várni oly remeket,
Mely közel érhesse Virgilt s több ilyeket.

Kimegy ám a főből minden cadentia,
Ha üres erszénnyel ír az emberfia,
S ha még azt sem kérdik, hogy van-e gázsija,
Csak szorúljon öszve a jó bagária.

Mit ér örökös hírt nyerni Iliással,
S falunként élődni tudós koldúlással?
Ha nem kérkedhetni semmi Maecenással:
Jó éjtszakát, múzsák, Fébussal s Palással!

Igaz, hogy nagy becse lehet egy babérnak,
Mely örök életet szerzett volt Homérnak:
De csakugyan úgy jó lenni ám Voltérnak,
Ha néznek ferneyi úrnak s gavallérnak.

Vagy pedig, ha sok úr, módja lévén benne,
A múzsáknak szíves áldozatot tenne,
Melyből a poéta egy kevés részt venne:
De nálunk ez a szám még nem sokra menne.

Más népek közt feles példákat találok,
Hogy mind a királyok, pápák s kardinálok,
Mind a pénzes urak annyit adtak nálok,
Amennyit nálunk sem visznek el a bálok.

De minthogy ez nálunk ausländisch portéka,
Hogy a poétának légyen ajándéka:
Sok szegény legénynek megcsökken szándéka,
S közfényű gyertyáját elrejti a véka.

Magam is ezután tivéletek tartok,
Kik élni és nemcsak verselni akartok,
Verbőczihez megyek: ti tán meg nem martok,
Kik a törvényléből moslékot habartok.

Te pedig, poézis! az egek munkája,
Apollónak mézes szájú leánykája,
Te, a szegénységnek anyja és dajkája,
Élj vígan, elszakaszt Verbőczi pennája.

Minden írásimat, melyek megmaradtak
S szűk erszényem miatt közfényt nem láthattak,
Maecenasokra is eddig nem akadtak,
Akik talán nálunk mind sírba rakattak,

Bízom az érdemes késő maradékra,
Mely több szívességgel néz a jó szándékra,
Vagy pedig nem hajtván semmi tartalékra,
Pipára raggatom és vajas fazékra.

Lantomtól búcsúvétel

Bessenyei obojjára,
Horváth réztrombitájára,
Szabó zengő hárfájára,
Mátyási tamburájára,
Főldi érzékeny lantjára,
Kazinczy Orphicájára,
Pócsnak négyhúrú bráccsára,
Gyöngyösinek Nablumára,
Apolló dűlt oltárára,
Sőt minden múzsák szavára
Esküszöm, hogy utóljára
Függesztlek a bodzafára.

A borital mellett

Nyelvelnek, barátom, hogy sok borral élek,
Kurvanyjok, hiszen én velek nem cserélek.
Nekem tereh gyanánt nincsen a lételem,
Van borom, pecsenyém, egy-két tál ételem.
Senki nem ruházza rám a sobrák nevet,
Faszariságomért huncfut aki nevet.
Alább írt sem jár a nyakamra ám senki;
Ki tart adósának, ki húz a gyepre ki?
Azért, hogy nem kapok a gyülevész kincsen,
Mégis, jó barátom, semmi bajom sincsen.
Azért, hogy a bankót nem gyűjtöm rakásra,
Hiszem a jó Istent, mégsem szorít másra.
A régi magyarság is eleget itt s ett,
Mégis, aki munkált, az koldússá nem lett.
Hanem hogy a német a Dunán áltúszott,
A sok bolond módi országunkba csúszott.
Maskarává tette a szép magyar dámát,
Azólta nem tudjuk a pankrótok számát.
Ha a szegény Zrínyi már ma feltámadna,
Magyar emberekre csak itt s ott akadna.
A gárdának fénye itt s ott sugározott,
De hogy a némettel együtt bogározott:
Az ugorkafán is narancsot keresett,
Megbotlott a lába s a porba leesett.
A Fáy-, Patay-ház is gazdagabb volt,
Míg a magyar szokás belőle ki nem holt.
Az öregek minden névnapon báloztak,
Ettek, ittak, mégis nem bankrotiroztak.
Vagy talán csak szégyen annyi borral élni,
Szégyenebb, barátim, magunktól kímélni.
Árpád nem szégyelte locsolni a torkát,
Mert maga meghívta innya Hubát, Horkát,
Szerencsen mindnyájan együtt ivogattak,
Az áldomás közbe nagyot kurjantottak.
Ugyanott Etele Gyulával végtére
Egy nemesest is járt a Lehel kürtjére.
Hát én külömb ember lészek úgy azoknál
A rettenthetetlen vitéz magyaroknál,
Ha magamtól egy-két pohár bort is szánok,
Mint némely pénz után járó publikánok, –
Nem – baszom az anyja hugyos németjének,
Huncfut, aki hódol ocsmány manérjének.
Szilágyi napestig szűntelen borozott,
Egyszer, midőn Buda alatt táborozott:
Az ellenkezőket mégis széjjel verte,
Mátyásnak a magyar koronát megnyerte.
Igyatok, barátim! igyatok, hiszen mit…
Magyar ember kínál, ne féljetek semmit.
Buzog még énbennem elhúnyt ősim vérek,
Buzog is, még mástól kenyeret nem kérek.
Azt pedig nem hiszem, hogy valaha légyen,
Mert az igaz magyart nem érheti szégyen.
Igyatok, kurvanyja, fiúk! a világnak,
Kurvanyjok azoknak, akik minket rágnak
Tudok én már annyit oláhúl, mint tótúl,
Hogy nem ijedek meg hatlovas hintótúl.
Igyatok, barátim! eb, aki nem iszik!
Egyikőnk sem iszik, ha a sírba viszik!

Bakhushoz

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Egyes

Idvez légy
Bakhe, áldott istenség!
Hol te mégy,
Vígad ott a főld s az ég.
Szívünk úgy felrajzik véled,
Mint a méh;
Életünk csak tőled éled:
Évoé!

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Egyes

A mazúr
Általad gazdag lehet.
S mint az úr,
Szarvat és szemet vehet.
A bolond észt lél a borba,
S úgy lesz bőlcs:
Tőlts tehát bort e csuporba,
Tőlts, tőlts, tőlts!

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Egyes

Általad
A barátság lelkesűl:
Általad
Sok harag lecsendesűl.
Boldog, és azon nem űlhet
Semmi baj,
Aki véled egyesűlhet.
Haj, haj, haj!

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Egyes

Csak te vagy
Szíveinknek mindene:
El ne hagyj,
Óh, örömnek Istene!
Meghalunk; de semmi gond az;
Fére bú!
Aki búsúl, mind bolond az,
Hú, hú, hú!

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Egyes

Tőled ég
Ámor édes lángja is;
Tőled még
Felhevűl a lomha is.
Csak te tartod friss melegben
A gyomort:
Bort igyunk hát íly hidegben,
Bort, bort, bort!

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Egyes

Soknak kárt
Tészen a bor: szentigaz.
Soknak árt
A tivornya: semmi az.
Fére most az étikával:
Nincs itt pap.
Táncra víg kompániával.
Hap, hap, hap!

Kar

Évoé!
Bakhe, évan, évoé!
Évoé!
Bakhe, tőltsd lelkünket bé!
Itt van a zúzos december:
Bor van-é?
Bort igyon ma minden ember:
Évoé!

Főldi Rózsa

Nyílj ki, nyájasan mosolygó
Rózsabimbó, nyílj ki már,
Nyílj ki: a hajnalba bolygó
Gyenge szellők csókja vár.

Nyílj ki, gyenge kerti zsenge:
Hébe nektárt hint terád,
Szűz nyakadba Flóra gyenge
Bársonyos palástot ád.

Óh, miként fog díszesedni
Véled e parányi kert!
Óh, hogy óhajtják leszedni
Rólad ezt a drága szert!

Hadd szakasszalak le, édes
Rózsaszál, szép vagy te már.
Hej, ha meglát, hány negédes,
Hány mosolygó lyányka vár!

Nem, nem! egy leány se nyissa
Büszke fűzőjét terád,
Főldi doktor szép Julissa
Néked újabb kertet ád.

Ott kevélykedj bíboroddal
Ékesebb bíborja közt!
Ott kevélykedj illatoddal
Kedvesebb illatja közt!

Akkor a szép rózsafának
Bimbaját árnyékba vedd
S benne nőtt kis Rózsijának
Képit új rózsákba szedd.

Gráciák úgy szállanak le
Zőld levélkéidre ma
S kedvezőn mosolyganak le
Onnan a kis Rózsira.

Így piros orcád egészen
Gyenge orcájára nő,
S Rózsi élő rózsa lészen,
Majd ha a világra jő.

Rózsa lészen ő magába,
Drága Rózsa, drága kincs,
Minthogy íly szép kert sorába
Semmi hitvány dudva nincs.

Drága Rózsaszálba lelte
Életét e Rózsaszál.
Főldi nedvesség nevelte,
Mindenik jó karba áll.

Rózsa színű Júliánna,
Itt van egy szép rózsa hát,
Vedd örömmel s várd utána
A parányi Rózsikát.

E virágot szép öledbe
Vedd be, és míg abba lész,
Híved is jussék eszedbe,
Hogy köszöntésedre kész.

Én, hacsak csalatkozással
Fébus el nem áltat ám,
Rózsival s vígasztalással
Bátorítlak, szép madám!

És ha majd jövendölésem
Bételik szüret felé,
Vígadásom s tisztelésem
Bőv jutalmat nyerhet-é?

Ah, elég jutalma lészen
Tisztelő szívemnek az,
Az, ha látom majd egészen,
Hogy proféciám igaz.

És ha egyrészt tiszta szívem
Abb' az inneplésbe vész,
Melybe két valódi hívem
Kőlcsönös vígságba lész,

Majd talám nagy korra érvén
A parányi Rózsi is,
S rózsa színével megérvén
Gyenge elmécskéje is,

Majd ha a negyvent megélem,
Mint öreg poéta már,
S majd ha kedves anyja vélem
Akkor a negyvenbe jár,

Elbeszélvén Rózsijának
Hajdani proféciám:
Rózsi a proféciának
Vígadozni fog talám.

S rózsa színekkel virúlván,
Gyenge szája lánggal ég,
S csókokat rak rám, pirúlván,
Két fagyos kezemre még.

A szárazság és az elhagyatott szerelmes

Anákreon mértéke szerént

Jer, Níce, és tekintsd meg,
Alélva mint vesződnek
A hervadó virágok
S bágyadva mint rezegnek,
A Flóra szűz leányi,
Nézd, hektikába estek
S a főldre mind ledűltek,
Halál lebeg felettek.
Óh, bárcsak egy esőszem
Cseppenne most reájok,
Hogy zsibbadott erekbe
Új vér cseregne ismét.
Csepegjetek, ti terhes
Felhők, reájok éltet:
Ím, Flóra kér lihegve
S temjénnel egy esőért. –
Hull már! de jaj! hiába
Csepeg le harmatod már,
Hiába, mert kiszáradt
Erek be nem fogadja.
Későre harmatoztok:
Az illatos virágok
Sárgúlva hulltanak le
S gyász éjtszakába dűltek. –
Szép Níce, engem is te
Így ölsz meg, és rövid nap
Nem lészek! Ah kegyetlen
Nem szánol-e meg ekkor?

Jer, Níce! míg kinyújtott
Karokkal és lihegve
Sohajtozok, s szememből
Gyöngyharmatok csepegnek.
Nícém! csak érted élek,
Jer már, ölelj meg engem,
S tedd számra gyenge szádat,
Élet csepeg belőle.
Jer! s lankadó szemembe
Tekints csak egyszer, édes
Nícém, tudod, hogy engem
Tekinteted feléleszt.
De futsz te, jaj! kegyetlen,
Szép Níce! jer, s ne fuss el.
Nem állsz meg? ah hitetlen,
Hogy veszne el szerelmed!
Sisegd tehát utána,
Sisegd, te gyenge szellő,
Zokogva, hogy szerettem,
És ő vetett meg engem,
S mondd, hogy rövid időre
Kimúlok én örökre:
Mert ah! ki tudna ennyi
Fájdalmat elviselni!
Jössz már? de ah, sokára
Jöttél, kimúlok imhol.
Miként ma a virágok
Kimúltak, úgy ki én is.
Ne sírj, ne, Níce, kérlek,
Magad minek fogyasztod!
Bévett szokása már a
Sírás kevély nemednek.
De jaj! alig lehellek.
Adj csókot – és azonnal
Halld – ím he-reg-ve mon-dom –
Halok, de él sze-rel-mem.

Árpád

vagy a magyarok megtelepedése

Rettentő hadakat, vért és egy nemzeti szörnyű
Bajnokot éneklek s a bús hadak istene bátor
Hét fő hadnagyait, kik a maga lakta helyéről
Egy isten vezetése alatt bújdosni kiindúlt
S mind főldön, mint a vizeken, mind ellene támadt
Harcaiban nagyokat szenvedt európai legszebb
Nemzetet a Pannon boldog mezejére vezették!
Mint a cserje között a tőlgy, mint a kiderűlt éj
Apró csillagi közt a hold, úgy fénylik ezek közt
Nagy születésével s felséges tettei méltó
Fényivel a szörnyű Árpád – az az isteni férfi,
Akinek áldja porát még a késő maradék is.
Sok történeteken kellett neki menni keresztűl.
Sok hadakon kellett fecskendeztetni ki vérét,
És bár a vezető isten maga tette vezérré,
S bár derekán viselé az erős hadak istene búsúlt
Fegyvereit, mégis csak alig győzhette halandó
Vállaival szörnyű bajait, míg megtelepíté
Nemzetit, – a legjobb főldön, – míg rendele törvényt
S alkota oly nemes alkotmányt, melyben az időnek
Szennyei közt az ő fényes maradéki ragyognak.
Míg szentegyházat s óltárt építe vezérlő
Isteninek s a megrettent Európa határi
Megrázásával nagy lelkű nemzete fényét
A ragyogó napnak méltóságáig emelte,
S Istentől azt nyerte, hogy a kék északi sarkon
Nemzete drága magyar neve csillagfénybe ragyogjon.
Nemzeti tűz! Te magyar lélek! Haza tiszta szerelme!
Boldog Hélikonunk szent szűzei, melyek az édes
Hanggal hódító érzést egyelítetek öszve!
Jóltévő magyarok-kegyes-istene! akit Etelka
Így nevezett, s mind, mind, édesség isteni! mind, mind
Hintsetek e csendes s árnyékos vőlgyre világot,
Amelyben Múzsám koszorúját hajnali tépett
Rózsából most fűzi vitéz bajnokja fejére.
A ti lehelletetek jól tévő életet árúl!
Ott, ahol éneklek, csendes szellőcske lebegjen!
Balzsam- s rózsaszagok fújják a barna homálynak
Árnyékit, leskődjön az est mosolyogva szemembe,
S mennyei mézetek egy epedő bús fűlemilének
Édes jajja között a szép íz gyenge tejével
Lepje meg a híves forrást, hogy majd mikor egy kert
Gallyas bóltja alatt, ahol a fényes Buda vára
Talpait a gőgös habokon úszó Duna nyalja.
Más részről pedig a szerelem s a pannoni múzsák
Szentelt berke vagyon, s élesztő mennyei kútjuk,
Ott, ahol a mesterség s a természet is Orczyt
Tiszteli, ott mikor egy szirten énekli vitézét
Múzsám s a hold fénye alatt epekedve zokogja
A megavúlt emlékezetet, – legyen éneke édes!
A Ti mosolygástok kezes is s nekem életet ígér.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Rövid kritikai rajzolatja egy nagy magyar epopoeiának,
melynek neve: Árpád, vagy a magyarok megtelepedése

I. könyv. Árpád Lebedin mellett megverettetvén a pacinacitáktól, Szabolcs és Bors vezér-hadnagy barátival szaladásnak indúl. Egy csillagba őltözött istenasszony Hálic felé igazítá őket; oda mentek, először esméretlen idegeneknek adták ki magokat, de midőn a fejedelemnétől megtudták, hogy a fejedelem az Attila országát visszaszerezni jövő magyarok eleibe ment ajándékokkal, akkor kijelentették magokat, hogy ők is azok közűl valók, de ők Lebedinnél, az Előd vezérsége alatt, kevés számmal lévén, a pacinacitáktól megverettek stb. A fejedelemné igen szívesen fogadja.

Ezt majd álomlátásokkal s egyebekkel ékesítem.

II. könyv. A fejedelemné kívánságára Árpád nemzete történeteit beszéli el a Lebedinnél való csatáig. Nevezetesen: hogy ők legrégibb nemzete a világnak, hogy Attila az ő nagyatyjuk, hogy neveztettek ők magyaroknak és chasaroknak, hogy csalogatta őket egy esmeretlen isten, az ő nagyatyjuk főldjének visszavételére, hogy vette rá az útra, hogy indúltak ki, micsoda ceremóniákkal éltek, hogy jöttek az Etel vizén keresztűl, hogy tanyáztak a Tanaisnál, mint telepedtek meg a Boristenesnél és mint áldoztak ott, mint voltak ott három esztendeig a chasarok szomszédságában s hogy indultak Kióv felé és mint vették meg Kióvot.

Itt a scytha antiquitások fognak illettetni, amennyire csak lehet.

III. könyv. A fejedelemné nagyon becsűli Árpádot. Árpád az atyján, barátin, szeretőjén, a maga gyalázatján, népe kárán, a népnek napkelet felé való visszaűzettetésén kesereg éjjel magában. Bors egy szeretőjét siratja, aki a pacinaciták által elkergettetett a többivel napkelet felé. A magyarok Kióv felől megérkeznek Hálicba, az elejekbe ment fejedelemmel; nagy pompával; örűlnek, hogy Árpádot, Szabolcsot és Borsot ott kapták; áldoznak, ünnepelnek; az egész tábor és a háliciak mint vígadnak. Kérik Árpádot, hogy a lebedini megverettetését beszélje elő etc.

IV. könyv. Árpád beszéli, hogy amint Kióvtól, a többi magyaroktól, az Előd tábora a Boristenes mellékének megvételére elkűldetett, ott mint vendégeskedtek, mint lepték meg a pacinaciták, hogy azok egy nemzetből lévén velek, miért támadták mégis meg, mint vágták kétfelé az ő táborukat – mint nyomták vissza napkelet felé az ő táboruk nagyrészét, s mint verték meg a kisebb részét, úgyhogy kevés maradt belőle, a megmaradtak mint vonták magukat az Etelközre; mint szaladtak ők el, és egy istenasszony mint vezette őket Hálicba. Álmos megköszöni a fejedelemnének fiához és hadnagyihoz való jóságát: barátsága a háliciakhoz, bánatjok az elmeneteleken. Kádár vígasztalja, hogy a vezető isten el nem hagyja etc.

V. könyv. Egy hónapig Hálicban való múlatások. Játékjaik. Árpádnak magaviselete etc. Szerelme. Onnan való elindúlások, útjok Munkácsig: ott egy hónapig való múlatások. Árpádnak házassága.

Itt a magyarok antiquitási a házasságban bejönnek.

VI. könyv. Ungvárnak megvétele. Laborc esete. A chasarok vagy császáriak követsége a magyarokhoz. Álmosnak látása. Kádárnak látása. Árpádnak fejedelemmé való tétele. Az esküvésnek újra való megerősítése.

VII. könyv. Árpádnak esztendeig a Bodrogközön való múlatása, a Retel és Tarcol kémlelése. A Bodrogparton egy patak (Sárospatak) mellett a múzsáknak eleikbe való menetelek és aziránt való kérelmek, hogy engedjék meg őket ezután is ott lakni. Azoknak tett felelete Retelnek. Tuhutumnak és Szabolcsnak Mén Marót ellen való kűldése. Szabolcsnak szerelme, szeretőjének Lyányváron való megölettetése a tótok által, azon való bánatja, bosszúállása és egy isteni jövendőlés afelől, hogy az a rész az ő nevéről neveztetik, hogy maradéki igaz magyarok lesznek örökké, s az ő fogadása. Hadadon a hadak istenének való oltár építése. Gád és Gelus megverettetése s azon főldnek elfoglalása etc.

Ez igen szép darab lesz.

VIII. könyv. Árpádnak Zalánhoz való ajándéka, annak minden birtokának elfoglalása. Borsnak vitéz tettei: Borsod és Bars várának építése; neki tett jövendőlések. Zoltánnak Zsolton való születése. A magyarok öröme.

IX. könyv. Árpádnak Csepel szigetébe való menetele. A pusztaszeri első diéta. A törvények és a nemzeti alkotmány etc.

Itt a magyar fundamentális törvények béjönnek.

X. könyv. Árpádnak az Attila várába való menetele, ott és a Nyúlak szigetében való múlatása. Isteni látás a végzés tükörszobájában, maradékáról egész a mostani időig.

Itt valami csak méltóságos a magyar nemzetben, mind fogja látni Árpád.

XI. könyv. Pannoniának elfoglalása. Mén Marótnak leánya iránt Árpádhoz való követsége, az etelközieknek kiverettetése stb.

XII. könyv. Az országnak nagy innepe. A világosi szentegyház felszentelése, a törvények kihirdettetése, az isteneknek áldása. Itt a magyarok istene, az ő vitézségükért, megmutatja, hogy a magyarok első betűjét éjszakon csillagból csinálta ki. A múzsák kérni fogják a magyarok istenét, hogy engedje meg nékik magyar nyelven énekelni, de az isten a végzésre haragosan tekintvén, kilencszáz esztendőn szomorúan nézett keresztűl, a tizediknek pedig elejére elmosolyodott. A múzsák is szomorúan és némán néztek azokon keresztűl, a tizedik elejére pedig ők is mosolyogtak s akkorra előre énekeltek a magyarok istene dícsőségére. S e lesz vége.

1796

A főtiszteletű, méltóságú és tekintetű
Rendekhez a Diétai Múzsa

Eljöttetek hát, óh haza nagyjai,
Dicső személyek! – tik, kiket a mai
Idők örömmel énekelnek
S glória vára felé emelnek! –

Nagyságtok élő érdemi mind nagyok,
De én csak egy kis múzsa-leány vagyok:
És így talám homályosítnám,
Majd ha nagy érdemitek nagyítnám.

Elég csudálnom bennetek a nemet
S ezt díszesítő százszeres érdemet:
Én hát, ki e kis vőlgybe űlök,
Mély özönébe nem is merűlök.

Ti, a nagy Árpád nagy maradékai,
Nagy nemzetünknek légyetek atyjai!
Hadd zengjen ilyen szíves ének
A magyarok kegyes Istenének:

"Dicső hazánknak rendjei, éljetek,
Lakjék az érdem lelke közöttetek;
Hogy a dicsőség szárnyra végyen
S több koszorút fejetekre tégyen!"

Így zengedez már a Duna partja is,
Íly hanggal ekhóz Karpatus alja is:
Én is tehát Pindus tövében
Lantolok íly haza innepében.

S bár Tempe vőlgyén még fiatal vagyok,
Hárfám erőtlen húrjai sem nagyok.
Hogy ennyi héróst énekeljen
S íly nagyok érdemivel beteljen:

Mégis, hogy ezzel tiszteletet tegyek,
Nagyságtok áldott szárnya alá megyek;
Hadd mentsen íly hatalmas aegis
Béfedezése alatt az ég is.

Egy orvosnak sírverése

Itt fekszik, aki által
Sokan feküsznek itten.

A mostani háborúban vitézkedő magyarokhoz

Óh, Múzsám! mi veszély, mi csapás rettegteti mostan
A réműlt Európa felét? mi kegyetlen időket
Szűltek az egybeveszett rendű európai népek?
Vérpatakok folynak, s bennek sok régi vitéznek
Kardjai, puskái s véretlen testei úsznak.
A feldúlt falukat látom, látom mint dűltenek öszve
Már sok erős várak, melyeknek puszta falában
Róka-fiak s a gyászéjnek denevéri huhognak.
Mely szörnyű fegyverropogás! mely szívet epesztő
Rettenetes dörgés! mint verdesik a magos égre
A port a paripák! mely mérges lárma, kiáltás!

Trombita kell, Múzsám! függeszt mirtusra erőtlen
Lantodat, amellyel Rózsim kebelébe danoltál
A piciny Ámornak, kedvelte is a piciny Ámor.
Most Erató szűnjön, dörgőbb hangokra tanítson
Melpomené; hadakat látok, s közepén a hadaknak
Rénus füstőlgő partján már látom az Árpád
Kardra szokott fiait, csorog a vér görbe vasáról,
S tőle az ellenség fut s omlik előtte rakásra.
Trombita kell! e Márs fiait harsogva rikoltó
Trombita! melynek erős hangjától rengjen az erdő,
Ordítson Ligeris, repedezzen az álpesi kőszál.

Vajha te Gyöngyösinek hadi kürtjét oly teli hanggal
Harsogtathatnád magyaridnak, vajha te Horváth
Trombitaszóra tanúlt múzsáját hímzeni tudnád:
Úgy se Keményt, se magát Hunyadit később unokáink
A te vitézidnél nem fognák nézni nagyobbnak.

Merj mégis! vedd fel hadi kürtödet! Ím, az elosztott
Táborok indúlnak, csörög a kard, a hadi lárma
Verdesi a felhőt, dobog a dob, ezer paripának
Reng a főld dübögése alatt, a trombita zendűl,
S már a puskáknak lyukain a sárga halálok
Omlanak, a ropogó rézágyúk bombija dördűl,
Rettenetes morgása darázs módjára dorombol.
Ordítnak Treviris mezején a Rénus eláradt
Partjai, borzasztó hanggal riadoznak az erdők
Spíra között, s a hegyek barlangjai rábömbölnek.

Ím, már a vérnek tágas mezejére kiszállnak
A seregek: rohan a felkentnek véribe ázott
Francia nép, – Párizs nadrágtalan asszonyi népe.
Ellene ront vértől párádzó görbe vasával
A magyar, óh, mi vitéz tűz szikrázik ki szeméből!
Ím, már büszke lován villám módjára kipattan,
Kardján űl a halál, réműlés mégyen előtte,
S öldöklés kíséri nyomát; száz tarka kokárdát,
Száz sapkát látok lov' alatt a porba heverni.
Mint mikor a haragos felhőknek terhes öléből
A rohanó zápor széllel, dörgéssel elindúl,
És jéggé válván, a tarka mezőkre leomlik
S a vereses pipacsok fejeit mind öszvetiporja:
Így dörög a vérnek mezején, így tördeli öszve
A vérszín sapkás kaponyákat scytha vitézünk.

Rajta, magyar! harcon kell pálmát szedni tenéked,
Harcra, vitéz nemzet! természet is arra tanított,
Hogy paripán űljél, hogy kard legyen a te kezedbe.
Rajta, magyar! magyaros bátor szívedbe buzog még
Ősi vitézséged, zászlód e' légyen a hadban,
Hogy hadi szép hírét elejidnek meg ne setétítsd.
E' légyen vezetőd, mikor a franc fegyvere villog
Ellened, Árpádot s Hunyadit forgasd az eszedbe,
Légy magyar, és mint ők, légy a Márs embere. – Győzöl!
Rajta, vitéz nemzet! lám, jó fejedelmed örökké
Benned s a magyaros szívben tartotta reményét.
Verd le, tipord le dühös seregét a francia népnek,
Mely mikor a törvény ellen megölette királyját,
Durva bilincseivel rettenteni kezdi hazánkat.

Rettegi már Párizs s az egész Európa csudálja
Ritka vitézséged, nincs oly szöge a kerek égnek,
Mely nagy tetteidet ne beszélné, óh hadi nemzet!
Míg Rénus lefelé fog folyni Batávia főldén,
S a német mezején csupa tenger nem fog eredni,
Míg az olasz bércek vőlggyé nem válnak egészen:
Ah, magyarim! nevetek tűndökleni fognak örökké.

Vajha vitézségtek szép híre nagy őseitekhez,
Kedvesim! az hóltak siket országába mehetne:
Ah, mely édes öröm lepné meg scytha atyáink
Lelkeit, ah, mílyen kedves hír lenne azoknak,
Hogy még a magyar él, s él benne a hajdani lélek:
Mint vígadna vitéz unokáinak Attila s Árpád!

Rút ábrázat s szép ész

Azt mondod, barátom, hogy én ocsmány vagyok,
S orcám fertelmei irtóztató nagyok.
Hogy én ha magamnak zőld kantust vehetnék,
Olvasva a majmok között elmehetnék.
És hogy te nem szántál már engemet másnak,
Hanem csak egy meggyfán lebegő Tamásnak,
Melyen ha íly cirmos képpel hirintóznék,
A veréb még felém jönni is irtóznék.
És hogy én ne végyek reám semmi harát,
Magam képe is tud játszani maskarát.
Azért így szól rólam véled sok goromba,
Hogy ez csak egy essős időbe nőtt gomba,
Ez egy lóganéjon nőtt, hitvány pöfeteg,
Melyre tekinteni a szemnek viszketeg.
De megállj, barátom! ilyen ítéletet
A régi időben még Mídás úr se tett.
Megállj, szép ostoba s festett fejű szamár!
Kiben csak egy szóra kong a kaponya már.
Lélektelen szép test és pengő cimbalom!
Mért lettél csak cifra makhina, fájlalom. –
Szép vékonyak lábad egyenes szárai:
Még szebbeken járnak a szarvas borjai.
Súgár derekadat ne csudáltasd vélünk:
Az ánglus csikókba szebbet is szemlélünk.
Még fejér mellyed sem oly becses portéka,
Mert csak egy kotlós szív pompásabb hajléka.
Síma kezeiddel ne fitogasd magad;
A márvány képektől e díszt meg ne tagadd.
Se nyakadnak ne légy oly magasztalója:
Illene rá a cseh ló nyakravalója.
Rózsaszínnek se mondd veresses pofádat:
Mert én veressebbnek láttam egy kutyádat.
Frizérozott hajad hosszan fedi nyakad:
Még ez, szép Absolon! hátha cserfán akad.

Te a főbe tartod minden szépségedet:
Megnézetem tehát Múzsámmal fejedet.
Ez jóllehet csínos s módija mostani
Még sem merne reá a cinke szállani.
Éppen, míg még el nem száradt a törzsökje,
Ilyen volt a Jónás fél-érésű tökje.
Csak elől is volna egy keveset lompos,
Hordhatná a nyájba az első kolompos.

Nincsen hát, barátom! benned egy bakma is,
Amely meg ne volna még a baromba is.
Úgyis a természet nem ugrik. S ha igaz,
Hogy ember s majom közt nexus van: te vagy az.
Sőt oly állatok is elegen akadnak,
Kik a talentomba téged meghaladnak.
Becsűlnek táncodért? ne mondd azt kérkedve,
Több becsűlőt talál még egy oláh medve.
Erős vagy s levered az erőseket is?
Erősebb az ökör s levér tégedet is. –

Íly tarka madárka vagy hát te, barátom!
Ezzel tépett tested szárnyára bocsátom.
Lebegj te a felhőn s fitogasd magadat,
Büszkén csattogtatván aranyos szárnyadat:
Én főldszint maradok formátlan testemmel,
Tökélletesítvén őtet is eszemmel.
Ha ti gyaláztok is, majd mondják valakik:
Kár, hogy az a szép ész oly rút házba lakik!

A magyar gavallér

Gavallérok minden nemzet közűl telnek,
Kik a néző szemtől csudát érdemelnek.
Mindeniknek cifrán csillog ruházatja,
De magát a magyar dicsőbbnek mutatja.
Ah, dícsőbb egy magyar gavallér levente,
Nagyobb méltóságot ád a magyar mente,
Melynek zőld posztóját ragyogással szántja
Gazdagon pazérlott arany paszamántja.
Ázsiai veres nadrág fénylik rajta,
Mutatja, hogy ő is véres magyar fajta.
Arany sarkantyúja peng karcsú csizmáján,
Hármóniás ütést tesz ezüst szablyáján.
Almásszürke csődör lovát táncoltatja,
Lejtős fordúlással kerengve ugratja.
Tűndöklő serényje játszik a szellővel,
Az arany szerszámra hányja gőges fővel.
Most büszkén rúgkapál, majd harsogva nyerít,
Orrán sebes szellőt fúvall és tekerít.
Ragyog hátán selyem posztóval vont nyereg,
Csótárján az arany meánder tekereg.
Merőn megűl rajta vitéz leventája,
Nem mozdúl semmije, csak a bokrétája,
Melynek kócsagtollból kötött szála között
Az arany boglárba a fény megütközött.
Csillámló pirossa nyusztos kalpagjának
Szégyeníti haját az ánglus dámának.
Barna szemőldöke s hollószín bajússza
Képének pirosló tejét büszkén ússza.
Bársonyszín hajai a széltől suhognak;
Reátekergődzött szárnyain lobognak.

Az ő arcáját is szerelem igézi,
De e szerelem is őbenne vitézi.
Ettől sem puhúl el egy magyar gavallér,
Szívében Vénus is, Bellóna is elfér.
E kettő ád néki kettős ékességet,
Felséges kellemet s kellemes felséget.
S amilyen volt Hektor, mikor fegyverbe állt,
S Andromakhéjától csókok között megvált,
Oly szerelmes vitéz a magyar gyermeke,
Ez a szép természet nagyságos remeke!

Az 1741-diki diéta,

vagyis:

A régi jó magyar szív
Saját királyihoz hív!

Kántáta IX énekekben.

Személyek:

A magyarok karja.
A Hír.
A prímás, R. Sz. B. herceg, galántai gróf Eszterházy Imre, esztergomi érsek.
A haza Géniusa, Magyarországnak angyala.
A régi vitézek karja.
Mária Terézia, Magyarország nőkirálya.
A nádor, erdődi gróf Pálffy János fővezér.
A Duna.

A dolog történik a pozsonyi királyi várban, az országgyűlés alkalmatosságával, szeptember 19-dikén, 1741.

I. Ének

A magyarok karja

Egy

Éljetek, nagyságos rendek,
Kik nagy őseink nyomába
A magyar nemzet dolgában
Most is öszvegyűltetek.

Boldogítsatok bennünket
S vélünk édes nemzetünket,
Melynek állandó javára
Éljetek, mind éljetek!

Mind

Éljetek, nagyságos rendek,
Boldogítsatok bennünket
S vélünk édes nemzetünket;
Éljetek mind, éljetek!

Egy

Terjesszétek, óh nagy lelkek,
Nemzetünknek régi fényét
S a királyi ház reményét,
Melyet vét csak bennetek.

Mind

Boldogítsatok bennünket,
S vélünk édes nemzetünket,
Melynek állandó javára
Éljetek mind, éljetek!

Egy

Így fog a király s az ég is
Venni szárnya óltalmába,
S a jövő idők folytába
Élni fog majd híretek.

Mind

Boldogítsatok bennünket
S vélünk édes nemzetünket,
Melynek állandó javára
Éljetek mind, éljetek!

Éljetek, nagyságos rendek,
Kik nagy őseink nyomába
A magyar nemzet dolgába
Most is öszvevegyűltetek.

II. Ének

A hír

Hatalmas rendek! óh, vitézi vérből
Kisarjazott nemes magyar vitézek,
Ti bőlcs személyek, akik híreteknél
Sokkal nagyobbak vagytok,
Kik e királyi várba feljövétek,
Hogy a magyar nevet naggyá tegyétek.
Örűl tinéktek a sebes Dunának
S a kék Tiszának partja víg örömmel,
Mert a magyar hazának régi díszét
Tibennetek szemléli tűndökölni.
Ah, boldog nép! az ég takargat téged,
A csendes békesség lakik hazádban,
Örvendetes hang zengedez hegyedben,
Minden határid bátorság keríti,
Termékenység csepeg minden meződre,
Szent nyúgalom s öröm lebeg feletted,
Ah, boldog nép! az ég harcol melletted.
De ah, reszkess, de ah, rettegj, magyar nép,
Mert ellenséged ellened kizúdúlt
S dühöskedő sereggel
Rohan határaidra,
Pusztít, öl, éget és kevély dagállyal
Rabolja a sok kincset,
Melyből kezedre verje a bilincset.
Feldúlta már Itáliát egészen,
Berontott a cseh főldre tűzzel, vassal,
A dölyfös franc ellepte táborával
A Rénus szép vidékét;
Mindenfelé elterjedt már az ínség,
A jajgatás hallik minden határon,
Bellóna vérengző vasostorának
Csapási már mindenfelé dörögnek,
Alatta a ledöntött népek nyögnek.
Közel, közel van, óh nemes magyarság!
Ez a veszély, ez a csapás hazádhoz,
A lángok már a Karpatusra sütnek,
A sok jajszó feléd jön a Dunával,
Az ellenség rettenti már határod,
Szabad törvényed és királyi széked.
Ah, hív magyar! ha kedves
Előtted a szabadság,
Ha boldog lenni kívánsz
Királyod óltalmában;
Menj, míg a tűz be nem ront Dáciába.
A bátorság menthet ki s a sietség:
Ah, kelj ki, kelj ki hát, vitéz nemzetség!

Hajh, kelj ki boldogságodért,
Törvényedért, királyodért,
Vezessenek nagy tetteid
Nagy őseid nyomába!

A had szomszédid égeti,
Hazádat is rettegteti,
Rabol, pusztít a francia;
Hajh, kelj ki a csatába!

Kar

Rabol, pusztít a francia;
Hajh, kelj ki a csatába!

III. Ének

A prímás

Méltóságos urak, jó hazámfiai,
Tekintetes rendek, országunk nagyjai!
Kellő orcátokon űlnek a hazai
Igaz szeretetnek fényes vonásai.

Elég igaz magyar van még közöttetek,
Kik előtt féltő kincs régi becsűletek,
Nemes, tiszta s bátor még a ti szívetek:
Ah, élnek boldogúlt őseink bennetek.

Szemeim e házban még sokakat lelnek,
Kik vitézi nevet méltán érdemelnek,
Úgy van! nagy lelkeik bennetek lehellnek
A nagy Attilának s a vitéz Lehelnek.

Mennyi sok veszély volt s inség hajdanába,
Mely sereggel rontott ez árva hazába,
Mennyi veszedelmek voltak egy summába,
Melyek rettentettek, de mind csak hiába!

Mennyi ellenségink s rablóink voltanak,
Kik dühös népekkel reánk rohantanak,
Hogy hazánkat s minket főldig raboljanak,
Gyermekinkkel együtt bilincsre hányjanak!

De dicső atyáink, bajnoki lélekkel
Küszködvén a rájok tódúlt veszélyekkel,
Megtartották nékünk tulajdon vérekkel
Ősi szabadságunk minden törvényekkel.

Hazánkban szabaddá lett minden szegelet,
A nyomorgatásnak, inségnek vége lett;
Ah, űljön sírjokon az érdem s tisztelet,
Szent árnyék lebegjen áldott hamvok felett.

Tudom, ti sem fogtok tőlök elfajúlni,
Királyt, hazát készek lesztek megbosszúlni,
Készebbek a harcon vitézűl kimúlni,
Mint a magyar névvel homályba borúlni.

Tudom, hogy a fényes dicsőség várába
Mint mentek bé elhúnyt őseink sorába,
S azt a fegyvert, amely szolgált a hazába,
Rakjátok a jó hír örök templomába.

S amely véreteket szerelmes hazátok
S királyotok mellett a harcon ontjátok,
Azzal nagy nevetek s vitézi próbátok
A halhatatlanság falára írjátok.

Ah, már előre képzelem,
Hogy e királyi védelem
Sok századig fog élni.

Magyarjaim! kívűl, belől
Mind a ti lelketek felől
Fog e világ beszélni.

Tisztelnek a királyok is,
S ezért gondjok lesz rátok is,
Hatalmas bajnokokra.

Utóink áldnak tikteket
S örömmel teljes könnyeket
Hullatnak sírotokra.

IV. Ének

A génius

(Egy fényes felhőben leszáll magyar rendek közzé, körűlvétetvén
a vitézek karjától.)

Leszállván a mennynek fényes udvarából,
Szent István és László örök trónusából,
Lehozván e boldog vitézek lelkeit
És e századbéli fátumok könyveit,
Kedves magyarjaim! jövök tihozzátok,
A ti pártfogótok szavait halljátok!
Megindúlt szerető szívem sorsotokon,
Segítni óhajtok édes hazátokon:
Megszántam a dűlni kezdő Pannóniát,
Megszántam a magyart s azt a jó Tréziát,
Kit azért adattam az égből közzétek,
Hogy benne egy kegyes helytartóm nézzétek;
Hogy ő gyógyítsa meg hazátok sebjeit,
Ő rakja fel ennek öszvedűlt köveit;
Hogy a magyar névnek dicsősége légyen,
S minden panaszt a ti szátokból kivégyen;
Hogy boldogságtokat az égig emelje
S közöttetek saját személyem viselje.

A kar

Ez a kegyes királyné,
Kit a nagy Károly nemzett,
Hogy benne minden nemzet
Tiszteljen jó anyát:

Ez a kegyes királyné
Lesz néktek hív anyátok,
Alatta kis hazátok
Sok boldogságot lát.

A génius

De ím, az ellenség magát öszveadta
S az én felkentemet haddal megtámadta,
A frígyesek az ő híveit gyilkolják,
Örökös országit pusztítják, rabolják.
Rátok is a véres kardot kezdik fenni,
Ah, ha ők rajtatok erőt fognak venni:
Ama boldogságban részetek nem lészen,
Melyet a végzés tart számotokra készen,
Mert én Tréziának kinyertem az égbe,
Hogy soká lehessen anyátok egyvégbe.
Ez a jó királyné, még az meglátjátok,
Kiveszi a porból és szennyből hazátok,
S a magyar főld az ő lelke idejétől fogva,
Mint nagy Lajos alatt, virít mosolyogva.
S mihelyt a trónusba az ő kegyelme lép,
Arany időt számlál a szegény magyar nép.
És az apolgató békesség ölében
Örűlnek a múzsák a magyar Tempében.
Talpokra állanak a ledűlt törvények,
Élelmet, pártfogást kapnak a szegények.
És negyven esztendők csendes folyásában
Az öröm s boldogság lakik a hazában.
A nagy Terézia mindkettőt megójja,
Igazság s kegyelem lévén őrállója.
Kiterjeszti kisded országtok határát,
Pompásan felrakja Buda s Pozsony várát,
És ami szépség van Pozsonyba s Budába,
Mind bésummálja azt a nemes gárdába.

A kar

Ez a kegyes királyné,
Kit a nagy Károly nemzett,
Hogy benne minden nemzet
Tiszteljen jó anyát:

Ez a kegyes királyné
Lesz néktek hív anyátok,
Alatta kis hazátok
Sok boldogságot lát.

A génius

És bár ezek fényes jótétemények is,
De lésznek ezeknél még fényesebbek is,
Melyekkel a hazát előre biztatja
E kegyes anyának felséges magzatja,
József, kinek nem lesz a világon párja,
Ki minden országit maga öszvejárja;
Hogy megesmérhesse saját jobbágyait,
Hogy megorvosolja a nép panasszait,
Hogy a porba fekvő virtust felkeresse,
Az érdemet fényes oltárra tehesse.
Csak tíz esztendeig fog országolni ő,
De íly nagy bajnoknak elég tíz esztendő.
Mert ha felszámláljuk nagyságos tetteit,
Századnak mondhatjuk minden esztendeit.
Ah, nagy uralkodó! előre képzelem,
Hogy a szent igazság, az erkőlcs, értelem,
A szép tudományok minden mesterséggel,
A jó gazdasággal és a vitézséggel
Általad a régi por közűl kinőnek
S a magyar nép előtt becsűletbe jőnek.
Sok boldogtalannak te lész édesatyja,
Éretted könnyeit sok árva hullatja,
Téged áld az őrűlt, a néma, a siket,
Te vigasztalod meg, József! mindeniket.
Te, mint koronádnak fényes súgárával,
Bétőltöd a főldet virtussal, példával.
Jobbágyid imádják nevedet, mert véled
A Mátyással megholt igazság feléled.
Barátid tisztelik felséges nevedet,
Minden ellenségid rettegnek tégedet.
A fagyos sark alatt fekvő Szibéria,
A marokki forró partok s Barbária
A kelet és nyugot határitól fogva
A te érdemidtől zengedez harsogva.
Te bírsz virtusával minden királyoknak,
Te fogsz fényes példát adni mindazoknak,
S ha Friderik nagyobb lészen mindeniknél,
József! te nagyobb fogsz lenni Frideriknél.

A kar

József! nevedbe minden
Nagy virtusok megvannak,
Örűl sok nemzet annak,
Örűl a főld, az ég.

E név egész világon
Fog nyerni tisztelőket,
Ez a jövő időket
Megékesíti még.

A génius

A József tűndöklő országa végtére
Elmúlván, új öröm-idő áll helyére;
S jóltevő angyalát a várt békességnek
Megadja Leopold minden nemzetségnek.
És hogy minden lélek légyen néki híve,
Az ő kincse lészen jobbágyinak szíve.
El is vész alatta a jaj s a siralom,
Trónusán fog űlni a köz nyúgodalom.
Boldogság keríti pásztori pálcáját,
Bőség gyémántozza áldott koronáját.
Ama kedves Sándor kegyelmes szívével
Fog segédje lenni nádorispány névvel
Őtet közétekbe ő azért bocsátja,
Hogy légyen a magyar nemzetnek barátja.
Ah, e jó magzatnak és e jó atyának
Országlása lelket ád a két hazának!

A Kar

E két dicső személyek
Bár hirtelen kimúlnak,
De sírba nem borúlnak
Jótetteik soha.

A hív magyar mindenkor
Kívánja emlegetni,
Nem fogja bétemetni
A vén idő moha.

A génius

Az ő esztendeik, fénylő virtusokért
S a magyar nemzettel közlött jóságokért,
A Tréziáénál még többek lennének,
És a Józsefénél jobban fénylenének:
De hogy megáldhassa az ég Pannóniát
S adhasson egy másik Ferencet s Tréziát,
Fel fogja magához e boldog párt venni,
S helyekbe Ferencet s Tréziát fog tenni.
Kik népét törvénnyel s hittel kormányozzák
És ama szerencsés időt visszahozzák,
Mikor első Ferenc s első Tréziának
Országokkor arany esztendők folyának.

A kar

Ah, éljen a dicső pár,
Éljen sokáig, éljen;
Sok szép időt szemléljen
Ferenc s Terézia!

Hogy e felséges párnak
Királyi oltalmában
Örvendjen a hazában
Minden magyar fia.

A génius

És így ha meghal is kegyes Tréziátok,
Az ég másikat fog kűldeni hozzátok,
Kit a Neápolis felséges királya,
A jövendő tollak bő matériája
S néked is kedvellőd, nemes magyar nemzet!
Sok tartományoknak asszonyává nemzett;
Ki Teréziának oly mássa fog lenni,
Hogy alig lehessen külömbséget tenni;
Ki Európának szemefényje lészen
S a magyarokkal is ezer jókat tészen.

A kar

Engedjen a világon
A nagy Teréziának,
A népek hív anyjának,
Az ég sok szép időt.

Ezer királyi szépség
Tekintetén derűljön,
Szívén a virtus űljön
És az nevelje őt.

A génius

Ha meghal is Ferenc, segéd-országlótok,
A bőlcs Ferenc, kegyes szívű pártfogótok:
Helyébe a jó ég fog másikat tenni,
Ki Pannóniának Círusa fog lenni.
Ha a nagy Józseffel leszáll is végtére
A királyi virtus sírja fenekére:
Ferencbe a példát kikűldi sírjából,
Kit maga tanított az ég tanácsából,
Hogy amiket ő csak elkezdett magába,
Ferenc mutassa ki saját példájába.
Ha hív jobbágyitól az őket szerető
Leopoldot sírba zárja a temető:
De az ő jó szíve minden virtusával
Köztök fog maradni felséges fiával.

A kar

Mindnyájokért Ferenc lesz
A népek édesatyja,
S azoknak megmutatja,
Hogy hív egy pásztor ő.

Az ég megáldja őtet,
Kíséri a dicsőség,
A víg öröm s a bőség
Alatta visszajő.

A génius

Ha a magyar nemzet kedvellő Sándorban
Hazátok angyalát tészitek a porban:
Az ég a nemzetnek siralmát megszánja,
S József Sándor helyett lesz nádorispányja.
Ki a magyarságot úgy fogja kedvelni,
Úgy fogja hazátok díszét felemelni!
Amelynek még nagyobb s állandóbb javára
Soká gyönyörködik benne Buda vára.

A kar

Felséges nádorispány!
Te lész Budának fényje,
Te a magyar reményje:
Kiért megáld az ég.

Az angyalok hatalmas
Szárnyokkal bétakarnak:
Teérted a magyarnak
Nagy szíve lánggal ég.

A génius

Mit látok? előmbe mi nagy látás szaladt
A jövendő idők setét leple alatt!
Micsoda hérósok állnak ott sorjába
A királyi érdem fényes templomába!
Kezekben olajág, babér a fejeken,
Elterjedt felséges nevek a népeken.
Mennyei fény ragyog álló-képek körűl,
Hogy légyenek minden királynak tűkörűl.
Tetteik gyémántra vagynak metszve, s magok
Fénylenek, mint első nagyságú csillagok.
Ah, felséges lelkek! esmérlek titeket,
Látom képeteken a bécsi jeleket:
Ti fogtok származni a Károly házából,
Trézia, Leopold s Ferenc ágyékából.
Ti tőltitek még bé hírrel a világot,
Ti állítjátok fel a köz boldogságot.
Ti a nemzetektől ezer áldást vésztek:
Ah, felséges lelkek, ti mind nagyok lésztek!

A kar

Virágozzék örökre
Oly sok dicső királyért,
A nemzetek javáért
Ez a királyi ház.

Hogy a sok fényes héróst
Ennek minden fiába,
Mind itthon, mind csatába,
Imádja minden száz.

A génius

Ebből fog származni ama nagy vitéz is,
Ki, ámbár a győzőt meggyőzni nehéz is,
Megvervén a rabló francok ármadáját,
Ledönti a kevély nemzetnek dagályát.
Ama vitéz Károlyt mondom, ki végtére
Lesz a magyar hadnak szerencsés vezére.
Ki a tágas Duna partját a Rénussal
Bétőlti nevével és sok triumfussal.
Ah, hatalmas vitéz! már látom előre,
Mint állsz ki fegyverbe a véres mezőre:
Látom, mint omlanak a francia testek,
Melyek neved s ágyúd hangjára leestek.
Látom, mint csókolják a láncból felszedett
Szabad tartományok felséges térdedet.

A kar

Ti népek, tiszteljétek
Károly vitézi szívét,
Mert ellenségtek ívét
Le fogja törni ő.

Ó, halhatatlan érdem!
Rakj oszlopot nevére,
Tégy zőld babért fejére,
Mely templomodba nő.

A génius

Kedves magyarjaim! mint a több nemzetek,
E császári háznak ti is örűljetek.
Hév kívánságtokat az ég meghallgatta,
Az óhajtott áldást tinéktek megadta,
Amelynek zsengéjét kegyes Tréziátok
Anyai ölébe mindjárt meglátjátok.
Meglátjátok mindjárt ama kis herceget,
Kiért mindörökké áldjátok az eget.
Máris rajta ama virtusok ragyognak,
Melyek példájában tündökleni fognak.
E' lesz ama József, a világ csudája,
Ama nemzeteknek atyja és királya.
Ah, majd magát éppen ilyennek mutatja
A második Ferenc s Trézia magzatja,
Ama kis Ferdinánd, kinek védelmére
Felkél még a magyar a harc mezejére.
Ki majd a jövendő idők aranyjában
Dícsőségesen űl atyja trónusában.
Ti boldogúlt lelkek! adjátok azokat
A paradicsomba nőtt liliomokat:
Hadd hintsem e boldog gyermek bőlcsőjére,
Melyben fekszik annyi nagy királyok vére,
Melyben fekszik ez a jövő világ fényje,
Az ég és a minden nemzetek reményje:
Hadd tudjak néki egy ajándékot tenni.
Ah, szép gyermek, te még Ferdinánd fogsz lenni!

A kar

Te Ferdinánd fogsz lenni,
S végén a másik száznak
Te a királyi háznak
Szent trónusán ragyogsz.

Bőlcs lelked fog behozni
A főldre békességet,
És minden nemzetséget
Te boldogítni fogsz.

V. Ének

Mária Terézia

Nagylelkű magyarim! kikben még lángol a hűség,
Lángol az azt fedező régi vitézi erő;
Óh, ti, kik ámbátor szabadon óhajtotok élni,
Őrizitek szentűl a fejedelmi nevet;
Kik fényes koronát kívántatok adni fejembe:
Ím, karotok közzé most könyörögve jövök.
Most, mikor a rabolók kirohantak trónusom ellen,
És már híveimet durva bilincsbe verik.
Ím, a németeket kicsikarják minden ezüstből,
Már a belga s olasz várakat öszvetörik.
A dühödő franc nép országimat égeti tűzzel,
S rám gonoszúl több-több népet a hadra loval.
Most, mikor ennyi király fenyeget sok ezernyi csoporttal,
Most, mikor ennyi veszély árva fejemre rohan:
Bennetek, óh ti nemes magyarok! csak bennetek érzem
A segedelmet adó hajdani lelket, erőt.
Ím, fejedelmeteket látjátok előttetek állni,
Ím, ím, könnye vitéz karjaitokra pereg.
E keserű könnyek nem buzdítnának-e téged,
Óh, magyar, akibe még verdes atyáid ere?
Óh, te nemes maradék, te maradnál messze azoknak
Bajnoki nyomdokitól, sok deli példa után?
Csak te valál régen bástyája királyi nemünknek,
Édes atyáimnak gyámola csak te valál.
Kik nyomorúlt sorsodba viszont ezen árva hazádat
Béfogadák fedező szent koronájok alá.
Akik alatt kiderűlt országod a hajdani szennyből,
S ködbe borúlt fényjét Dácia visszanyeré.
Íly nagy atyák vérét igyekeznék most letapodni:
S nem buzog-é, magyarom, benned az ősi harag?
És ha az én már sírba leszállt felséges atyáim
Érdemi gyengébbek, mintsem azokra ügyelj:
Nézzed az én benned bízó fejedelmi személyem,
Melyet az ellenség porba tiporni akar.
S ah, amely koronát kívántál tenni fejemre,
Ennyi dühös néptől menteni kelj ki, magyar!
Férjemet és magamat bátor lélekkel ajánlom
A te vitézséged s gondviselésed alá.
Ímé, mint mosolyog tireátok gyenge szemével,
Melyen máris egész Ausztria fényje ragyog.
Nagylelkű magyarok! buzdúljon szívetek erre.

(Felemeli a félesztendős Józsefet.)

Vessetek e csecsemő hercegetekre szemet.
Még ez virtusival bétőltheti északot és délt,
Még e' hazátoknak gyámola s atyja lehet.
Óh, ti e hérosok magvát s Európa reményjét
Porba ne hagyjátok dűlni időnap előtt.
Légyetek e' mellett bokor ellenségei ellen,
Kik tűzzel-vassal perzselik ősi javát.
Hát mikor egy asszonyt s egy gyermeket annyi királyok
Kívánnak dühösen rontani, mint az ölyűk:
Nem tüzel-é, magyarom, szívedbe a hajdani hűség?
Nem ragad-é fegyvert érte vitézi karod?
És ha egyéb nem hajt, e könnyek zápora hajtson,
Mely rebegő szómat mély özönébe nyeli.

Mert óh, vitéz nemzetség!
Ha nem leszel segítség,
Majd trónusom ledöntik
S tán vérem is kiöntik:
Ah, légy erántam hív!

De jaj, meggyűlt felettem
A kín s ajkam lezárja:
Ah, szóljon énhelyettem
E néma könnyek árja,
Ez elfojtódott szív.

VI. Ének

A nádorispán

Haljunk meg, vitéz bajtársim! haljunk meg királyunkért,
Álljunk, álljunk véres bosszút ő érte és magunkért.
Jobb dicsőséggel meghalni a holttestek halmain,
Mint gyalázattal tapodni atyáink szent hamvain.
Több már ezer esztendőnél, hogy itt lakik a magyar,
Mégis minden próbák között magyar maradt a magyar.
Megtartotta becsűletét mind a világ láttára:
Hát ugyan mi lennénk-e már annak gyalázatjára?
Hát ugyan mi fajúlnánk el nagylelkű őseinktől?
Mi kóldúlnánk-é kegyelmet gyáva ellenséginktől?
Mi csörgetnénk-é idegen láncot szabad létünkre?
Mi tétetnénk örök nyerget győzni tanúlt népünkre?
Ah, előbb, mintsem azt lássam, felkötöm fegyveremet,
S vitéz módra trombitaszón végzem el életemet.
És ha e példára nem lesz senkinek is készsége,
Rajta! – haljon meg énbennem nemzetem dicsősége.
Bosszankodva beszélem el Árpádnak és Lehelnek,
Hogy elfajúlt unokái asszonyszívet viselnek.
És ha minden könnycseppeket, amelyek lehullának
Felséges szeméből magyar hazánk királynéjának,
Elárasztott ellenséges vérhabbal nem mostok le:
Azt a magyar szívhez illő kardot mind rakjátok le,
Melyet hajdan nagyapátok az ellenségnek fene. –
De megvér a magyar névért a magyarok istene!
Megéritek még valaha, hogy az íly puhálkodás –
– De hová, hová ragadsz el, méltatlan bosszankodás?
Hiszen mind magyarok ezek, mind nagylelkű magyarok,
Akiknek én most asszonyi ruhát szabni akarok.
Tudom, mind magyarok vagytok, ráesmerek nememre,
Vitéz tűz szikrája pattog szemetekről szememre.
Melyet ha rettenthetetlen orcáitokra vetek,
Atillát, Hunyadit látom és Kinizsit bennetek:
Így űlnek elhúnyt őseink s bajnokink egysorjába
A vitéz lelkeknek szentelt dicsőség templomába.
Tudom, hogy azt a víg órát békételen várjátok,
Melyben a trombiták nemes serkentését halljátok,
Melyben megmutathassátok a haza ellenségén,
Hogy most is magyaros kar van a magyaros kard végén.
Úgy van, vitézségtek mellett magam állok tanúba,
Én, én magam tapasztaltam azt minden háborúba,
Mikor vélem űzvén s vágván az ellenség táborát,
Együtt vitézkedtünk, együtt nyeltük a harcok porát.
Véres fegyverünkkel együtt vágtattunk a csatába,
Együtt mentünk trombitaszón nagy Hétmogor nyomába. –
Vajha az ég visszaadná hajdani jó erőmet,
Vajha visszatérítené elhanyatlott időmet,
Mellyel három királyomnak hűségesen szolgáltam
S minden hadi veszedelmet magyar szívvel kiálltam:
Víg lélekkel nyargalnék ki az ellenség nyakára,
Megreszkettetném még egyszer a Pálfi név hangjára!
De bár megfáradt testemben az erek már megfagytak,
S esztendeim terhe alatt vállaim leroskadtak:
Mégis felvészem e kardot reszkető markomba is,
Ikrás ez az ellenségnek aludt vérétől ma is.
Jertek, óh vitéz bajtársim! haljunk meg királyunkért,
Jertek, álljunk véres bosszút ősi szabadságunkért.
És ha nem sokat tészek is vén létemre köztetek,
Legalább őseink útját megnyitom előttetek.
És ahol ez ősz haj látszik, s ahol legsűrűbb tűz ég:
Arra tartsatok, magyarok! Ott Pálffy s a dicsőség.

Rajta, óh vitézek!
Rajta! menjünk harcra,
Várnak ellenségeink,
Verje őket arcra
A mi fegyverünk.

Ójjuk a magyar hazát;
S a kegyes Teréziát:
Bár a puska csördűl,
Bár a bombi dördűl,
Meg ne rettenjünk!

(Az ősz Pálffy kivonja a kardját: utána az egész magyarság
felzendűl: "Haljunk meg a királyért és a magyar hazáért!" Ilyen
szók harsognak azalatt, míg a vitéz magyarok, a következendő
harcdal zengése alatt a házból kivont karddal s fegyverzörgéssel
kimennek.)

VII. Ének

A magyarok karja

Egy

Óh, magyar vitézek!
Akiknek szemében
Bátor lelket nézek
Mársnak fegyverében:
Jertek mind, kövessük
Pálffy fővezért.

Kardra, óh vitézek!
Haljunk meg hazánkért,
És Teréziánkért
Ontsunk drága vért.

Mind

Kardra, óh vitézek!
Haljunk meg hazánkért,
És Teréziánkért
Ontsunk drága vért.

Egy

Scytha nagylelkünkkel
Őtet béfedezzük,
Scytha fegyverünkkel
Őtet védelmezzük!
Ezt ha végbevisszük,
Nyertünk drága bért.

Mind

Kardra, óh vitézek!
Haljunk meg hazánkért,
És Teréziánkért
Ontsunk drága vért.

Egy

Jó becsűletünket
Ezzel is nagyítsuk,
Szép magyar nevünket
Bé ne mocskosítsuk,
Mely egész világon
Már az égig ért.

Mind

Kardra, óh vitézek!
Haljunk meg hazánkért,
És Teréziánkért
Ontsunk drága vért.

(A szőnyeg lefoly)

Licenza

VIII. Ének

(A theátrumba hirtelen nagy zúgás és vízomlás hallatik, melyre
a muzsika lármáson zeng rá; a habok közzűl feljön az öreg Duna,
amint a poétai festés kívánja, kezében van az ő nádból, sásból és
cserfából kötött koszorúja; feje németesen, mellye magyarosan,
lába pedig törökösen van felőltöztetve; egy oszlophoz áll az ő
hétágú villájával; szól, és a habok azonnal lecsillapodnak, a
muzsika halkal elmúlik.)

A Duna

Álljatok, egy kisded haladékra megálljatok itten,
Habjaim, e fényes várnak négy tornyai mellett:
S e nemes országnak míg e városba sereglett
Rendeihez szóllok, csillapítsátok le dagálytok.
Halljátok meg, örök bércek, ekhózzatok, erdők,
Rengjetek, óh partok, paloták, zendűljetek öszve!
A Duna szól, mely annyi kövér főldekre lefolyván,
Sok gályákat emel hátán, sok réteket öntöz:
A Duna szól; magyarok, szavamat fületekbe vegyétek!
Még mikoron hajdan ti se voltatok, őseitek se
Voltanak; én voltam, még a kezdetbe az Isten
Zsámolyszéke alól a légyen szóra születtem.
Jól tudom én, mi esett hajdan Európa vidékin,
Még a régi idők történeti jutnak eszembe.
Még elmémbe forog, mint jött e főldre Balámber
Scytha vitézeivel, mint nyertenek ebbe hatalmat
Árpád és ama hét kapitányok véres erővel.
Még jól emlékszem sok tábori ütközetekre,
Melyekben magyaros szívvel harcoltanak a ti
Őseitek, zeng még a hadak lármája fülembe,
S úgy tetszik, most is sok ezer nép fegyvere zördűl
Partjaimon, sok ezer paripák nyoma porzik az égre,
És most is vizemet sok test, sok dárda dagasztja,
Melyeket a vérnek tajtékjai hempelygetnek.
Most is az ellenség tüze közt a régi vitézek
S a magyar őszeknek hadi tábora rémlik előttem.
Most is az öszvekevert viadal felhőnyi porában
Látom atyátoknak kardját villogni szemembe.
Nem volt semmi veszély, sem semmi próba előttök,
Melyre vitéz szívvel ki ne mertek volna rohanni
Őseitek, ha királyt s országot védeni kellett.
Jól tudom én, milyen szókkal harsogtanak akkor
Partjaim és e hegyek, mikor e vár kőfala mellett
A bosszú, a halál dörgött ki az égre keményen
Nagyjaitok száján, mikor a nagy Trézia mellett
Akkori nagyjaitok kardra s paripára kelének.
Él is az ő tetemes hírek még sírjok után is,
Él a népek előtt, neveket kíséri dicsőség.
S a lemenő nappal Gánges bámúlva beszéli
Tetteket: Én magam is minden partommal örökre
Hirdetem áldandó bajnokjait a magyar égnek.
Míg csak az ő székén a Trézia gyermeki űlnek,
Míg a szent István koronája apostoli főn lesz,
És Magyarországnak védelme fog Ausztria lenni:
A ti atyáitokat Bécs és Európa becsűli.
Hát ti is, íly nagy atyák nagy magzati! annyi vitézek
Szép maradéki! ugyan nem fogtok-e annak örűlni,
Hogy van most alkalmas idő, amelybe megújra
Hajdani hűségtek jeleit napfényre tegyétek,
És a Márs mezején kardot pengessetek ismét.
Hát nem hív, nem erős magyarok vagytok ti is osztán?
Hát ti királyotokért s a hazáért hadra kiszállni
Nem mernétek-e már? Ím, néktek is újra kinyílik
A jó hír ösvénye megint, amelybe nagyokká
Lettek atyáitok is, mikor éles fegyvereikben
A haza védelmet lele, s a nagy Trézia gyámolt.
Merjetek, óh magyarok! tudom én, hogy bennetek is forr
A viadalra szokott bátorság s hajdani hűség,
Jól tudom én, hogy még készek vagytok ti csoportban
Jó fejedelmetekért s a hazáért harcra kimenni:
Rajta tehát! s míg még nem üténd kezetekre bilincset
A dühös ellenség, kardra s paripára, vitézek!
Rajta, vitéz lelkű magyarok! Kell győzni tinéktek!

A kar

Győzni kell tinéktek!
Légyetek csak hívek,
Népeteknek szívek
Bátor és vitéz.

A királlyal együtt
A köz boldogság is,
Sőt mind a világ is
Kardotokra néz.

IX. Ének

A sokaság

Várnak ellenségeink!
Rajta! menjünk harcra,
Verje őket arcra
A mi fegyverünk.

Ójjuk a királyt, hazát!
S bár a puska csördűl,
Bár a bombi dördűl,
Meg ne rettenjünk!

A had

Kiütvén zászlóját a had véres atyja,
A halál s írtózás szelén lobogtatja.
Pattantja Bellóna rettentő ostorát,
Keresztűl nyargalja öldöklő táborát.
Rettegés, félelem futnak szekerébe,
Dühösség szikrázik mindegyik szemébe.
Ezek elől nyargal az egyenetlenség,
Emiatt támadott még minden ellenség.
A forgószelekkel csatáznak hajai,
Zőld tajtékot túrnak kékűlt ajakai.
Egy bágyasztó szélben a Halál kíséri,
Éh torkát egy gazdag vacsorához méri;
Ijjesztő orcával tekint a másikra,
Sárga karjain űl az aludt vérikra.

Végre a trombiták bús harsogására
A fegyveres rendek űlnek paripára;
Rettentő lármával, zörgéssel rohannak,
Hol a vér mezei már kiszabva vannak.
Amerre csak dühös ármadájok szaladt,
Reng a megréműlt főld dübögések alatt.
Az ágyúk megterhelt méhe nagyot dördűl,
Belőle a halál egy bombin kigördűl:
Utána az apró halálok repűlnek,
Melyeket a puska-golyóbisok szűlnek.
A halálos füst a levegőt nyargalja;
Felmászván, a magos felhők hasát nyalja.

Nem írhatom tovább reszkető kezemmel,
Az írtózás elhal képzelődésemmel.
Te szelídebb Múzsa! fuss el e scénáról,
Ne gondolkodj ilyen gyász materiáról.
Vannak Helikonnak csendesebb rózsási,
Hol zúgnak az édes örömnek forrási;
Itt pengesd az estvén ezüst lantocskádat,
Elvetvén borzasztó hadi trombitádat.
Mert ha egy dalomat Rózsi helybe hagyja,
Nagyobb vagyok, mint egy Tamerlán hadnagyja!

Az én vagyonom

Ugyan tehát mit érsz azzal,
S mi hasznod e munkába,
Hogy kincseid nagy halmazzal
Gyűjtöd bé a ládába?

A te szívednek bálványja
Az epesztő fösvénység,
Gyötör csalárd ragyogványja,
S titkon öl a szegénység.

Te a felsőbbek udvarát
Éhen és szomjan lesed,
A nagyok záros pitvarát
Szívszakadva keresed.

Melyben azoknak lábait
Örvendezve csókolod
S ezzel hiánosságait
Érdemidnek pótolod.

Te nem sajnálsz mászni porba
S másoknak rabja lenni,
Csak hogy szabad légyen sorba
A több rabokkal menni.

S eképpen nyert érdemeid
Ruháidra varratod,
Szolgaságod szép jeleit
Azokon fitogtatod.

Végre fellengős palotát
Rakatsz a felhők között,
Amelybe bíbort s tafotát
Az öt világ kötözött.

A szegénytől gráciádat
Sok grádicsra emeled,
Tőle készűlt palotádat
Még magad is tiszteled.

De légyen ez a szerencse,
Légyen tiéd, barátom!
Sorsom ettől az ég mentse.
Becsesb az én sajátom.

Egy helyhez nem kötelezem
Én gyönyörködésemet;
S így magam le nem vetkezem
Szabados tetszésemet.

Minden, ami csak szépíti
Az egész természetet,
Bennem a gondot enyhíti,
Ha rabszíjjára vetett.

Az éneklő madarkákkal
A szép napot tisztelem
S a csendes etéziákkal
Élesztgetem kebelem.

Ha sétálok, szép útamon
Liliomon sétálok
S kevélykedve a Salamon
Dicsőségén járkálok.

A hegyek hűs forrásai
Lelkem feléleszthetik,
Ezt a gazdagok borai,
Óh, ezt ritkán tehetik.

Édes anya a természet,
A bujaság mostoha,
Ez legtöbbször elenyészett,
Az nem változik soha.

A gyönyörűség karjait
Itt kinyújtja énnekem,
S pengetvén lantom húrjait,
Édesíti énekem!

Az ekhóhoz

Panaszimat óhajtással
Kettőztetem, óh!
Jer az eget jajgatással
Kérni, bús ekhó!
Te vad havasok kősziklája,
Te szomorú, Ekhó hazája,
Jajgass vissza reája!

Panaszimat óhajtással
Kettőztetem, óh!
Jer az eget jajgatással
Kérni, bús Ekhó!

Útravaló a Múzsához

Múzsa! megszűnt a diéta:
Szűnni kell már néked is.
Tán ha a magyar poéta
Nyér jutalmat, – nyersz te is.

Az estvéhez

Jövel felénk hűs szárnyadon,
Jövel, szép estve, már!
Kecsegtető sugáradon
Vénus szerelme jár:
Sok lyányka a nyugvó padon
Téged pihegve vár.
Jövel felénk hűs szárnyadon,
Jövel, szép estve, már!

S te, aki szép vagy, mint maga
E fényes esti tűz,
Szűz Manci, szűzek csillaga,
Nyugodj le, tiszta szűz!
Már Ámor is kiballaga,
Vigyázz – nyilára fűz.
Szűz Manci, szűzek csillaga,
Nyugodj le, tiszta szűz!

Derítsd ki házunk ablakát,
Te nyájas égi jel!
S Mancim fehér mellyét s nyakát
Kezed rózsázza fel. –
Szűz Mancikám, jó éjtszakát,
Neveddel alszom el!
Szűz Mancikám, jó éjtszakát,
Neveddel alszom el!

Az én címerem

Kérded, kedves emberem,
E titok mi részbe áll,
Hogy legkedvesb címerem
Egy elharvadt rózsaszál:
Én egy rózsát kedvelék,
Benne nagy kedvet lelék:
Jaj, de ő elhervadott
S nékem íly címert adott.

Barátomnak

Ilyen dorgálást, barátom,
Tőled már sokszor hallék,
Hogy magam miért bocsátom
Úgy el, bár vidor valék?
Mért vagyok most olyan gyáva,
Aki másszor, mint egy páva
Voltam a felőltözött
Víg gavallérok között?

Azt is hányod a szememre,
Hogy most bús, komor vagyok,
És hogy már ifjú létemre
Mindenemmel felhagyok,
Én, ki másszor a lyánykákat
És egész kompániákat
Kedveltetni jól tudám. –
Úgy van: Lillát bírtam ám.

Most pedig már bús kedvébe
Szívem csak szomorkodik,
Őltözöm csak neglizsébe,
Két orcám halványodik;
Nem kedvellek társaságot,
Sem leányt, sem cifraságot. –
Úgy van: Lillát fájlalom. – –
Óh te, eltűnt angyalom!

Bálint napja

Apropos, bizony majd el is felejtettem,
Hogy én komáromi poétává lettem.
Az eszem-iszom közt nem is jut eszembe,
Hogy egy-két rozsdás vers van itt a zsebembe.
És az ha terhekre nem lesz az uraknak,
Szoktak-e hallgatni, mikor vígan laknak?
De a vers másként is meg nem kedvetlenít,
Sőt a lágy főből is tud csinálni zsenít.
Csak elolvasom hát; aki nem hallgatja,
Flaskót emelgethet, fogát piszkálhatja.
Addig a gavallér és dáma egymással
Karta-biankázhat szemmel s lábnyomással.
Egy íly örömnappal örömképpen bánjunk,
A mi Bálintunknak minden jót kívánjunk.
Ontsunk ezer áldást zengő tiszteletttel,
Szórjuk rá a tarka vivátot tücettel,
A vígasság minden ábrázatban űljön,
A jókedv a boros kancsókba kerűljön.
Aki haza készűl, vagy pedig szomorú,
Fejébe fonassék tövisből koszorú.
De aki másokkal örvendezve múlat,
Firól fira szálljon benne az indúlat,
Hogy unokái is mondhassák, ha megholt:
Az én jámbor apám víg szívű ember volt.
Habzó glázlikat ki kell inni salvéval,
Ha megárt öntsük le fekete kávéval.
Egyszóval a kedvet ki-ki úgy megcsapja,
Amint azt mindentől várja Bálint napja.

*

De meg csak azt mondom, hogy igyunk, vígadjunk,
A borból holnapra egy cseppet se hagyjunk.
De most már jó volna azt is említeni,
Hogy Bálintot miként kelljen köszönteni.
Kezdjük hát: Élj, Bálint, sokáig, sokáig,
A szőlőt plántáló Noénak napjáig,
Annyi napig, ahány kövekkel kirakják
A vármegye-utcát, ha ugyan kirakják.
Úgy kerűlje a kár, bánat házad táját
– – – – – – – – – – – – – – – – – –
Hogy abba a vígság örök fészket rakjon,
Melybe bonthatatlan nyúgodalom lakjon.
Az egészség, áldás öszvefont karokkal
Táncoljon pitvarod környékén azokkal.
Nemzetes kapitány és vitéz prókátor,
Itthon nagytanácsú, kívűl erős, bátor,
Ki egyszerre viselsz Verbőczit s lódingot,
Vedd kedvesen tőlem e szál rozmaringot.
Ezt általam Vénus teneked kűldeti,
Te pedig add annak, ki érdemelheti.
Hazádnak szolgáltál ekkoráig sokat,
Illő hát kedvedre élni a napokat.
De tudod, hogy sem más, sem Verbőczi nem ád
Megelégíthető vígságokat reád.
Utóljára is csak Cithere fog lenni,
Kinek karjai közt meg tudjál pihenni.
Pihenj is meg végre, mert megérdemletted,
Hymen hűs szárnyakkal lebegjen feletted.
Úgy sem bírsz már önnön szíved birtokával,
Kerítsd haza hát azt nemes rablójával,[1]
Hogy mennél hamarabb fiaid legyenek,
Kikből szolgabírák s majorok teljenek.
Végre, ha elvégzed főldi vitézséged,
S invalidus fővel a sír befog téged,
A feltámadási insurrectióval
Mennyei kvártélyba szállj trombitaszóval.
Te pedig, szent Ivo, prókátorok szente,
Kit tisztel sok apró kard és rövid mente,
Tegyél ma druszáddá bennünket s légy velünk,
Velünk, kik ma néked ünnepet szentelünk.
Többször is ejts ilyen kedvre recidivát,
Most pedig kiáltsuk: vivát Bálint, vivát.

A nemes magyarságnak felűlésére

Te, ki hideg vérrel nézsz a szerencsére
S szelíden mosolygasz az irígy mérgére,
Te, ki gyenge hangon pengetvén hárfádat,
Békével danoltad bús és víg órádat,
Alacsony sorsoddal ki megelégűltél,
Melyben sok bőlcsekkel s nagy lelkekkel űltél,
Múzsám! – Emelkedj most feljebb minden hadnál,
Zengjél vitézeket s légy nagyobb magadnál.
Hagyd el a magános réti violákat,
Ahol zengedezted Ámort s gráciákat,
Ahol az ártatlan múlatság berkében
Jácint koszorúkat fűztél a Tempében,
Köss szárnyat magadnak s tábori lármával
Rendítsd meg Parnasszust dobbal, trombitával;
Melynek hallatára zengjen a főld s az ég,
Vitézidnek pálmát szedjen a dicsőség,
Magadat a jó hír s hazád magasztaljon,
Előtted az irígy s a halál meghaljon. –

Ha régen érzette a hadi poézis
Neszét a sanyarú spartai vitéz is,
És bátor lélekkel ment ellenségire
A sánta Tírtéus sánta verseire:[1]
Hát a magyar nemzet, aki nagylelkű is,
Nemcsak vitéz, hanem nemes érzésű is,
Nem buzdúlna-é fel a vitéz érdemre
Magyarhoz magyarúl tett serkentésemre?
Halott atyáink is, kik hadra termettek,
Egyűgyű versekbe szedték, amit tettek,
S azt énekelgették virtusok hírére
S az ifjú leventák felserkentésére;[2]
Kivált mikor vége lévén a csatának,
Scytha szertartással áldumást ivának.[3]
Maga mikor evett a vitéz Etele,
Íly éneklőkkel volt palotája tele.[4]

Én is hát, nagylelkű leventa[5] magzatok!
Ha nem mehetek is harcra utánatok:
Legalább féloldalt, trombitás módjára
Buzdítlak titeket a harcra, csatára.
Rajta, vitéz ifjak, bajnokok, pajtások,
Ím, hívnak a dobok, fegyverropogások.
Már leng a lármától Stíria erdeje,
Ki van már néktek is szabva a harc helye.
Ez az a nemes hely, hol sárt kell állani
S a halál kezéből babért aprítani.
Itt vívik hazánknak sok hadra nőtt fia,
Itt áll a dicsőség, hol több a francia.
Ím, már a trombiták rekedt rivadtára
Reng a magyar bércek megdöbbent határa.
Sok siralmas sípnak visítnak éneki,
Kopognak a zörgő doboknak feneki.
A puskák erdeje tűzláng közt megcsördűl;
Közte a mennydörgő kartács, bombi dördűl;
Közepén a füstnek, a tűznek, a pornak
Tenger kardja villog mind a két tábornak.
Az ordító lárma, a ló nyerítése,
A fegyverropogás, lábak dübögése
Rendítik a főldet, a havast, üreget,
Verik a port, füstöt s a temérdek eget.

Egyfelől a virtus, az érdem, dicsőség,
A rettenthetetlen bátorság, erősség
Nézik a vitézek tettit a csatába
S béróvják a jó hír gyémánt oszlopába,
Hol már sok dicsőűlt vitézink látszanak,
Kik a magyar égnek Átlási[6] voltanak. –
Másfelől a halál s a rémítő vázat
Hányó félelemmel a kudarc, gyalázat
Guggolnak a kétség alacsony vőlgyében,
Egy gyászos ciprusnak[7] setét erdejében,
Ahol a félénket, tunyát eltemetik,
A feledékenység kövét reá vetik.
De ez helyben kevés magyar fit találunk,
Mert még a félénkség kűl-portéka[8] nálunk.

Mint mikor a Tátra[9] kősziklás bércéről
Sűrű felhő száll le Karpatus széléről,
S az éthert megúszván a felszél szárnyain,
Másikba ütközik Mátra kőszálain,
S nem akarván egy is útat adni másnak,
Dühös-tornyosodva rohannak egymásnak,
Rettentő dörgéssel, villámmal, menykővel
Küszködnek az égnek mezején erővel;
Amit csak útjokban a főldön találnak,
Abból irtóztató prédálást csinálnak,
Város, falu, erdő, hegy, vőlgy mind puszta lész,
A réműlt palóc fél, hogy a világ elvész:
Így csap itt a csata öszve a csatával,
A vitéz magyar nép a franc ármadával.
Lángok kavarognak, ahol öszveütnek
Melyek már a Szala bérceire sütnek.
A lárma Pozsonytól Brassó végéig zeng,
Mindenütt a puska csörög, s a szablya peng.
Felkél a nemes nép, pattan paripára,
Hogy hazánkért vívjon Dentmagyar[10] módjára.
Mindenik közűlök hadi lángot lehel,
Mint elhúnyt eleik, Tuhutum vagy Lehel.[11]
Atyjok dicsőségét kívánják nevelni,
S a nemesi nevet duplán érdemelni:
Mert nagy őseihez nem lehet érdemes,
Aki csak azoknak virtusáról nemes.

Légyetek valódi nemesek hát ti is,
Így nyerték azt régi hazánk nemesi is.
Légyetek hűk, bátrak, védelmező karok;
Légyetek vitézek, egyszóval – magyarok.
Verjétek hátra a kevély ellenséget,
Mely már a széleken pusztít, öl és éget.
Ah, ha ti nem fogtok bajvívásra menni;
Rövid nap jármot fog mindnyájunkra tenni,
És zsákmnánya hányván kevés vagyonunkat,
Koldússá s szolgává fog tenni magunkat.
S Budán – szabadságunk ősi centrumában,
Hol Atilla s Mátyás lakott hajdanában –
Budán vét majd véget becses törvényünknek,
Ott fog szabni adót dicső nemzetünknek.
Ugyan hát egy nemes, egy vitéz nemzettől
Várhatni-é, hogy ő megijedjen ettől?
Várhatni-é, hogy ő béhunyt szemmel nézze,
Mikor a hazáért hull annyi vitéze?
S hogy ő veszteg űljön, mikor egy vad népnek
Pusztító tábori széle felé lépnek?
Ah nem! felségesebb vér pezseg őbenne,
Mintsem egy köz veszélyt szívére ne venne;
Készebb a csatának mezején kimúlni,
Mint hazáját lássa lángokba borúlni.

Tudom, ti is, akik versem olvassátok,
E szókra csördítni kezditek szablyátok,
Törlitek kétfelé perge bajusztokat,
Magyarúl mutatván magyar haragtokat.
Ne is rettenjél meg, óh nemes nemzetem!
Nagy még benned a szív és erős a tetem.
Számra, hosszú kardra csak félénkek néznek,
Tízzel kell felérni egy magyar vitéznek. –
Hát már a sok hitvány csecsebecse között,
Mely hozzánk a szomszéd főldekről kőltözött,
Béjött a félénkség puha módija is?
Nem! magyar emberek maradtunk mi ma is;
Készek halált állni pajtásink javáért,
Gyermekink, rokonink megmaradásáért;
Ezekért megvetjük a halált s életet,
Mert mind a kettőnél erősb a szeretet.
És mintsem ezektől a franc elszakasszon,
Testek s testünk előbb vérözönt árasszon;
Vérhabbal csináljuk szigetté főldünket,
Mégsem hagyjuk könnyen édes mindenünket.

Kivált a ránkmaradt ősi dicsőségnek
Amely szikrácskái még mellünkben égnek,
Azok tűzzé válván, mint annyi istenek,
A jó becsűletre s hírre serkentenek.
Ugyan ha íly méltó hadra nem szállanánk,
Vagy a vér mezején hátat fordítanánk,
Hogy mernők a magyar nevet, korcs létünkre,
Elpirúlás nélkűl felvenni nyelvünkre?
Mit szólna Etele, ha hozzánk felszállna,
S magyar unokáit, bilincsben találna?
Mit szólna, ha látná e népek bírója,
Hogy gyermekin csörög egy incfinc békója?
Mit mondana Árpád? – Uszubú[12] hadnagyunk
El nem hinné rólunk, hogy magyarok vagyunk,
S megfosztván a deli névtől korcs nemünket,
Nemes útálással hagyna itt bennünket.

De legközelebbről mint vélekednének
Gyermekeik felől ama vitéz vének,
Kik buzgó lélekkel gyűltek hajdan egybe,
Tréziáért vívni hétszáznegyvenegybe? –
Ímé, serkentsen fel ez atyák példája,
S halljátok, mint buzdít egy jó öreg szája:
"Fiaim! ha kedves még magyar hazátok,
Ha a magyar nevet még nem útáljátok,
Ha pezseg még az a szittya vér bennetek,
Melyet apáitok véréből vettetek,
Ha az ő fiaik nem szégyelltek lenni:[13]
Ne szégyeneljetek a harcra kimenni.
E nemes indúlat zendített fel minket,
Mikor a burkusra fentük fegyverinket,
Mikor annyi bírós ellenség torkába
Maroknyi népünkkel állottunk csatába.
Sem burkus fortélyja tőrbe nem ejthete,
Sem más népnek száma meg nem rettenthete.
Hányszor vertük kevés néppel a francokat,
Hogy nyakkal sem győzték a magyar kardokat!
Ez a büszke nemzet akkor a Rénusnál
Nem látott nagyobbat a magyar virtusnál.
Voltak is hatalmas vezérink akkorba,
Kik lelket öntöttek a magyar táborba,
Pálffy és Batthyány, kik után harmadik
Volt a Berlin várát elprédáló Hadik.
Eleget szól a hír több íly hazafiról;
Kivált a pálmát nyert vitéz Nádasdyról,[14]
Ki többre ment vélünk egy rajta szavával,
Mint más kűlső vezér minden taktikával,
Ki pajtásnak híván s vitéz barátjának,
Szívet adott ezzel minden katonának:
Ah, hirdesse őtet mind a négy kerűlet,
Nyúgodjon vitézi porán a becsűlet! –
De lésznek néktek is derék vezéritek,
Kiknek fényes nevét jól esmérhetitek.
Eszterházy, Pálffy, Splényi és Mészáros,
Akiknek hírével már bétőlt sok város.
Alvinczy lesz feje e nemes tábornak,
Mint fő segédje a felséges nádornak.[15]
Ezek fognak ama fővezérek lenni.
Kik a magyar nevet naggyá fogják tenni;
Ezek alatt űltök ti is paripára,
Ezek alatt mentek pálmáról pálmára. –
Óh, vajha megnyerném régi épségemet,
S megifjítana még az Isten engemet,
Vajha ama napok visszatérhetnének,
Mikor szemközt álltam a burkus tüzének:
Fiaim! legelső lennék a csatában,
Legelőször fognék fegyvert a hazában!
De minthogy a bennem megfagyott vitéz vér
A belső buzgásnál már egyébre nem ér:
Ti, fiaim! ti, ti körmönfont termetek,
Minthogy még erőben vagytok, ám menjetek.
Ti menthetitek meg hazánknak széleit,
Ti dúlhatjátok le a franc seregeit.
Rajta! űljetek fel, lőjjétek, vágjátok!
Ha mi megverhettük, ti mért ne tudnátok?
Rajta! csak menjetek, fiaim! ellene:
Hordozzon a magyar seregek istene!"[16]

Íly nógatására egy öreg magyarnak
Felűlni csak holmi gyávák nem akarnak:
De ti, kiknek jobb vér szállott szívetekre,
Nem buzdúltok-é fel lelkesen ezekre?
Azt a nemes mozgást nem próbáljátok-é,
Mely csupán a hadra termett magyaroké?
Igen! e magyar szók olvasása között
Ősetek nagy lelke belétek kőltözött.
Rajta! én is mondom, űljetek hát lóra;
Szép dolog marsolni dob- s trombitaszóra!
Mikor a lobogó zászlók árnyékában
Megy a magyar egymás hív pajtásságában,
S beszélvén egymásnak a régi napokat,
Új virtussal hozzák életre apjokat.
Óh, a tivéletek én is elmehetnék
S a magyar virtusnak tanúja lehetnék
És láthatnék annyi szép vitézt egyszámban:
Ezt kívánnám legfőbb jó gyanánt hazámban!
De ha végezési az irígy Párkának
E szép szerencsétől engem megfosztának:
Legalább Múzsámat tinektek szentelem
S vitéz tetteteket az égig emelem.
Majd mikor a francról győzödelmet hoztok
S borostyános fővel honunkba marsoztok:
Azonnal hattyúi szárnyamat felvészem,
Pindus kőszálait véle megtetézem,
Megtőltöm torkomat trombita-hangokkal,
Hirdetem hazámnak bajnokit azokkal;
Hadd zengjék a Duna s a Tisza partjai,
Ekhózzák Karpatus erdős kőszálai,
Hadd mondják a Donnál, Rénusnál, Ararnál:[17]
Hogy nincs hatalmasabb vitéz a magyarnál!
Élni fog nevetek a halál vőlgyén is,
S halhatatlan leszek általatok én is. –

1797

A becsűlet s a szerelem

A gavallér

Törőljetek puskát, kardot készítsetek,
Ruhám s szerszámommal mind készen légyetek,
Nyergeljétek fel szeg sárga[1] paripámat;
Mert még ma fúvom meg búcsúzó nótámat.

Mars

Lóra nemes!
Ha érdemes
Akarsz lenni véredhez,
Vedd puskádat,
És szablyádat
Kösd az övedhez.

Sem szerelem,
Sem félelem
Ne puhítson téged,
Bátorítson
És buzdítson
Ősi vitézséged.

Óh, milyen szép
A hadi nép
Pálmáján osztozni:
Bárcsak már a
Trombitára
Lehetne marsozni!

Az öreg atya

Menj, fiam! ím megnyílt előtted az a tér,
Mely a becsűletnek örök váráig ér.
Menj, és atyáidnál ne légy alábbvaló.
Fiam vagy, szánlak is; de azért csak aló!
Ha én felűlhettem: ott a kard, a puska!
Itt bizony nem henyélsz úgy, mint egy Katuska.

Az ifjasszony

Ah, hová mégy, kincsem! nem szánsz-e engemet?
Ne hagyj el, ne foszd meg árva személyemet,
Ne vidd el magaddal minden szerelmemet,
Mert tenálad nélkűl a bánat eltemet.

A gavallér

Ah, mért jöttél bé most! ah beh szúrdaló ív,
Melytől gyötrettetik láttodra ez a szív!
Elhagylak, angyalom; de megtérek mint hív;
Isten hozzád! mert most Isten s nép szava hív.[2]

Az ifjasszony

Ne űlj fel! vagy ha már a serkentők nagyok,
Legalább egy zálogcsókot nálad hagyok. –
De maradj még – úgyis késnek a hadnagyok.
Szállj le… óh kegyetlen!… szállj le… Oda vagyok! –

A gavallér

Elájúlt! – Vas bennem a szív s minden tetem,
Ha ezt a keserves látást eltűrhetem. –
Isten hozzád, hír, név! a fegyvert levetem:
Nem megyek táborba. – Kelj fel, én életem.

Egy felűlt nemes

Hová vesztél, pajtás? a tábor régen vár.
Minden legény kardot kötött s lóra űlt már.
Te most is az asszony körűl piperézel?
De nem sokra megyünk az ilyen vitézzel. –

A gavallér

Az igaz, barátom! megvallom, hogy szégyen,
Mikor egy gavallér ilyenekre mégyen;
De ládd a szerelem gyakorta erőt vész,
Ez tunyából vitézt, vitézből tunyát tész. –
Engedd meg, barátom! búcsút is kell vennem:
Nemes, de érzékeny szív lakik énbennem.
Ha hibáztam: hibám helyrehozására
Előtted űlök fel erre a sárgára;
Hozzátok mind elő elhányt fegyveremet,
Tégyetek vitézzé újonnan engemet. –
Isten hozzád, apa! mondd meg az asszonnak,
Hogy engem nemesebb vágyódások vonnak,
Hazámért magamnak egy nagy útat mérek;
Ha az Isten éltet, hozzá visszatérek.
Siessünk, barátom! – Vajha Stíriának
Bércei már itt a kapunál volnának;
Vajha már a dölyfös francot itt láthatnám
S e sárgát a veres sapkákon ugratnám:
Akkor látnád, pajtás! ereim mely nagyok,
Akkor látnád, hogy én talpig magyar vagyok.

Az ifjasszony

Ah, te irgalmatlan! Így válsz meg hát tőlem?
Így akartál szökve futni el előlem?
Nem szántad egy nálad hívebb szívnek búját?
Oszolj, s vidd magaddal az egek bosszúját!

A felűlt nemes

Ne felelj rá, pajtás! asszonyi panaszok;
Tudod, az asszonyok tettetők, ravaszok,
Alig várják, hogy ma fújjanak trombitát,
S holnap nyerhessenek másoktól vizitát.

A gavallér

Nem, barátom! értem halni is kész lenne,
Igaz magyar virtus és erkőlcs van benne[3]
Te is ezt elhagyni, tudom, sajnállanád;
Magyar ez! de talám bécsi a te zsanád.
Hazám, szabadságom, jószágom, életem
Ezért az egy kedves kincsemért megvetem.
Kész leszek elmenni számkivetésbe is,
Kész láncot csörgetni véle tömlöcbe is,
Megválok javamtól, éhezek, koplalok,
Ha a szűkség arra viszen, meg is halok!
Csak ez a hív angyal maradjon meg velem;
Mert amit elvesztek, benne mind fellelem.

Az ifjasszony

Csak egy napot kérek ittmaradásodra,
Hadd enyhűljön kínom: s menj osztán dolgodra.

A gavallér

Barátom! itt hagyni merő kegyetlenség.
Várjunk! még nyakunkon úgy sincs az ellenség.

A felűlt nemes

Ám maradj itt, gyáva, s őltözzél szoknyába;
Én a férfiakhoz megyek a csatába.
Fonj te; majd meghallja tőlem minden hadnagy,
Hogy erőd milyen nagy, s mely talpig magyar vagy. –

A gavallér

Én fonjak? én járjak szoknyába, barátom?
Éj, te engem korcsnak tartasz, amint látom.
Kart illet engemet ősi nemes névvel.
Isten hozzád, kincsem! maradjál békével.

Az ifjasszony

Ah, elmégy hát, pogány! és itt hagysz engemet:
Állj meg és először verd által mellyemet.

A gavallér

Atyáim Istene! jaj, mondd meg, mit tégyek?
Kettőé nem tudok lenni, melyké légyek?…
Barátommal mennék – ím, párom kesereg!
Párommal maradnék – vár a vitéz sereg!
Kegyetlen a menés – rút a késedelem –
Óh, örök becsűlet! óh, örök szerelem!

Az öreg atya

Fiaim! igazat tészek én köztetek,
Csak köz pert megosztó szómnak engedjetek.
Ímé, a szerelem s becsűlet egymással
Vívik, és e hív pár e vitéz pajtással:
Ez egy hív szeretőt kérne, de becstelent;
E' vitézt kívánna, de érzékenytelent.
Mindenik a fiam szívéért csatázik;
De sokat kívánván, mindenik hibázik.
Én a köz igazság törvényét megosztom
S egyiket is e nagy szívtől meg nem fosztom. –
Ám vidd el pajtásod, főldim! a csatához,
De, hogy híven térjen vissza a párjához:
Tartson hív szerelmet, leányom! erántad,
Hogy őtet pálmákért küszködni nem bántad.
Így békéljék meg a becsűlet s szerelem.
Hordozzon, fiam! az isteni kegyelem.

Az ifjasszony

Ária

Ha már felűlsz, kincsem,
Paripádra:
Vess végcsókot nyögő
Galambkádra.
Gondot az ég rólad
Úgy viseljen,
Ha rám emlékezel
Minden hellyen.
Térj vissza ölembe
Pálmaággal,
Vitéz és szerelmes
Forrósággal.

A gavallér

Tudom, hogy hívem vagy,
Nem is kétlem,
Szíved e hév csókkal
Elpecsétlem.
Mikor bennem végsőt
Nyög a lélek,
Akkor is nevedre
Feleszmélek:
De ha élvén vissza
Jövök hozzád,
Mellyemhez szorítlak. –
Isten hozzád!

A felűlt nemes

Jól van, jól: az idő maga megmutatja.
Mit sírtok? az ember végét sem várhatja.
Gyer, pajtás. – Ne tartson semmit, ifjasszonyka,
Jobb meglövik, mint a lába legyen csonka.

Allegro

Ilyen a hadi élet!
Boldog, ki vitézzé lett.
Ha bélőnek a fejébe,
Hajdi Ábrahám keblébe,
S más helyébe.

A felűltek karja

Lamento

Űljünk fel hát, jó vitézek, a lóra,
Kedvesinktől búcsút vegyünk;
Mert már, ímé, a trombita- s dobszóra
A tűz s halál közé megyünk.

Rajta, az óra eljár;
Vagy élünk, vagy halunk már;
Kedvesink, szeressetek,
Légyen Isten véletek.

Mars

Trombiták harsogjanak
A dobok dobogjanak,
Zászlóink lobogjanak,
Lóra már minden vitéz.

Bár ezer fegyver zörög,
Bár ezer ágyú dörög:
A királyért, a hazáért
Bátran harcoljunk:

Ha népünk hátra nem tér;
Újra zőld borostyánt nyér,
Megmutatja, hogy mit ér
A magyar szív, scytha kéz.

Bár ezer fegyver csörög,
Bár ezer ágyú dörög:
A királyért, a hazáért
Bátran harcoljunk.

1797

[Vályi Klárához]

Barátném, bánt-é még, ami eddig bánta?
Vagy úgy lett a dolog, mint szíved kívánta?
Hát az az értetlen hatbetűs nyavalya
Megorvoslódott-e, ugyan mi [a] baja?
Különben nincs Bécsbe a bánatnak nyoma,
Ott lévén az öröm fő paradicsoma.
Még a pompás Bécsbe tőltöd te kedvedet,
Mi a Vágnál gyakran sóhajtunk tégedet.
S te tán torkig űlvén minden szépbe s jóba,
Meg sem emlékezel rólunk hébe-hóba.
Nem, barátném, hisszük jószívűségedet,
Nem úgy kémleltük ki e nyáron lelkedet,
Azért is szívedbe ajánlom szívemet,
Tarts hű barátomnak örökre engemet!
Majd ha nyúgodalom pontjára érkezek,
Többet, jobbat, szebbet készítnek e kezek.
Follyanak vidámon életed napjai,
Maradok állandó híved: Csokonai.

[Válasz Vályi Klárához]

Jó barátném, panaszkodol,
Hogy balsorsod igen nagy,
S ezer bajjal tusakodol.
Nem csuda: poéta vagy.

Írod: gyarló szegénységed,
Mely a porig nyomván téged,
Meggátolja serénységed.
Nem csuda: poéta vagy.

Mérget forral életedre
Sok kaján fő, sok fúrt agy:
Irígykedik jó szívedre.
Nem csuda: poéta vagy.

Sok gyáva nyelv szól, szidalmaz,
Gúnyol és rád borsot halmoz,
Szép elmédért így jutalmaz.
Nem csuda: poéta vagy.

A nagy világ a főbbekkel
Fel se vész és füstbe hagy,
S néz rád megvető szemekkel,
Nem csuda: poéta vagy.

Borít setétes koszorú
Szíved mindenkor szomorú,
Életed csupa háború.
Nem csuda: poéta vagy.

De gyötrődjön a szerencse,
Szégyenűljön pénz és kincs,
Szíved irígy ne rettentse,
Szitokra ne is tekints.

Ne mássz porba a főbbeknél,
Zengj egyebet keserveknél:
Nagyobb vagy te mindezeknél!
Azzal, hogy poéta vagy.

Az emberiség s a szeretet

Felfogadtam száz-meg-százszor,
Nem fogok szeretni másszor;
Felfogadtam, semmi lyány
Rabbilincsre már nem hány.

Azt mondám, bolond is voltam,
Hogy szerelmekhez hajoltam:
Azt is mondám, mind bolond,
Aki rólok le nem mond.

Felfogadtam, hogy míg élek,
Egy asszonnyal sem beszélek;
S bár Heléna volna is,
Még sem kapnék rajta is.

Gyűlölöm minden nemével,
Bájoló tekintetével,
Gyűlölöm! – Mind csalfa kép,
S még talán csalfább, ha szép.

Felfogadtam mindenekre,
Rá se nézek őkemekre;
Mert mind vesztembe kerűl. –
Meg is álltam emberűl.

Jaj, de fojtó únalommal
Bánat szálla rám egynyommal,
S a szerelmes kény helyett
Gyűlölség foglalt helyet.

A barátság s kedv megszűnék,
Tréfa, nyájasság eltűnék;
Csak setétes gondolat
Vont körűltem gőzfalat.

Csak rettentő képzelések,
Csak kegyetlen érezések
Ostromolták lelkemet,
Úgy gyötörtek engemet.

Semmi virtust nem kerestem;
Embergyűlölésbe estem,
S már egészen ellepe
Lelkestől a sárepe.

Már az elmém is tompúla;
És csak – csak kevésbe múla,
Hogy fejembe nem lövék. –
Mégis elmémhez jövék.

Légyen hálá! észrevettem,
Hogy bolondgombákat ettem.
S felkiálték: "Grácia!
Megbocsáss, szép Cipria!"

Jertek, óh angyal-személyek,
Hogy megint, mint ember, éljek!
Elvetettem pisztolom –
Szép orcátok csókolom.

Véletek hát szívet váltok,
Szép embernék, s így kiáltok:
"Mind bolond, ki nem szeret,
Vágasson magán eret!"

A fogadástétel

Egy nyári estve Lillát,
A gyenge rózsaszájú,
A tűzszemű leánykát,
Megláttam, és azonnal
Látnom, szeretnem – egy volt.

Midőn az éjt sohajtva
Virrasztom, Ámor így szól:
"Ne félj, Vitéz! csak engem
Zengj minden énekidben,
Lillát adom jutalmúl."
Fogadtam, és jutalmúl
Lillát megadta nékem.

Most hát lekötve lévén,
Mást nem tudok danolni –
Lillát csak és csak Ámort.

A pillantó szemek

Ne kínozz, Lilla! újabb ostromokkal;
Ne hányd oly hasgató pillantatokkal
Felém villám szemed.
Az verte szívemet halálos sebbe;
Ne szórj, ne szórj újabb dzsidákat ebbe,
Kíméld meg éltemet.

Nem látod-é? nem-é? miként zsibongnak
Az ámorok, miként rajmódra dongnak
Kökény szemed körűl?
Ki kis nyilát belőle rám ereszti,
Ki ellobbant szövétnekét gerjeszti,
Ki vesztemen örűl.

Pillantatod szárnyára egy felűle,
Szívem titkos várába bérepűle
És ott helyet fogott.
Zászlót ütött reményem fő tornyába;
Mindent letiprott már parányi lába –
Halld csak, – mint tombol ott.

A szamóca

Illatja rozmarinnak,
Mézíze a fügének,
És a rukerc pirossa
Szájunknak és szemünknek
S orrunknak is mi kellő?

Hát még, ha egyesűlnek
E kedves érzések? –
Ímé, az ért cseresznye
Mely édes és piross is,
A sárgadinnye szagja
Nárdus, s az íze nektár:
A rózsa színe bíbor,
S illatja fínom ámbra.

De rozmarinnal együtt
A kis rukerc, fügécske,
Cseresznye, sárgadinnye
És rózsa öszveséggel
Van elvegyítve a szép
Szamóca bíborában.
Szép színe drágalátos,
Mézíze szájat enyhít,
S illatja a velőkre,
Mint egy nepente, felhat.

Kedves szamóca! téged
Én, – én az isteneknek
S az istenasszonyoknak
Tennélek asztalára.
Sőt csak beszélni tudnál
És csókot adni, mindjárt
Hasonlatos lehetnél
A Lilla ajjakához.

Barátomhoz

Parnassz vadon hegyénél,
Kasztál folyása mellett,
Vagy Tempe puszta vőlgyén,
Múzsákat, óh barátom,
Hiába fogsz keresni. –
A régi durva múzsák
És a paraszt Apolló
Lakhattak oly vidéket.

De ma már nagyobb örömmel
Múlatnak ők Tokajban,
Az észhozó Tokajban;
S nektárral élnek ottan.

Az alvó Lillára

Ti hűvösös szellőcskék,
Fuvaljatok, de gyengén,
Lassan lehempelyegve
Buzogjatok, folyócskák,
Ti jószagú virágok,
Lehelljetek nepentét.
Csitt! pásztorok s leánykák,
Ezen berekbe nyugszik
Elszenderedve Lillám.

A Duna nimfája

Amott egy nyárfa hívesében,
A fűzfa közt,
Találni a sziget mentében
Egy tiszta közt.

Itt a vad faunok irtoványi
Megtetszenek:
Az ősz Dunának szép leányi
Itt fördenek.

Gyakorta a habok tapsolnak
Játékokon,
S körűltök a pintyek danolnak
A bokrokon. –

Itt förde Lilla is magába,
S az istenek
Az égről e barlangocskába
Lenéztenek.

A szép halandó a vizekből
A gyepre szállt.
Bámúlja Zeus a fellegekből
És felkiált:

"Haj, istenek! mely szép halandó
Jön ott elő,
Mint amidőn a támadandó
Nap mosdva jő.

Hószin vállán miként lebegnek
Szeg-fürtjei,
Görögvén rólok a vizeknek
Sík gyöngyei.

Csak egy hibát remek tagjába
Lelhetni-é?
Nem szebb-é síma karja, lába,
Mint Vénusé?

Kár, hogy nem nézhetünk szemére –
De erre jő –
Mely szép! Most, most – egek! Citére!
Szebb nálad ő."

És nála minden szebbnek mondja
Az én tüzem:
Csak Vulkán, a Vénus bolondja,
És Mómus nem.

A boldogság

Most jázminos lugasban,
E nyári hűvös estvén,
Lillámmal űlök együtt:
Lillám velem danolgat
És csókolódva tréfál,
Míg barna szép hajával
Zefir susogva játszik.

Itt egy üveg borocskát
A zőld gyepágyra tettem
És gyenge rózsaszállal
Száját be is csináltam,
Amott Anakreonnak
Kellő danái vannak
Kaskámba friss eperrel.

Egy öszveséggel íly sok
Gyönyörűt, becsest ki látott?
S ki boldogabb Vitéznél?

A méhekhez

Kis méhek! kerteken,
Mezőkön, berkeken
Mit futtok sok veszéllyel?
A friss forrásokra,
Az új virágokra
Repkedvén szerteszéjjel?

Mennyi sok munkával
És időjártával
Gyűjthettek egy kis mézet?
Szálljatok Lillára,
Az ő szép szájára
Vénus sokat tetézett.

Jőjjetek: s úgy nem lész
Olyan sok s édes méz
Sehol, mint a tiétek.
Jőjjetek: s úgy nem lész
Olyan boldog méhész
Sehol, mint a tiétek.

Az alvó Lilla felett

Nyúgodj csendességgel
Itten, szép nimfa!
Ládd, mely büszkeséggel
Véd e boldog fa;

Vágyva árnyékozza
Téjszín kebledet,
Mely duplán boltozza
Márvány szívedet.

Két szemed héjjában
Éltem s holtom áll.
Csendes árnyékában
Álom s Ámor hál;

Mindkettő szemedre
Rózsaláncot fűz;
Nyugodj csak kedvedre.
Nyugodj, drága szűz!

Szép virágszálocska
Mind terűlj alá!
Híves árnyékocska,
Szállj lebegve rá!

Édesítsd nyugalmát,
Tiszta csergeteg!
Jőjjetek: jutalmát
Vénus adja meg.

Kis Zefir mellyére
Csendesen borúlj,
Félfedett csecsére
Gyenge szárnnyal fújj;

Sőt ha tudsz, lelkébe
Bújj egészen bé
S tudd meg, hogy fektébe
Rólam álmod-é?

Nem! – Magam vizsgálom,
Mit gondol most ott,
Vonj szemére, álom!
Dupla kárpitot,

Játszodtasd altába
Kedves képekkel,
Vidd Idáliába,
Hogy ne keljen fel. –

Mennyi ösvényemben
A tövisk s haraszt!
Majd ropog mentemben:
Ámor! szedd fel azt…

Ah, mely édes ízzel
Alszik kincsem itt! –
Pinty, pacsirta, csízzel…
Majd felserken… Csitt!

Alku

Vitéz és Lilla
(Kettős dal)

Vitéz

Valld meg, kérlek, kedves lélek!
Még szeretsz-é?
Engem másért, míg csak élek,
[Meg nem vetsz-é?]
Én szeretlek tégedet,
Tisztelem jó szívedet:
Megvethetsz-é?
Megvethetsz-é?

Lilla

Hidd el, kérlek, kedves lélek!
Én szeretlek,
Téged másért, míg csak élek,
Meg nem vetlek.
Százszor már nem mondtam-é?
Mégis kételkedhetsz-é?
Be nevetlek.
Be nevetlek.

Vitéz

Sokszor ám a lyánka szíve
Állhatatlan.
És ahoz, ki legjobb híve,
Irgalmatlan.
Én is attól tartok ám;
Mert ez a kis ethikám
Csalhatatlan.
Csalhatatlan.

Lilla

Én is hát szíved formáját
Úgy tekintsem,
Hogy más ifjaknak hibáját
Rád is hintsem?
Nem, nem: bár más mit tegyen,
A mi szívünk hű legyen;
Úgye kincsem?
Úgye kincsem?

Vitéz

Én örökre lészek híved,
Kedves lélek!

Lilla

Én is, kedves! mással szívet
Nem cserélek.

Vitéz

Én szeretlek, édesem!

Lilla

Én is téged, kedvesem!

Ketten

Míg csak élek.
Míg csak élek.

Két szerető dalja

Énekeljünk Cipriának,
Drága kincs!
Mert ez élet-asszonyának
Párja nincs.
Rózsa nyíl ennek nyomában,
Bársony ennek birtokában
A bilincs.

Énekeljünk Cipriának
Egyaránt;
Engem is nyájas fiának
Tegze bánt,
Amiolta szép szemeddel,
Rózsaszín tekinteteddel
Tőrbe hányt.

Énekeljük felsegítő
Karjait
S a szerelmek lelkesítő
Lángjait.
Vígadozzunk, és magunknak
Osszuk édes ajjakunknak
Csókjait.

Óh de kincsem! a te szíved
Ég-e még?
Úgy, miként ez a te híved
Szíve ég?
Látom ellobbant szemedről,
Lángoló tekintetedről…
Már elég.

Hátha engem sírom árka
Nyelne bé:
Boldog élted, szép madárka,
Lenne-é?
Ah, ha én elvesztenélek,
Mit csinálnék, drága lélek!
Óh – óh – jé?

Angyalocskám! csak te bírod
Szívemet,
Míg ölemből puszta sírod
Eltemet.
Addig is, míg csak lehellek,
Tégedet forrón ölellek,
Hívemet.

Csak te is hívedre nézzél,
Kedvesem.
Csókra új csókot tetézzél
Szívesen.
Így lehet hűségbe lennünk,
Karjainkon megpihennünk
Csendesen.

Hű galambom! kőlcsönözzünk
Szíveket,
Szíveinkre úgy kötözzünk
Lépeket.
Csókjaink közt egybefolyjunk,
Új szerelmünkről danoljunk
Verseket.

Szádra szám egy gerjedelmes
Csókot ád,
Mint igaz szívem szerelmes
Zálogát.
Jól tudom, hogy míg csak élek,
Hív leszel te 's, drága lélek;
Csócsi hát!

Anakreon s Ovíd

Életadó borról a téji Anakreon íra,
Gyenge szerelmekről játsza az éles Ovíd.
S ím, maga Bakhus amazt, Vénus maga ölte meg eztet:
Múzsa, rebegj! vég gyászt szűlhet akármi dalod.

Megkérlelés

Hogy Mancával
Jártam egyszer így:
Mért pörölsz oly nagy csatával,
Mért vagy oly irígy?

Ő is édes
És negédes ám.
Ő is, mint te, egyet inte,
Rám tekinte, rám. –

Engedelmet!…
Gyenge volt e szív:
Nem cserélt azért szerelmet,
Hív fog lenni, hív. –

Drága lélek!
Jöszte – jöszte bé;
Csak teérted s benned élek –
Elkerűlhetsz-é?

Generál Hoche halálára

Hós, a Bonapárte barátja
Megelőzé minden arányban
Görögország s Róma vitézit,
Egyedűl – esztendeiben nem.

1797

Az esküvés

Esküszöm, szép Lilla! hidd el,
Hogy miólta kellemiddel
Megkötöztél engemet,
Már azólta semmi szűznek,
Semmi nyílnak, semmi tűznek
Nem nyitom meg szívemet.

Esküszöm; s e szent hitemnek,
Melyet adtam édesemnek,
Pontjait meg nem csalom.
Kérlek is reménykedéssel,
Hogy viszonti esküvéssel
Kösd le szíved, angyalom!

Esküszöm hószín kezedre,
Rózsaszádra, tűzszemedre,
Hogy te léssz csak kedvesem.
Esküszöm, hogy míg csak élek,
Más szerelmet nem cserélek;
Vagy Lilim, vagy – senki sem.

Hálaének a Vénus oltáránál

Ah, kedves szók!
Ah, édes csók!
Eget verek fejemmel.
Ah, áldott légy,
Több jót is tégy,
Cipris! beteg lelkemmel.

Szeretlek – óh,
Ez áldott szó
Mint hangzik a fülembe!
Ah, kedvel hát
S ambróziát
Tőlt Lilla mély sebembe.

Kegyes Cipris!
Még csókot is
Ragasztott ő orcámra,
S még többet hánt,
Pecsét gyanánt,
Az esküvés közt számra.

Hogy átkapcsolt,
Elhaltam volt
Szerelminek miatta,
És lelkem sem
Érezhettem,
Úgy lelkihez ragadta.

Általkapám,
S eltikkadt szám
Száján egyet cippantott:
Egyet sem szólt,
Csak rámhajólt
S egy lángolót pillantott. –

Ah, drága jók!
Ah, édes csók!
Nincs a nektár oly fínom,
Hagyd, óh Cipris!
Még többször is
Ezt a nektárt hagyd színom.

Ímé, e két
Szép gerlicét
Hozom neked, Citére!
Íly lángban fő
Mind a kettő
S csókot rak kis kincsére.

Búcsúvétel

Vitéz

Mégyek már. Engedd meg, kedves kincsem,
Hogy megváló csókom szádra hintsem.
Jaj be fájlalom,
Kedves angyalom!
Hogy midőn boldoggá kezdtem lenni,
El kell menni.

Lilla

Akkor indúlsz hát el, csalfa lélek!
Amidőn már én csak néked élek?
Bírod szívemet
S itt hagysz engemet:
Ah, nem érdemel meg egy íly hívet
A te szíved.

Vitéz

Szívemet ne vádold, jól esmérted,
Most is hév tüzekkel ég ez érted. –
A sors kísztet el
Vas törvényivel:
Ámde semmi tőled el nem választ,
Adj jobb választ.

Lilla

Minden válasz erre megy ki nálom,
Hogy, ha elmégy, nyugtom nem találom.
Hát, ha hívem vagy,
Mellettem maradj,
Kőlcsönös részt vévén víg napomban
S bánatomban.

Vitéz

Err' az útra is csak érted mégyek,
Hogy mind a kettőnknek hasznot tégyek;
Mert egy nyomban jár
A mi sorsunk már.
Hát szemed ne légyen olyan nedves
Érte, kedves!

Lilla

Megnyugszom; mert tiszta szíved látom,
Hordjon a szerencse, hű barátom!
És e csók maga
Légyen záloga,
Hogy szerelmem néked felfogadtam,
Általadtam.

Vitéz

Kérlek, míg öledbe visszatérek…

Lilla

Értem – Én is tőled mást nem kérek.

Vitéz

Angyalom, szeress!

Lilla

Kincsem, meg ne vess!

Együtt

Mert lelkem csupán tetőled éled.
Isten véled!

A fekete pecsét

Gyász pecsétje kedvesemnek!
Fejtsd ki végre, mit hozál?
Mit jelentesz bús fejemnek?
Élet-é ez, vagy halál?
Óh egek,
Rettegek!

Rettegek – tán rózsaszálát
Gyötri nagy szívbéli kín –
Tán keservét – tán halálát
Jegyzi e halotti szín –
Tán ma már
Sírba vár.

Sírba vár! vagy mást szeretvén,
Szíviből engem kivét,
S engem így halálra vetvén,
Azt jelenti e pecsét.
Helyes ok,
Meghalok.

Meg – de míg a sírba szállok,
Nyílj meg, óh gyászos levél!
Tán csak egy szót is találok,
Melyre szívem még megél.
Tán halált
Nem kiált…

Nem kiált! Ah, megkövetlek,
Szép levél. Csalt a pecsét.
Már ez egy szó is: szeretlek!
Visszaadja a becsét.
Már ez, óh,
Égi szó!

Drága szó ez, szép levelke!
Már ezért csókollak ám:
Mert tevéled Lilla lelke
Új napot deríte rám,
Szép levél!
Szívem él.

[Szívem él! örökre mondok
Bánatimnak adiőt,
Jer, Juliskám, félre gondok,
Kedvel engem, én is őt.
Már enyim
Szép Julim!]

Az eltávozás

Távol vagy tetőled,
Óh életem reménye!
Óh Lilla, főldi angyal,
Távol vagyok tetőled!

Elhagytalak, galambom,
El – s ah! talán örökre;
Miólta oly sok édes
Csókok között utólszor
Búcsút vevék tetőled,
Ím, vissza én se mentem,
Te is hiába vártál.

De bezzeg aki Lillát
Elhagyta – ah, ha látnád, –
Elhagyta ám magát is!
El – s ah, talán örökre.

A távolról kínzó

Rég nem valék tevéled szemben
Rég is nem láttál engemet:
S ládd, mégis távollételemben,
Lilim! gyötörtél engemet.
Bár félre volt lakásom – félre,
Északra lakván én, te délre:
Mégis tüzed velem lakott,
Mindég perzselte északot. –

Most a tűz mellett vagyok:
S nincs oly szenvedésem;
Mert égésim oly nagyok,
Hogy meghalt érzésem.

Tháles

Míg Tháles a nagy égnek
Tüzeit csudálva nézi:
Behúlla egy verembe.

Ah Lilla! a te orcád
Ilyen gödört csinál ám,
Mikor reám mosolygasz;
És akkor abba lelkem

Mely nyakra-főre hull bé,
Míg andalogva bámúl
Ragyogó tüzes szemednek
Két főldi csillagára!

Orgiák

Mind

Lantom, danold Liéust;
A szíveket feloldó,
A gondtörő Liéust
Méltó danolni néked.

Egy

Ő a kegyelmes isten,
És ő az, aki nélkűl
A szép Citére fázik,
Tompán lövöldöz Ámor,
A gráciák alélnak;
S egész gyönyörködésben
Nem úszhat a halandó.

Mind

Lantom, danold Liéust;
A szíveket feloldó,
A gondtörő Liéust
Méltó danolni néked.

Egy

Ő a kegyelmes isten,
És ő az, aki mellett
A büszke nagyravágyás
Rezzenti tarka szárnyát,
S a tőlt pohárba szállván,
Megalázatott örömmel
Fúl a szelíd habokba.

Mind

Lantom, danold Liéust;
A szíveket feloldó,
A gondtörő Liéust
Méltó danolni néked.

Egy

Ő a kegyelmes isten,
És ő az, aki által
A megpirúlt gerézdben
Nyájaskodó barátság,
Öröm, kacaj, ledérség
S tréfás szavak teremnek,
Hogy a szegény halandó
Felejtse szíve terhét.

Mind

Lantom, danolt Liéust,
A szíveket feloldó,
A gondtörő Liéust
Méltó danolni néked.

Egy

Ő a kegyelmes isten,
Ő, aki képzetünkben
Teremthet új világot.
Ő int Polymniának,
S mennybéli zengzetével
Olvasztja szíveinket.
Ő gyújtja a poétát
Érzékenyebb dalokra,
És bájoló borával,
Édes ragadtatásban
A menny felé repíti.

Mind

Lantom, danold Liéust;
A szíveket feloldó,
A gondtörő Liéust
Méltó danolni néked.

A békekötésre

Tőlts pohárt, gyermek! nesze tőlts fejér bort;
Mert fejér borral fogom innepelni
Boldog esztendőnk ideérkezését:
Tőlts bele, gyermek!

Most örűljünk már, mivel, ah! az elmúlt
Gyászos esztendő sok ezer magános
És közönséges bajokat hozott rám
S árva hazámra.

Visszatért immár olajággal a frígy,
A kemény hadnak kialudt kanóca,
Múlik a jajszó, s örömünket áldott
Béke tetézi.

Béke! frígy! óh, két nevezet! mi hányszor,
Értetek hányszor s be heven sohajtánk!
Négy betű: négy-négy poharat csapok fel
Értetek én is.

Éljen a szent frígy nyomorúlt hazánkban,
Fel ne lázzadjon soha békeségünk,
Hogy sok esztendő elejére jussunk
Ílyen örömmel! –

Boldog ország az, s az arany-világnak
Látszik ott némely fogyatéka, melynek
Tiszta csendesség kebelébe nyugszik,
S nincs hada kinn is.

Boldog ország az, hol az árva s özvegy
Nem bocsát, sírván, az egekre átkot,
Szántogat minden, s kiki szőlejében
Kényire munkál.

Semmi mesterség nem enyészik ottan,
Gazdag a kalmár s az egész közönség,
Ott tanít a bőlcs, danol a poéta,
Él az igazság.

Ah, ti felperzselt legelők parázsa!
Öszvedűlt várak s faluk omladéki!
Vérbe tajtékzó patakok! a dögöktől
Bűzletes ég, főld!

Ah, ti borzasztó, fene látomások!…
Félek íly gyász színt ecsetemre venni –
Átkozott volt az, ki előbb örök hírt
Hadba vadászott!

Durva hérósok! noha száz babértok
Lenne a bérem, vagy ez a világ is;
Mégse kívánnék veletek cserélni:
Míg Lili kedvel.

Csakhogy e lankadt haza békeségben
Álljon, és légyen pecsenyém, kenyérkém,
S jó magyar nektárt igyam arra: eb lesz
Néktek irígytek.

Csak közel hozzám ne dörögjön ágyú,
Hogy barátimnak fecsegésit értsem,
Csak piciny lantom cicorázzon: ádjő,
Trombita-, dobszó!

Óh, dicső két név: Szeretet! Barátság!
Óh, becses két név: Puky, hív barátom!
És te, óhajtott Lili, életemnek
Édes arányja!

Négy betűből áll neve mindeniknek,
Akiket szívből szeretek: te gyermek,
Hozz elő négy-négy poharat! Ma inni
Kell ezekért is.

Boldog esztendő legyen ez tinéktek,
Érjetek még több s gyönyörűbb időket:
Véletek légyen nekem is sok ílyen
Jánusi víg nap!

[Újévi ajándék]

Most szegény háztól, hol az úr magános,
Így telik. Majd tán vidorabb napunk lesz,
Lilla ifjasszony ha jövő karácsonyt
Érheti vélem.
E szívből eredett újesztendői ajándék
Záloga szívemnek légyen örökre, Juli;
Éljetek, óh szeretett lelkek! kiket édes örömmel
Gyakran emlegetek hegyközi lakhelyemen.
Most levelem tisztel, hanem a farsangi napokban,
Amint már írám, városotokba megyek.
Mert akkor Juliánna nevét, amelyet imádok,
A maga képében fogja köszöntni Vitéz.

1798

Újesztendei gondolatok

Óh idő, futós idő!
Esztendeink sasszárnyadon repűlnek;
Vissza hozzánk egy se jő,
Mind a setét kaósz ölébe dűlnek.

Óh idő, te egy egész!
Nincsen neked sem kezdeted, se véged;
És csupán a véges ész
Szabdalt fel apró részeidre téged.

Téged szűlt-é a világ?
Vagy a világot is te szűlted éppen?
Mert ha csak nincs napvilág,
Nem mérhetünk időt mi semmiképpen.

Hátha tőled, óh idő!
Te aki mindenünket öszverontod,
A nap is holtszénre fő?
És láncodat magad zavarba bontod?

Mert, ihol lám, mindenek,
Bár bírtanak szépséggel és erővel,
Változást szenvedtenek,
Vagy semmiségbe mentek ők idővel.

Lám az ég forgása is
Idővel újabb változásba lészen,
Lám a csillagokba is
Ki most derűl, ki béborúl egészen.

Hát de mennyit szenvedett
Már ekkorig főldünknek állapatja,
Hogyha a feldűlyedett
Tenger, vagy Etna lángja szántogatja?

Sok faluk határain
Ma delfinek cicáznak a vizekben,
S a csigáknak házain
Most zergenyáj ugrándoz az hegyekben.

Sok merőfőld már sziget,
Sok vőlgyek a nagy bércekig dagadtak,
És ahol hegy volt s liget,
Fenéktelen sós tengerek fakadtak.

Így teszel te, óh idő!
A nemzetek forgó enyészetével:
Most az egyik nagyra nő,
S a másik elmúlik saját nevével.

A vitézlő Pártusok
Régólta szolgaság alá kerűltek:
S a bozontos Gallusok
Ma már a hérósok sorába űltek.

Már ma ökrök szántanak,
Hol Trója, a világ csudája állott:
És ahol szántottanak,
Most London, a világ csudája áll ott.

Óh, ha a nagy nemzetek
Sorsán hatalmad így előmutattad:
Hát mi, gyarló szerzetek,
Mit várhatunk – mit várhatunk miattad?

Gyermek-, ifjú-, vén-korunk,
A bú, öröm s a jó, gonosz szerencse,
Ép, beteg voltunk, s torunk
Kezedbe van, hogy jöttödet jelentse.

Futsz te, nem vársz senkit is,
Gyakorta sok hosszú reményt ledúlál.
Ím, te, míg ezt mondtam is,
Öt-hat parányi perceken kimúlál.

Nem lehet jelenvaló,
Csak múlt a jövendő pont lehet tebenned;
És miként a puszta szó
Repten-repűl, úgy kell veszőbe menned.

Így repűlt el tőlem is
Sok kedves esztendőm sebes-haladva;
S meglehet, hogy nékem is
A véghatár ma is ki lészen adva.

Úgyse volnék már gyerek;
Négyszer hat esztendőt eléldegéltem,
S eszerént az emberek
Szűk életének harmadáig éltem.

Vajha már – ha több nem is –
Mindegyik esztendőre jutna benne
Egy – csak egy órácska is,
Amely az érdem oszlopára menne.

Kész vagyok meghalni – kész,
Csak ezt tegyék síromnak a kövére:
ÚTAS! ITT FEKSZIK VITÉZ.
EGY NAP XXIV ÓRA: ENNYIT ÉRE. –

Ámde hogyha oly nemes
Szép tettek életembe nem tetéznek,
Hogy halála érdemes
Légyen dicsőitésre még Vitéznek:

Semmi, csak te, óh Lilim!
Te, akiért az életet szerettem,
Csak te légy, Lillám, enyím:
Mindég fogom becsűlni, hogy születtem.

És mivelhogy a napok
Elseprik a legédesebb időket:
Míg az ifjú hónapok
Virítnak, el ne is veszessük őket.

Elfut a nyájas tavasz,
A bársonyos hajnalra gyászköd árad,
A kinyílt jácint elasz,
A rózsaszál egy délbe is kiszárad:

Így az ifjúság maga
Majd elrepűl vidor tekintetedről,
És az Ámor csillaga
Eltűnik ám kacsingató szemedről.

Akkor, ah! rózsáid is
Nem fognak úgy kis ajkadon nevetni,
Akkor érző szíved is,
Ah, nem tud úgy örűlni és szeretni.

Én is akkor csak hideg
Vérrel barátkozom, hideg Lilimmal,
Úgy napolván, mint rideg
Vén pelikán, ifjú daljaimmal.

Míg tehát az lenne még,
A szép időt, óh Lilla! meg ne vessük.
Míg az élet lángja ég,
Egymást viszontöröm között szeressük.

És ha semmi érdemem
Nem fog fejemre zőld babért tetetni,
Semmi sem! mind semmi sem!
Csak hogy te, Lilla! meg ne szűnj szeretni.

Híremet s nagy voltomat
Ne trombitálják messzi tartományok,
Más ne tudja síromat:
Te hints virágot arra s a leányok.

A magyarokhoz

Ne szóljatok meg érte,
Magyarjaim! kikérem,
Ha én is a csatákat,
A várak égetésit
És a királyok estét
Nem kürtölöm Homérral.

Ez a butella máslás
A megdühödt világnak
Minden csatépatéját
Kiverte a fejemből.
S a Lilla hév ölében
Lillán kivűl egyébre
Elmém ügyelni nem tud.

Ha hát csupán szerelmet
És bort fogok danolni:
Magyarjaim! kikérem,
Ne szóljatok meg érte.

Keserédes

A rózsa szép virágszál,
De tüske szúrdal ágán.
Ha mézet ád is a méh,
Fúlánkja néha megcsíp.
A bor betőlt örömmel
S mámort okoz gyakorta.

Szép vagy te, Lilla, s édes, –
Vidít kegyes szerelmed;
De mennyi – ah, de mennyi
Kín is gyötör miattad!

Lillához távollétemben

Lilim! csoport öröm között
Tőltöm most éltemet.
Szívembe bú nem kőltözött,
Nem rág az engemet.
Sem könnyeket nem hullatok,
Sem nem sohajtok, jajgatok.

A szent barátság csillaga
Egemre felderűlt,
A tiszta boldogság maga
Felkent fejemre űlt:
De kedvem egybe sem lelem,
Mert nincs az én Lillám velem.

Ha nincs az én Lilim velem:
Mi nékem a világ!
Sokszor magamban képzelem,
Hogy a halál kivág.
Az élet édessége mi?
Mit érsz, öröm? ha nincs Lili.

A szem, fül és egyéb tagok
Múlathatnak talám:
Igen, de szív nélkűl magok
Gyarlón örűlnek ám.
Tudod pedig, szép rózsaszál!
Szívem csupán tenálad áll.

Te bírod, óh tudod magad,
Szép Lilla! szívemet:
Azért te is helyette add
Cserébe szívedet.
Enyím maradjon semmi sem,
Csak a tiédet add nekem.

De mit könyörgök íly nagyon
Galambi szívedért?
Úgy-é, hogy az nálam vagyon
Cserébe szívemért?
Nohát, ha megvan, ami kén':
Többé nem is terhellek én. –

Ha már enyím az, akié
Vagyok, szólj, Cipria!
Olyan szerencsés több van-é?
Van-é? s ha van, ki a'?
Nincs, Cipri, nincs… De kémlel itt
Nehány irígy – csitt, Cipri, csitt!

Ne szólj te erről senkinek,
Mi nem szólunk, mi se;
Hogy a világ irígyinek
Vakúljon a szeme.
Mi majd, ha boldog célt lelünk,
Tenéked oltárt szentelünk.

Én téji versbe foglalom
Érzékeny éneked,
S mellettem e szép angyalom
Hárfázni fog neked:
Így kötnek öszve új csomók,
S mi lesz Lilim jutalma? – Csók!

Köszöntő

Láncba fűzni most szeretném
Én a jázmint s violát,
Hogy velek megtisztelhetném
Ezt a lelkem-várta mát.

Szép Lilim! halmos mellyedre
Rózsazáport hintenék;
Haj, Lilim: hószín öledre
A piros mint illenék!

Jaj, de most a tél csatázik
S véle a szél és a jég,
Minden fagy most, minden fázik,
Csak szerelmünk lángja ég.

A te szádon a tavasznak
Százszorszépe nyíl, virít;
Ah! az én orcáim asznak,
Engem a nyár süt, pirít.

Eszerént mi bőjthavában
Ollyal kedveskedhetünk,
Amit csak tavasz javában
S nyár felé szemlélhetünk:

Add nekem te két orcádnak
Kellemes virágait,
Én ajánlom bíbor szádnak
Szám hevűlő csókjait.

Óh, engedd meg, hogy meghintsem
Vélek orcád két felét,
Hogy velek köszöntsem, kincsem!
Szép nevednek reggelét.

Ötven versbe ötven szókkal
Annyi érzés bé nem fér,
Mint egy csókba: hát egy csókkal
Száz köszöntő fel nem ér.

Én azért hív tisztelésem
Íly ritmusba foglalom,
Té's, ha tetszik, idvezlésem
Így fogadd el, angyalom.

Komárom, február 16. 1798

Kilenc szép asszonykák leszálltak magáról
Az ártatlan öröm paradicsomáról,
Hol az örökké-zőld borostyános megett
Szíjják a szép lelkek a boldogabb eget,
Hol őket az édes andalgás rengeti,
Vélek az életnek gondját felejteti,
Hol a gyönyörködés lakik, a bőlcsesség,
Csak itt lévén eme kettő közt egyesség,
Hol a köz-szeretet és a csendes béke
Szállásává leve e helynek környéke,
Hol te, nagylelkű Pope! a gyenge Gessnerrel
Egy célra két úton sietsz az emberrel,
Hol én is a büszke világtól megvetve
S belső érdememmel megelégíttetve
Tőltöm ifjúságom legszebb esztendeit,
Hogy megfűszerezzem a vénség ideit.
E boldog környékről jőni látszatának
A kilenc asszonykák a kettős Dunának,
Hárfákkal jövének s inneplő sereggel,
Hogy a tizediket megtiszteljék reggel,
Meghallván lantjokon e szót: Juliánna!

Azonnal így kezdék kiáltni utána:
"Várjatok meg, áldott angyalok, várjatok,
Én is Komáromba mégyek utánatok,
Lantos tábortokba végyetek engem is,
Juliánna kedves név énelőttem is."

E szómra megállván, közéjök férkeztem,
S ímé, vélek együtt hozzád elérkeztem,
Itt vagyok, engem látsz: de ők, mint istenek,
Testi szemeidbe néked nem ötlenek.

Elmondhatnám, amit éneklenek ezek,
De mint kis énekes, vélek nem érkezek.
Szedhetnék magam is versbe áldásokat,
De te már előre képzelhetd azokat. –
Én is azt kívánom, amit más kívánna:
Éljen sok szép boldog időt Juliánna.

Lillához

Lillám! elég csak egy szó
Annak kitételére,
Hogy téged én szeretlek.

De minden íge és nyelv,
Minden poéta-festés,
Szép elme s érező szív

Elégtelen, csekély, szűk,
Hogy voltaképp kitégyem,
Téged miért szeretlek.

Dórishoz

Pillants reám, leánka!
Pillants reám, de titkon;
Hogy vén anyád, ki pénzét
Olvassa, meg ne sejtse.

Pillants reám; s azonnal
Szép Dóris, én elértem,
Hogy érzed, amit érzek.

[Már se hintó…]

Már se hintó, már se szánka
Néked kérőt nem hoz, lám,
Tőke, tőke, szép leányka
– – – – – – – – –
– és a férjhez nem menőket.
Tőkét, húzzad a tőkét,
Főkötőt már nem tevél,
Nékem társam nem levél.

Nem fogsz húzni többször – tőkét,
Már lelsz a jövő időn
Vagy egy barnát, vagy egy szőkét,
Vajha én lennék az, én.
Vajha el tudnálak venni,
Kész volnék melletted lenni
Szőke, barna ordas is,
Csak szeretnél, gyöngy Julis.

Óh, de a kegyetlen Fátum
Már kincsemtől elszakaszt.
És ha még egyszer meglátom,
Más karjában látom azt.
De sok kínnal edzesítnek,
Kik ilyen híven szeretnek,
Máris hullnak könnyeim,
Tőke, tőke, szép Lilim!

A tavasz

Az egész világ feléledt
S az elérkezett tavasznak
Örömére minden örvend;
Csak az egy Vitéz nem örvend.

Enyelegnek a juhnyájak,
Tehenek, lovak futosnak,
Danol a pacsirta s a pinty;
Az egész berek homályja
Zeneg édes énekekkel:
Egyedűl csak én kesergek.

Ihon, a kinyílt mezőkben,
Ligetekbe, rétbe, kerten
Hiacintok illatoznak,
Tulipánok ékesednek,
Mosolyognak a virágok:
De mi kedvem a tavaszban,
Ha az ő viráginál szebb
Lili nem virít ölemben?

Rózsim sírja felett

Forró sohajtások, lelkemnek
Elszaggatott darabjai!
Itt lengjetek, hol kedvesemnek
Nyúgosznak áldott hamvai.
Vagy szálljatok fel a mennyekbe,
Hol ő van s a több angyalok.
És lelkem e dicső helyekbe
Várjátok meg: mert meghalok.

Még egyszer Lillához

Én szenvedek, s pedig miattad,
Miolta szívem elragadtad,
Édes kegyetlenem!
El-elhalok, mihelyt te jutsz eszembe,
S így kell talán e gyötrelembe
Örökre sínlenem.

Érted borong éltem tavassza.
Mert nincs nap, amely elfogyassza
A rám vonúlt ködöt.
Sír tisztelőd, ha kél, ha fekszik,
Miolta azzal nem dicsekszik,
Kiben gyönyörködött.

Sír tisztelőd, kétségbe esvén,
Miolta, tőled távol esvén,
Reményje füstbe szállt;
Holt álom űl zsibbadt ölében,
S gyakran ijesztő képzetében
Lilit, Lilit kiált.

E szóra karjaim kinyúlnak,
De csak sovány homályba húllnak
Nincs Lilla, nincs öröm!
Már nyugtom éjjel sem találom,
Mert ott is ébren tart az álom,
S fejem Lilin töröm. –

Óh, mely keserves annak élni,
Kinek tovább nincs mit remélni,
És mégis élni kell!
Él az, de nincsen benne lélek.
Az én tüdőm is, bátor élek,
Lelketlenűl lehell.

És tán te, szép szememvilága!
Úgy élsz, hogy életed virága
Virít, míg én halok.
Adná az ég! Azon örűlnék.
Könnyemnek azzal eltörűlnék
Felét az angyalok.

De tán, Lilim! te is kesergesz?
Rab gerlicém, saskézbe hergesz
S kéred segédemet?
Hiába már, kincsem, hiába!
Csak a halál jégsátorába
Ölelsz meg engemet.

Szerettem…

Szerettem! Szerettem!
De ha elvesztettem,
Ki lángom taplója volt:
Ámorok! fogjátok,
Ihol a fáklyátok:
Ennek lángja már elholt.

Dugonicsra

Állítnék Dugonicsnak is itt örök oszlopot újra,
Jaj de minek rakjak, lám negyedéve rakék.
"Hát amit te emelsz, örök oszlop az? – oh, sokat ígérsz!"
Már az örök, Dugonics helybehagyása után.

[Aranysujtásos nadrág]

1

Perpatvart, házsártosságot,
Még kemény csatákkal ám, –
S egy arany sújtás nadrágot
Énekel kis trombitám;
Amely nagy kincsért sok népség,
Sok vitéz rend és sok szépség
Véres hadba kelt vala.

2

Eztet Véczy elragadta
A kevély Kőszáritól,
Lobbanván ez is miatta
Márs vitéz szikráitól,
Harcolt a Nadrág dolgába,
S Véczyt sok tüzes csatába
Ostromlá, – de hasztalan!

3

Élni fog dicső nevébe
Véczy túl a Vágon is:
Mert íly dolgot régenébe
Nem vitt véghez Jázon is,
Amidőn aranygyapjával,
S bűvös, bájos Kondijával
Annyi próbákat teve.

4

Múzsa! s múzsáknak szerelme,
Kótyogós Butellia!
Amelytől vidúl az elme
S ébred a fantázia:
Tőltsd be lelkem spiritussal,
Hadd harsogjam Enniussal
A vitézek fegyerit.

5

Hadd fessék le énekembe
A neszmélyi jó borok,
Mely nagy tűzzel szálltak szembe
Két hatalmas táborok;
Amidőn itt két vagy három
Holnapig Pozsony s Komárom
Tűzbe, porba, füstbe állt.

6

Hogy Heléna a nadrágért
Hajdan elveszett vala,
Elveszett e szép virágért
Pergamumnak kőfala;
S hogy Homérus, amint tudta,
Ezt a tréfát jól hazudta,
Ím örök laurust nyere:

7

Nékem is fejemre menni
Fog Homérral laurur-ág,
S halhatatlanná fog tenni
Véle a pendely s nadrág,
Már Homérral egy listába
A dicsőség templomába
Látom metszve a nevem.

8

És te, aki e dolognak
Tárgyat tudtál szerzeni,
Sárközym! tenéked fognak
E versek szenteltetni.
Halld meg a népek csatáját,
A nadrág históriáját
S nyúlj saját kebledbe bé. – –

9

Véczy még Zsigárdfalváról
Jól nem is mozdúla ki,
Hol Nyitrának oldaláról
Zúgnak a Vág habjai;
Amidőn bús bánatjába
Húriel tündér magába
Ilyen mérget forrala:

10

Hát a nadrág elvittéből
Ilyen kárt kell vallanom?
S Véczyt Nyitra vármegyéből
Nem lehet kitiltanom?
Én, ki pendelnek, nadrágnak
És azáltal a világnak
Lettem istenasszonya.

11

Én, ki bírom a Schloszberget,
S tisztelnek sok pendelen,
Mért szerzettem annyi serget
Ott s a Zuckermandelen?
Hát magam csak íly bolondnak
Hagyjam tenni? mit nem mondnak
Majd a pesti Partesen.

12

Ezt mondván, bús bánatjába,
Mint esett szűz, úgy meg-sírt;
Bémegy híves hájzlijába,
Felcsap egy pint plutzer-bírt,
És hogy búsabb légyen képi,
Vukliját is összetépi
S főldhöz vágja kantusát.

13

Egy hasított púdermantel
Függ nyakán, csak neglizsé,
Melyen a kis Zuckermandel
Átvirít, mint egy izé.
Nincs pantoffel egyik lábán,
S mint a hédervári bábán,
Úgy fityeg rajt' a ruha.

14

Húriel, bús fázisába
Nem kapván a csínoson,
Űl a púder-kattulyába,
Melyet két kis pudli von.
S in directum arra tarta,
Hol te, rongyos ebkaparta,
Állsz az erdő szélibe.

15

Itt hordóval s butykoskával,
In Crumenifragium,
Rakkival s más pálinkával
Áll a bor s szilvórium,
Melyet, gróftól árendába,
Egy nagy pince barlangjába
Antal csaplár zárva tart.

16

Ah, ezeknek mérges szessze
Hogyha egyszer résre kap,
Elragad sok józant messze
És sok észt örvénybe csap.
Felkapván az ott menőket,
Fel.forgatják fővel őket
S Scylla-örvénynek viszik.

17

Ezt csaplárnénak nevezte
Véczy és a tartomány,
S amint róla feljegyezte,
Olyan mint egy ékes lyány,
A kezébe pintest kongat,
Szép szemével úgy kacsongat,
Hogy sokat magához csal.

18

Ah, de bő ágyéka mellett
Tágas, mély örvény hiúl,
Habzik benne a vizellet;
Nagy veszély van innen s túl!
Mert kit itt el nem merít is,
Túlnan a kormos Mefítis
Gőzi bűzi fojtja meg.

19

Eljutván e korcsomához
A megbúsúlt Húriel,
Bétipeg s Antal gazdához
Bús szavát így kezdi el:
Óh te, akinek markába
Adta a gróf árendába
A bort és a pálinkát;

20

Antal! ím, mindjárt Pozsonyból
A nadrág-vivő kiér;
Csalfa lévén, egy asszonyból
Véczy könnyen csúfot vér:
Támassz záport száz üveggel,
Öntsd el népét fergeteggel,
Részegítsd agyon magát.

21

Fáradságod szép jutalma
Virradtáig Náni lész,
Tőlgye, vőlgye, mint birsalma,
Gömbölyű, kerek s egész,
Nem visel még semmi kéket,
Nem traktált deákot, péket,
Kétforintos nimfa ez.

22

Néked azt nem illik kérni,
Mond Antal, parancsolhatsz;
Nékem illik a bort mérni
S teljesítni, amit hagysz.
Ezt mondá levett kalappal;
És kivont dugóval, csappal
Megnyitott hordót, butykost.

23

Ím, butykossal és kupával
Omlik a borfergeteg,
Rakkival s rozspálinkával
Három butykos telle meg
Véczy éppen akkor ére
A nagy zűrzavar helyére
Kótyogós vitézivel.

24

Tüstint közrevészi őket
A bor és pálinka-szesz,
Felforgat sok agyvelőket
S hírtelen nagy lárma lesz.
Most a kancsószájig düllyed
Majdmeg a fenékre süllyed
A sok nyughatatlan hab.

25

A vitézek elmerűlnek,
Már testekben nincs erő,
A nagy habba torkig űlnek;
A veszély mindjobban nő.
Nagymihály egy kősziklába,
Ott a korcsma ajtajába,
Orrtörést is szenvedett.

26

Húriel, ki arra vágyott,
S célja a' volt szívinek,
Hogy Scyllán halálos ágyot
Vessen a jó Véczynek,
El nem ment a mély örvénytől,
Hogy majd a vitéz legénytől
A nadrágot elvegye.

27

Ah, de bezzeg rossz idővel
Jára a jó Jancsi ott,
Mert a tág üregbe fővel
Édes öccse bébukott.
Őtet négyszer elpeselte,
Végre öccsét is benyelte
A sebes örvény lyuka.

28

Interim jobban öregbűl,
Tör, ront mindent a veszély,
Nem süt fény a fergetegbűl,
A korcsmára űl vak éj.
Mennek kőnek és lapátnak,
A nap kettő, mégse látnak,
Reng a főld, forog velek.

29

Véczy a kompániának
Vesztit látván, így sohajt:
Óh be boldogok valának,
Nem szenvedtek semmi bajt,
Akik jó atyjok szemébe,
Otthon a híves pincébe
Holtra részegedtenek!

30

Véczy már magát elszánta,
Józanság, vagy veszteség!
Amidőn őtet megszánta
Jámborságáért az ég.
S egy hatalmas istenasszon,
Hogy minden bajt elszakasszon,
A nadrágzsebből kiszállt.

31

Gömbölyű, kerek formája,
Sárga, verhenyes, fejér,
Zőld selyem strikkolt ruhája;
Édes hangja lelket ér.
Ezt ifjak, vének, leányok,
Mind keresztények s pogányok
Tisztelik mind egyaránt.

32

Ember ennek fávorából
Várat, pendelt megvehet,
Ez kisasszonyt sok banyából,
Sok tökből bőlcset tehet.
Sok nagy pénzes úraságra
A becsűlet s a podágra
Emiatt jön úgy reá.

33

Húszas márjással, petákkal,
Körmöc, császár, szúferint,
Több fejér s veres nimfákkal
Jőnek véle per forint.
És hogy minden észrevenné,
Zeng a jóltevő istenné,
A kegyes Pecunia.

34

S ím, lelket nyerő szavának
Bájoló pengésire
Kedve jő Antal gazdának,
S nyájasan néz Véczyre;
Visszahordja a kupákat,
Klázlikat, butelliákat,
Pálinka s bor elrepűl.

35

Szűnik a zaj, és alóla
Véczy eljön népivel:
Itt a nadrág – Véczy szóla –
Adiő, bon Húriel!
Hurjel, nem tom mit morogván
S a púdermantelt felfogván,
Tűkröt fordít Véczynek.

36

Igy vonúl az ég aljáról
A vak éj palástja fel,
Míg a Ganges oldaláról
Balzsamos szellő lehel.
S a setéttel szőtt ablakba
Rózsa és hószin alakba
Hasadó hajnal virít.

37

Így piroslott vólt a Concha
És fodor habok felett
Vénus isten-ifjasszonka,
Amidőn világra lett. –
Végre pudlis hintajával
S meztelen fenómonjával
Húriel madám eltűnt.

38

Véczy és az ő flottája
Addig-addig tévelygett,
Hogy sokára Farkasd tája
– – – – – – – – –

A füredi parton

Óh, Tihannak rijjadó leánya!
Szállj ki szent hegyed közűl:
Egy, kit a sors eddig annyit hánya,
Partod ellenébe űl.
Itt a halvány holdnak fényjén
Jajgat és sír elpusztúlt reményjén
Egy magános árva szív.
Egy magános árva szív.

Míg azok, kik bút, bajt nem szenvednek
A boldogság karjain,
Vígadoznak a kies Fürednek
Kútfején és partjain;
Addig én itt sírva sírok,
És te, nimfa! amit én nem bírok,
Verd ki zengő bérceden.
Verd ki zengő bérceden.

Zordon erdők! durva bércek! szírtok!
Harsogjátok jajjaim!
Tik talán több érezéssel bírtok,
Mintsem embertársaim,
Kik keblekből számkivetnek
És magok közt csúfra emlegetnek
Egy szegény boldogtalant.
Egy szegény boldogtalant.

Akik régen jó barátim voltak,
Még felkőltek ellenem,
Üldözőim pártjához hajoltak:
Óh, miket kell érzenem,
Amidőn már ők is végre
Úgy rohannak rám, mint ellenségre,
Bár hozzájok hív valék.
Bár hozzájok hív valék.

Nincsen, aki lelkem vígasztalja,
Oly barátim nincsenek;
Vállat rándít, aki sorsom hallja,
Már elhagytak mindenek.
Nincsen szív az emberekbe:
Hadd öntsem ki hát vaskebletekbe
Szívem bús panasszait.
Szívem bús panasszait.

Rózsim, aki sorvadó ügyemnek
Még egy élesztője volt,
Rózsim is, jaj, gyászos életemnek
Fájdalmára már megholt.
Már te nyugszol, drága lélek,
Én pedig még elhagyatva élek
Ennyi zaj, jaj, baj között.
Ennyi zaj, jaj, baj között. –

Óh, van-é még egy erémi szállás,
Régi barlang, szent fedél,
Melybe egy bőlcs csendes nyugtot, hálást
E setét hegyekbe lél?
Hol csak egy kő lenne párna,
Hol sem ember, sem madár nem járna,
Mely megháborítana.
Mely megháborítana.

Abba tán a főldesúri jussal
Ellenkezni nem fogok,
Hogyha én egy megvetett virtussal
Itt egy kőbe helyt fogok.
S e szigetnek egy szögébe,
Mint egy Russzó Ermenonvillébe,
Ember és polgár leszek.
Ember és polgár leszek.

Itt tanúlom rejtek érdememmel
Ébresztgetni lelkemet,
A Természet majd az Értelemmel
Bőlcsebbé tesz engemet.
Távol itt egy Másvilágba,
Egy nem esmért szent magányosságba
Könnyezem le napjaim.
Könnyezem le napjaim.

Itt halok meg: e setét erdőbe
A szomszéd pór eltemet.
Majd talám a boldogabb időbe
Fellelik sírhelyemet;
S amely fának oldalába
Áll egyűgyű sírhalmom magába,
Szent lesz tisztelt hamvamért.
Szent lesz tisztelt hamvamért.

Czindery sírja felett

A kesergő özvegy

Kedves test! hát itt szemléllek
A holtak között, –
Belőled ama nagy lélek
Már kikőltözött, –
A keskeny emberformába
Minthogy meg nem fért:
Eredeti hazájába
Innen visszatért.
Tőle megfosztattunk,
Csak sírni maradtunk.
Óh halál!
Hogy valál
Ilyen kegyetlen?

Aki esztendők sokságát
Élni méltó volt,
Alig élte ifjúságát,
Véletlen megholt.
Életének tavaszára
Alig juthatott,
A jó lelkek fájdalmára
Elragadtatott.
Engemet s árváját,
Barátit, hazáját,
Íly korán,
Szaporán
Bánatra hagyá.

Lehet-é szívnek keserve
Oly, mint az enyim,
Midőn itt látom heverve
Kedves Czinderym?
Nevem nem Mária lészen,
Hanem Mára már,
Mert keservvel folyt egészen
Nékem e pohár.
Elfelejthetetlen,
Szerelmes, egyetlen
S hív pár volt,
Kit e bolt
Örökre elzárt.

Lelkem sűrű sohajtását
Égig emelem;
De szívem vígasztalását
Sehol nem lelem.
Áztatom könnyhullatással
Kincsem fejkövét,
Kiáltom bús zokogással
Czinderym nevét:
De nagyobb kínomra,
Ennyi sok jajomra
Ah, sem ő,
Sem e kő
Nem felel vissza.

Így kell-é tehát nevelnem
Új kínt kínomon?
S gerliceként nyögdécselnem
Árva voltomon?
Nincs, akiben feltaláljam
Veszteségemet,
Nincs enyhítőm, hogy kiálljam
E gyötrelmemet.
Ha már elvesztettem,
Kit híven szerettem:
Csupa jaj,
Kín meg baj
Lész az életem.

Dicső lélek! te elvetted
Méltó sorsodat:
Ne felejtsd el, ha szeretted
Hív galambodat,
Ne felejtsd el, örömednek
Közepette is,
Hogy híve voltam szívednek,
S kedveltél te is,
A menny pitvarában
Több hérók sorában
Vígadjál,
Kedves Pál!
Örök hazádban.

Én pedig ez únt világban
Még itt maradok,
Míg e gyászos árvaságban
Majd elhervadok.
Addig is a sírnak halmát
Meglátogatom
S gyakorta szívem fájdalmát
Itt lejajgatom.
Mind ide temettem
Valamit szerettem:
Óh, remek
Tetemek!
Isten hozzátok!

Alig várom, hogy érhessem
Kimúlásomat,
Hogy ismét megölelhessem
Kedves Pálomat.
Amaz elfelejthetetlen
Mióta felszállt,
Nékem e világ kietlen
Pusztasággá vált.
Óh, egek hajléki!
Sírhalmok árnyéki!
Lelkemet,
Testemet
Fogadjátok bé!

A mennyeiek karja
így vígasztalja az özvegyet

Kegyes özvegy! vegyél búcsút keservedtől,
Szűnj meg, óh bús gerlicepár, nyögésedtől.
Ő a mennynek pitvara körűl
A dicsőség trónusában űl,
Halhatatlanság kelyhének örömnedvét issza:
A nyomorúlt főldiekhez hogy vágyna hát vissza?

Fényes napod lenyugvását mért siratod?
Tűndöklik ő, azérthogy te nem láthatod.
Már kérkedik, már ragyog vele
Az alvilág hosszas éjjele.
A téli nap, bár futása rövid, és súgári
Hamar húnynak, szintoly dicső, mint a hosszú nyári.

Az alacsony világ meg nem érdemlette,
Hogy íly dicső lélek lakjék közepette,
S hogy egy bőlcset zaklasson ma is,
Nagy szerencse, hogy csak látta is.
Az íly hérós született csak boldogabb időkre:
Felhoztuk hát, hogy jutalmát elvegye örökre.

Nyerjen újra vígasztalást árva szíved,
Halhatatlan életet él a te híved.
Halál s irígy porba nem temet
Egy Czinderyt s annyi érdemet,
Már temjénnel tiszteli őt virtusa s hazája,
Fején lebeg a dicsőség örök koronája.

Vígasztalódj, szép érzékeny! már itt néked
Hív szívedért, virtusidért kész a széked.
Triumfálsz az élet bajain;
S a kellemek arany szárnyain
Felemelkedsz megdicsőűlt kedvesed ölébe,
Vígadni a heroínák örök innepébe.

A haza templomának örömnapja

Aggredere o magnos aderit iam tempus honores,
Pollio! et incipient magni procedere menses.

Virgilius Ecl. IV. v. 12 et 48

Élj! élj! nagyszívű hazafi! aki szívedre vetted
Sorsunkat és múzsámat is unszolva serkengetted -

Horváth, Holmi III. v. 25. 26.

[Gróf Széchényi Ferenc lesz az én énekem. –
Vajha most hattyúi szárnyam volna nekem.
Imé, e fő grófnak érdemei nagyok;
Somogynak hálával talpig adós vagyok,
Amaz már régólta pártfogásába vett,
Emez vélem sok jót, sok szívességet tett.
Széchényi és Somogy két oly nevezetek,
Kiket én eléggé nem énekelhetek.
Virgonc fantázia! agyvelők nimfája,
Te, a vén valóság piperés lyánykája,
Te lelkesítsd hát meg egyűgyű énekem:
Ha hattyúi szavam nem lehet is nekem.]

Van a magyar haza hármas bérce felett
A legmagosabbik tetőn egy szegelet,
Hová csak az olyan nagy lelkek hághatnak,
Kik a haza iránt hűséget mutatnak.
Szent hely ez, a hérók előtt szentek szente,
Hol szív kell, nem hang, rang, sem nem cifra mente.
Itt áll mohos fala hazánk templomának,
S pislogó oltára annak angyalának.

Szent hely a hazáé: mind távol menjenek
Hazám szent helyétől a szentségtelenek!
Én pedig áldozó ruhákba őltözve,
Babérkoszorúkkal homlokom kötözve,
Lantolván ekkorig nem hallott éneket,
Felnyitom e régi szentséges helyeket.
Tömjént, mirrhát viszek hazám óltárára,
Új szeneket rakok alvó parázsára.
Felszállok a templom tornyának csúcsába,
Tátra sziklájára, az ég szomszédjába,
Ahol a magyarok erős istenének
Zsámolyszéke alatt harsog magyar ének.
Ott az elhúnyt scytha vitézekkel szembe
Óriási lelket vőn gyarló testembe,
Fenn az agg cserfákon tébolygó ekhóval
Minaréti hangon ezt zengem felszóval:
"Él még a szép nimfa, a bús Pannónia;
Örvendj s borúlj arcra, minden magyar fia!"

Meredek kősziklák bémohodzott szirtja,
Melynek vén tüskéit semmi kéz nem irtja,
Vezess e szent hegyre, vezess fel engemet,
Kíméld tántorogni kezdő lépésemet! –
Ím, már látom távol a kőszálak alatt,
Látom, vagy láttatom látni a szent falat.
Már rémlik előttem szomorú formában
A melánkóliás erdő homályában. –
E néma csendesség lelkemet borzasztja,
Szent volta homlokom hidegen izzasztja:
Közepén a sűrű, nyálkás setétségnek
A halotti mécsek pisla fénnyel égnek.
Az odvas ciprosfák gyász szín árnyékában
Egy-egy bémohodzott sírkő áll magában,
S a sarlót nem próbált dudva közt hevernek
Eltört darabjai sok régi fegyvernek,
Hol az elhányt sisak rozsdás üregében
A halálos csúvik sivákol fészkében.

Szörnyű környék! melynek rettent komorsága,
Talám ez a halál s a holtak országa?
Úgy van! ez a környék a holtak lakja lett,
De kiket a halál halhatatlanná tett.
[Kik, mikor egynéhány embert megöltenek,
Magok halhatatlan életet nyertenek,]
Ők ama vitézek, akik hajdanában
Bajnoki érdemet tettek a hazában.
E veres márványba bévésett írások,
Amint engedhetik az elporlódások,
Mutatják az Árpád s Hunyadi neveit,
Őrizik a magyar vitézek tetteit.
E vérrel tajtékzó patak folyamatja,
Mely sírjok oldalát végigharsogtatja,
S a halál ölében alvó setétséget
Fellármázván, hátán viszi a kétséget –
E gazban fejérlő tetemmaradványok,
E nagy diadalmi kapuk és bálványok
Mind oly jelek, melyek a szívet serkentik
S a régi vitézek érdemit jelentik.
Oly jelek, melyeket te állítasz, Haza!
Annak, aki téged vérrel oltalmaza.

Rettenetes környék! hálá végre, hálá,
Hogy elalélt lelkem nyugtát megtalálá.
Szelídebb vidéket látok megnyílani,
A fojtó lélegzet kezd már tágítani.
Ligetes berekké válik a rengeteg,
Vér helyett folydogál kristályszín csergeteg.
Szagos virágokkal béterűlt halmokon,
Illatos jázminnnal bészőtt lugasokon
S pázsitos vőlgyeken visz az út felfelé,
Hazám templomának szent pitvara felé.

Isten hozzád, régi bajnokok sírhelye!
Engem hív a szelíd békesség mezeje.
Fedezd szent árnyékkal azoknak csontjait,
Kik vérekkel védték hazám kőfalait.
Harsogjon nevekkel a hír trombitája,
Űljön sírhantjukon a nemzet hálája!

Mely kellemes vidék mosolyog előttem,
Miólta a hadi erdőből kijöttem!
Már itt nyájasabban lengedez a szellő,
Itt a sír is vídám, a halál is kellő.
Ím itt az oszlopnál egy márvány-lyánka sír:
Amott rózsákkal van béhintetve a sír;
Itt árnyékos ákász fedi a gyászhantot,
Odább a fejkőbe látok metszve lantot:
Amott egy sír mellől magát felemeli
Egy pacsirta s dalját nyersen énekeli.
Túl a fülemüle egy bokor aljában
Kesereg, egy lengő ághegyen, magában;
Most felső zengzete a cédrusgallyra hág,
Majd dörgő alhangja a sír mélyére vág.
S mint mikor a zápor után a sivatag
Kőszirtnak gerincén lehömpörgő patak,
Nem férvén árkába a duzzadt vízözön,
Orditó lármával görög a szirtközön;
Most kataraktaként bőg a bükkök között,
Melyekbe nyargaló árja megütközött;
Majd lejtőre jutván aléltan nyöszörög,
Vagy a túlsó vőlgyben rekedezve dörög:
Ennyi fordúlást tesz csattogó daljában
A kis fülemüle a bokron búvában,
Küszködik magával keserves nótája,
Dombot, berket bétőlt gyász-trenódiája.

Min jajgatsz, kis dalló? így szólék magamban,
S felé közelíték andalgó útamban.
És ímé, egy új sír szemembe ütközött
A sorba űltetett platanus-fák között:
Egy nagy márványoszlop közte veresellett,
S egy kőveder állott ott az oszlop mellett.
Istenem! mely szép szűz könyökölt le erre,
Sűrűen hullatván könnyét a vederre;
Felségesen fénylett annak özönéből
Két szeme, mint a nap május felhőjéből.
Kérdém okát halkkal íly mély keservének,
S hogy mi baja lehet egy íly istennének?
"Ah, úgymond, én vagyok a Somogy angyala;
Nézd e kőt, – sírj te is, – Czindery meghala.
Ah, nincs többé"… Ennél többet nem szólhatott,
Sóhajtott, sűrűen könnyezett, s hallgatott.
Én is hév könnyekkel áldoztam hamvának,
S megcsókolám kezét a bús angyalkának.

Azonban, míg ekként kesereg a szép szűz,
Ellepi az erdőt egy fényes égi tűz;
Megdördűl az égnek szomszéd boltozatja,
Dördűltét a templom visszahármaztatja;
Reng a főld, a dombok, a berkek mormognak,
Kétfelől a kürtök, trombiták harsognak. –
Még egy nagyot dördűl fent a hegytetőben,
S ímé, – leszáll az Úr egy fényes felhőben.
Az angyalok újra hármat kürtölének
S minden kürtölésre ekkép éneklének:
"Áldott az Úr, ama magyarok istene,
Ki árva népének ismét megjelene."
"Él az Úr!" a lelkek ekképpen zengének.
"Él az Úr!" s a bércek rendre rendűlének.

Csendesség lett. Az Úr végre megszólala.
Szava a villámnál általhatóbb vala.
Felnyittatá örök könyvét a titoknak,
Szent könyvét a minket váró fátumoknak,
Melyben rendre meg van írva a jövendő,
Pontba ki van szabva nap, hónap, esztendő.
Ezzel egy fő angyal, kit én minapában
Láttam, mely zokogva sírt Buda várában,
Előállt s felszóval kizengé azokat
A magyar hazának írott fátumokat. –
Miket hallottam én! még most is reszketek,
Hol vídít, hol borzaszt az emlékezetek.
Elmondanám – de – de még mostanság titok,
Kedves magyarjaim, a ti fátumitok:
Elég, hogy él az Úr, nemzetünk Istene,
Ki árva népének ismét megjelene.
Él az Úr, és régi szennyedből kikelsz még,
Borongós felhőkkel gyászoló magyar ég!
Nemsoká felderűl ősi dicsőséged:
Ne félj, nagy nemzetem! ne félj, nem lesz véged.
Vajha napjaimat addig terjeszthetném,
Hogy e boldog idő pontját megérhetném,
Lehetnék nézője ímez arany kornak:
Vígan adnám osztán testemet a pornak,
Hattyúba szállt lelkem síromra repűlne
S még egyszer a magyar dalra megzendűlne. –

Bétevé az angyal a könyvet, s mindenek
Szentet kiáltottak s újra kürtöltetnek.
Visszatért egébe hazánk jó Istene,
S véle a mennyei sereg is felmene.
Fejet hajtott nékik a Somogy angyala,
Tudván, hogy derűl már napjának hajnala.
Felkél, s könnyebbűlvén szíve bánatjától,
Örömmel indúl meg Czindery sírjától.
Kére engemet is, kísérjem őt nyomba,
Vígadjak s menjek bé véle a templomba.
"Óh, hogyne engednék, drága angyal, néked!
Nyájas vagy, mint maga kellemes vidéked.
Ez ajánlásodat nagyra is becsűlöm
S öröminnepedet magam is megűlöm."
Ezt mondám. Ő indúlt: én kísértem nyomba;
Vígadtam s bémentem véle a templomba.

Pompás volt a templom mind kívűl, mind belől;
Oszlopos tornácok keríték kétfelől,
Élő sziklán állott vén fundamentuma,
Melyet szörnyű terhe s alkotmányja nyoma.
Formája gothika, és olyan volt pontban,
Mint a káptalannak temploma Pozsonyban.
Négyszegű kövekből állott vastag fala,
Bástyányi támasszal rakva volt oldala.
E tíz székulumnál idősebb templomnak
Sok részein látszott nyoma az ostromnak,
Az égés, pusztítás, aludtvér jóformán
Megtetszett még most is oldalán és ormán.
De sem e romlások, sem sok dűledéki
Hajdani felségét el nem vették néki.
S ha az óságból is származik tisztelet:
Kérkedik ez sok új filegránok felett.
Az igaz magyarnak. A jó hazafinak.
Íly fennírása volt minden ajtajinak.
[Korinthusi rendű oszlopok kétfelől
Tartották márványos tarka bóltját belől.
A közép sor harminc oszlopot számlála,
S minden harmadikán egy-egy zászló álla,
Tornyos sátor-formán félrevont kárpitja
Csillagos bíborba a nézést kinyitja.]
Mennyezete nyúgodt márvány oszlopokon,
Tíz ország zászlói lobogtak azokon;
S amint elvégződött ez oszlopsikátor,
Ezüst csillagokkal bészőtt bíbor sátor
Tűndöklött a végén és két oldalra vált
Szép kárpitjaival szabad nézést csinált
Egész az oltárig, mely, meg nem keverve,
Merőn csak körmöci aranyból volt verve.
Átilla kerecsény tollú bokrétája,
Árpád buzogányja, István koronája,
A Mátyás hollója és a József neve
Ez oltárnak legfőbb dicsőséget teve.
Kívűl ez írás volt metszve oldalára:
Magyarok! szentséges a haza oltára.
Amint végigmenni mind a két oldalon,
Vastag gyémánt táblák függenek a falon,
Amelyekbe minden igaz magyar nagynak
Neve s érdemei felmetszetve vagynak.

De amíg ezeket nézkélem gondosan,
S Festetics! tégedet olvaslak hosszasan:
Béjön a hazának szűze a templomba,
Utána számos nép s gróf Széchényi nyomba.
Jobb kézen vezette gróf Csáki Széchényit, –
Mely dicső volt látni hazánk két szemfényit! –
Csáki! hazánk dísze, ősi nagy magyar vér,
Kiben még a Szabolcs kapitány vére vér;
Csáki! egyik híve jó fejedelmünknek,
Nagylelkű támassza dűlő nemzetünknek;
Ki oly nagy dísze vagy nagy famíliádnak,
Mint nagy famíliád felséges hazádnak;
Bőlcs gróf! csak fiatal Múzsám erősödjön,
S kitisztúlt lantomba hazám gyönyörködjön,
Csak az ég oly lelket s erőt adjon nekem:
Téged fog zengeni hattyúi énekem. – –

Felhág hát óltára pompás grádiccsára
A szép szűz, s reá néz Somogy nimfájára;
S előbb is Széchényit zőld babérágával
Tisztelvén s az érdem bíbor palástjával;
Int: mind a vivátnak, mind a muzsikának
Vége lesz, s ő így szól Somogy nimfájának:

"Kedves vagy az égben: szíved kéreményi
Boldog véget nyertek: tiéd gróf Széchényi!
Tiéd ő, és amely szerencsét mind vára
Egész hazánk, azon örvend Kaposvára;
S amit óhajtozott ötvenkét vármegye,
Azzal kérkedhetik most a Zselic hegye.
Tiéd gróf Széchényi! örvend e szózaton,
Örvend ama magyar tenger, a Balaton:
Örvend a Drávának ligetes országa,
Hogy főfő székére gróf Széchényi hága.
[Víg hanggal zengedez a kunyhó s palota,
Vivátoz a nemes, tapsol a rabota.]
Úgy van! harsog a bérc, örvendez a lapos,
Ma minden örömnek hazája lett Kapos.
Ő az, kivel Somogy díszlik, mint fő tiszttel,
Ő az, kit a király becsűl s hazánk tisztel.
Tudod, megmutatta nagy lelkét eleve,
Midőn öt vármegyét keze alá veve;
Midőn a Drávának mind a két szélénél
Nem volt semmi nagyobb Széchényi nevénél.
Még ma is azon van mind az öt vármegye,
Hogy őtet az érdem óltárára tegye.
Áldja benne most is régi főispánját,
Hirdeti jó szívét s ritka tudományját,
Dicsekszik óhajtott emlékezetivel,
S nem vagy-é hát nyertes, Somogy, Széchényivel?
József is, hazánknak ama bőlcs királya,
József, a virtusnak már meghólt példája,
Kitől helybenhagyást nyerni annyit tészen,
Mint minden érdemet béfogni egészen,
Ama tízek közzűl őt egynek esmerte,
Kikre magyar hazánk ügyét bízni merte;
Meg is elégedett minden lépésivel:
S nem vagy-é hát nyertes, Somogy, Széchényivel?
Tót, Horváth, Dalmata ország ma is bánja,
Hogy nem gróf Széchényi az ő vicé bánja.
Az ő kedves nevét emlegetik máig
A Drávától fogva Ádria partjáig,
Ez a három ország áldja és tiszteli,
Magyarország pedig az égig emeli.
Erdély csudálkozva hírdeti s hálával,
Miket tesz a magyar literatúrával.
Ausztria bámúlja, vegyűl mely szép szerbe
Kűlföldi galántság magyar karakterbe.
Kérkedik az ékes Nápoly ottlétivel:
S nem vagy-é hát nyertes, Somogy, Széchényivel?
Nem nyert-é örök díszt főispáni széked,
Egy oly nagy hazafi adattatván néked,
Ki Nápolyba menvén országos követnek,
Dicsőséget szerzett a magyar nemzetnek?
Bámúlva csudálta Nápoly csínos népe,
Milyen a felséges magyar nemzet képe.
S Ferdinánd, ki jelen volt a diétában,
Diétánkat benne látta egysummában.
Bétőlt benne nemes hazánk bizodalma,
Függ mellén a Nápoly csillagos jutalma,
Örök dicsőséget szerzett a hazának,
Méltó tiszteletet nyert önnön magának.
Melyért a negédes Porticsi környéki
Tengeri víg hanggal udvarolnak néki,
S magok a bájoló tirrhéni szírenek
Az ő virtusiról versent éneklenek,
Bétőltvén Apennint az ő érdemivel:
S nem vagy-é hát nyertes, Somogy, Széchényivel?
Nyertes vagy, szép megye! nincs nyertesebb nálod,
Most, ami híjával valál, feltalálod:
Mert bár nálad lakott a bőség angyala,
Szegény valál, mert még Széchényid nem vala. –
Most, mikor őtet is megnyerted végtére,
Új hegyet tetéztél szerencséd hegyére.
Meglett, amit vártál: méltán örvendhetel,
Méltán diadalmi kaput emelhetel,
Melyre én íly kurta verset tenni fogok:
Somogynak határi mindenképp boldogok!"

1798. július 4.

Ízis és Oziris

Oziris szántásvetésre
Tanította meg népét,
Melyért jobbágyi a napban
Ábrázolták ki képét;

Ízis pedig, ki ővele
Volt népe jóltevője,
Hold lett, – a szegény munkásnak
Édes megenyhítője.

Mind a kettő hazájával
Annyiféle jót teve,
Hogy örök hálát érdemlett
Mindkettőnek a neve:

És amely óltáron tömjént
Ozirisnak égettek,
Azon a jó Ízisnek is
Tömjénnel kedveskedtek.

S ekként Oziris és Ízis,
Égyiptom két istene,
Az érdem útján a mennynek
Pitvaráig felmene.

Boldog pár! amely népének
Hasznáért így fáradott
S tisztelt emlékezetével
Bétőltött sok századot,

Mely nemcsak a tengeren túl
Vitte nevét Rómába,
Hanem ma is tiszteltetik
A bőlcsek templomába. –

Boldog pár! sokat kerestem
Párodat a világban,
S ím, mai nap feltaláltam
Mássod a Somogyságban.

Ozirisre ráesmértem
A napnak címeréről,
Ízisre meg Ozirisról
S mindkettőre nevéről.

De főképpen meg lehetett
Esmérnem mindeniket,
Hallván a hazával s néppel
Tett sok érdemeiket.

Megesmértem és az Ízis
Templomába bémentem,
Ha tán e szép istennének
Tetszenék komplimentem.

Már ma Ízis templomának
Nincs ugyan semmi nyoma,
De van a bőlcsek szívében
Ízisnek még temploma:

Ez az, mely egyaránt nézi
A személyt s az érdemet,
Ez az, mely papnak fel szokta
Venni mind a két nemet.

E templomba mentem én be,
Zengvén innepéneket;
S ímé-ímé, ott találom
A somogyi szépeket,

Kik rózsákkal koszorúzva,
Kiválasztott pompában,
Énekeltek a szépnemnek
Óltáránál sorjában.

Mézes szájokon angyali
Hanggal csengett az ének,
S néked, méltóságos grófné,
Örömmel inneplének.

Én is tehát, ki idvezlém
Előbb főispányomat,
Így rebegtetém nevekben
Gyengén rezgő lantomat: –

*

Ím, kegyelmes grófné! szemben
Lehetünk ismét veled,
Veled, aki a szépnemben
A koronát viseled.

Te zendíted meg nevedre
A másként néma lantot,
Az ég angyali képedre
Oly mosolygón pillantott.

Te vagy a hold, ki napunkkal
Újonnan feltetszettél,
S Ízis, ki Ozirisunkkal
Itt óltárt érdemlettél.

Te vagy, aki e megyének
Tűndökölsz határába,
Te vagy, akiért az ének
Felhat a menny várába.

Idvezlégy, szép istenasszon!
Újra zengem, idvezlégy!
S hogy jóvoltod elárasszon,
Kérünk, végig vélünk légy.

Úgyis most lettek Somogynak
Legtűndöklőbb napjai,
Mert, ím, soha meg nem fogynak
Fényt adó csillagjai.

Oziris szép Ízisével,
Lám, együtt fényeskedik,
A hold a nap feljöttével,
Lám, meg nem setétedik.

Sőt véle jár új fényjében
A Hesperus csillaga,
Mely hazánk setét egében
Bő súgárt hinthet maga.

Sőt feltetszett két új fényünk
E kellő plánétával,
Kiket nézünk már reményünk
Teleskópiumával.

Mindezeket te szerzetted,
Ég asszonya! minékünk,
Melyért is megérdemletted,
Hogy tiszteljen vidékünk.

Hálával is fogadjuk el
Egünkre-jövésedet,
E napot alig vártuk el,
Hogy láthassunk tégedet.

Alig vártuk el, s örvendünk
Már most, hogy köztünk ragyogsz,
Óh te, aki nemes rendünk
Brilliántja lenni fogsz.

Örvendjük, hogy bikkligetünk
Megnyert, óh szűz Diána!
Örvendjünk, hogy tisztelhetünk,
Festetics Juliána!

Ím azért mind lehajolván,
Fejet is hajtunk mélyen,
S nagyságos kezed csókolván,
Kiáltjuk: Grófnénk éljen!

1798. július 7.

T. N. Nádasdi Sárközy Istvánné
Sz. Chernelházi Chernel Eszter
asszonynak tiszteletére

Hát már mindég csak vígsággal,
Mindég csak a nagyvilággal
Zengedezzen énekem?
Ki ád a sok örvendésre,
Ki ád a verséneklésre
Annyi erőt már nekem?

Mennyi volt a pécsi várban,
Mennyi itthon s Kaposvárban
Fáradságom és bajom!
Alig jövök meg amonnan,
S már letett lantom újonnan
Felparancsolja Bajom.

Felveszem, fel, víg lélekkel
S énekkel s örömversekkel
Megpróbálom pengetni:
De fáradt lant, rezgő ének
Mit tesz? azt Eszter nevének
Nem illő szenteltetni.

Mégis bízván jó szivében,
Énekemet hevenyében,
Mint tudom, lepergetem.
Tán ezzel is rovásomnak,
Háladó indúlatomnak
Egy pontját lefizetem. –

Dícséretébe azoknak
A beléd szállt virtusoknak
Nem fogok belé talám:
Felette van a köznemnek
S az én csekély énekemnek,
Amint én tapasztalám.

Úgysem illő itt dícsérni:
Aki hát kíván esmérni,
Útasítom magadhoz;
Nem kell több, csak egyszer lásson,
Már túl lesz a bámúláson,
S többeket kűld házadhoz.

Már most hát csak arra mégyek,
Hogy méltó udvarlást tégyek,
Szép Eszter! szép nevednek;
Énekeljek és vígadjak,
Az örömre okot adjak
Úri sok vendégednek.

No tehát ott kinn hadd essék,
Az uraknak is csak tessék
Ázni benn a szobába:
Kérem is az egész asztalt,
Kit már Bakhus megvígasztalt,
Tőltsön bort poharába.

Íly napot rég óhajtottunk,
Most tehát hogy reá jutottunk,
Méltó lesz örvendeni.
Örvendjenek minden rendek,
Örvendjünk, én is örvendek,
Esztert kell köszönteni.

Kívánjuk, éljen sokáig,
Sok szép idők lefolytáig
Virágzó egészségben.
Lássa sok vídám óráit,
Unokája unokáit,
Férjével zőld vénségben.

[Velek együtt virágozzék,
Több íly szép lelket is hozzék
A Sárközy- s Chernel-ház;
Hogy e két famíliával
Díszeskedjen, mint napjával,
Mind Bajom, mind Csernelház.

Vivátot zengjenek néki
E Respublica vidéki,
Mi is bort vegyünk elő:
Úr, ifjasszony, pap és mester
Kiáltson fel: vivát Eszter,
Éljen Eszter, éljen ő!]

Az Eszter egészségéért,
Gyermekiért és férjéért
Most már egyet hörpentünk,
Egy derék salve-ivással
És egy vivát-kiáltással
Fejezvén komplimentünk. –

1798. júl. 7.

Krisztina napra

Apropos! ejnye lám, bizony majd el is felejtettem,
Hogy én uraságtok között Leib poétává lettem.
A sok eszem-iszom között nem is jutott eszembe,
Hogy egy-két rozsdás köszöntő vers van itt a zsebembe.
Ez az. De nem lesz-é most már terhekre az uraknak?
Szoktak-é jól figyelmezni, mikor nagyon jóllaknak?
De a vers meg nem terheli a gyomrot, sőt azt tartják,
Hogy még appetitust csinál ebéd végén, mint a rák.
Azért bátran elolvasom, ki pedig nem hallgatja,
Addig flaskót emelgethet, vagy fogát piszkálhatja.
Addig az olyan gavallér és kiasszony egymással
Diskurálhat zur Zeitvertreib, szemmel vagy lábnyomással.
Aludni is bátran lehet, csak nagyon ne hortyogjon,
Lógó fejével a versnek taktusára bólogjon.
Urak, ma itt mindnyájunktól dupla kedvet kívánnak,
Nevenapja van a háznak és a ház asszonyának.
Megifjodott mind a kettő ebb' a két esztendőbe,
Mind a kettő menyecskésen jár az új főkötőbe,
Mert jól tudhatják az urak, hogy még nemrégenében,
Egy emeritus épűlet állt ennek a helyében.
De azt ez árnyékvilágból az Úr kiszólította,
S helyébe az asszony ezt a szép házat állította,
Amelyben Krisztina napja most vagyon legelsőben,
Adja Isten, hogy így légyen e' minden esztendőben.
Adja Isten, ezt kívánjuk, s nagyobb bizonyságára
Mindjárt egy vivátot iszunk a visnye rovására.
Akkor a jó Lendvai is mutassa meg a virtust
S húzzon a vivátunk mellé egy legsomogyisabb tust.
A kisasszonykák pediglen készítsék a cipőket,
Mert ép talppal ugyan haza nem viszik ám ma őket.
Ha hűs lesz, igyanak kávét, ha héség, limonádét,
Mégis ma már virgoncan kell megtenni a parádét!
Az urak pedig addig is fogjanak karafinát,
Mert mindjárt teljes pohárral köszöntjük fel Krisztinát.
Oda neki, nem a világ, ha egy kicsint megázunk,
Rá táncolunk, rá kávézunk, rá alszunk, rá pipázunk.
Ma úgyis, Krisztina napján, megérdemli Krisztina,
Egy-két zsidó betűt vessen érte az ember ina.
Eb, akinek jó kedve nincs, eb, akinek nem is lesz,
Félre tőlünk, gond, búbánat, vessz ki ma Korpádról, vessz.
Minthogy ennyi úri vendég itt ma udvarlást teve,
Népes Lisztlangoddá váljék a puszta Korpád neve.
Egyszóval, ma minden a víg öröm színét jelentse,
Mert esztendőben csak egyszer esik ez a szerencse.
De hogy prédikációvá ne váljék a sok betű,
S a táncosok talpát soká ne szántsa a vaktetű,
Kezdjünk hozzá a munkához, tőltsön kiki üveget,
S ilyen jók kívánásával kocogtassuk az eget:
Éljen sokáig Krisztina, mégpedig oly sokáig,
Olyan, – minek hívják vala, – olyan nagyon sokáig,
Hogy még ezt az új házát is láthassa oly ócskának,
Mint a' volt, amelyet tavaly innen exekválának.
És hogy a Treszka kisasszony jövő kisasszonyjának
Kézfogóján is láthassák táncát a nagyanyjának.
No már milyen soká éljen, jobban ki nem tehetem,
Úgy tettem ki, amint tudtam, s utána most ezt vetem,
Hogy ilyen vén korában is oly jól folyjon a vére,
Hogy soká rá ne szorúljon Rataics úr kezére.
Hogy mikor én is vén fővel Korpádra eldöcögök
S Krisztina napján köszöntést köhögök és döhögök,
Mikor egyebet nem tudok rágni a híg tikmonynál,
Csudálkozzam, hogy én vénebb vagyok már az asszonynál.
Majd ha osztán beléúnunk abb' a hosszas vénségbe,
Együtt menjünk az Ábrahám kebelébe, az égbe.
De még sok esztendők után kéne annak elsűlni,
Mert még magam sem akarnék oly hamar idvezűlni.
Már isz' akkor lesz, amikor, most elég az hozzája,
Éljen soká az asszonyság s egész famíliája!
Éljen a Treszka kisasszony s jövő ilyenkorára
Egészségben ne láthassam, hadd szorúljék bábára.
Éljen Antal, éljen Lajos, éljenek kis húgaik,
Ezeknek is sok időkre terjedjenek napjaik.
Éljen ez új ház és belé kár avagy bú ne jőjjön,
Éljen ez az újdon-új ház, éljen és nagyot nőjjön!
Éljenek mind az urak is, asszonyságok éljenek,
Éljenek a kisasszonykák, no éljenek mindenek.
Éljek én is, hogy másszor is tisztelhessem Krisztinát!
Kiki klázlit! – Lendvai, tust! – vivát Krisztina, vivát!

A magánossághoz

Áldott Magánosság, jövel! ragadj el
Álmodba most is engemet;
Ha mások elhagyának is, ne hagyj el,
Ringasd öledbe lelkemet!
Öröm nekem, hogy lakhelyedbe szálltam;
Hogy itt Kisasszondon reád találtam.
E helybe andalogni jó,
E hely poétának való.

Itt a magános vőlgybe és cserében
Megfrisselő árnyék fedez,
A csonka gyertyányok mohos tövében
A tiszta forrás csergedez.
Két hegy között a tónak és pataknak
Nimfái kákasátorokba laknak;
S csak akkor úsznak ők elő,
Ha erre bőlcs s poéta jő.

A lenge hold halkal világosítja
A szőke bikkfák oldalát,
Estvéli hűs álommal elborítja
A csendes éjnek angyalát.
Szelíd Magánosság! az íly helyekbe
Gyönyörködöl s múlatsz te; ah, ezekbe
Gyakran vezess be engemet,
Nyugtatni lankadt lelkemet.

Te a királyok udvarát kerűlöd,
Kerűlöd a kastélyokat;
S ha bévétődsz is, zsibbadozva szűlöd
Ott a fogyasztó gondokat.
A félelem s bú a vad únalommal –
Csatáznak ott a tiszta nyúgalommal.
A nagy világ jótétedet
Nem tudja s útál tégedet.

Ohajtoz a fösvény, de gyötrelemmel
Goromba lelkét bünteted;
A nagyravágyót kérkedő hiszemmel
A lárma közzé kergeted.
Futsz a csatázó trombiták szavától,
Futsz a zsibongó városok falától:
Honnyod csupán az érező
Szív és szelíd falu s mező.

Mentsvára a magán szomorkodónak
Csak a te szent erődbe van,
Hol bíztatásit titkos égi szónak
Hallhatja a boldogtalan.
Te azt, ki megvetette a világot,
Vagy akinek már ez nyakára hágott,
Kiséred és apolgatod;
Magát magával bíztatod.

Te szűlöd a virtust, csupán te tetted
Naggyá az olyan bőlcseket,
Kiknek határtalanra terjegetted
Testekbe kisded lelkeket.
Tebenned úgy csap a poéta széjjel,
Mint a sebes villám setétes éjjel;
Midőn teremt új dolgokat
S a semmiből világokat.

Óh, kedves istenasszony! én is érted
Gyakorta mint sohajtozom,
Mert szívemet baráti módra érted,
Midőn veled gondolkozom.
Ártatlanúl kecsegtetel magadba,
Hív vagy, nem úgy, mint a mai
Színes világ barátai.

Lám, mely zavart lármák között forognak
A büszke lelkek napjai,
Kőről kövekre görgenek, zajognak,
Mint Rajna bukkanásai. –
De ránk mikor szent fátyolid vonúlnak,
Mint éji harmat, napjaink lehúllnak,
Tisztán, magába, csendesen:
Élünk, kimúlunk édesen.

Sőt akkor is, mikor szemem világán
Vak kárpitot sző a halál:
Ott a magánosság setét világán
Béhúllt szemem reád talál.
Síromba csak te fogsz alá követni,
A nemtudás kietlenén vezetni:
Te lészel, ah! a sírhalom
Vőlgyén is őrzőangyalom.

Áldott Magánosság! öledbe ejtem
Ottan utólsó könnyemet,
Végetlen álmaidba elfelejtem
Világi szenvedésemet.
Áldott Magánosság! te légy barátom,
Mikor csak a sír lesz örök sajátom.
De ez napom mikor jön el?
Áldott Magánosság, jövel!

Dorottya kínjai

Hej, ha tudná kedves lélek,
Hogy érte mint pihegcsélek,
Ha rám szemesben ügyelne,
Bennem sok titkot fellelne.

Megesmerné lelkem kínját,
Lelkem kínjának a csínját,
Tapasztalná, mint forr vérem,
Mint küszködik a szemérem.

Azok a kézszorítások,
Sohajtások, pillantások
Nem módiból, galantságból
Estek, hanem forróságból.

Mely édesen beszélgettem,
Ha olykor szemben lehettem.
Ezt is Ámor cselekedte,
De az úr el nem értette.

Ha elértette: mért ment el
Olyan hideg komplimenttel?
Rám mért jobban nem vigyázott,
Mikor szemem úgy szikrázott?

De csak elnéztem zokogva,
Tegnap is a tánctól fogva
Mely hidegen traktál vélem,
Bár én a szót nem kímélem.

Az úr keze, mikor táncolt,
Az enyímhez képest jég volt;
S bármely heven szorongattam,
Szíves kölcsönt nem kaphattam.

S bátor mást akármit tészek,
Érte jutalmat nem vészek;
Sőt sokszor el sem fogadja,
S ha mit kezd is, abbahagyja.

Az úrnak sokkal kedvesebb,
Aki kőszívű s kényesebb;
Ej! a vadegrest szereti
S az asszúszőllőt megveti.

Szavát sem úgy szokta tenni,
Mintha el akarna venni;
Hozzám eddig csak úgy szíta,
Mint gavallér s fávoríta. –

Sokszor várom, de csalódom,
Sokszor látom, de nincs módom.
Szól, szól, de egy hév dámának
Kényei többre vágynának.

Azt veszem már észre éppen,
Hogy nem tűrhet semmiképpen:
Mert minden fordúlásinál
Vélem ellenkezőt csinál.

Elfordúl, ha mégyek felé:
Feláll, mihelyt űlök mellé:
Ha mit célzok, mindjárt felsüt.
Majd hogy a guta meg nem üt!

Ha valamely társaságba
Kezdek véle nyájasságba:
Mindjárt szérióz s valódi.
Az sem szívesség, sem módi! –

Ezer kínom ha meglátná
S újját sebembe bocsátná:
Tudom, hozzám lágyabb lenne,
Szükségemről mindjárt tenne.

Jaj, be nagy kín a hevesség,
Még nagyobb a szemérmesség!
Ez hallgatna, ama' szólna;
Csak mindkettő baj ne vólna.

Kőszív volt abb' a férfiba,
Ki béhozta a módiba,
Hogy ő bátran szóljon s járjon,
A dáma csak kéztől várjon.

Ha kivalljuk, hogy szeretünk,
Az ifjaktól megvettetünk;
Ha szólni meg nem kívánunk,
Az ördög sem jár utánunk.

Égni kínos: szólni szégyen,
Már hát az ember mit tégyen?
Óh, férfiak vas törvényje,
Mely alatt nyög sok szív kényje!

De én bizony nem bánom már,
Szóljon akárki a tatár:
Mégis az úrnak megvallom,
Mert a sok tűrést sokallom.

Szóljak-é, vagy hallgassak-é?
Ez mindkettő az olyaké,
Kik örömest hallgatnának,
Hogyha hallgatni tudnának.

Már szívemnek nincsen nyugta,
Hallgatás zárját felrugta.
Ki is volna, ki ne szólna,
Ha íly kínok között vólna?

Megvallom, hogy úgy kedvelem,
Hogy még helyemet sem lelem;
Éltem sincs, csak nyújtózhatnám,
Az úr karjára vágyhatnám.

Ha pedig az urat látom;
Ásítozok, számat tátom,
Csiklándik bennem minden rész,
Hogy majd az eszem is elvész.

Álmaim is mind nehezek:
Mind csak kísértést érezek.
Az éjjel is a setétbe
Megnyomtak az úr képébe.

Édes ugyan a szerelem:
De keserűn bánik velem,
Ha mézét olykor mutatja,
Üvegen által nyalatja.

Kedvel szívem egy szép legényt,
De nem vár abból vőlegényt.
Én szeretem, de hiába,
Nem fogad gráciájába.

Én pedig ha neki volnék,
Inkább oly szívhez hajolnék,
Melyen a lágyság már nyílván
Megtetszik, mint az ért szilván.

De ő bár márvány légyen is,
Bár másokért megvessen is,
Nem csügged nálam a remény,
Mert csakugyan jobb a kemény.

Bámulásra méltó vennem,
Hogy lehet oly erő bennem,
Hogy gyarló lyánka létemre
Halál nem jön életemre?

Azt sincs honnan magyaráznom;
Hogy bent égek, kint meg fázom,
S két kerek dombocska alatt
Oly nagy Etna hogy lángolhat?

Mert ha szívemet cserébe
Tehetném az úr mellyébe,
Hogy egy nap ott szikrádzana:
Az úr a kútba ugrana.

De bár kútba ugranék is,
Bár benne nyakig állnék is;
Mégsem alunna el langom,
Melytől gyúlad tűzbarlangom.

Hanem, ha tán, mint szokásban
Van minden nagyobb városban;
Vízi puskával óltanák
Tűzem, lecsillapítanák.

Marosvásárhelyi gondolatok

– – – – – – – – – – – – – – – – – –
A ti szavatokra lelkem felhevűle,
És Vásárhely kies halmára repűle,
Melyről végignézvén a székely főldeken,
A hűs forrásokon, a fenyves bérceken:
E felséges vidék úgy magához ragadt,
Hogy szűk elmém éppen a felhőkig dagadt,
Színűltig tőlt édes hazámnak képével
És a történetek zajgó tengerével;
Sőt kijjebb csapongván a népek sorsára,
Hol örűlt, hol búsúlt, mint világ polgára.[1]
Mi is emelhet fel egy halandót jobban,
Mint ha az emberség tüzétől fellobban,
S úgy nézvén e főldet, mint azonegy tanyát,
És a természetet, mint egy közös anyát,
[Emberűl tekinti a főldnek népeit,
Mint egy ház fekete s fejér cselédjeit,]
Az emberiségnek sorsán gondolkozik,
S az egek tisztébe beléavatkozik?
Óh, emberi szívnek állhatatlan volta!
- Így szólék magamban) óh, már amiolta
E főldön értelmes porképek mozganak,
Mennyi változások, hány scénák voltanak!
Hányszor mutatta meg az emberek szíve,
Hogy ő a jóltévő mennyeiek míve;
De miatta hányszor kellett e világnak
Piaccává lenni minden gonoszságnak?
Ha egy ember támadt, aki áldást ontott
Embertársaira, száz volt, aki rontott;
Ha sok század alatt egy nép addig hága,
Hogy már mennyországgá lett az ő országa,
Egy nap a hódító véget vetett néki,
S ma csak bús pusztákra rogynak omladéki.
Keletről fú a szél… az éjszín haboknak[2]
Cseppjei lomozó szárnyáról csorognak,
Arról jő, amelyről a dákok[3] főldére
A scythák bajúszos tábora bétére.
Mondd meg nékem, komoly fúvallat! látád-é
Azt a Volga síkját, mely volt az Árpádé?
Vannak-é ott, kik még mogorúl szóllanak?[4]
Sohajtasz, – elsuhansz, – értem, – elmúltanak!
Elmúltak, bédűltek abb' a sírhalomba,
Melyhez közelítünk mi is minden nyomba.
Tán nem is! ki tudja? egyszer megeshetik,
Hogy a Párizs helyét gonddal keresgetik
Trója és Babylon jövő tudósai,
S fókákkal pezsegnek London tört tornyai.
Hátha még ez a vár, melyen andalgok most,
Vagy ledűl, vagy őriz messzefőldi lakost?
Vagy nagy birodalom fényétől súgároz,
Vagy benne két-három medvefi kopároz?
Csuda gondolatok, kétséges jövendők,
Változó országok, emberek, esztendők!
[Míg elmém úgy bukdos ezeknek hátukon,
Mint ki nagy tengerbe evez kis ladikon,]
Múzsák, kik e várnak alját megűltétek,
Elbuggyant elmémet, kérlek, segítsétek.
Mondjátok meg nékem, mi főoka annak,
Hogy itt szabad népek, ott rabszolgák vannak?
Itt a vidék puszta, ott terem s mosolyog,
Itt éles az elme, ott ködbe tébolyog,
Itt kastélyok állnak, s gályák a partokon,
Ott holt csendesség űl az omladékokon?
Gyarló tudatlanság! zabláltan indúlat!
Két démon, mely minden szépet, jót feldúlat,
Mely a kegyetlennek botot ád kezébe
S gyáva félelmet önt a gyengék szívébe,
Mely a babonának felhozván fellegét,
Elzárja a napnak fényét és melegét,
S hideg homályában oly csudákat tészen,
Melyek az észcsírát elfojtják egészen.
Csak a tudatlan fő, csak a zablátlan szív,
Ami téged, ember, magad kárára hív,
Ahol a szív feslett, a fő meg agyatlan,
Ott az emberi sors megsirathatatlan. –
Múzsák! most oly helyen elmélkedem, amely
A világ abroszán legkritikusabb hely,
Mely a csínos nyugat s a durva kelet közt,
A hatalmas éjszak s tehetetlen dél közt
Középpontban lévén, tisztán kimutatja,
Milyen még az ember s főldünk ábrázatja.
Itt van a legvégső óltára Pallásnak
Az emberiségnek, a csínosodásnak;
Ezen túl keletre nevet a szép Moldva,
De a termés-elme[5] nincs mással megtoldva;
Tovább, túl az éjszín tengernek habjain,
Vad tatár lovagol gazos pallagjain;
Túl a zömök kalmuk hordja sátorfáit,
Túl a mongol futja salétrom pusztáit;
Azon túl lakoznak a mandsuk fiai,
A tarka tigrisek s a hajnal lovai.[6]
Ezek mind okosak; emberek, de vadak,
Kiknek, őseinkként, fő céljok a hadak,
Kikben a hódítás nemtelen szerelme
Elfojtja, amit hoz a jó főld s szép elme.
És ki az, ki végig nézvén e népeket,
E világnak felén elnyúló főldeket
Ne borzadna, vagyis ne sírna ezekre
A még bóldogtalan félig emberekre!
Fordúlj tehát, elmém, bóldogabb táj felé,
Hol már a népeket az ész felnevelé,[7]
Szemléld végig Erdélyt és Magyarországot,
Hol érzeni kezdik már a napvilágot,
Járd el Germánia hajdani Bakonyját
És csudáld most benne a múzsáknak honnyát,
Lépj a franciáknak kimívelt kertébe
S a pérui kincsek negédes csűrébe,[8]
Hol a másik tenger kékellő kárpitja
A leszálló napnak ágyát ki- s bényitja:
Nem kezd-é szívedbe nemes öröm szállni,
Látván, hogy az ember emberré kezd válni?
Nézd a munkás éjszak mint nyüzsög és zsibong,
S dolgos méh módjára, keskeny kassában dong,
Az éjszak a köpű, a világ az a rét,
Melyben a kincseket kurkássza szerteszét,
Sőt számos rajt bocsát a messzi határra,
A Bengala s Boszton virágzó partjára;
De túl a szelíd dél áldott határain
Nézd a barna népet forró homokjain,
Vagy hever s éhezik a paradicsomban,
Vagy koldúl, vagy lop, öl, prédál alattomban.
Rongyos birtokossi ők a gyémántoknak,
Mord s paraszt kertészi a fűszerszámoknak.
Te vagy hát, óh Maros jámbor magyar vára,
Hol öszvefut a jó s a gonosz határa,
Te vagy a pont, melynél a vadság eltűnik,
Te vagy, hol az ember érezni megszűnik.
Vigyázz! mert közel van a homálynak partja,
Elnyél, ha az ősznek fénye meg nem tartja,
Akinek díszére építsél templomot,
És a vakság ellen hányj több-több ostromot.
Tele oly lelkekkel termékeny kebeled,
Kikben meg-megannyi Mentorid tiszteled,
Kiket a nemzetnek és a két hazának
A bíztató egek gyámolúl adának.
Rajta, nemes lelkek! álljunk ki a gátra,
Már Európában csak mi vagyunk hátra,
Hívnak magok után a többi nemzetek:
"Magyarok! derék nép! mit késtek? jőjjetek!
Mit késtek? termékeny bennetek az elme,
Forr szívetekben a dicsőség szerelme,
Vitéz lángotokat jobbra fordítsátok
S a békesség édes hasznát munkáljátok.
A durvaság ellen közös kötést fonjunk,
S Atlástól Pontusig örök sáncot vonjunk."
Mégyünk, nagy nemzetek! íme, Dáciának
Túlsó határin is már megindúlának,
Törjük az akadályt, melytől nem mehetünk,
S mind az emberiség kertébe sietünk.
Vajha Moldvának is kies parlagjai,
Ameddig terjednek a Pontus habjai,
Magyar Koronánknak árnyékába menne,
S a csángó[9] magyar is polgártársunk lenne!

Mihály-napi álom

Beszélje el minden ember, az éjjel mint nyúgodott?
Szent Mihály nap éjszakáján mint aludt s mit álmodott?
Én elmondom, mit álmodtam: emlékezem rá nagyon, –
Mert az álom nem mindig az essős időtől vagyon, –
Én elmondom, mit álmodtam. – – Az éjjel, hajnal felé,
Édes ölébe az álom gyengén merített belé.
S ímé, maga Dubranovszky előmbe jött álmomba,
Az, aki essőt-mit, megmond a kalendáriomba.
Fekete palástján írva voltak az égi jelek,
A napnak, holdnak járását kijegyezgette velek.
Innepi veres zsínórral van kihányva ruhája,
Bőjtöt jegyző kereszteket sűrűn raktak reája.
Hó, zúzmaráz, dér, fergeteg a hajál csorgottak,
Héség, dörgés, ragya, villám két orcáján látszottak.
Egyik kezébe üvegcső, mellyel asztronómizált,
A másikba, mint a karom, oly nagy vásár-liszta állt.
Utána Streibig, Landerer, más typographusokkal,
Kis István is Tyukodival s utól Tóbi azokkal.
S midőn éppen elbámúlván azt akarám kérdeni,
Mit akar, mi jó hírrel jött; így kezde beszélleni:
Hát asztronómusnak azért tett a király engemet,
Hogy holmi okos emberek fel se vegyék könyvemet?
Hát szabad-é már Szent Mihályt harmincadikra tenni,
Holott huszonkilencedik napon kell annak lenni?
Ha a névnap is már máskor fog esni: mit mondanak,
Akik engem különben is főhazugnak tartanak?
Ezt legalább még ekkorig a világ megfogadta:
S ki meri most abba magát avatni az ebatta?
Ki mérészli megsérteni most királyi tisztemet:
Hiszen a császár sem szokott korrigálni engemet?
De tartok ám, hogy akik így elhányják a szenteket,
A kanonizálásra is rávetik a fejeket.
Bécsúsz a világosodás már a kalendárjomba,
Beh megtetszik, hogy nincs pápa már a Vaticanomba.
Óh jé! ha Mihály arkangyal meg találja hallani,
Hogy a nevét odább tették, ugyan mit fog mondani?
Mit fog maga a király is, ha a fülébe viszik:
Hogy egynehány okoskodó egy nappal odább iszik?
Hiszen az ördög se kap úgy a kalendáriomon,
Ha a névnapot se tartják véle többé egy nyomon,
Éhhel vész el Streibig uram minden typographussal,
S Tóbi sem fog többé bírni Somogyba annyi jussal,
Már kétszer elnéztem ugyan az idén Nagybajomba,
Hogy tettek korrigációt a kalendáriomba.
Hogy Eszter meg Mihály napja szombaton talált lenni,
Uraságtok vasárnapra méltóztatták áttenni.
Most megmondom, hogy ez nekem préjudíciumra van,
Most elnéztem, de harmadszor el nem nézem ám ugyan.
Jól tudom, hogy vasárnapra azért tetszett átvinni,
Mert vasárnap kommódabbúl lehet enni és inni.
És csak azért engedem el magam is hibájokat,
Hogy örömmel és kedvekre tőlthessék névnapjokat.
Kívánom is, hogy vídámon egyenek és igyanak,
Barátságos indúlattal s víg szívvel múlassanak.
Számos esztendőt nyerjenek az Isten áldásitól,
Hogy még sok kalendárjomot vehessenek Tóbitól.
Mind Mihály, mind a nem-Mihály, akik itt örvendenek,
Tőltsenek sok szép szerencsés esztendőket. – Éljenek!

1798. szept. 30

[Horváth Ádám névnapjára]

Hát még Apollónak nevez engem Apolló fia?
Úgy van, de tán csak tropus ez és kőltő-licencia.
Mert csak abba egyezünk meg én és a múzsák atyja,
Hogy mind a kettőnk leckéit kevés lélek hallgatja.
Barátom, ez a mi hegyünk csak annyiban Helikon,
Hogy puszta s botorkázni kell rajta, mint a másikon.
Csak annyiban nevezhetni ez új várost Delfisnek,
Hogy bódító párája van a szomszéd Mefitisnek,
De amelynek erejétől jövendőket csak a' mond,
Ki már a Pince-krénéből jól ivott vagy félbolond.
Hogy vigyem Delfist hozzátok, nagyérdemű barátom,
Holott ahol téged látlak, magát Delfist ott látom.
Csak magamat viszem le hát és arányos szívemet,
S uram, el nem bocsátlak, míg meg nem áldasz engemet.
Jussod van rá és jussa van magának is Ammonnak,
Kihez engem tanítványi kötelességim vonnak.
Sőt kívánhatják ezt tőlem mind a két hitvesetek,
Kik erántam a jó szívet kőlcsön vették tőletek.
Én ugyan még ma jó reggel tettem volna egy ávét,
De ti sem ajánlottátok, én sem iszom a kávét.
Az a Kasztal vígabb elmét csinál a poétába,
Melyet hegyünkön rúgott ki a Pegáz első lába.
Délben sejtsük meg örömét kedves neved napjának,
Délutánra meg tegyük meg oldalbordád Évának.
Ádám, e szomorú nevet te víggá tetted számba,
Visszahozván az elesett poézist a hazánkba.
Te vagy első ember köztünk és Ádámja magának,
A kies magyar Helikon szűk paradicsomának.
Élj sokáig, élj oly hosszan, amíg híred fog élni,
Jaj, de úgy halhatatlannak kén' az embert ítélni.
Bízom hát ezt az egekre, úgyis már elterjedett
Érdemeid századokká csinálták életedet.
Ha majd Illyéssel a virtus diadalmi szekerén
Nyargalni fogsz az ég felé a levegő tengerén,
Bízd rá Elizeusodra a próféták vidékét,
Hagyd itt nála palástodat s lelked kettős mértékét.

Kifakadás

Biz én nem is törődöm már,
Akárki mit beszéljen.
Gyakran rúgást ejt a szamár
Becsűletes személyen,
És jámbor is járt ott, ahol
Egy-két irígy kuvasz csahol.

Akárki mit felőlem mond,
Mind szél után bocsátom.
Volt mindenkor s lesz is bolond;
De volt s lesz is barátom.
Béhúnyom hát fülem, szemem,
Érzem tulajdon érdemem.

De másra mért is hallgatok?
Szándékomból ki zár ki?
Amint vagyok, maradhatok
Oly ember, mint akárki;
Ebnél külömb sok címeres;
Akár setét, akár veres.

Ha kell, kedvem szerént eszem,
Kottyfittyre nem szorúlok.
Helyén van még az én eszem;
Olytól nem is tanúlok,
Kinek kobakja korpavár,
S a cinke is tart tőle már.

Érzem saját jó szívemet,
Más embernek nem vétek.
Mégis ti, cenkek! engemet
Szitokra felvevétek.
Ha néha én botlottam is:
De a ti lelketek hamis.

Más a hibában torkig űl,
Mégis darál felőlem;
Bár engem a jámbor becsűl,
Csijést teszen felőlem.
Kurvanyja! hadd fecsegjen ő,
Holdtőltre tán észre jő.

[Külömben, akit már elért
Az íly bolondos gomba,
Hiába kűld az orvosért,
Bohó marad s goromba.
No hát! ki azt fel is veszi,
Magát bolondabbá teszi.

Szelíd s nemes szívű vagyok,
Mit gondolok paraszttal?
Ha másnak én békét hagyok,
Önnön hitem magasztal.
Így éltem én, így élek is:
Ha több bajon átmégyek is.]

[Pata község lakosainak írott vers]

Régen is mondották a tavaszt ravasznak,
Ravasz is, ne is higyj soha a tavasznak;
Tavasznak, parasztnak, mindkét fő ravasznak,
Ne higyj haláláig soha a parasztnak!

[Nagy Péter által nyert nemesség címere…]

Nagy Péter által nyert nemesség címere,
Amelyet Nagy Gergely ismét visszanyere.
Nyúgodjon hát pora egy oly jó atyának,
Ki nemes díszt szerze famíliájának.

1799

[Somogyi kázus]

Tegnap Csököl és Hedrehely csaknem üstökbe kapott,
Egy sem akarván engedni a másiknak a papot.
Utóljára, hogy egymásnak nem akartak engedni,
Botra, balaskára kezdett a dolog kerekedni.
A nagy süvegű csökliek kikeltek eb rendébe,
Szintén úgy, mint mikor erdőt vágni mentek Gigébe.
A felpálinkázott polgár egymás után topogott,
A bocskor Hedrehely felé a hó hátán csoszogott.
Az erdőn által útazván, Kadarkútra bémentek,
Ott megálltak, Hedrehelybe kettőtől beizentek,
Hogy mondjanak le a papról, mert ők el nem szenvedik,
Ha másként nem, Kis Bálintot vérekkel sem engedik,
Melyet a hedrahelyiek amidőn meghallának,
A csökli deputátusra jó ötvent nyomatának.
Ezzel botra kelt a falu, Csökölnek ellenére,
Kovácsitól és Gigétől több segítséget kére,
S a horogi puszta körűl a parasztság öszvegyűlt,
A mérész csökli nép pedig Kadarkútba tábort űlt.
De mégis, hogy kedvezzenek ők is egymás vérinek,
Hedrahelyiek bírája így izent a csöklinek:
Hát ti lenpogácsán hízott, erdővágó s megcsapott
Csökliek! nem akarjátok adni nekünk a papot?
Ahol pozdorján rágódik mind anyja, mind leánya,
Fija, apja rozson leng, teng, menne oda a fránya.
Nálunk buza ám a kenyér, a bor sem oly kótyonfitty,
De Csökölben a visnyei is guter Wein, mert a' sincs.
Minden termés bőven tőlti határunknak mezejét,
Nincs szükségünk, hogy levágjuk a más falu erdejét,
De minden módon egy papot jobban eltart Hedrehely,
Mert mindennel bír, s ami több, derék disznótartó hely.
Erre egyik csökli esküdt így felelt: Hallják, ketek!
Én a kendtek beszédjére nem sokat felelgetek.
Ha eltarthatnak egy papot, kentek, édes emberem,
Nálunk sem hal ám meg éhen, mert elég széna terem.
Csököl mindég Csököl marad, Hedrehely csak Hedrehely.
Kár egy ilyen emberséges embernek oly ronda hely.

A szóbeszédről már botra kelt volna a lármájok,
Hanem szerencsére egy szép nimfa szállt le hozzájok,
Amelyet minden képírók festenek szűz formába,
Két szárny lebeg a két vállán, trombita a szájába,
A rozsólisos butellán ilyet akárki látott,
Ha gondos szemmel megnézte ott a Fáma-Volátot.
A hír az: e' beszélte el mind a két fél bíráknak,
Hogy mi már a végezése Bálintnak s az atyáknak.
E bőlcs fejek intézetén nyúgodjatok meg készen,
Úgyis a felsőség ellen száz paraszt is mit tészen?
Különben is hajóljanak egymás barátságára,
S kézenfogva menjenek el Bálint nevenapjára.
El is jöttek, Kis Bálintom, a te tiszteletedre,
Mind a két fél ezer áldást kívánván a fejedre,
Amely áldás miből állott, azt most mindjárt elmondom,
Mert az ilyet elmondani másként is az én gondom.
Bálint, élj sok esztendőket örömmel e világban,
Virágozzék édes házad állandó boldogságban!
Élj sokáig hív pároddal, nagyot nőjjön Esztered,
Kedves csemetéd Ádámra üssön, majd ha megnyered!
Légyen teljes vígságtokra ezután is a többi,
Végre a boldog lelkekhez szálljatok fel sat[öbbi].
Úgyis tudjuk, hogy hosszasan köszönnek a parasztok,
Azzal a sok köszöntéssel hát senkit sem fárasztok.
Hanem inkább azt tanácslom, tőltsünk bort a gégébe,
Vígadozzunk, amint tegnap s tegnapelőtt Gigébe.
Most pediglen legközelebb, kinek üres glázlija,
Tőltse meg, s mondja ezt velem az egész kompánia:
Élj, Kis Bálint! ezt kivánja néked az egész Csököl,
Amelynek kathedrájába már te többé nem pököl.
Élj, Kis Bálint! ezt kívánja az egész Hedrehelyed,
Mely egész életedbe lesz állandó csendes helyed.
Élj, Kis Bálint! ezt kívánja néked az egész asztal,
Amely benned maga iránt szívességet tapasztal.
Élj, Kis Bálint! ezt kívánják velem együtt mindenek,
Élj, Kis Bálint! élj, Kis Bálint! kedvesid is éljenek!

Josepha kisassszonyhoz

Keljetek fel napkeletnek
Oldaláról, keljetek,
Ti, a bágyadt természetnek
Lelket adó szelletek!

Keljetek fel, ah, mit késtek!
Már az a nap itt vagyon,
Hogy gángesi lehelléstek
Erőt végyen a fagyon.

Nyissátok meg napkeletnek
Bársonyszínű ajtaját,
Húzzátok a kikeletnek
Felrózsázott hintaját.

Minden kincsével Flórának
Őfelé szárnyaljatok,
Hogy ott egy szép Gráciának
Csókkal udvaroljatok.

Puha szárnnyal legyezzétek
Szép mellyét és homlokát,
Új rózsákkal terítsétek
Lába kedves nyomdokát.

Menjetek! – ah, bár elmenne
Ámor is tivéletek
S ama szíven sebet tenne,
Akiért én reszketek.

És akinek szép tüzével
Ha magam kecsegtetem,
Bíztomban minden kincsével
A világot megvetem.

Óh, ha Ámort meglátjátok
Hó nyakán vagy kebelén,
Egypár csókommal adjátok
Tudtára, mit érzek én.

És ha rálő kis nyilával,
Tüstént szárnyra keljetek
S még meleg sóhajtásával
Lelkembe repűljetek.

Hogy e nap, mely imádandó
Nevének szenteltetett,
S melyen kívánok állandó
Egészséget, életet,

Ama szép név innepébe,
Amelyet bálványozok,
Essen szívem szerelmébe,
Akiért sóhajtozok.

Tán e nap a szeretettel
Kőlcsön hűségre kelünk,
Melyet minden kikelettel
Egymás karján szentelünk.

Ah, remélni tán nem szégyen,
Ah, tán erre rámegyek,
Hogy Josepha enyim legyen,
S én Josepháé legyek.

1799. március 19.

Egy fiatal házosúlandónak habozása

Szeme nem sír, mégis nedves;
Képe ráncos; foga redves;
Horgas lába tittyen-tottyan;
Sovány fara egyet lottyan.

Mégis, noha hidegvette,
Legényes a szedtevette:
Óh, Uram! őrizz meg ettől
A vasorrú kísértettől! –

Vén ugyan, vén a kurvanyja:
De van ezüstje, aranyja,
Amelybe ha markolhatnék,
Hozzá jobb kedvet mutatnék.

Csak pénzében lennék vice;
Megölelném histórice,
Férje lennék az erszénynek,
E' kén a szegény legénynek!

A szerelem tilalma

Minden érez gerjedelmet,
S én kerűljem a szerelmet?
És csak én legyek hideg?
Hát a szépet
S a faképet
Nem külömböztetni meg?

Mért adott ízlést a szemnek,
Kőlcsönös bűbájt a nemnek,
E világnak bőlcs Ura?
Hogy szeressük
S félrevessük? –
Éj, az ám a ha-ha-ha!

Még az ifjúság szememben
Csillog, és virgonc eremben
Véremet jól érezem:
Hát ha ennek
Lángba mennek
Zsúrolási,vétkezem?

[Három ember volt, barátom,
Mind a hármáról a fátom,
Hogy ne éljen, már teve,
Hókus, Bókus,
Pellidókus
Őkegyelmeknek neve.

Ők az ifjaknak tűzéről
És ledér természetéről
Szűntelen zsorváltanak,
A világnak,
Dámaságnak
Kancsukái voltanak.

Szint' a hatvant érte Hókus,
Hitvesét féltette Bókus,
És magáról egy se hitt.
Pellidókus,
Mint a mókus,
Játsza önnön farka… csitt!]

A heszperi méhes története

Felállított Ariszt egy méhest nemrégen
Heszper vidékébe, ama szép térségen,
Mely egy természeti kies kertet játszott,
De rajta emberi kéz nyoma nem látszott.
Önként kínálkozott vad termékenysége,
Még előre nagyot ígért nyers felsége;
Mint a komor télnek tüskés csipkebokra,
Mely rózsát ajánl a tavaszi napokra.
Sok szép patak csergett gyepes halma között,
De az csak vadon nőtt berkeket öntözött.
Vőlgyein éltető keleti szél lenge,
De csak faunus-sípok ekhóival zenge,
Mosolygott mindenütt a réti viola,
De reá csak ledér pillangó szárnyola.
Lakta ezt számos nép, de nem mívelé ki,
Mert eledelt messzebb határ adott néki,
Melynek drága pénzén gyűjté adományát,
S így parlagba hagyá saját tartományát.

Ariszt, – a jószívű, a bőlcs Ariszt végre
Ráakadt a puszta, de bő mezőségre,
És Minerva lévén, mintegy Mentor, vele,
Sátort a veszteg állt mezőben emele.
Egy kisded hajlékot rakott közepében,
A szelídebb déli verőfény enyhében.
A hajlékhoz élő vízforrást vezetett,
Partjaira körűl hársfákat űltetett,
A mező virágit tömöttebbé tette,
S a vad természetet elősegéllette.
Ekkor a rengeteg erdők homályjából,
A redves vénségtől tisztes fák aljából
Egy serény, de durvás méhrajat kivona. –
Bongott a szent vénség, – csípett a babona. –
Ariszt csak bátor volt, vigyázó és serény,
Megnépesűlt hamar az egyűgyű cserény,
Méhei a szomszéd rétekre kijöttek
S a megharmatozott zanóton függöttek,
Méz-forrás fakadt a heszperi határba,
S ártatlan arany folyt a káka-kosárba.

De ah, igazán hogy valakik használni
Nem tudnak, csak mind kárt kívánnak csinálni,
Csak űldözésre ér a henye gonoszság;
Kenyér nélkűl marad a munkás okosság,
És még robotba is nehezen szenvedik
Ott is, hol a kopárt bogácskórók fedik.

Így járt Arisztom is. – Méhének s mézének
Divatjáról mások hírt alig vevének;
Egy része őnéki vesszőt s holmit ada,
De a több s vadabb rész ellene támada.
Az egyik vádolá, hogy újságba vágott,
A másik avúltnak mondá ez újságot.
Némelyik a messzebb főldre igazítá,
Volt, aki a köz jót sértettnek állítá.
Sokan, hogy őnéki kárt csinálhassanak,
A köz jó színével több méhest raktanak.
És vagy régiséggel hánytatták magokat,
Vagy gipszből gyúratták népetlen kassokat.
Már egyszer a vidék ura a mezőbe
Ilyen méhest hányt el a régi időbe.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Parasztdal

Ama fejér nyárfák alatt
A part felé,
Sürü rekettye közt vezet
Egy róna bé.
Óh! mert ez a hely énnekem
Irtóztató;
Ott egy vityilló, abba nyög
A szép Kató.

Hiszen no csendes este van,
Nincs semmi szél:
Mégis hogyan, hogyan rezeg
A nyárfalevél.
Óh, szép Katóm! nem reszket úgy
A nyárlevél,
Mint én teérted reszketek:
Hová levél?

Katóm! Katóm! ki sem jöhetsz
Te tán soha,
Úgy bécsukott az a guta
Vén mostoha,
Miolta szép orcáidat,
Szép violám,
Ottbenn az ajtósark megett
Megcsókolám.

T'od, azt hazudtam volt neki:
Csak a pipát…
Hogy a manó el nem vivé
A vén szipát!
El sem hivé, rá sem hagyá
Egy szómat is;
Kikergetett s lelúgozá
Subámat is.

Azolta erre jönni is
Nem mertem én:
Tudod, pemetén jár az a
Puruttya vén.
Csak itt nyögök hozzád, Katóm!
E fák alatt;
Tudom, te is nyögsz a setét
Kémény alatt.

Füstöl, galambom! füstöl a
Kéményetek;
Mert tán bizony nagyon alá
Tüzeltetek,
Héj, héj, az én szívembe is
Nagy tűz vagyon;
Héj, héj azért sohajtok én
Ilyen nagyon.

De még az Isten módot ád –
Tudom, hogy ád –
Kimentlek én, vagy meggebed
A vén anyád.
Ha máskülönben nem lehet,
Felégetem
Azt a vityillót s őtet is
Belévetem.

A szívem is majd meghasad,
Kedves Katóm!
Hogy képedet még csak nem is
Csókolhatom.
Szegény legény vagyok; de csak
Egy csókot adj:
Ihon van a szűröm, nesze,
Gatyába hagyj.

De már reám setétedett
Az éjjel is:
Mégis csak itt kesergek én
Potomra is.
Bús sorsomat kesergem én
S a szép Katát.
Rózsám, aludj helyettem is –
Jó éjszakát!

Jövendőlés az első oskoláról a Somogyban

Hát, múzsáknak szentelt
Kies tartomány!
Íly számkivetve volt
Nálad minden tudomány?
Hát csak sertést nevelt-é
Itt a makk s haraszt?
Hát csak kanásznak termett
A somogysági paraszt?
Istenem!
Senki sem
Vette észbe,
Hogy e részbe
Árva még Somogy!

Hány jó ész lett vaddá,
Hogy nem mívelték?
Hány polgár búnyikká?
Hogy jóba nem nevelték!
Dudva lenne a dudvák
Közt az ananász:
Kanász marad akinek
A nevelője kanász.
Hát már, hogy
A Somogy
Íly tudatlan,
Formálatlan,
Kié a hiba?

Debrecen és Patak
Messze estenek
Ide, hol a múzsák
Nem is esmértettenek.
Ami kevés pénz bejött,
Két-három póra,
Nagyobb dologra ment el –
Borra avagy disznóra.
A szegény
Pórlegény
Vagy bodnárnak,
Vagy betyárnak,
Vagy zsiványnak állt.

Óh, szomorú sorsa
Egy szép megyének!
Hol a magyar lelkek
Megvetve heverének.
Óh, nem fáj-é a szíve
Minden magyarnak,
Hogy a magyar fiakkal
Gondolni nem akarnak?
De tán jő
Oly idő,
Melyben nékünk
A vidékünk
Új Hélikon lesz. -

Óh, szegény országunk

Óh, szegény országunk!
Óh, szegény hazánk!
Elmúlt szabadságunk,
Nyakunkon a hám.
Hová légyünk? Jaj! mit tégyünk?
Csúf a rabota.
Oly országba mért nem mégyünk,
Hol nincs despota?

Hagyjuk el örökre
E rabi határt;
Szálljunk oly örökre,
Hol német nem járt.
Ha lehettek oly mérészek
Jámbor eleink!
Mért nem olyan bátrak, készek
A mi szíveink?

Vagy mért ki nem állasz!
Mért nem ontasz vért? –
Bosszút mért nem állasz,
Scytha, magadért?
A jármot szabad testedre
Tették, s mégis élsz?
És vitéz magyar léttedre
A haláltól félsz?

Imé, a németség
Alja, sepreje
Egy nemes nemzetség
Ura és feje.
Bécs Angáriának hívja
Scythák lakhelyét,
Álnok Áspis-módra szívja
Mézét és tejét.

Árpád örökjébe
Csúf bitang duskál,
A sólymok fészkébe[1]
Gyáva banka száll;
Ha van szíve a magyarnak,
Ha van benne ész,
A bugyogós hóhér kardnak
Áldozatja lész.

Hacsak bécsi lelket
Rókától nem kér,
Méltóságos telket
A magyar nem nyér.
Így lett úrrá holmi Nitzki
És Grasalkovics;
Holmi német itzki, fitzki,
Holmi rác ics, vics.

Az igazság diadalma

[Hatalmas Igazság! tekints le papodra,
Ki szent borzadással hág fel óltárodra.
Itt van a jót s gonoszt megmérséklő fontod,
Itt a pallos, mellyel az embervért ontod.]

Igazság! ki bírod hazáúl a mennyet
S a főldön sem vehetsz szűz orcádra szennyet,
Ki előtt reszketve állnak a vétkesek,
Sőt a jámborok is mintegy félelmesek!
Még minekelőtte a halandó néked
Nevet adott volna, állt királyi széked;
És hogy a gonoszság a főldet eltelte,
Csak diadalmadat s erődet nevelte.
Óh, örök valóság! engedd, hadd tiszteljünk
S néked ma innepet és óltárt szenteljünk.
Mi ugyan, megbocsáss, már azt hittük vala,
Hogy számkivetve van a törvény angyala;
Mivel szent templomid főldre döntettenek,
Feldúlt óltáridon meghűltek a szenek,
Birodalmát a bűn bűntetlen tartotta,
Az égre pökdösvén neved káromlotta.
Kijött az álnokság virtus lárvájába
S szelíden csúszott bé trónusod jussába;
Bár a fanatismust ő mondta, hogy űzi,
Orrán füstölgött a fanatismus bűzi.
Magát a népeknek szívébe bétolta,
Az igazság kardját, fontját bitangolta.

Tudod, szent Igazság! tudod mit tárgyazok,
Igazság vagy: magad esméred kik azok.
Te jól láttál mindent; óh, mért veszteglettél?
Nálad volt az erő: mért nem segítettél?
Óh, mért nem keltél ki, midőn hozzád nyögtünk,
Midőn segítségért sírva könyörögtünk?
Midőn kevély lelke Franciaországnak
Közönséges hadat izent a világnak,
És felkeveredvén a népnek sepreje –
Egy sokfejű monstrum, melynek mégsincs feje,
Melynek szabadsága virít száraz fában
És egyenlősége áll veres sapkában,
Chimérákon töri mámor-lepte fejét,
Maskaráson tőlti bolond esztendejét –
Más népeket rablott, pénzét kizsarolta,
Az ember s nemzetek jussait gázolta.

Ím, ím, felriadnak minden tartományok,
Dúlnak a magoknak just formált zsiványok;
Elordítja magát a szelíd csendesség,
Felreppen fészkéből a szunnyadt békesség;
Jus, törvény, tisztelet és jó rend megszorúl,
A négy elementum fergetegbe borúl.
Felhőkig göngyölög a mególthatatlan
Tűzláng, és az éther közönséges katlan:
Minden vizek árka embervérrel teli,
Márs a vén Óceán hátát megnyergeli:
A főld nyög a roppant táborok súlyától
S részegűl a népek vérének árjától:
A levegő ezer ordítástól bömböl,
A bombikra durrant ekhókra dörömböl.
A kősziklát győző bástyák repedeznek,
A lelövött várak, tornyok töredeznek.
Futnak a porrá lett házból a lakosok,
Csak kéményerdőkké válnak a városok;
A kiraboltatott ártatlanok nyögnek;
A faluk hamvaik között füstölögnek. –
Itt szalad egy özvegy apró árváival,
Jajgatván, fejére kúcsolt karjaival:
Ott egy halvány asszony megőlt férje s atyja
Vérbe, porba kevert testét mosogatja;
Amott az éhhel holt háznép a tűz megett
Egymásra béhullott szemekkel nézeget.
Íly szívet-borzasztó, íly szörnyű látomást,
Óh, hogy nézhettél el ilyen szemlátomást?

Ím, fut a főldmíves áldott ekéjétől,
Habzik a szőllőhegy a munkás vérétől,
Elhallgat műhelyje a mesterembernek,
Az úton a meglőtt kalmárok hevernek.
Amott a tanácsos gombolygat praktikát,
A nyavalya töri itt a politikát,
Amott egy factio rontja a másikat,
Az erősebb nyomja itt a gyarlóbbikat.
A főldi főldije vérétől habozik,
Ember az embernek emberrel áldozik!
Im, a megcsalt népek bilincset csörgetnek,
Európa roskadt oszlopi reszketnek,
A törvények régi gyámjokat keresik:
Eljajdúl a világ és kétségbe esik. –

Hol valál, míg így dúlt a bűn, inség, halál?
Hol valál, óh örök Igazság? hol valál?
Talám csak az égben laksz már, csak az égben,
S minket, halandókat, itt hagysz a kétségben?
Óh, ha csak felséges szavad nem ijjeszti,
Egymást a balgatag halandó elveszti.
Ne hagyj, szent Igazság, dördűlj le az égből
S az emberiséget vedd ki az inségből. –

De mit mondok! Óh, de mit mondok ellened?
Élsz még, szent Igazság, él még szent Istened.
Élsz te még, bár a bűn s bolondság káromlott,
Élsz te, s még mennyei széked le nem romlott.
Eddig is csak azért vártál íly sokára,
Hogy térjen a bűnös előbbi útára;
De mivel több vétket tetéztek vétkekre,
Itt az idő, hogy már hozd őket eszekre. –
Megvan! a bűntetés pallosát felvevéd,
A világ nagyjait eszköziddé tevéd! –
De kiket is tudtál volna e mostani
Frígyeseken kívűl arra választani?
[Kik méltóságodhoz jobban illenének,
Egy világ dolgában íly részt vehetnének.]
Három nagy császárja a főld öt részének
És egy monárkája Óceán vizének,
Négy fő gyámolai a négy fő vallásnak
Hogyne állhatnának ellent egy romlásnak?
Nem látott még a főld ilyen ellenséget,
De nem is látott íly erős szövetséget:
Róma! szégyenűlj meg fényes hatalmaddal,
Mikor minden ország két büszke fiaddal
A Farzal mezein táborba kiszálla,
S az ó-világ egy pár ármádává vála.

Már-már bűntetődnek ama gonosztevők,
Ama szép szín alatt fosztó emberevők.
Nem késhetett tovább; kezdik az isteni
Bűntető korbácsot hátakon érezni.
Már kezdik hűteni az előbbi hevet,
Kezdik már rettegni a császári nevet.
Lelkiesméretek belső furdalása
Nékik mind megannyi bombik ostromlása.
Csüggednek, mert bennek újabb tüzet nem gyújt
A nemes bátorság, melyet a virtus nyújt.
Látják, hogy nincs ügyök félénk madarkákkal,
S el nem ijeszthetik a szabadságfákkal,
Veres sapka váztól ők meg nem rettennek,
Minthogy Igazságnak harcolnak s Istennek.
Látják, vívniok kell győzhetetlen sassal,
Ki hidrafejeket szedi tűzzel, vassal:
S hogy nem dühödhetnek többé a világon,
S ledűl az Úr előtt a párizsi Dágon.

Ti pedig, világunk négy fő potentáti!
Ti a sértett jusnak bosszúló baráti!
Fényes trónusokból mennydörögjetek le
S a kárhozott bűnöst mennykövezzétek le. –

Győzhetetlen császár! hazám fejedelme
Kit lelkesít a hit és törvény szerelme,
Kihez annyi népet, vallást és nemzetet
Láncolt a közjóért lángoló szeretet,
Kiért sok vitéz nép kardokat köszörűl
A szabad Dunának mindkét partja körűl,
Ki oly fénnyel ragyogsz atyáid székében,
Mint a mái nap a tegnapi helyében, –
Kelj fel és sasoddal tétesd fel végtére
A hármas-liliom-címert a Luvrére,
Melyből kirángatván a Burbon fiait,
Latrok barlangjává tették szent falait;
Sőt annyi nép édes anyjának magzatja
Lett egy dühös népnek csúfos áldozatja,
Kinek vére kiált a bosszúért végre
Hozzád s az Istenhez, Bécsbe és az égre.
Indúlj meg, nagy szászár! indítsd meg népedet,
Néped a sírig fog követni tégedet,
Harcra kél éretted, s néki a jutalom
Vagy a halál lészen, vagy a diadalom.
Hazámfiai is, a kardos magyarok,
Kikben még nagy a szív s erősek a karok,
Éretted őseik lelkébe őltöznek,
S a halál pázsitján bátran megütköznek.
Magyarok királya! még a nagylelkűség
Él magyarjaidban, él bennek a hűség;
Bízd meg nemzetemnek ezt a két virtussát,
S ne féltsd eleidnek örökös trónussát.
Maga adta néked István koronáját,
Örömmel viselte Bécs szelíd igáját,
Őrzötte székedet, fogja is őrizni:
Állandó a magyar, nem szokott módizni. –
Vagy állj meg, királyom, szent trónusod megett,
S nézd el a melletted harcoló sereget;
S örűlj, hogy néked fog oly szerencséd lenni,
Hogy a Burbon nevet fényre fogod tenni,
S ezt írhatjuk rólad a késő világnak:
"Ferenc tett eleget minden igazságnak."
[Addig is kívánom, hogy az Úr segéljen,
Hogy az én királyom, Ferenc császár éljen!]

És te, Pál, a muszkák rettenetes cárja,
Ki előtt térdepel két világ tatárja;
Ki a Jeges tenger habját igazgatod,
Az északi pólust pálcádon forgatod;
Te, ki Svéciának partjaitól fogva, –
Hol a cobol-prémű Pétervár ragyogva
Kőlcsönözi tőled téli napfényedet,
Túlterjeszted Beering útján törvényedet:
[Te, aki sok vitéz népnek törvényt adál,
Te, kit a szamojéd ural s a kamcsadál,]
Te, ki Nagy Péternek űlsz most a székében
S tőle külömbözöl csak az egy nevében,
Nagy Pál! Európát zendítsd fel s Ázsiát,
Rettentsd meg dzsidázó népeddel Galliát:
Hadd lássa az Óbi partjának lakossa,
Hogy sasod a pártost miként letapossa.
Hadd légyen távol is híre az osztyáknál,
Hogy nincs átkozottabb nép a franciáknál. –
Ím, a feldúlt világ néked reménykedik:
Szólj, elmegy Suvarov s győzödelmeskedik.
Tudják Martinestye szomorú vidéki,
Hogy látni és győzni egyszerre van néki
Tudják a törökök, tudják a lengyelek,
Hogy csak triumfusra szállt ki mindég velek.
Csupán hallatára az ő nagy nevének,
Az olasz békók is széttöredezének.
Így midőn a téli szélvészektől hozott
Hócsoport a bércek csúcsára tornyozott,
Odapillant a nap, a havak olvadnak,
És morgó árvízzé válván, leszaladnak. –
Oroszok császárja! ímhol még markodban
Van e had mennyköve, lődd ki haragodban.
Verd hadra a Neszter s Visztula városit,
Űltesd fel a rabló Kaukasus lakosit;
S mutasd meg a képzés forró hagymázában
Tébolygó francia népnek valójában,
Mely vitézek azok, kik barlangban laknak,
S milyen veszedelem véteni északnak.
[Néked is kívánom, hogy az Úr segéljen,
Kívánom, hogy Pál cár triumfáljon s éljen!]

Szelim! ki főldünknek legszebb közepében
Gyémántképpen ragyogsz az Ozman székében,
Amelynek zsámolyát három világ tartja,
Mossa márvány talpát hat tengernek partja,
Te, ki kulcsát bírod a szent városoknak,
Te, ki tisztelője vagy a vallásoknak,
Te, a fél napkelet búsúlt oroszlánja,
Nagy úr! egy nagy vitéz nemzetnek zultánja!
Parancsold fel zászlód alá a népeket,
Tedd gályabércekké a sík tengereket;
Stambul kőfalait rendítsd meg szavaddal,
Reszkettesd meg Jaffát s Kajrót hatalmaddal:
Hadd húlljanak arcra a Jordán partjain,
Kik büszkén gázolnak a népek jussain.
Hajdan Európa kötött szövetséget,
Űldözvén tégedet, mint köz ellenséget:
Te állj szövetségbe most Európával,
És kelj ki mellette tűzzel és szablyával;
Hogy triumfust nyerjél egy oly nemzetségen,
Ki nagyobb ellenség, mint te valál régen.
Te csak a Szent-főldet fogád el erővel,
Ez minden szentséget rongál délceg fővel;
Te csak birodalmad nagyobbítására,
Ez minden trónusnak siet rontására;
És hogy könnyebb móddal dúlja a világot,
Vakmerőn megtapod minden barátságot.
Régi frígyedet is most azzal hálálja,
Hogy a szép Egyiptom térségét prédálja,
Csúf magyarázatot csinál a Koránból,
Hogy rabot tégyen a buzgó muzulmánból. –
Szedd fel hát az Unna s Eufrát vidékén,
Szedd fel a Szuákem és Kócim környékén,
Szedd fel a pontusi pusztán lovaglókat,
S a pálmafák között sátorban lakókat:
Hűtsd el napnyúgotot az Alla nevére
És a damaskusi kardok pengésére,
Hogy Páris dámái bajnokid rettegjék,
S kisírt szép szemeken a könny cseperegjék.
[Imé, Európa sok szerencsét kíván,
Ezt kiáltja: Éljen Szelim és a Díván!]

Csüggedhetetlen György! Óceán félelme,
Te, egy ásbest szívű népnek fejedelme,
Te, mérész szolgája Istennek és jusnak,
Lelkesebbítője a lelkes ánglusnak,
Te, ki koronáson űzöd a tirannust
S Lord-respublikában tartod a britannust,
Engedd meg, nagy király! hogy, ha már tégedet
Nem tudlak leírni, írjam le népedet;
Mert amilyen a nép, olyan a királya,
A királyt a világ a népben csudálja. –
És te, dicső sziget! (ki Cézár korában
Olyan esméretlen voltál még Rómában,
Mint most teelőtted György király szigete,
Vagy a te éneklőd hazája s nemzete)
Ha téged említlek: meg ne ítélj engem,
Hogy a Rómás Tameszt Iszteresen zengem. –
Néreus karjain enyelgő szűl leán!
Kit térdeplő habbal csókoltat Óceán,
Kinek trónust a mély örvényen építe
Jobbágy cselédivel az ősz Ámfitríte, –
Zengd ki énhelyettem saját dicsőséged
Amaz öt világnak, amely ural téged;
Zengd ki azt az okot, miért vagy fegyverbe,
Hogy emberi érzést önts minden emberbe,
Hogy a főld és tenger szódra talpon álljon,
A három India zászlód alá szálljon,
[Hogy a parlamentum, az erős lelkű Pitt
Kiáltsa légyen: csitt! azonnal légyen csitt!]
És az ártatlan vér, melyet a bolond ont,
Hassa meg az érted kardoskodó Londont.
Óh, te, a királyok leghívebb pajtása,
Kit nem tántorít meg a sors változása,
Te vallás védője! te aki tiszteled
A köz igazságot, kezet fogunk veled,
Legtisztább barátja s híve Ausztriának,
Ura két Francország s Ulimaroának!
Rádd bízzuk a tengert, a köz-igazságot,
Tanítsd meg az ánglus szívre a világot.
[Kiáltsa fel velem minden emberfia:
Éljen György királlyal együtt Britannia!]

Óh, vajha Behemot, vajha Leviáthán
Hanggal dördűlhetnék végig a főld hátán
Szózatom villámi erővel bírhatna,
Hogy az egyik sarktól a másikig hatna,
Elektrumi szikrát vehetne magának,
Melytől minden népek megrázattatnának,
Érzené ütésem akármely szegelet,
S tüzet kapna tőle napnyúgot, napkelet!
De mit mondok? hová ragadsz, indúlatom?
A világ négy sarkát mivégre zaklatom?
Maga kél fel győzni itt az emberiség,
S talp' alatt semmivé válik a semmiség.
Imé, a Burbon-ház s a menny ajándéka,
A negyedik Henrik dicsőűlt árnyéka
Kiszáll az udvarló szentek pitvarából,
Örök nyugalmának fényes sátorából,
S megmondja népének, hogy mozdíthatatlan
Az a trónus, melyet véd a halhatatlan;
Inti, hogy szerencsés bűnébe ne bízzon,
Kárt szűlő ösztövér reménnyel ne hízzon.
Óh, Henrik! előtted tám sírva fakadnak,
Talám hisznek a te atyai szavadnak;
S talám, ha szívedet keresztűl verték is,
Ha most unokádnak nyakát metszették is:
Egy szódra feléled a hálá őbennek,
S ledűlt oszlopodhoz mellett-verve mennek;
És mint te, úgy megőlt unokád is végre
Párizs népe előtt hág a dicsőségre.
[ Ez úgyis nem újság és a franciáknál
Több hérósölőt is lelni Ravajláknál.]
Lám, a Henrik népét megbosszúlta népe,
Eltört koronája ismét fényre lépe,
Megbántott hamvait jobbágyi csókolták,
S vérét a trónusra vállaikon tolták.
Nemeslelkű Henrik! megőltek tégedet,
De szét nem törhették királyi székedet:
Utánad harmadik ama nagy Lajos volt,
Akinek nevére minden nép meghajolt.
Lajost is megölték szintúgy a gyilkosok;
(Nem a nép, nem a nép, csak némely pártosok).
De amely király lett utána harmadik,
Ki a Lajos néven már tizennyolcadik,
Második nagy Lajos lesz Európában,
S dicsőűl országol Burbon trónusában.
Szerencsétlen Lajos! te szóltál a mennyen,
Hogy árva királyi kisasszonyod menjen
Fő örökösödhöz, s eleik trónussán
Triumfáljanak ők a bitangok jussán. –
Mennyei házasság! amelyet magához
Hasonlítok a két sas házasságához,
Amelyben hazánknak a nádorispányja
És az egész észak fényes ragyogványja
A két császárságot atyafivá tették
S a századok méhét megterhesítették. –
Nagy dolog valóban, s bámúlhatni rajta,
Amit senki sem várt és minden óhajta,
Midőn két hatalom fon olyan kötelet,
Melyből egy korbáccsá lesz észak s napkelet.
Igazán! többet tesz Ámor kis puzdrája,
Mint az embertelen Mársnak a dárdája,
Ki amíg nyúgoton gyilkol, s agyarkodik,
Ámor itt szelíden mindenhatóskodik. –
Édes gondolatim! agybéli magzatok!
Ha lehet, megannyi Pallássá váljatok,
Vegyétek hozzátok a három gráciát
S az Isten újjain játszó hármóniát:
Mondjatok éneket ama két mátkának,
Kiktől új hajnala lett Buda várának,
Melynek csak azt mondták puszta dűledéki:
"Voltak, de nincsenek Árpád maradéki!"
Csak bajnoki sírkő volt roskadt teteje,
S egy vitéz testének koronátlan feje;
Mert benne királyok vérségi nem laktak,
Miólta Mohácson hazámnak sírt raktak…
Zendűlj meg hát, lantom! mert zeng Buda vára,
Bé ne pókhálózzon e Kupa határa,
Hová, bár hazámban legtúlsó sarkalat,
A budai öröm vivátja elhaladt.
Dalra, gyenge lantom! tolmácsa lelkemnek!
Végy részt örömébe egész nemzetemnek,
Mely örvend, hogy az ő nádorja és feje
A legfőbb császárok fia, öccse, veje. –
Igaz, nagy tisztelet a magyar hazának,
Midőn mátkát az ő nádorispányjának
Ajánl a világnak legfőbb birtokossa,
És néki sógora lesz Buda várossa:
De talán néki sem lesz kisebbségére,
Hogy nádorispányné lett itt az ő vére,
S hogy egy nagy császárság íly kisded országgal
Fogott mostan kezet ez új házassággal.
Úgy van; kisded ország e haza, de nemes;
Ha szegény is, de sok virtussal érdemes.
Nem csuda hát, hogy Pál méltónk ítélte
Annak lakására, kit leginkább félte;
S hogy a státusok közt legnagyobb Góliát
Fiává fogadta Jesse zömök fiát. – –
[De szűnj meg, kis lantom, csitt a császárokról!
Elszakad a húrod, ne szólj nagy dolgokról.
Elég, éljen Lajos, Lajos leányával,
József nádorispány felséges párjával.]

Most, most Múzsám! ha van benned annyi erő,
Most ragadj trombitát; s légy olyan vakmerő,
Hogy hérósi hangot adván gyenge szádnak,
Egy nagy magyar vitézt zengedezz hazádnak.
Báró Krayt, – akit a megcsúfolt békesség
Bosszúlójának szűlt a vitéz Szepesség,
Ki magyar hazánkból ment Olaszországra,
Olaszországból a halhatatlanságra.
Aki megmutatta, hogy hazánk határa
Nem jutott még ma is a hérók fogytára;
S hogy Mantus vára nem megvehetetlen,
Mikor az ostromló megrettenthetetlen.
De, erőtlen Múzsa! halkal beszélj erről
A főbb poétákhoz méltó, nagy emberről,
Kinek a hír légyen örökös postája
És Virgiliussa a Virgil hazája. –
Te pedig trombitád függeszd fel fűzfára
És szállj le újonnan a Pindus aljára:
Horváthot illet az, vagypedig Mátyásit,
Hogy zengjék a magyar hérók csatázásit,
Kik most nagy nevekkel az Álpest bétőltik
S elhúnyt őseinket magokban felkőltik,
És kik, a királyhoz viselt hűségeket
Vérrel pecsételvén, hágják az egeket. –
Elnyomott olaszok! újra éledjetek,
A Kray kezében már eltört bilincsetek.
Csókolván fegyverit örvendő dobszónál,
Állítsatok néki oszlopot a Pónál.
Ti is, segítségért esdeklő nemzetek!
A magyar nemzethez háládók légyetek,
Mely nemcsak napkelet ellen oltalmaza,
Mikor vérbe ferdett a két magyar haza,
És több századokig népe és királyja
A kereszténységnek volt előbástyája;
Hanem most is, ímé, felkél hazájából,
Kiugrik a szelíd békesség ágyából
És napnyúgot felől óltalmaz titeket
S terem számotokra bátor vitézeket.
Én hallgatok rólok, ti jól esméritek:
Kicsodák, akiknek ezt köszönhetitek.
Ti láttátok kardra termett sereginket
S apáinkról maradt vitéz tüzeinket:
Ha hát megszorúlunk, ti is mutassátok
Azt a jót, amellyel mi voltunk hozzátok.

Én pedig, nem tudván zengeni háborút,
Letészem fejemről ezt a zőld koszorút;
Kraynak és a többi magyar vitézeknek
Szentelvén, ezer jót kívánok ezeknek!

1799. szeptember 24.

[Kata napra]

Micsoda nagy vígság van itt a majorba,
Miért a sövény is úszkál itt a borba,
Hol vette az ennyi sok úri vendégét,
Kik dosztig locsolják a spongyia gégét?
Nem gondolhatják el a felső városba,
Micsoda trakta van itten a laposba.
Megholt-é valaki, vagy pedig született,
Hogy ennyi szép vendég egy házhoz gyűlhetett?
Midőn így tűnődünk a fundamentumon,
Azt mondja egy hajdú kinn a pódiumon:
"Hán bizony, hogy Kata napján megjelentek
Sok úri vendégek, menjenek be kentek.
Lájék-é, megőltünk tyúkot, ludat, kappant,
Bor is vót, de abba a mi szemünk koppant."
Így szólott a hajdú. Itt vagyunk, s ha Kata
Nem bánja, elmondjuk mindjárt adcommata.
Sajnáljuk valóba, hogy ma még jó reggel
Nem jöhettünk ide éneklő sereggel.
De senki eránta semmit se jelentett,
Hogy még ma Katának tegyünk komplimentet.
Pedig oly jó szíve van hozzánk őnéki,
Amelyért tisztelik a múzsák vidéki.
Kár, hogy meg nem tudtuk elébb azt a napot,
Amelybe levegyük nála a kalapot.
Pedig Kata neve azt megérdemlené,
Hogy a kalendárjom veressel festené.
Hogy így, mint ünnepet, meg lehetne űlni,
S ne kellene ilyen későb becsődűlni.
De semmi, jó neven veszi talán Kata
Azt is, amit Múzsám íly hamar írhata.
Nem cifra, de szíves a mi tisztelésünk.
Csak tiszta lélekből mondjuk, úgy nem késünk.
Kívánjuk hát, éljen szerelmes párjával,
Éljen nevedékeny három nimfájával.
Éljen sok esztendőt gyönyörű napokkal
S vígadjon örökké fent az angyalokkal.
E rövid, de fontos áldásunk summája
Légyen tiszteletünk örökös táblája.
Reggel is csak annyit tudtunk volna tenni,
Nem szükség hát mindég kávén megjelenni.
Mi, mihelyt megtudtuk, versíráshoz fogtunk
És íly setét este idevánszorogtunk.
Mi vissza is megyünk, a többi maradjon,
Szalagja, mentéje kanapéhoz fagyjon.
Egyszóval, úr és pap, ifjasszony, kisasszon,
…… a major házhoz mintegy hozzá asszon.
Kinek kedve nem volt, vagy pedig nincs kedve,
Bakkantsa meg hazamentekor a medve.
Ezzel jó éjtszakát kívánuk és Katót
Instáljuk, hogy ő is kívánjon [adiót].

Nemes bátorítás

Szűnj meg az olyakkal magad is gondolni, barátom,
Kiknek az érdem elég a szidalomnak okúl.
Nem méltók, hidd el, nemes ellenségre az ollyak,
Kikbe paraszt szívvel nemtelen elme szorúlt.
Meg sok ezer kutya van, ki az áldott holdat ugatja,
És ki az ártatlant szóba keverni meri.
Ámde szamár bőgtét a mennyországba ki hallja?
Amint a magyarok példabeszédje tanít.
Légy te bolond, mint ők, vagy bírjál oly kutya-szívvel,
Mindjárt társ-parolát fognak örökre veled.
Ők az okost, jámbort valahol tűndökleni látják,
Űldözik, és pöffedt kedveket abba lelik,
Hogy nyomorúlt sorsok vinnyóit az égig emeljék
A más érdeminek dűlt palotája felett.
Tarts velek és kőlcsön segedelmet nékik ajánljál,
Mindjárt megszűnnek lenni csatába veled.
Én pedig azt mondom, hitvány pletykákra ne hajtsál,
Légy ember s iszonyú szíveket óva kerűld.
Légy te az, aki valál: mind megpukkannak irígyid,
Minthogy igaz, mindég győzni fog a te ügyed.
Nagy lélekre szokás alacsony lelkeknek ugatni,
Mert ki mivel nem bír, becsteleníti kivűl,
Benn maga mérgétől rongáltatik: én pedig inkább
Szánom az íly embert, mintsem irígye legyek,
Mert ki az égre pököd, maga képét szokja beköpni,
És ki szelíd virtust bánt, maga hírit öli.
Benned az elme serény, a szív jó, rajta, barátom!
Mért szomorodnál meg holmi goromba miatt.
Vágd ketté szavait mintegy tréfával azoknak.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

A múzsához

Múzsám, ne csüggedj! bár vak irígyeid
Kancsal szemekkel rád hunyorítanak,
Múzsám, zsinatjokban az ország
S a tudományok eránt ne csüggedj!

Lát'd! a magános berki homály alól
Míg a babérszál halkal emelkedik;
A nyári gyanták durrogási
Szent tetején magosabbra rázzák;

A téli szélvész mérgei közt örök
Zőlddel virítván, fája tövesbedik:
Te is kevély megnyúgovással
Bírd magadat, ha sikólt az aljnép.

Lát'd! integetnek tiszta barátaid;
Nevednek oltárt a maradék emel:
Megpukkad annál a kajánság,
És a halál elalél előtte.

Virág Benedek úrhoz

Nékem zőld olajág s rózsalevél fedi
Békés homlokomat, s páfusi lantomon
A mirtusligetek lanyha Zefirjei
Félszunnyadva enyelgenek.

Míg Lillán zokogok s csonka panasszaim
A lágy alkonyodást sírni siettetik:
Szép kínzóm azalatt kedvese karjain
A Citére lugassa közt

Próbálgatja nevem messze felejteni;
Én sírok, te pedig, zengedező Virág!
A zőld Pannoniát s Dácia szűzeit
Új hangokra tanítgatod.

Hallom tárogatód tábori hangzatit,
Hallom Pest fala közt és Buda szirtjain;
Már a Karpatokat verdesik s a Tisza
Síkján messze terűlnek el.

Hallá Élizium berkeiben Horác
Szent árnyéka hazám bárdusa énekét,
És réz píramisán, melyet emelt maga,
Néked fő helyet engede.

Látom lábod alatt a letiport halált –
Ní, mint küzdik az éj rettenetes fia!
Mint tajtékzik acél ínye, s eszén kivűl
Mint ordítja kivert fogát!

Látá ezt az örök hír; s felemelkedő
Két szárnyára vevé nagy nevedet, Virág!
S túl a csillagokon Melpomené fiát
Istenlé diadalmi hang.

Megvan! Győzödelem! Rajta, nemes magyar,
Fűzz számodra babért s tégy örök oszlopot;
És sasszárnyaidon engem is, édesem,
A szent Pimpla felé segíts! –

A nap ködbe borúl, elfogy az Óceán,
A szirtok s a hegyek fellegi bércei
Elmállott hamuvá válnak; az ősz idő
Mindent fékje után ragad:

Eldűlnek Babylon tornyai, s nem lelik
Gyémánt jármokat a büszke tirannusok,
A nagy várakat és kis birodalmakat
Vastag rozsda emészti meg. –

Látjátok? vagy erős rémzetem áltat el?
Látjátok, ki van ott a düledékeken?
Ő az – Melpomené; a befaló Chaósz
Mellén áll, s az ezer veszély

Porja s füstje között, a zavaron belől,
Csendes fénybe ragyog mennyei homloka,
Megtartó szemeket vét Helikon felé;
S élnek lantosi, él Virág.

Élnek mindazok is, kik neki templomot
Szenteltek s kiket a lantosok áldanak;
Él a keszthelyi gróf, és az örök napok
Jussán nagy neve tűndököl.

Jer hát, végy te babért, én olajágakat
Fűzök fel: te vitéz tárogatód szavát
Búdítsd, én meg ezüst lantomat izgatom:
Zengjük Festeticset, jere!

[Antal napjára]

Első nóta. Ad notam: A szerencse csak játszik.

Ez örömnek óráján,
Melybe mindennek száján
A vivátok zengenek,
Mindenek örűljenek,
Múzsák, kik a vadaskertek
Régi helyén laktok, jertek,
Zengjétek ki szóval, lanttal:
Éljen sokáig Antal!

Éljen úri házával,
Az ég minden javával,
Hogy minden bútól mentse
A kedvező szerencse;
Éljen, éljen kedvesével,
Minden úri vendégével!
S valakik itt örvendenek;
Éljenek, mind éljenek!

Urak, asszonyságok, úgyebár jól esett,
Hogy Antal napjával késtünk egy keveset,
Mert ha tiszteletet akkor tettünk volna,
Most ennyi szép vendég itt nem udvarolna.
Mi is ezt íly okon halasztottuk mára,
Hogy ma szert tehessünk szebb kompániára.
Hogy több személy előtt tessék tiszteletünk,
Mellyel íly tisztes úr eránt viseltetünk.
No, hát ha pompátlan hagytuk Antal-napot,
Nézzük Antal-napnak ezt a vasárnapot,
S amit csütörtökön vittünk volna végbe,
Vasárnap tégyük meg e szép vendégségbe.
Ontsunk ezer áldást zengő tisztelettel,
Harsogván a szíves vivátok tucettel.
Egy íly örömnappal örömképpen bánjunk
S Antalkor Antalnak minden jót kívánjunk.
A vígasság minden ábrázatra űljön,
A jókedv a boros pohárba kerűljön.
Aki haza készűl vagy pedig szomorú,
Fejébe fonassék tövisből koszorú:
De aki másokkal örvendezve múlat,
Firól fira szálljon benne ez indúlat,
Hogy unokái is mondhassák, ha meghólt:
Az én atyám s anyám vígszívű magyar vólt.
Habzó glázlikat kell kiinni salvéval,
Ha megárt, öntük le fekete kávéval.
Táncra kell nógatni az örvendezőket,
Ilyenkor kímélni kár a cipellőket.
Ha meleg van, hűtsük limonádé-cseppel,
Mindjárt pávásabban léphetni a sleppel.
Egyszóval, a kedvet kiki úgy megcsapja,
Amint azt mindentől várja Antal napja.
Mi is, az új város domború oldalán,
A múzsáknak szentelt kisded kastély falán,
Amely énekeket magunkba zengettünk,
Elhozván Antalnak, egy udvarlást tettünk,
S kérjük, hogy azt tőlünk nyájas szívvel vegye,
Amit zeng a Somogy új Helikon-hegye,
Mely is, ámbár nyelvünk hosszasan beszéljen,
E két szóra megy ki: éljen Antal, éljen!
Éljen boldog időt véle az asszonyság
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Udvarát boldogság s áldott öröm lakja,
Arany időt érjen, ne légyen salakja,
Betegség ne szálljon házára s magára,
Doktorért ne kűldjön soha Kanizsára.
És ha elkőltözik késő vénségébe,
Szálljon a szentekkel Ábrahám keblébe.
Azok is, kik néki udvarlást tettenek,
Urak s asszonyságok, sokáig éljenek.
S hogy a jövő idén ismét recidivát
Ejtsen az örömben: vivát Antal, vivát!

Második nóta

Már próbánk akár kedves,
Akár hitvány és redves,
Hogy terhekre ne legyünk,
Hazamegyünk.
Ha csekély az ajándék,
Tegye jóvá a szándék.
Még e gyenge
És csak zsenge
Csurgói stuk.

Vélünk ismét mindenek
Új vivátot kezdjenek.
Kívánjunk áldásokat,
Víg napokat.
Éljen Antal párjával,
Éljen egész házával.
Örvendjenek
És éljenek
Mind az urak.

1800

Visszajövetel az Alfőldről

Hálá, hálá az egeknek!
Végre már megnyughatom,
Hogy a tiszai téreknek
Levegőjét szíhatom.

Minden főld ugyan hazája
A jó embernek: való!
De mégis születte tája
Mindennél előbbvaló.

Bár hazánk áldott ölétől
Az okosság elragad:
De annak édes nevétől
A jó szív mégis dagad.

Másutt is bőven valának
Jó napjaim s uraim:
De csak fűltek a hazának
Szent tüzétől csontjaim.

A boldogság kelletén is
Űltem, mint egy retecen,
Hogy nem szemlélhettem én is
Kedves füstöd, Debrecen!

Túlnan a magyar hazának
Végéről útra kelek,
S jöttem, amerre szívának
A hazúl fuvó szelek.

Sok volt a baj s a törődés,
Mely alatt erőm rogyott,
De az édesb képzelődés
Felejtette Somogyot.

Általkeltem a Dunának
Szőkén zajgó habjain
S a Kecskemét pusztájának
Széllel bélelt szirtjain.

A Tiszának sík partjára
Kiszállván a csónakon
Áldást mondván Dáciára,
Indúltam a lovakon.

Indúltam, mert úgy képzettem
Már mostanság magamat,
Hogy már a jó főldre tettem
Jó főldön nőtt lábamat.

Egészséggel, szép határa
A Tisza mellékinek,
Hol vígan símúl nyakára
A főldi a főldinek.

Úgy is lett, megláttam végre
Azt az áldott Karcagot,
Hol a kún a szép térségre
Halmoz sok száz asztagot.

Itt hosszas törődésemnek
Egy kis pihenése lett,
Vívén egy jó emberemnek
Házához a tisztelet;

Akit régi jótétéért
Lelkem mindég tisztele,
S mostani szivességéért
Tégyen jól az ég vele.

Kibe idegen színesség
Még úgy be nem kőltözött,
Hogy a szép magyar szívesség
Eltűnjön a szók között.

Mert ma sok is a szállóhoz
Holmi üres kompliment,
S fogjunk osztán a zokszóhoz,
Ha vendég uram kiment.

De engem olyhoz vezérle
A nyúgalmat szerző ég,
Kinek szavain fejérle
A magyar őszinteség.

Varróm ez: a szíves Varró
Kit bármi jó verselő,
Bármi festő és hímvarró
Jól nem adhatna elő.

Elég, hogy kik az országba
Tiszta szívet kérdenek,
Csak Karcagra a Kúnságba
Varró úrhoz jőjjenek.

Mert ki e kis tartományba
Keresztűlmenni talál,
Közemberbe, kapitányba
Termés kún szívet talál.

Éljenek ősök portáin
Soká az íly emberek,
Kiknek íly híres és fájin
Mind szívek, mind kenyerek.

Köszönöm a nyugvó szállást,
Tisztelt Varróm! köszönöm!
S hogy áldjam Karcagújszállást,
Ez is egy új ösztönöm.

1800. máj. 9.

Lócsere

Hol vagy most, Pégaze! amely, mint az árnyék-ölelő
Képzelődés érthetetlen hangokon adja elő,
Szárnyas ló vagy s a bérceket és magas kősziklákat
Megtetéző szárnyaidon hordod a poétákat.
Mely egy percbe előállasz vickándozva, mint a ló,
Mihelyt nagy fennyen kettyeget hozzád egy rongyos dalló.
És egy percbe odarántod, ahová parancsolja,
Ha negédes dühödtébe egy-két versét mormolja.
Te, ki ingyen hozod, viszed amaz ingyenélőket
S passus nélkűl országokon keresztűl teszed őket;
Plutóné ágyasházáig most lekalyimpáztatod,
Majd a csillagokon felűl felmongolfíroztatod:
Hol vagy most, Pégaze! mondom, állj ide az udvarra,
Vígy el engem, ha tovább nem, legalább Nádudvarra.
Mert nem kapok egy szárnyatlan lovacskát is Karcagon,
Noha elég nyerít itten a kúnsági pallagon.
Igazán hogy nincs Helikon-hegye ezen határnak,
Mert itt a szegény poéták a magok lován járnak.
Te jőjj hát elő, szárnyas ló, te vigyél haza engem,
Hogy majd ha szárnyas hátadon a levegőt kerengem
És meglátom a kún bírót szárnyatlan lovon menni,
Előtte a kalapom se méltóztassam levenni.
Tudom, hogy ha a kún banya meglát, tehenet fejet
S a garaboncás deáknak önként fog adni tejet.
Jövel, óh szárnyas Pégaze! Végy fel egy múzsák-fiát,
Ki nem a poétás főben kikoholt utopiát,
Nem Parnassust avagy Tempét akar rajtad bejárni,
Hanem Debrecenbe készűl, hol rég kívánják várni.
Csak a Veres-toronyig vígy, csak addig, óh, Pégaze!
Te is hipp-hopp hírivel jársz, óh Pégaze, igaz-e?
Jövel! még egyszer szóllítlak. – De nem felelsz szavamra,
Jaj, a poétaság mellett rászorúlok lábamra.
Vagy én poéta nem vagyok, vagy azok hazudtanak,
Kik poéta-fővel néked szárnyat s lételt adtanak.
Úgy van! én lemondok rólad. Ebnek kellesz, nem nekem,
Ha már csak Nádudvarig se csalhat el az énekem.
Eladlak. Most úgyis a ló becses, kell a remonda;
Ki magánál nagyobb urat tart lovának, bolond a'.
Majd ha egy magyar huszár húz farkadra farmatringot,
Nem versre, hanem attára porcogtatod a fingot. –
De mégsem adom el őtet. Menjen inkább cserére:
Jusson osztán akár magyar, akár cigány kezére!
Még a nyári vásár úgyis rám nézve soká esik,
Ej, a szárnyas lovat vásár nélkűl is megkeresik.
Nohát becsűletreméltó kúnsági uraimék,
Mondják meg, hogy aki lovat szeretne cserélni, mék?
Derék ló ez, amit adok. Homerus is ezen járt,
Hogy vénecske, az egy szárnyas lóba nem tesz semmi kárt,
Nem kell ennek sem zabola, sem kantárszár soha is,
Kengyel és sarkantyú nélkűl mindent megtesz maga is.
Éjjel, nappal, hegyen-vőlgyön, vízen egyaránt megyen,
Széllel élvén, nem kell róla gondolkodni, mit egyen.
Egy jó lóért elcserélem, vagy ha nem jó is nagyon,
Semmi! csak azt adják kentek, ami kenteknek vagyon.
Nem bánom én, legyen sánta, félszemű avagy görbe,
Csak a lábát tudja bírni s ne ejtsen a gödörbe.

Az elmátrónásodott Dóris

Dóris! míg úgy virágzottál,
Mint egy májusi szép fa,
Bokrétákat ajánlottál
Minden ifjú hajára.

Én is, más is szaggathattunk
Rólad friss virágokat,
Árnyékod alatt szíhattunk
Újító balzsamokat.

De virág-hullta szépséged
Hozván már gyümőlcsöket,
Kerűlünk, óh Dóris, téged
S álomtalan csőszödet.

Már most csak az ő számára
Kell neked virítani;
Kacsi! a más almájára
Számot sem kell tartani.

A szűz s mátróna a szemnek
Vét más-más tekintetet.
Tavasz van a szerelemnek,
Hideg ősz a tisztelet.

Hajdan egy pillantásodra
Mint kótogott kebelünk!
Most már komoly virtusodra
Bőlcs fázással ügyelünk.

Sovány lelkem titulussal
Bé kell érni néked már.
Kit mindennapos tónussal
Férjed morog, úgyebár?

Az a boldog kor eszébe
Asszonyságodnak jut-é,
Midőn ledér szerelmébe
Oly sok ifjú tégeté?

Dóris! Dóris! mit nem tettél
Az én lágy szívembe is.
Mi valál? de mivé lettél
Szent jármod alatt te is!

Már bút terem barázdáján
Asszonyságod homloka,
Már karcsú nyakad símáján
Hasat ereszt a toka.

Már, ahol domború voltál,
Lapos vagy és négyszegű:
Olyan állásra hajoltál,
Mint a bőgő-hegedű.

Már cédrusa szép testednek
Öles törzsök, nem súgár;
Egy pár narancsa mellyednek
Sárgadinnye-forma már.

Dóris! Dóris! mivé lettél
Szent jármod alatt te is!
De mit? jaj, akit szerettél,
Hanyatlani kezd az is.

Én is hanyatlok időmmel,
És kergetlek tégedet;
Nékem is roskadt erőmmel
Szivem meggémberedett.

Régi langom ellocsolta
Cipris pajzán gyermeke,
Virgonc kedvem elgázolta,
Csak füstöl szövétneke.

Elmém is, mely hajdanában
Az égnek tág boltjain
Átlövellt egy minutában
A Pégazus szárnyain.

Lassodik, s hogy megjárhassa
A szomszédság vőlgyeit,
Mankót fog és megolvassa
Minden tippenéseit.

Most is, hogy tréfás versembe
Játszhatnak még húrjaim,
Az, hogy ti juttok eszembe,
Régi kedves napjaim.

Sőt, Dóriskám! ha nem volna
Párod, úgy áldjon az ég
Szívem szívedhez hajolna,
S megifjodnám egyszer még.

Álomlátás

Mit álmodám az éjjel!
Óh, Dóri! mint csudállék
Két domború halomkát
Citére templománál.

Apró Meánderecskék
Kékellnek a virág közt
És egy parányi vőlgyön
Eltűnnek ágaikkal.
Ahol ti, lágy szerelmek
S víg gráciák, cicáztok
– – – fejérén
Tollászkodó galambid
Cirolgatod, Citére!
Pihegő fuvallatoktól
Habozva lengedeznek
A gyöngyvirág-barázdák,
Felettek a tetőn áll
Egy kláris-oldalú kút
Gyengén körűlölelve
Rózsákkal s ért eperrel,
Melyből az élet áldott
Forrása tiszta mézet
S hószín tejet szivárog.

A rózsakáva mellől
Nyilával a kis Ámor
Rám int; s alélva dűlök
Elasticus gyepére;
S azt képzelem magamnak,
Hogy én a Hébe boldog
Vánkossain henyélvén,
Mint égiek barátja
Nektárral ittasúlok.

Azomba, Dóri, halld csak!
Ütött az éj, az őrzők
Szavára felriadtam;
S hát bús fejem borúlva
Van a te kőldöködben.

Az én barátném, D. A. quodlibetjére

Mi a világ? ha képzelem,
Egy nagy quodlibetnek lelem
Az égi kék szőnyegen,
Melyben a sok csecsebecsét
S annak kisebb-nagyobb becsét
Nézi a bőlcs hidegen.

Holmi tűndöklő dibdábot,
A sors számára vett bábot,
Itt a Fatum elhinte:
És elrakatta magával
A játszi Harmoniával,
Ki oly szép tűndér mint Te.

Az elválás reggelén

Távollétembe
Képedet szívembe
Szent bélyegűl viselem,
Ne légy, szép érzékeny,
Te is feledékeny,
Legalább álmodj velem.

Impromptu egy cseresznyefa-levelet rágó hernyóra

Tavaszlott éltem bimbója,
De titkon rágván hernyója,
Korán hervadásra dűlt.
Hernyóm, kiben gyönyörködtem,
Pillangóvá vált előttem
S frissebb rózsákra repűlt.

Szívem titkon…

Szívem titkon azt beszéli,
Hogy egy szív rá gerjedez:
Óh, nem magam nemembéli
Olvasó, tán te vagy ez!

Hymenhez

Gyanús Hymen! sokan bánják,
Hogy a szívet nyűgbe hányják
Komor fogadásaid:
Édes Hymen!
Az enyímen
Csiklandók szent láncaid.

A hajókázó Ámor

Ámor egy narancshéjacskán
Fel s alá kormányozott.
S egy szívbe e kis vasmacskán
Kikötni szándékozott:
De a sors szelet indított,
Tengert, mindent rázúdított,
A kis vasmacska eltört,
S szegény Ámor hajót tört!

Egy eltörött vasmacskára

Arany lánccal kötélek
Szívemhez, égi lélek!
S a révpartra jutott remény
Vasmacskáján pihentem én:
De jaj! mind a vasmacska,
Mind az arany láncocska,
Mind a reménység oda van,
S ki, mint én, oly boldogtalan?

A hízelkedő

Vigyázz! ha a hízelkedő
Rád mosolyog: oly tűkör ő,
Kit mindég készen találsz:
Színén lefestve láthatod
Saját rózsás ábrázatod:
De csak míg előtte állsz.

A fiatal remény

Reményt reménylt az ifjacska,
Hányván a sors habja;
Eltört, eltört a vasmacska,
Ímhol a darabja…

A szépség ereje a bajnoki szíven

Questo fu il premio del mio lungo amore.
Vicini.

A szép Jeanettéhez

Kisasszony!

Sem a hiú kacéroknak, minémű ama záporbeszédű Stutzer s amaz
agyatlan szép coquette, sem a mély lelkek számára nem írok én: mert
ezeket meg nem érdemlem, amazok meg nem érdemlenek. A múzsáknak
legjobb baráti a gráciák: én is ezeknek képviselőit keresem fel akik
éreznek, akik gondolkodnak, akik valódi nyájasok, és szép orcájokból a
szép lélek mosolyog ki, szóval: akik olyanok, mint a kisasszony, hogy
itt is az én kedves Wielandom szavaival éljek.

Die mit dem Gürtel der Venus geschmückt,
Die Seelen fesselt, die Augen entzückt,

Ami egyszer szép, hogy ne tudná, mi a szép? s ki ítélhetné meg
jobban a mások érzéseit, mint akik magok csupa érzékenyek? Úgyis az
asszonyszemélyekkel vélek születik s a szerencsés nevelés által
ingerlőbbé tétetik valamely kellemetes bizarria, mely a poétákat
férfitársaiktól megkülönbözteti. Így tehát az érzékeny szépeknek
tetszését ha megnyerem, a természet maga szól énmellettem, s még
előre számot merészlek tartani a poéták borostyánjára.

Me iuvat in gremio doctae legisse puellae,
Auribus et castis scripta probasse mea.

Ha jelenlétemkor nem elég vagyok az ő múlattatásokra, kirepűl
lelkem testemnek gyarló kalitkájából, s mint a magános filemile,
Látatlanúl zeng őkörűltök. És a kisasszony, tudom, oly jó érzésű lesz,
hogy néha a kűlfőldi kanárikról nem átalja figyelmét az itthoni bokrok
madárkái felé is fordítani.

Mostan pedig e kis ajándékot méltóztassa tőlem kegyesen elfogadni,
s megjutalmazni azzal, amit nevesszívű Borbély-ja, ezerekért nem adna
életadó pillantásával. Úgy igyekeztem, hogy belsője, külsője méltó
légyen a gráciákhoz, méltó a kisasszonyhoz.

Magamat ami illet: az én kűlsőm olyan, mint a magának hagyott
természet; belsőm hasonló a tavaszhoz, mely mikor borongós is, játszik
és teremt. Csókolom kezeit!

Miskolc, júl. 25. d. 1800.

Megúnta Márs a harcoknak
Orrprüszköltető porát,
S elhagyá a bajnokoknak
Vérbe fördött táborát.

Ama zőld hegyek mellyékén,[1]
Hol a nektár csordogál,
Hol a Sajó szép vidékén
Sajó végig folydogál,

Széjjelnézett egy szép este
És oly helyet keresett,
Hol elfáradt vitéz teste
Nyúgodjon egy keveset.

Úgyis Vayt[2] jól esmérte
E hazánk nagy emberét,
Ki felkötötte volt érte
A nemesség fegyverét.

És aki most azért vájja
Debrecennek dombjait,
Hogy bő étekkel táplálja
Az ágyúk éh gyomrait.

Itt akart hát megpihenni
A hadaknak istene,
Únalmára kezdvén lenni
A feldúlt várak szene.

Ruháját leterítette
A Sajó zőld partjain,
Fegyverét a szél lengette
Egy vén fűzfa gallyain,

Melynek ritkás árnyékára
A hold ingó fényt vetett,
S a Márs füstös bajusszára
Irtózva tekingetett.

*

Nyúgodj, szelídíthetetlen
Isten! nyúgodj egy kicsint,
Majd a trombiták kegyetlen
Hangja ismét kardra int.

Nyúgodj! ím a lármás hadnak
Fegyvere most nem zörög,
Csak e patak zúg s álmadnak
Únszolására csörög.

De ébredj fel! a cserébe
Egy szép szűz megszólala,
Jön a kedves-kellő Hébe![3]
Az ifjúság angyala.

Ébredj! ím, zőld pálmaágot
Tart kezében s hozzád jő,
Hogy a vitéz bátorságot
Benned megtisztelje ő.

*

Úgy van: Mársnak homlokára
Tábori koszorút fűz,
Bíbor szájával szájára
Egypár csókot vét a szűz.

Megkötözi friss rózsával
Vasba burkolt karjait,
S Vénus övszorítójával[4]
Megbékózza lábait.

"Kelj fel, vitéz! (úgymond néki)
Esmérd meg érdemedet,
Ím, a Vénus ajándéki
Megtiszteltek tégedet."

Felkél a táborok atyja
E szókra az álomból,
Hébét gyengén szorítgatja
És a szép szűznek így szól:

"Légyen Borbély kapitányé[5]
Ez a pálmakoszorú,
Rózsád a legszebb leányé:
Engem vár több háború.

Most jőjj velem." E szavára
Elhagyák a patakot,
És béindúlnak Zsolcára,
Hol az a Vay[6] lakott,

Ki hajdan mint politikus
Tűndöklött a hazába.
Most, mint egy magyar Atticus,[7]
Nagyobb önnön-magába,

Kinek szárnya alá vonja
A magyar Pindus magát,
A Hegyalja Hélikonja
Úgy nézi, mint csillagát.

*

Borbélyt, ki már Zsanétjával[8]
Szép reményjét érlelé,
Nemesszívű barátjával[9]
Mávors éppen itt lelé.

Jósa tartá a leánynak
S a vitéznek karjait;
Szól Márs és a kapitánynak
Nyújtja pálmaágait:

"Hozzám mindenkor hív voltál,
Érdemed már elég nagy,
Hazádért sokat harcoltál;
Munkát győztél: ember vagy!

Felhágtál a becsűletnek
Oly polcára már te is,
Hová sokan nem érhetnek
Késő vénségekbe is:

Mondj tehát válét a hadnak,
Érdemes vitéz személy!
Hogy hazádnak és magadnak
És a békességnek élj.

Nesze ez a véres pálma,
Amelyért fáradt szablyád;
De díszesebb kincs is száll ma,
Óh nemes bajnok, terád.

Zsanét ez, kinek szemében
Ragyogva olvashatod,
Hogy a boldogság ölében
Arany időd várhatod.

Letörli bársony hajával
Poros izzadságodat,
Csókolván rózsaszájával
Gondlepte homlokodat.

De még, hogy próbára végyem
Férfi-szíved várfokát
S annál édesebbé tégyem
Íly szép kincsed birtokát,

Kerengést hányok célodba,[10]
Meggátolom útadat,
Ha nem csüggedsz szándékodba,
Elnyered várt váradat.

Tűrve méltó feltalálni
Egy halandó gráciát,
S katonadolog kiállni,
Fiam, a strapáciát."

*

Hébe a fűzér rózsával
Mindjárt öszveköti hát,
A vitéz pardupéjával
A szép kisasszony haját,

Sőt kezeket is kezekkel
A rózsanyűgbe veti
S mond: "Nem cserél istenekkel,
Aki egymást szereti![11]

Truccoltok a halandóság
Nyomorúlt határain,
A kölcsönös hajlandóság
Hord a menny tornácain.

Kérdjétek meg a hazának
Terhétől fáradt Vayt,
Ki adott erőt vállának,
Édesítvén bajait?

Nem az ő szíve felének[12]
Ritka tálentoma-é?
Nem a Zsanét szép képének
Szép originálja-é?

Úgy van: az eltikkadt virtus
Megújítja erejét,
Midőn egy szerelmes mirtus
Hűsíti forró fejét.

És te, szép szűz, örűlj néki,
Hogy vitézhez kapcsolnak,
Mert leghívebb martaléki
A vitézek Ámornak.

Lám, hogy a szép asszonyságnak
Róma is lágy rabja volt,
Aki előtt fél világnak
Térde hajdan meghajolt.[13]

Te is e hódíthatatlan
Szíven uralkodni fogsz,
Mihelyt hasonlíthatatlan
Képeddel rá mosolyogsz.

Szeresd; mert akik becsűlni
Tudják a vitézeket,
Tudnak a hazának szűlni
Ők is vitéz gyermeket.

Kívánom is, díszesedjen
Két nemes ház véletek.
S országunk egykor kérkedjen,
Hogy hérókat szűltetek,

Kedves nevetek dícsérjék
Annak késő fiai,
És ebben is megesmérjék,
Hogy közjóra élt Vay!"

*

Jósa pedig, hogy szent célját
A két pár elérheté,
Barátját és barátnéját
Csókokkal hintegeté.

Mondván: "Húgom, ma rád szálla
A boldogság, úgye jó?
S úgye drusza, nincsen nála
Szebb kapitány-penzió?"

*

Dieux! De quels doux plaisirs s'enyvrent deux époux.
Dont l' Amour a formé la chaîne fortunée!

Berquin

Epigramm Leonórához

Azt mondod, Leonóra, hogy tizennyolc
Esztendőbe forogsz: hogy is ne hinném?
Tíz esztendeje már, hogy mondod.

Az estvéhez

Csendes este! légy tanúja,
Mint kesergek én.
Szívemet mint vérzi búja
Lilla szép nevén.
Lágy árnyékkal
Szőjj be engemet
S e tájékkal
Zengd keservemet.
Mert csalárd az emberekben
Már a szív nagyon,
És az érzéketlenekben
Több kegyes vagyon.

Csendes este! ah, tekints le,
Nézd e bánatot.
Könny helyett szememre hints le
Tiszta harmatot:
Mert elfogytak
Régi könnyeim,
Úgy rámrogytak
Szenvedéseim.
Nincsen, aki sírna vélem,
Szánna engemet.
Így vesződöm, míg leélem
Kínos éltemet.

Csendes este! Már alusznak
Mások édesen,
Vagy viszonti kedvbe úsznak
Ők szerelmesen.
Én aggódom:
Hát mit is tegyek?
Nincs más módom,
Nincs hová legyek.
Édes este! ah, ne hagyj el,
Zárj le más szemet,
És lakásodig ragadj el
Innen engemet.

Csendes este! balzsamozd el
Durva kínomat,
Vagy reám végtére hozd el
Várt halálomat.
Mert fájdalmam
Többre, többre nő,
És nyúgalmam
Senkitől se jő.
Lilla is midőn eszembe
Ötlik, elhalok
S újra felfakadt sebembe
Szinte meghalok.

Csendes este! ah, ne hozd el
Még halálomat,
Kérlek, óh, ne balzsamozd el
Gyenge kínomat.
Inkább áztasd
Szűz szemed te is
És dupláztasd
Kínom ezzel is.
Lilla vesztén sírdogálni
Drága sors nekem,
Sírdogálva haldogálni
Szép halál nekem.

1800. szeptember 20.

Fillishez

A semmiség örök tavába
Ifjúkorod javát hiába,
Szép húgom! óh ne hánd;
Úgy éld virágit a tavasznak,
Hogy majd ha mellyeden megasznak,
Elveszteket ne bánd.

Ne higyj a nyájasan mosolygó,
A gráciák kertébe bolygó
Lepkéknek, óh ne higyj!
Ezek csak új rózsákra futnak
És hirtelen vénségre jutnak;
Ne hidd, nem tart ez így.

Én is neveltem egy virágot,
Kit lopva egy hernyócska rágott,
Emésztvén édesen;
De végre lepke vált belőle,
S újabb virág után előle
Eltűnt negédesen.

Óh, mennyi bút láttam miatta!
Már lelkem elcsüggedt alatta,
A szívem öszvetört;
Kedvet haszontalan kerestem
Másutt, mihelyt attól elestem,
Ki édesen gyötört.

A szép napok hosszak valának,
Az éjszakák nem nyugtatának,
Hogy ő máshoz hajolt,
Szétnéztem és sehol se láttam
Azt, akit oly híven imádtam:
S egész főld puszta volt.

Most is, ha foly könnyhullatásom,
Csupán ez egy vígasztalásom:
Hogy ő a hitszegő!
A tiszta szívet megvetette,
Ki őtet oly forrón szerette,
S reám méltatlan ő.

Borbély granáriumára

A XVIII-adik száznak
Ősze utólsó végén
Lett rakása e magháznak
Borbély Sándor kőltségén.

1800. december

1801

A békétlenkedő

I

Tavasz

Ejnye, már az esztendőnek
Silány napjai eljőnek,
Itt a kedvetlen tavasz.
Locsos, pocsos minden napja,
Komor a bőjtmás hónapja.
Április csalárd, ravasz.
Sovány szelek süvőltése,
Száraz porral kerengése
Torkot, mellet terhelő,
Huruttal kerűl elő.

Kinek volna kedve benne!
Bárcsak hamar vége lenne
Únalmas óráinak.
Szemem bármerre tekintsen,
Sem gyümőlcse semmi nincsen
Kertem puszta fáinak.
Mit ér zőldje a szőlőnek,
Ha rajta fürtök nem nőnek,
Mit ér a bimbó, virág,
Ha körtvélyt nem nyújt az ág?

Barmaim, jaj, be soványok,
Elfogyott a takarmányok,
Már sem széna, sem mező,
Ezer az ember szükségi,
Nincs új, elfogyott a régi,
Majd kihúz az éhező.
Óh, bárcsak hamar nyár lenne,
E silány tavasz elmenne:
Uram! uram! talán már
Nem is fog már lenni nyár!

II

Nyár

Haj, haj, no! be elfáradtam,
Ugyan nagyon megizzadtam,
Adjatok egy kis vizet!
A nyári napnak hésége
Éltünk terhe, veszettsége,
Csak, csak ilyennel fizet;
Uram, szűntesd a héséget,
Mert magunkat is eléget.
Tikkasztó kánikulánk
Bűnünkért van csapva ránk.

Testünket alig bírhatjuk,
Lélekszakadva aratjuk
Ami kis termésünk jött;
Vetegettük hideg szélbe,
Most takarjuk forró délbe
Dudva és bogács között;
Amit e' még meg nem fojtott,
Szipoly és sáskaraj tojt ott,
S amit ez is meghagya,
Elsütötte a ragya.

A hosszú napnak terhétől,
A munka keménységétől
Csigázódik életünk.
Mégis mindezért végtére
Mi a szegény ember bére!
Aggunk s alig ehetünk.
Mennykő, villám és mennydörgés
Mind, amit nyér a könyörgés,
Forgószél és jégeső,
Ami a munkánkra jő.

III

Ősz

A fejem már majd megbódúl,
Annyi a gond, mely rámtódúl,
Érik a gohér nagyon.
Szintúgy félek még előre,
Ha ránézek a szőllőre,
A szüret s baj itt vagyon;
Restellek már ki is menni,
Eső esik, mit kell tenni,
Alhatnám is, de nem is,
Mozogni kén nékem is.

Most jőnek már, haj, most jőnek
A megaggott esztendőnek
Legkomorabb részei,
Borong, tolong a kedvetlen
Őszi felhő, és szünetlen
Bugyognak locs cseppjei.
Bent ásítok, kint meg ázom,
Bent didergek, kint meg fázom,
Szomorú ősz, haj, haj, haj!
Benn is baj most, kinn is baj.

Bárcsak meleg napfény volna,
Vagy kemény télre hajolna
Már ez a locspocs idő.
Mert most setét ködbe fedve
Sínlik az embernek kedve,
S azért hozzám más se jő.
De ha jő is, mit csinálunk?
Csak únalom lakik nálunk;
Most is bú és álom nyom:
Jaj be fáj a vékonyom.

IV

Tél

No eljöttél valahára,
Gyászos tél, a főld nyakára,
És az erszényt oldozod:
Együk most már munkánk bérét,
Igyuk saját testünk vérét,
Már az inséget hozod.
Igazán, hogy minél rosszabb
A te részed, annál hosszabb,
Életünkből majd fél rész
A te napjaidba vész.

Elrablod a kikeletnek
Tején hízott természetnek
Gyönyörűségit magad;
Mindent, amit a termékeny
Nyár s ősz adott a vidéken,
Fagyod tőlünk elragad.
Csak számodra munkálódunk,
Érted élünk és aggódunk,
S midőn mindent elragadsz,
Magad csak kedvet sem adsz.

Tömlöccé teszed szobánkat,
Kertünket és gyümőlcsfánkat
Zúzzal virágoztatod.
És azalatt nagy lármával
Kimormolsz szélhahotával
S jégfogad vicsorgatod.
Ne dúld fel minden kedvünket,
Enyhítsd megúnt életünket,
Bocsásd hozzánk a tavaszt,
Szívszakadva várjuk azt.

Purgomák

I

Purgoma nem jó szó: mért? mert görög. Úgyde magyar lett:
A görög is bár így lenne hazánkba magyar.

II

Jancsi! az Árpádom hosszúlod. Purgoma kell-é?
Kurta ez, óh Jancsim, s kurta eszedbe való.
Nincs az is ínyedhez. De nem is csuda, mert ha nem érted,
Úgye ez is hosszú, és az is, úgye, rövid.

III

Mézet ereszt, ha vagyon hátúl fulánkja, az apró
Purgoma; hogyha utól a fara tompa, here.
Én ugyan e kasból kiölém a tompa heréket:
Úgye hogy itt, Főldim, mégis elégre találsz?

IV

Új magyarok lettünk; mert ázsiabéli szokásunk,
Régi ruhánk, nyelvünk már ma kudarcra kerűlt.
Tőlünk, ó-magyarok, nemetek csak ezekbe különböz:
Hogy ti fejérebb színt, mink feketébbet adunk,
És hogy az elrontó idegen járomba mi végre
Lettünk új-magyarok, tik pedig ó-magyarok.

V

A vén Kopácsi esküszik, hogy ifjantan
Nem jött fel a bor asztalára víz nélkűl.
Úgy van: de csaplár volt Kopácsi ifjantan;
S most már azért van módja tiszta bort inni.

A nap innepe

"Idvez légy, áldás forrása,
Világosság tengere,
Munkás halandók lámpása,
Életünk rúgó-ere!

Te mutatod meg minékünk,
Mi fejér, mi fekete?
Te általad bús vidékünk
Örömkertté tétete.

Halmainkat, völgyeinket
Örömbe öltözteted
És sorvadó beteginket
Erőddel élesztgeted.

Süss atyáink templomába,
Süss szent súgáriddal bé
S a setét telet honjába
Kergesd, tőlünk másfelé.

Im, az innep szűzecskéi
Elődbe kiszállanak,
S jótéted első zsengéi
Kaskáikban látszanak.

Fogadd el ez apróságot
Hozzánk-jöttöd innepén,
Óh te, ki fényt s gazdagságot
Hintesz el Pérú gyepén!"

Az inkák így éneklének,
Így a nap leányai,
Így a Kuszkó szent helyének
Minden béavattjai,

Midőn hozzájuk megtére
A rokon nap fényivel
És hazájok édenjére
Fényt és termést szóra el.

Hát mi miként innepeljünk
Néked, óh keszthelyi nap,
Kitől éden lesz lakhelyünk.
Kitől népünk fényre kap?

Óh, tiszteld minden haboddal,
Balatonnak Tétise!
Mert ki tesz jót tájékoddal?
Festetics, vagy senki se.

A palatinusné halálára

I

A nekiszépűlt Budára
Nádorispányunk számára
Egy áloét hoztak volt:
De alig lett virágzása,
Mint az áloék szokása,
Ő is azonnal megholt.[1]

II

Szépeink közt megjelenvén,
Angyalnak ítéltenek:
Most az angyalokhoz menvén,
Óh! minek nevezzenek?

Az áloé egy fejedelmi virága a fejedelmi kerteknek; mihelyt
elvirágzik és magzik, azonnal meghal

Dr. Főldiről egy töredék

A természet erős búvárja, az északi Linné
S a szép Sulzer, ama jó ízlés mestere, Főldit,
Míg ő tiszta szavú lantján Eratónak ölében
Árpádnak fiait gyönyörűbb hangokra tanítja,
S felnyitván az egész természetet, öszveseregli
Tág elméjében az egész holdalji világot,
Felragadák csuda karjaikon e főldi hazából.

Sulzer bévezeté e képződési világba,
Melybe az ízlésnek felséges temploma mellett
A gyönyörű lelkek tűndöklenek: a sok idétlen
Elme pedig nyomorúlt nyűg közt a porba rikácsol.
"Jöszte idébb, úgymond, Főldim, nesze lant, nesze korbács!
Ezzel az ízlésnek szentebb törvényire szoktasd
Polgártársaidat, kik szép tudományra születtek;
Mert lát'd mennyi magyar vagyon itt: de – de mennyi pedántok,
Névnapi rigmisták, szélmalmok nyüzsgenek itten,
Akik ezen helynek nagy mérészelve tapodják
Szent küszöbét! Itt a korbács, verj görbe nyakokra."
Lantját megköszöné, korbáccsát másnak ajánlá.

Ekkor gyenge babért fűzvén gondlepte fejére,
Felveszi őt Linné, és minden főldi teremtést
Feljűlről neki megmutogat, valamit csak az égnek,
Főldnek, tengernek tág gyomra magába befoglal.
Egy nagy öregbítő csövet adván nékie, így szól:
"Látod-e, mely kicsiny itt a főld, félrésze vizekkel
Béfoglalva setét zőldes, félrésze világos,
S mint félérésű citrom hintálva tulajdon
Terhe nyomásától, lóg a nagy semminek ágán.
Mennyi piciny férgek mászkálnak rajta, balénák,
Hány bogarak járják túlnan? mind bérci vadökrök,
Mind elefántok azok; kik közt a büszke halandók,
Mint a hangyafiak, hitvány munkába nyüzsögnek.
Úgye csekélység így minden? Most már az üvegcsőt
Megfordítva tekintsd: ím, a végetlen üregben
Főldi hazád mértéketlen nagy tengelye végén
Tágos gőzgömböt, hóbérceket, öszvetolúló
Tengereket sok ezer mértfőldnyire mint hemperget.
Látsz-e amott egy rettenetes csudaállatot? ímé,
Mint amaz egyszarvú fenevad, mérgébe kietlen
Lábaival tombol, szemeit borzasztja dühösség.
Mint mérsékli kemény szarvát fenyegetve, hogy azzal
Vagy tőlgyfát vagy vén jegenyét csapjon le derékba.
Gondolod-é, mi ez a Behemót? Egy lyánka kezéből
Kisded teste miatt kicsuszamlott két-napi bolha."

1801

Főtiszteletű és méltóságos pókatelki
Kondé Miklós őnagyságának tiszteletére

Még mindég csak setét búkkal
Ráncolván homlokodat,
Emberölő háborúkkal
Erőltetted lantodat,
Vagy a pompás természetnek
Andalogván útjain,
Néha a szűz szeretetnek
Pihentél meg karjain:
De most, Múzsám! békességnek
Innepit kell zengened,
És a császári felségnek
Nevét dicsőítened,
Ki a véres diadalmat
Népiért feláldozá
És a hószín nyúgodalmat
Hazánkba visszahozá.
Trónussát (melyet sokáig
Tüzes felhő fedezett,
Mely a világ négy sarkáig
Dörgött, ölt, mennykövezett)
Most oly áldott nappá tette,
Mely fényt és életet ád.
Óh, kegyes király, érette
Örök hálá szálljon rád!
Ím, egy korona, amelyet
Készít néked minden hív,
Melyen brilliántok helyett
Van egy-egy jó magyar szív;
Nincsenek rajt' Indiának
Néger-vesztő gyöngyei,
Hanem milliom anyának
Megvígasztalt könnyei.
A felvídult mezők, kertek
Cifrázzák kerűletét.
Melyek elhagyva hevertek,
Lakos nélkül, szerteszét.
A népnek megkímélt vére
Bíbor béllést ád alá,
S fényje önnön érdemidnek
Arany almát függeszt rá.
Jer, tedd fel, óh haza atyja!
Itt nagy lelkednek jele.
Mely kevés király mondhatja,
Hogy ő ílyet visele!
És te, Múzsám! olajfával
Kerítvén homlokodat,
Vedd fel innepi pompával
Philanthropus lantodat.
Jer velem a békességnek
Újúló tornáciba,
Melynek száz óltárok égnek
Mohos omladékiba.
A népek köz vígságára
Készíts éneket velem:
Mert meggyőzte utóljára
Magát a győzedelem!
Jer, s keljünk túl a Hágónak[1]
Meredek csapásain,
Adj koncertet az ekhónak
Hazám boros halmain.
Édes szülötte főldemnek
Fővárosát járjuk meg,
Hol sok magyar fejdelemnek
Hamvain szent éj lebeg.
Nézd, mint tapsol a nemesség,
A szegény mint örvendez.
Óh, mit nem tesz a békesség!

Óh, – de mit hallok? – mi ez?
Kolonics nagy templomába
Éneklő leánykar zeng,
A lágy szellőknek fújtába
Róla kedves ekhó leng.
A harangok kondúltára
Örömtrombita ropog,[2]
Tíz-húsz hegedű-trillára
Öt-hat bot dobja kopog.
A muzsikák szent királya[3]
Ezer síppal sír, zeng, bong,
És pompás symphoniája
A temjénfüstbe zsibong.
Múzsám (mert szent borzadástól
Eltelvén, nem nézhetem,
A sok hangtól és lámpástól
Elalélt fülem, szemem)
Nézd azt, ki bíbor ruhába
Űl a főóltár megett,
Arany pálcát tart jobbjába,
Fején papi süveget.
Óh, mely kellemes méltóság,
Amely tekintetén űl,
Mely mennyei világosság
Súgároz feje körűl.
Nézd jobbról-balról mellette
A hír s haza angyalát:
Óh, mi két szent követ vette
Körűl az ő oldalát!
Zsámolyának grádicsára
Egy-egy tudomány leűl:
Óh, íly férfit bizonyára
Menny, haza, ész mind becsűl!
Tán Kondé ő? "Ő" egy égi
Szózat ekként felele,
Vagy hogy itten a hegységi
Ekhó szólalt meg vele.
Elég, hogy én rendbe szedtem
Azonnal a húrokat,
És Múzsámmal kísértettem
Élő hangon azokat.
Készűltem, hogy szent Péterhez
Hasonlítom őtet én!
Vagy a legfőbb szent emberhez,
Aki űlt Péter székén;
S hetedik Pius nevével
Vetem egybe nagy nevét,
Ki betőlté érdemével
A világ ürűlt helyét,[4]
Vagy legalább a hazának
Első térítőjihez
S e váradi kathedrának
Mérem fő díszeihez.
De gyarló lantom csak zörgött
Pengető újjom alatt,
Húrja aléltan nyöszörgött,
Hol szakadt, hol leszaladt.
Íly nemes tárgy nagy vóltával
Nem bírván, félre vetem,
S készűlök, hogy csak prózával
Ejtem meg tiszteletem;
Hogy majd sok jókívánással
Idvezlem e főpapot,
S kívánok néki áldással
Rakott sok ezer napot;
S hogy miképpen a hazának
Eddig oszlopa vala,
Úgy most az ekklésiának
Légyen őrző angyala;
És hogy midőn e sárházi
Életből mennybe megyen,
A Batthyány s Eszterházy
Dicsőűlt társa legyen:
Midőn…

Az ember, a poézis első tárgya

Óh, mely örömben folytak el ekkorig
Zsengére nyíló napjaim! óh, miként
Érzém, hogy élni s Tháliának
Rózsanyakán enyelegni édes!

Víg borzadással jártam el a görög
Szépségek és a római nagy világ
Pompás maradványit; s ezeknek
Sírja felett az olasz negédes

Kertjébe szedtem drága narancsokat!
A franc mezőket láttam; az Álbion
Barlangiban s a német erdők
Bérceiben örömöt találtam.

Olykor hevítvén lelkemet is belől
Új képzelések s büszke vetélkedés,
Lantot ragadtam, s a lapályos
Dácia térmezején danolván,

A főldnek aljáról felemelkedém;
A felleg elnyelt, mennyei képzetim,
Mint a habok, felfogtak, s úsztam
Gondolatim csuda tengerében.

"Mérész halandó! lelkesedett iszap!"
Így zenge hozzám egy levegői hang,
"Szentségtelen létedre nem félsz
Angyali pitvarokat tapodni?

Ki vagy, miért vagy, hol lakol? és kinek
Számára mozgasz? s végre mivé leszel?
Míg ezt ki nem vizsgálod, addig
Por vagy, az is leszel." E szavára,

Mint lenge párák éjjeli csillaga,
A tágas éther mennyezetén alól
Sebes bukással főldre hullván,
Csak csupa por, hamu lett belőlem.

Erdődi Lajoshoz

Szép elméd nézzem-e, vagy nemes lelkedet?
Erdődi! mindkettő naggyá tett tégedet,
Hígabb éggel táplált Múzsádat ölelem,
Eredeti magyar szívedet tisztelem.
Írj, s félistenekké lésznek ama nagyok,
Kik dicséreténél én, én kisebb vagyok.
Majd a te neved is szent marad minálunk,
Sírodra érdemlett borostyánt plántálunk:
Addig is siratván e hazánkfiait,
Csak az vígasztal, hogy bírunk még két Vayt.

1801. július 7.

Kazinczyhoz, mikor kiszabadúlt

Hogy Orpheus, kit a halál fiának,
Az őrebtől felfaltnak gondolának,
S barlangjaikba jajgatának
Hebrus szelíd leányai,
Véletlen a kies Haemus hegyére
A poklok félelmes torkából,
Plútónak zordon országából
Mennybéli lantjával kiére:
Örűltek a folyamatok,
Örűlt minden part és sziget,
Örűlt hegy, völgy, mező, liget,
Örűltek a vadállatok;
Főként Eumolpus, a tanítvány,
Bús húrjait feligazítván,
Zengette őtet énekén
És úgy örűlt: mint Néked én.

1801. június

Az estike

Míg az égi nap felette
Hév világát terjegette,
Gyászba hordozá magát,
Most, hogy a halálos éjjel
Bírja, szebben hinti széjjel
Lelke a virtus szagát.

Izenget már...

Izenget már valahára
A párosság istene,
Hogy már az ember ágyára
Egy emberné illene.
Nem soká él a halandó,
A jó szerencse múlandó,
Házasodni kellene.

Már a nádat elvetettem,
Melyen véled, hajdani
Gyermekkorunkban, szerettem
Fel s alá lovaglani.
Alkudni kén a lyányokkal,
Akik szótalan bábjokkal
Elúntak már játszani.

Érzem, hogy egy nagy hízakja
Van szívemnek félfelől;
De ki lesz, aki bérakja
Azt a hízakot belől?
Több leány van, mint pillangó,
Válogathatni, de bangó,
Aki nézgél csak elől.

Egynek tetszik szép formája,
Másnak deli termete,
Annak mézes-mázos szája,
Ennek jó természete.
Én is közlöm hát, barátom,
Milyen lesz az én sajátom
Erkőlcse s tekintete.

A Hafíz sírhalma

Egy

Sírászi barna hőlgyek,
Kökényszemű leányok,
Őltözzetek selyembe,
És kebletek fejérét
Rózsákkal ékesítvén,
Karikába font karokkal
Zengjétek e dalocskát
Hafíz halomja mellett:

"Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse."

Mind

Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse.

Egy

Tőlts bort, leányka, tőlts bort;
Kedvellem a piros bort,
Mely a sírászi hegynek
Boldog kövén tenyészik.
Nincs több bor e világon,
Nincs több ehez hasonló;
Setét ez és aranyszín,
Szívem kinyílik ettől,
Öröm pezseg szememben,
Boldog vagyok, s alélva
Simúlok édesemnek
A szeghajú legénynek
Ölébe és elalszom.
Felébredek, leánykák,
Ittam; de mégsem érzek
Az én fejembe terhet.
Zengjétek, óh leánykák,
Ez égi bor hatalmát,
És tőltsetek Hafíznak
Sírjára is belőle
A tarka rózsa közzé,
Az ő danái vígak,
Örömhozók, erősek,
Szerelmeket lehellők,
Mint a bor, a piros bor.

Mind

Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse.

Egy

Most nyílnak a virágok:
A rózsa, mint királyné;
Űl tarka trónusában,
S a nárcisok körűlte
Fenn-állva udvarolnak.
Tulipántok és kükörcsök
S jácintusok borúlnak
Királyi zsámolyára:
S a szép tavasz felette
Kék kárpitot lobogtat.
Viríts becses ligetke,
Viríts ezer virággal,
S felhőzd bé illatoddal
A jó Hafíz halomját!
Ti pedig, piros leányok,
Jertek begyezni rózsát
A jó Hafíz gyepéről,
Kinek égi lelke nyájas,
Mint rózsa; s drága híre,
Mint rózsaszag, kiterjedt
Szívünkre és hazánkra.

Mind

Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse.

Egy

A zőld bokorba hallom
A filmilét danolni,
Hallgassatok, leánykák!
Most andalogva lejtőz,
Majd felfelé cikornyáz,
Majd harsog és ledörmög,
Kanyarog, siet, rezeg, nyújt.
Be hathatós! be vídám!
Be gyenge és szerelmes!
Ah! így danolgatott ő,
A kellemes poéta,
Ki e halomba nyugszik.
De lelke e dalok közt
Édes lebágyadással
Szállott el a vidékről
Éden leányi közzé:
Miként eme madárka,
Mely már alélva hullt le
A rózsa szép ölébe.

Mind

Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse.

Egy

Légy idvez, óh, poéták
S bőlcsek hazája, Sírász!
Ellepte a te híred
A napkelet vidékét
S a főldövezte tengert.
Mert a te kőfalad közt
Óltára áll az észnek:
És citromerdeidben
Száz verselők danolnak.
Kiknek szavára zengnek
Az ispaháni tornyok,
A Tigris és az Indus.
De mék tud énekelni
Sírász szülötti közzűl
Úgy, mint ez a mi dallónk,
Ki e halomba nyugszik?
Rakjátok, óh poéták,
Koszorútokat Hafíznak
Sírjára s énekéből
Tanúljatok közöttünk
Danolni és szeretni.

Mind

Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse.

Egy

Szép szűzek ám az ozman
Anyáknak a szülötti;
Mégis Georgiának
Karcsú leányit inkább
Veszi s becsűli Stambul.
Cirkassziát az észak
Rózsái ékesítik,
S a barna szép arabnét
A déli nap csudálja.
Bogárszeműek a te
Lyánkáid, óh Szamarkánd!
És rózsaszínnel ékes,
Óh Kásmir, a te hőlgyed!
De egész Kelet határán
Csak Persiába nőnek
S a büszke Persiában
Csak Fárs kies vidékén
S a fársi tartományban
Csak a sírászi főldön
Legszebb szemek, karocskák
És szájak, arcok, emlők,
Nyájas leányi szívek,
Világcsudálta szűzek.
És óh, Hafíz! tenéked,
Ím, e dicső leányok
Jöttek köszönni dallod.
Ily ritka főldi nimfák
Táncolnak, énekelnek
Sírod halomja mellett,
A legdelibb leányok,
Legszebbek a világon!

Mind

Légy idvez, óh, Hafíznak
Sírhalma, melybe nyugszik
A rózsabokrok alján
Kelet édes énekesse.

Egy

Mit érzek! a virágok
Bimbóikon kinéznek,
Habosan terűl az illat,
A fellegek szaladnak,
Belőlök a szelíd nap
Mosolyog derűlt egünkre.
A filmilék zenegnek,
S egy szellet a rózsának
Bimbóiból kilendűl:
Mit, ah, mit érzek! édes
E szellet ihletése!
Óh szent öröm! szerelmek!
Megelégedés nyomási!
Te vagy, te vagy Hafíznak
Árnyéka! csendes árnyék,
Te lebegteted hajunkat!
Űljünk le sírja mellett
A mirtusos ligetben,
Űljünk le, szép leányok!

Ti barna, kondor ifjak!
Kik a narancsberekből
Most szálltok e halomhoz!
Óh, jó időbe jöttök!
Megnyílva olvadoznak
Hő szíveink reátok.

"S te útazó! ki a szép
Váras felé igyekszel,
Ne térj odább Hafíznak
Fűlepte sírja mellől!"

Az elszánt szerető

Semmivé kell lennem!
A nemlétel hív.
Gémberedj meg bennem,
Roncsolt szív!
Jobb, hogy a dögférgek
Szétmarcongjanak,
Mint e belső mérgek
Rágjanak.
Óh, miért születtem!
Vagy miért szerettem!
Vagy mért élek!
Jaj, fuss a szépektől,
Mint a tigrisektől,
Jámbor lélek!
Én is egyszer képzésemnek
Meghódoltam,
Két hihető szemnek
Rabja voltam.

Válj bennem epévé,
Hajdan édes hang!
Gyúlj pokol tüzévé,
Kedvelt lang.
S akiért így élem
Bús világom még,
Vágd ki együtt vélem,
Bosszús ég!
Mért kívánjak élni?
Élni s nem remélni? -
Hogy búm nőjjön? –
Nem! – s ha halni mégyek:
Hogy magam ne légyek,
Ő is jőjjön!
Hogy ott csalfa praktikáját
Kitruccoljam
És hitszegő száját -
Megcsókoljam.

A békesség és a hadi érdem

Még mindég csak setét búkkal
Ráncolván homlokodat,
Emberölő háborúkkal
Erőltetted lantodat,
Vagy a pompás természetnek
Andalogván útjain,
Néha a szűz szeretetnek
Pihentél meg karjain:
De most, Múzsám! békességnek
Innepit kell zengened
És a császári Felségnek
Nevét dicsőítened,
Ki a véres diadalmat
Népiért feláldozá
És a hószín nyúgodalmat
Hazánkba visszahozá.
Trónusát (melyet sokáig
Tüzes felhő fedezett,
Mely a világ négy sarkáig
Dörgött, ölt, mennykövezett)
Most oly áldott nappá tette,
Mely fényt és életet ád. -
Óh kegyes király, érette
Örök hálá szálljon rád!
Ím, egy korona, amelyet
Készít néked minden hív,
Melyen brilliántok helyett
Van egy-egy jó magyar szív;
Nincsenek rajt' Indiának
Négervesztő gyöngyei,
Hanem milliom anyának
Megvígasztalt könnyei.
A felvídúlt mezők, kertek
Cifrázzák kerűletét,
Melyek elhagyva hevertek,
Lakos nélkűl, szerteszét.
A népnek megkímélt vére
Bíbor béllést ád alá,
S fényje önnön érdemidnek
Arany almát függeszt rá.
Jer, tedd fel, óh haza atyja!
Itt nagy lelkednek jele.
Mely kevés király mondhatja,
Hogy ő ílyet visele!
És te, Múzsám! olajfával
Kerítvén homlokodat,
Vedd fel innepi pompával
Érdemzengő lantodat.
Jer velem a békességnek
Újúló tornáciba
Melynek száz óltárok égnek
Bodzás omladékiba.
A népek köz vígságára
Készíts éneket velem:
Mert meggyőzte útóljára
Magát a győzedelem!
Jer, s keljünk túl a Hágónak
Meredek csapásain,
Adj koncertet az ekhónak
Hazám boros halmain.
Édes születte-főldemnek
Fővárosát járjuk meg,
Hol sok magyar fejdelemek
Hamvain szent éj lebeg.
Nézd, mint tapsol a nemesség,
Nézd, a nép mint örvendez.
Óh, mit nem tesz a békesség!
De – de mit hallok? – mi ez?

Megzendűl egyszerre örömlármával az ekhó,
Pest palotái között a népnek tengere zúg-búg,
Hempelyeg és muselin-habokat tol az Újpiac öblén;
A Gyulay grófnak seregéből szittya vitézink
Innepi pompával fogtak helyet; óh, deli látás!
Szívemelő jelenés! a lelkes, tarka spalírok,
A bajuszos statuák mely szép hadi rendbe ragyognak.
Jámbor zörgéssel csördűl azon egy minutában
A puska-promenád, a trombita tűrt reze tördelt
Hangra ropog, közzé zendűlnek az erdei kürtök,
S a buta rézdobokon fabotok repedeztetik a bőrt.
Sír a lágy klarinét, dobog a dobok apja gorombán,
S a csörgők nesze közt fenekét veri, döngeti a tőlgygomb;
Akkordál öblös hangon a tompa fagótnak
Réznyaka. Most egyedűl ábrándozik egy vagy két hang,
Majd pedig egybezavarva zsibonganak s a megeresztett
Trombita-dob-sípszó harsog, kopog, énekel, ordít,
S a csengő tányért némítja a tábori tambur.

Az újságra bámúlt Pest-Buda, s a bátor
Vitézek közepén áll egy pompás sátor,
Felibe az örök dicsőség fényben száll
S lebegő szárnyakon fennfüggve trombitál,
Egyik kürtjét tartja Pestnek és keletnek,
Másikat Budának vagy napenyészetnek,
Az ősz Duna vígan duplázza harsait
S megtanítja rájok tomboló habjait,
Lekűldi vivátját a Pontus torkáig,
A magyar vitézség régi határáig;
Medrének feneke vígan veri vissza,
Melynek szűk, de tiszta vizét a sváb issza,
Ama kegyes püspök meredek oltára
Százszeresen dobja Buda kőszálára,
Szétzúzik az ekhó a kemény szirtokon,
S elterűl a hangpor a pesti homokon.

1801

Léthe

Hol vagytok, óh Léthe nyugtató partjai,
Nemtudás, nemérzés csendes határai!
Mely'k sarokba fekszel, óh boldog tartomány,
Hol semmi főfájást nem szűl a túdomány,
Hol legédesb érzés az érzéketlenség,
Hol édesden altat a feledékenység?
Andalgó árnyékkal béborított berek,
Hol ismét emberré lesznek az emberek.
Te, aki másként is, akármeddig élünk,
Holtunk után mindent elfelejtetsz vélünk,
Nyílj meg, áldott vidék, s megszánván engemet,
Fogadd bé előre megfáradt lelkemet.

Dr. Főldi sírhalma felett

Megkönnyezetlen kell hamuhodni hát
Ákászod alján, Főldi! tenéked is?
Óh, néked is, kit dűlt hazádért
Sustorogó tüzed onta egybe!

Természet édes gyermeke! s a világ
Tág templomának béavatott fia!
Hát amikor törvényit írod
S pitvarait kinyitod minékünk,

Akkor szorít-é jussa alá korán?
Korán! az élet leggyönyörűbb korán!
Óh, tán irígy ő! s azt akarja,
Hogy bekötött szem alatt imádjuk?

Hát már Apolló, aki fejed körűl
Kettős borostyánt vont vala, kedvesem,
Hát már Apolló a halálnak
Bűne között hidegen danolgat? –

Nem is danolgat! Lantjai, fűvei
Pindus vidékén dísztelen állanak:
Bús a poéta- s orvos-isten,
Jaj, Erató s Hygiene sorvad.

És én, ki hozzád oly lekötött valék,
Én, a barátod, légyek-e szótalan?
Ah! megmeredjen szívem inkább,
És veled egy por alatt fedezzen

E boldog ákász: mintsem egész hazám
Közös telében én se legyek meleg.
Felvészem a lantot s gyepedző
Sírod előtt keseregve űlök.

Te tiszta polgár, víg, egyenes barát,
Mély túdományú, tiszta eszű valál;
Hempelyge roppant lélek apró
Tested erébe, nemes barátom!

Mégis becsetlen puszta bogács fedi
Hadház homokján szent tetemid helyét,
Még sincs, ki lantján a Dunához
Így keseregne: Kimúla Főldi!

Nincsen! De nyúgodj e ligetek megett,
Nyúgodj, dicső test: énvelem is csak így
Bánik hazám, bár drága vérem
Érte foly, érte fogy, érte hűl meg.

Lesz még az a kor, melybe felettem is
Egy hív magyarnak lantja zokogni fog.
S ezt mondja népünk: Óh, miért nem
Éltek ez emberi századunkban?!

Főldiről

Boldog lélek az oly, melyet úgyszinte tehetnek
A bőlcseknek erős filozófálási szikárrá,
És a szép tudományok alélt ingerleti lággyá.

Sárközy kisasszon halálára

Itt fekszik ő a hajdanában
Kedves, mosolygó rózsaszál,
Elhervadott nyíló korában,
És fája díszét-vesztve áll.

A mord halál e ritkaságot
Meglátta és tárgyúl vevé,
S e bíbor orcájú virágot
Egy sárga rózsává tevé.

Sárgán se múlt el tetszisége,
Sárgán is ékes rózsa volt:
De élte lángja fogytig ége,
És elnyelé e néma bolt.

Itt áll, de csak kóró magában,
Ah, a mosolygó rózsaszál,
E düledéknek oldalában
Bús fája díszét-vesztve áll.

Mellette tépett szárnnyal űlnek
A víg reménység gyermeki,
Sír Hymen és füstölve hűlnek
Leforgatott szövétneki.

Ti ifjak! akik szép szemére
Hevűlve olvadoztatok,
Könnyes szemekkel sírkövére
Hervadt virágot szórjatok.

S mondjátok ezt: "Ah, így futál el
Tőlünk, te rózsás Grácia!
Ilyen valál: így hervadál el,
Óh Sárközy Terézia!"

1801

Tisztelő versezet

Nem közönséges szokásból, mely csak kűlsőn tartódzik,
Nem sovány hízelkedésből, melytől szívem irtódzik,
Nem azért, hogy Dubronovszky mára tette nevedet;
Hanem belső tiszteletből köszöntlek meg tégedet.
Mert ha mind Miklós-nap volna, mikor temjénezlek én,
Úgy háromszázhatvanötször esne ez minden idén:
Nincs hát időre kiszabva, nincs az én tiszteletem,
Csakhogy külsőképpen azt is most jobb móddal tehetem.
Óh, mennyiszer óhajtottam néked udvarolni már:
De jaj egy kis Ikarusnak, ha a naphoz közel jár!
Szent réműlés tartóztatván kerűltem tornácodat,
Csak munkáidban szemléltem halhatatlan voltodat.
Nemes lélek! légyen szabad Múzsácskámnak szóllani,
Sokszor tud egy kis halandó halhatatlanítani.
Hadd zengjem Osszián lantján hérósba szállt lelkedet,
Mely a múlandók sphaeráján már feljűlemelkedett,
És nevét béróva hagyván a gyémánt oszlopokon,
Dicsőségét lobogtatja a testvér csillagokon.
Engedd meg, hadd kívánhassak néked örök napokat.
Mit mondok? hiszen te bírod örökre már azokat.
Engedd meg, hogy minden jókkal áldjalak, míg élni fogsz,
Míg velünk az eloszlandó főldi ködök közt ragyogsz:
Ez is minek? Óh, nap vagy te, kit néz e szűk szegelet,
Ki a bőlcsesség tűzszárnyán jársz horizonunk felett;
Engedd meg hát, hogy párodnak helyetted udvaroljak,
S a nap hevét ki nem állván, e szelíd holdnak szóljak:
De itt is lantom húrjai gyarlón leszállonganak;
Mert a testvérjekről magok a gráciák dallanak.
Mit szóljak hát? Rajta mégis, gyenge lantom felveszem
És csekélységem truccára udvarlásom megteszem.
Emelkedj, Múzsám, amint tudsz. De mit látok, istenek!
Minémű öröm lármája, amelyre megrezzenek?
Ki az, akit hozzánk hoznak kelet felől az egek,
Mint pompás napot késérvén aranyos kék fellegek?
Tüzet, fényt, elevenséget terjeszt városunk felett,
Sűrűn bámúl a halandó, csudát kűld a napkelet.
Óh! esmérem, Károlyi ez és hazám bajnokjai,
Most, most örűlj; mert népgyőző a te nagy neved, Vay!
Adj ételt a leventáknak, érdemes hazámfia!
Salétromot ágyújoknak; hadd vesszen a francia.

1801. december 10

Epistola

Bellona dárdával, Clio hadi kürttel,
A szép Cytherea elbontott hajfürttel,
E három istenné megy tiszteletedre:
Tudós gróf! méltóztasd őket jó kedvedre.
Te, kit zőld pálmái vitéz érdemednek
Nevestől a sírba dőlni nem engednek;
Te, kire a magyar s a franc Helikonnak
Múzsái kétszeres olajágat fonnak;
Te, kinek a Tréfák s az Örömistenek
Hajad ezüstjére rózsákat hintenek:
Megbocsáss, hogy hozzád farsangra bészállnak
Azok, kik esmérnek, szeretnek, csudálnak.
Az üres agy megvét mindent, ha nevettet,
Komoly elmélkedést és mély lelket tettet:
A romlott szív titkos bűnét palástolja,
S az apró enyelgést, tréfát korbácsolja.
De a nagy charakter nem tart olyan nagyon,
Mert a bűnön nemes szíve felűl vagyon,
S világos elméje nem koldúl nagyságot,
Egyre járván a nagy s az apró világot.
Cyrus fél Ázsiát győzte s igazgatta,
Lenge virágait mégis ápolgatta;
Villars a dicsőség útján táborozott
S apró madarkáin örömmel bábozott;
Colbert kedvet talált halálos ágyában
A csipős Boileau szent Pulpitusában;
Bolingbrocke ks Lyttleton baráti valának
A Lopott Vuklinak s elmés írójának:
Bátran teszem hát le nyugvóasztalodra,
Egyébre nem vágyok, csak pártfogásodra.
Adj, amit az udvar adott Tassoninak,
Egy füge is becses lesz Csokonainak.
Hát vakmerőség-é reményleni nekem,
Hogy nálad, nagy ember, kedves lesz énekem?

A szomotori templomra készített felűlírások

1

Klobusiczky Pálnak s Parlagi Erzsébetnek,
Akik fundálói voltak ez épűletnek,
Adassék Istentől kegyelem s idvesség,
E szent háznak pedig állandó békesség.

2

Zétényi Klobusiczky Pált s Parlagi Erzsébetet
Áldjad, keresztyén! Szomotor, adj nékik tiszteletet;
Mert felépűlt e szent egyház, e hív pár kőltségével
A tizenkilencedik száz első esztendejével.

1801

1802

Búcsúzás egy lyánkától

Virágozzál, szép rózsaszál,
Jó szüléid kertébe!
S kikeletkor plántáltassál
Egy jó ifjú ölébe.
Teremj édes magzatokat,
Tőlts sok vídám tavaszokat,
Végre a mennyországba
Élj hervadatlanságba.

És ha majd e pacsirtának,
Ki most nálad énekel,
Tavasszal a kék Tiszának
Partjain túl menni kell:

Emlékezz rá jó szívedből,
Ejts egy sóhajtást mellyedből,
És az, mint rózsaillat,
A szellőn házamig hat.

1802. február 12.

Gróf Széchényi Ferencnének

Nagyságodnak kárpitokkal,
Keresztekkel, csillagokkal
E napon udvarlanék.
Tisztelkedném kösöntyűkkel[1]
És reá smaragd betűkkel
Juliánát metszenék:

Concertekkel ekhóztatnám
És ágyukkal durrogtatnám
A Dunának partjait;
Pompáznám örömportákkal
S tűndöklő tűzi-munkákkal
Buda s Pest piaccait:

Sőt még többet is mívelnék!
De sem tőlem ki nem telnék
Ilyen pompa, ilyen kincs;
Sem Nagyságod grófi telke,
Kincstárja és nemes lelke
Ilyeknek híjával nincs.

Én bővölködöm versekben;
Nagyságod pedig ezekben
Mindég nemes kedvet lél.
Méltán is; mert kit lantjára
Clió vészen, nap módjára
Fénylik az s mindenha él.

Sok gyémánt jelek elvesztek,
Léthét ússzák sok keresztek,
Sok oszlop a porba űl;
Ellobban Stuwer remekje,
S a Hayden bájos énekje
A szellőkön elrepűl.

De a múzsáknak szózatja
A sírt is megrázkodtatja
S életet fúvall belé:
A virtus nevét felfogja
S örök trombitán harsogja
A nap két háza felé.

Kit Bellóna babérjával,
Kit a polgári cserfával
Jegyez ki a tisztelet,
Hogy az érdem templomában
Tűndököljenek sorjában
Feltördelt sírjok felett.

Nagyságod kegyelmes férje
És méltóságos testvérje,
Kik hazánk múzsáinak
Óltárokat építettek,
Részesivé ekképp lettek
Olympus tornácinak.

Hogy pedig e dicső tájon
Az ő húgok is sort álljon
A héroinák között,
Nagyságod tisztelt fejére
A Clió egyik testvére
Egész tavaszt kötözött,

Kin az ősz a kikelettel,
A morál a szép képzettel
Atyafias láncot von;
Mint ágán a narancsfának
És képén a Gráciának,
Vagy pedig Nagyságodon.

Görög úrhoz

Meghólt egy haza embere,
Meghólt, és idegen por fedi Bécs alatt
A fáradt Kerekest: jövel,
Gyászos Melpomené! s éjjeli sípodon,
Jajdíts bánatos éneket.
A buzgó hazafit zengeni szent erény.
Ah, jó szíve, magyar tüze,
Közjóért pihegő lelke, serény esze,
Ah, érette esenkedő
Népünk mind kicsinyek voltak az ég előtt.
Meghólt! s jókori fátuma
Minden jámborokat búba meríte bé,
S főként tégedet, óh Görög!
Óh, bajtársa s igaz Dámona őneki,
Űlj sírjára, hazámfia!
S gyászolván, keseregd tiszta barátodat,
Én, mert szívbeli bánatod
Megnémít, ki fogom zengeni síralmad.

1802

Himfyhez

Mint vagy, óh édes kesergő!
Hazám végső oldalán?
Te most is jajgatsz a csergő
Források megett talán?

Vagy a vasvári bérceknek
Horpadásit keresed
S a hív, de néma köveknek
Kiáltozod kedvesed?

Vagy tán biztos almafádnak
Aljában múlatozol,
S az esthajnalon nimfádnak
Nevére sohajtozol?

Óh, öleld meg szép vidéked!
Mert te még boldog vagy ott,
Ahol a szerencse néked
Egy árnyékos fát hagyott.

1802. június

A nagymélt. gróf Széchényi Ferenc
Ő excellenciája nemzeti könyvtárjára

mely hozzám Kúlcsár úr által érkezett

Hol jártok, óh félistenek, óh nemes
Árnyékok, itten? Ki s mi hozott ugyan
E Hortobágy pusztái mellé,
E magyar Arkadiába, kérlek?

Ti új világot szórtok az én setét
Honnyomba s új fényt: érezem isteni
Ihlésteket; s lantot ragadván,
Hódolok ellene-állhatatlan

Súgáritoknak. Volt az arany világ,
Melyben az égnek sorsosi a szelíd
Emberhez is bészálltak. Így lett
A Filemon kalyibája templom.

Ti, halhatatlan lelkek! az érdemet
Megsokszorozván drága hazátokon,
Buzgányra termett markotokba
Pindusi tollat egyengetétek.

S most már az azur menny palotáiban,
A mennyköveknek hámorain feljűl,
Megistenített ajjakokkal
Vészitek a diadalmi nektárt.

Mégis magános nyugta-helyén, ihol,
Egy elfelejtett kis danolót s magyart
Meglátogattok: mint köszönjem
Isteni táborotok malasztját?

Kúlcsárom! itt vagy? tán te valál dicső
Félisteninknek jó kalaúzza, szólj?
Hogy hű barátságod fogadjam
S isteneinkre töményt bocsássak.

"Ne nékem intézd a köszönést, magyar!
Ne nékem intézz tárogatót, töményt:
A cenki óltárokra tartsad
Innepi tárogatód, töményed.

Tudod, hogy ott áll temploma a szelíd
Múzsáknak, ott van pitvara a fejér
Jótételeknek! ott adott helyt
Kalliopédnak ama nagy ember,

Ki nemzetünknek lantosit és jeles
Íróit a közfényre kiállatá.
Gőzburkok űlték szent neveknek
Érdemit a buta Léthe partján:

Széchényi csendes virtusa bétöré
Az ólom-éjnek százszeres ajtait,
És nemzetünk kertébe rakta
A siket Élizium babérit.

Most látogatják régi tudósaink,
Vagy elfogadják, hív unokáikat.
Hozzád is elkísértem őket
A kegyes életadó szavára."

Óh, gyáva lantom húrja, miért rebegsz?
Óh, mért nem onthatsz oly teli hangokat,
Amílyeken az égi szférák
Hármoniáznak az Isten-áldó

Mindennek öblén? Méoni trombiták,
Lezbószi lantok dörgik az emberek
Meggyilkolóit, s homlokoknak
Tiszteletére babért kötöznek.

Egy, tartományok pestise, milliom
Élőket öl meg; s imhol, az ő neve
Hérós: Ugyan neked mit adjunk,
Óh te, ki annyi halottat ismét

Életre hoztál? óh, te ki annyi sok
Élőknek édes gyámola, dísze vagy.
Nagy gróf! az élők s holtak együtt
Zengedezik kezeid csudáját.

Ní, a jövendők, ní, az utóvilág
Képes piaccát látom az éj alól
Felnyúlni, s a Széchényi névvel
Hallom az aeonokat susogni:

Gyémánt kopáccsal, nézd, uram, a komoly
Történeteknek termetes angyalát
Nézd, nézd, neved roppant betűkkel
Vágja be a Krapak oldalába.

Csetneki pergő

azaz olyan versek, melyekben a mostani kályhás mestereknek nagyapjok s egyszersmind tulajdonságaik feleségeikkel együtt világosan lerajzoltatnak. Írta a maga nemzetének hasznára, oláh nyelven, Gere József, mostan pedig a hazai törvényt tanúló ifjaknak kérésére néhány lutheránus auctorokból, u. m. Plautusból, Terentiusból és másokból kétannyi bővítéssel magyar nyelven kiadta ns. Domonkos Major László, a nyersi prédiumban compossessor a leányágon. Írtam Mokcsában, lúd-ólamban, 7-ber egyedik napján, azon esztendőben, melyben Tarpán a rőt kutyát megsajtolták.

Approbatio

Hanc pergöm cum rázogatnarem, nihil in ea cum VII. conciliorum
decretis et Pariz Papai dictionario discrepantem deprehendavi;
quare ut in hanc mundum veniatur dignum existimavi.
Dadavi in Puszta Hoportyán 15. 7-ber 1802.

Lad. Cseresnyes
Censurator librorum.

*

Négy mestert esmertem széles e világon,
Kettőt Ugocsában, kettőt a Kúnságon.
Mondják, voltak ezek, de hamar meghóltak,
Mag nélkűl a Styxhez már el is patkóltak.
Hanem Szamár Pálnak maradt két magzatja,
Ezen járt Bálám is, a próféta atyja.
Ezektől származtak a kályhás mesterek,
Amint megmutatja fülök és termetek.
Rá is ütöttek ők igazán apjokra,
Ha nem hiszed, kérlek, vigyázz a szavokra.
Úgy ordítnak ezek nagyapjok módjára,
Hogy a kőtemplom is megrendűl jobbára.
Az öreg asszony is szamarát siratja,
Mikor a mestere szavát meghallhatja.
Hát még a fülöket ha jól megvizsgálod,
Hosszúnak, vastagnak, szőrösnek találod.
Ha a kótát erős hangon fújdogatja,
Mint szamár, két fülét éppen úgy mozgatja.
A fejek is olyan, mint volt Szamár Pálnak,
Most is szamár-módra fekszenek és állnak.
Csak ebben különböz szamár nagyapjátúl,
Hogy nincs legyezője, mint amannak hátúl.
Tulajdonságokat ha belűl túrkálom,
Restnek, ostobának, tunyának találom.
Ha van köztök olyan, kit jól mozgat a vér,
Ez nem csupa szamár, hanem lehet öszvér.
Ha napjában kétszer megyen a templomba,
Ezt is csap napszámból cselekszi potomba.
Napközbe a cserét veszi a nyakába,
Vagy komjával búvik a pince lyukába.
Ottan isznak szinte félholtra éjfélig,
Míg a tele hordó kong már éppen félig.
E' bodnár lócsiszár, amaz kerékgyártó,
Ez hársszéket csinál, amaz gyertyamártó.
Ez halász, a' pedig urával agarász.
Ez ha kancát talál, mint mén úgy nyiharász.
A vénje közűlök az urak csatlósa,
Az ifja szüretkor a szőllőt tapossa.
Némelyik cérnára fűzi a kopókat,
Amaz a vásárra hajtja a tinókat.
Egyik csizmadia, másik esztergályos,
Az oskolára szánt óra egy-fertályos.
Már ha egyszer bemegy egy nap classisába,
Az elég, mert mindjárt hívják a konyhába,
Hogy süssön malacot az urak számára,
Vagy a konyhán egyet üssön a kutyára.
Semmi gondja nincsen otthol skólájára,
Ha lova van, inkább vigyáz a lovára.
Vagy hogy az uraknál dícséretet nyerjen,
Néha pedig, hogy még kasszát is seperjen.
Most pagát vagy két szem van a figyelembe,
Vagy az ostáblánál űldögélnek szembe.
Ezzel a menéssel mest' uram megtére,
Így már pallérozott a Szamár Pál névre.
A gyermekek tökön maradnak azomba,
Jármiba, Kocsordon, Rásomba és Somba.
Ezek többnyire mind papmaró farkasok,
Ki is telik tőlök, mert igen ordasok.
Ha olykor borozik a bíró komjával,
Papját sértegeti átkozott fogával.
Irígyli a papnak ha van valamije,
Azért is mocskolja, ha nincsen semmije.
Azt akarná Balás, olyan becsűleti
Volna, mint a pápák kettős tiszteleti.
Ha azt a szent könyvbűl ugyan nem tudjátok,
Hogy Bálám prófétát hordozta apátok.
Ha akkor engedett neki az apátok,
Hát ti, vemhék, hozzánk oly rosszak volnátok?
Bálám a szamarát jól meg is döngette,
Hogy magát alatta hasára fektette.
Még ma is megmaradt az a relatio,
Mert pap és szamár közt nagy a distinctio.
És ha most ellhetne a fekete Bari,
Így hajtna titeket: Ari, cofel, ari.
Tudatlanságtokat hát ha fontba vetem,
Oly vastag, hogy magam rajta elnevetem.
Ha a gyermek mondja Ámen, Miatyánk, sat.,
Így korrigáljátok: nem úgy te, hanem sát.
Sok köztetek még a vallását sem tudja,
Mégis magát derék embernek hazudja,
S ha egy-két prediktet el tud kiabálni,
Már hiszi, hogy papnak fogják invitálni.
A Hiszek egy Istent úgy hiszik merda Tóth,
Hogy Pilátus írta aki tiszttartó vólt.
Sőt a Miatyánkról azt hiszik Lónyában,
Hogy azt Ésaiás írta volt Hágában.
A Decalogusról Barján is akként szólt
József császár előtt, hogy az sohasem vólt.
Hanem ő vette azt először ususba,
Ő is adatta ki Lagmacon typusba.
Domján Gergely azt elhitette magával,
A Graduált írta Mózes Déborával.
Egy catechesist is mutat a házánál,
Melyet Holofernes írt vala Várnánál.
Futó protestánsnak Cicerót állítja,
Ebből a prediktet most is írogatja.
Héti könyörgését Phaedrusból csinálta,
Mert hiszi, hogy Esdrás azt coramisálta.
Zeher Leviathánt a Lévi fiának
Hiszi, Behemótot a Bálám atyjának.
A nagy cethalat is gondolja városnak,
Canis calcariást Párizsba vámosnak.
Négy evangelisták közűl egynek mondja
Struccmadarat, melynek fiára nincs gondja.
Szabó Mózes is azt állítja valóba,
Hogy a Fiastyúkot látta Petrahóba.
S azt mondja, hogy már a Göncöl szekeréből
Lehullt a marokvas a két tengelyéről.
Kőszegi a holdban Dávidot képzeli
Hegedűlni, azért ő is azt míveli.
Ivots Éden kertét hiszi auctornak,
Baruchot Miskolcon legelső kántornak.
Azt tartja Nagy Laci hit ágazatjának,
Júdás kommendánsa volt Belgrád várának.
Jóbról is azt hiszi, hogy ez a szent író
Arábiában volt első szolgabíró.
Beírták a Nyírbe azt is a Credóba,
Hogy a feltámadás kezdődik Kállóba.
Úgy hiszik Ungvárba, Borsodba, Tornába,
Hogy egy ugrást eljárt szent Tamás Kánába.
Hámánról azt hiszik Szatmár vármegyébe:
Scholarum director volt Gósen főldébe.
Azt állítja Gömör, Zemplén Ugocsával,
Hogy Kám a vásárra járt makrapipával.
Az ér Duna mellett lakozó fráterek,
Erősen állítják a kályhás mesterek,
Hogy ama nagyhírű két conciliumok
Mikor öszvegyűltek, e' volt a plánumok,
Hogy jól megmérjék az efézusi határt,
Hogy a pap és mester, kántor ne valljon kárt.
Bihar ezt bevette hit formulájába,
Farahó professzor volt volna Lejdába.
Sőt az is megtörtént Bereg vármegyébe,
Hogy egynek fia lett s azon hevenyébe
Az ott levő pappal megkereszteltette,
Mathesisről keresztnevén neveztette,
Mert ő azt gondolta, hogy Máté nevétől
Jön ki a Mathesis, mint ág gyökerétől
És így ha cátéból lehet Catechesis,
Miért ne Mátéból szinte úgy Mathesis.
Hát tovább őkemék tudnak-é deákúl,
Ők a deák szókat forgatják fonákúl.
Mikor Ivo napján Tarpán öszvegyűlnek,
A szilvoricától jól nékihevűlnek:
Akkor a Pyritest egyik conjugálja,
Másik casusokra amo-t declinálja.
Bibo perfectumát egyik mondja: bibsi;
Másik corrigálja s azt mondja bibibsi.
Ezen deák szókat: Salmonem, capite.
A madai mester így kikerekíté:
A Salamon zsidót mindjárt megfogjátok,
Adós árendával fogságba tartsátok.
A berceli mester pedig ezt a verset
Magyarúl kitévén, mondott ilyen nyerset:
Talia cantantur fumoso mense Decembri.
Így énekelnek a füstös Debrecenbe.
Pányokba nézd fejét a füstös fickónak,
Már azt béfogadnák bízvást rudas lónak.
Téged a természet formált kauklernek,
Ugyan hát mért álltál te mégis mesternek?
Nincs nagyobb imposztor három vármegyébe
Nálad, ezt úgy tartják nálunk Kemecsébe.
Csizmadia volt rég Enyedi, de hitvány
Csengertótfaluba mester, nincs tanítvány.
Az öreg Szilágyi a nagy Krokodilust
Prófétának tartja, mely lakja a Nilust.
Mondja, Jób írta a kalendáriumot,
Pápaszemen nézte a gönci templomot.
Nagypénteket kérdik a hallgatók Lökön,
Melyik napon lészen? felel: csütörtökön.
Ilyenek, látjátok, a kályhás mesterek,
Ugyan hogy tanúlna ezektől a gyerek?
Az ilyen gyermekből lész a rossz hallgató,
Tolvaj, káromkodó, végre gyújtogató.
Mikor vallásokra őket nem tanítják,
Kézenfogva ekként pokolra taszítják.
Currenst hozzatok már, mert sokat írtanak,
Hogy tanúlgassanak, mást is tanítsanak.
De mint a cigánynak, úgy nékik sem használ,
Amit belőlről a hosszú levél diktál:
Hanem csak úgy élnek, mint kasba a here,
Ezt bizonyítja Lak, Dombrád és Szemere.
Igazán mondja hát Igrici, Szalonna:
Nem lesz a kutyából soha is szalonna.

Feljebb is u. m. a Csákvári kolompban titulált

Kedves Komám Asszony!

Meg sem gondoltam, hogy ezen Csetneki-Pergőm ilyen hamar elkészűljön; de minthogy reménységemen kívűl egy legényem akadt, Paskulidesz Mihály őkigyelmével hozzáfogtam, elkészítettem nagy üggyel-bajjal ugyan, mert az auctorokban előfordúlt görög és arabia szókkal sok bajunk volt. Vegye hát kedvesen, Drága Komám Asszony, és adjon helyt neki,……… ott, ahol a nap nem süt. Több munkám is van készűlőfélben, a többek közt egy munkám Csengetyű név alatt, mely is az úri asszonyokat fogja kicsengetni. Ezzel maradok Mokcsán 7-ber Egyed-igyad napján, szokott tisztelet mellett, a Kiadó

Szerelemdal a csikóbőrös kulacshoz

Drága kincsem, galambocskám,
Csikóbőrös kulacsocskám!
Érted halok, érted élek,
Száz leányért nem cseréllek.

Megvídító orcácskádat,
Csókra termett kerek szádat
Ha a számhoz szoríthatom,
Zsuzsiét nem csókolgatom.

Óh, hogy kótog a kebeled,
Melyben szívemet viseled!
Óh, milyen szép az ajakad
S arany láncra méltó nyakad!

Karcsú derekadon a váll
Halhéj nélkűl is szépen áll;
Nem úgy ám, mint a Mancié,
Vagy a majd megmondám kié.

Szép a hajad szép szála is,
Ha kis csikó hordozta is,
Nem akasztott ember haja,
Mint a Trézi rőt vuklija.

Édes a te danolásod,
Jérce-forma kotyogásod:
Kittykottyod innepi ének
Bús szívemnek, szegénykének.

Ha bánatim közlöm véled,
Egy szódra lelkem megéled;
Ha jókedvem csucsorodik,
Általad megszaporodik.

Mikor hideg szelek vagynak,
Elveszed mérgét a fagynak;
És mikor a hév nyár lankaszt,
Nékem te megfrissíted azt.

Óh, ha téged nem láthatlak,
Be óhajtlak, be siratlak!
S ha képed kezembe akad,
Szememből örömkönny fakad.

Téged hordozlak útamban,
Téged ölellek ágyamban;
És valahányszor felkelek,
Szerelmedről énekelek.

Együtt be sokszor feküdtünk,
Bár soha meg nem esküdtünk!
Az éjjel is, csak megintsem,
Együtt hálunk úgye, kincsem?

Óh, ha szívünk szerelmének
Kis zálogi születnének
S ott űlnének hosszú sorral
A kuckóban, tele borral!

Bárcsak a feleségemmel
Téged cserélhetnélek fel,
Hogy fiakat, leányokat
Szűlnél, apró kulacsokat:

Zsanám meg kulaccsá válna,
Borral mindég színig állna.
Az ő bőre úgyis csikó,
Beléférne négy-öt akó.

De jaj, engem ide-tova
Elvisz a Szent Mihály lova,
Szerelmed megemészt végre,
És te maradsz özvegységre.

Keserves sors! adjatok bort!
Lakjuk el előre a tort;
Ami menne más kutyába,
Jobb, megy a magunk torkába.

Akadtam még egy bankóra,
Kit szántam szemborítóra:
De vakságtól ki már nem fél,
Minek annak a szemfedél?

Kincsem, violám, rubintom!
Itt az utólsó forintom:
Érted adom ezt is, tubám!
Csak szádhoz érhessen a szám.

Óh, csókollak, óh, ölellek!
Míg moccanok, míg lehellek:
Tested tegyék hólttestemhez
És ezt az írást fejemhez:

"Útas, köszönj rám egy pint bort:
Itt látsz nyúgodni egy jámbort,
Kedves élete-párjával,
Csikóbőrös kulaccsával!"

Szegény Zsuzsi, a táborozáskor

Estve jött a parancsolat
Viola-szín pecsét alatt,
Egy szép tavaszi éjszakán
Zörgettek Jancsim ablakán.

Éppen akkor vált el tőlem,
Vígan álmodott felőlem,
Kedvére pihent ágyában,
Engem ölelvén álmában:

Mikor bús trombitaszóra
Űlni kellett mindjárt lóra,
Elindúlván a törökre;
Jaj! talán elvált örökre!

Sírva mentem kvártélyjáig
S onnan a kertek aljáig.
Indúlt nyelvem bús nótára,
Árva gerlice módjára.

Csákóját könnyel öntöztem,
Gyász pántlikám rákötöztem;
Tíz rózsát hinték lovára,
Százannyi csókot magára.

A lelkem is sírt belőlem,
Mikor búcsút veve tőlem:
"Isten hozzád!" többet nem szólt,
Nyakamba borúlt s megcsókolt.

Gróf Erdődyné Ő nagyságához

Tudom, midőn síránkoztál
Halálán Czinderynek
S könnyek gyöngyével áldoztál
Elhervadt teteminek,

Tudom, midőn mély kínodban
Olvasztád a vas eget,
Veszteg űlvén kastélyodban
A tanú-falak megett.

A sír, mely a bú szózatját
Meg nem szokta hallani,
Siralmod bő áldozatját
Kezdte már sokallani.

Vakmerő tettét megbánta
A halál, szánt tégedet;
S bár szíved gyakran kívánta,
Megkímélte éltedet.

Maga a természet, melyet
Oly szépen tudsz festeni,
Körűlted a pompa helyett
Gyászban kezdett sínleni.

A nap bánta, hogy súgárral
Nem kösztönthet tégedet;
A hold búsúlt, hogy könny-árral
Látja ázni szemedet.

A fülemülék zengették
Lassú keserveidet,
A vadgalambok felvették
Darabolt nyögésidet.

Ők megtanúlták tetőled,
És őtőlök az Ekhó,
S Atád berkében felőled
Nem zengett egyéb, csak "óh!"

Kertedben elhervadoztak
A rózsák, mint képeden;
Ők terajtad szánakoztak,
Te pedig kedveseden.

Hébe égi balzsamommal
Ápolá szépségedet;
A gráciák fájdalommal
Törőlgették könnyedet;

Ámor a fejét búvában
Balra hajtá s piszege;
Füstőlgött Hymen markában
Lefordúlt szövétneke.

Ágyadtól tömött seregben
A sírig zsibongtanak
A fájdalmak gyászleplekben,
S mind feléd mutattanak.

Etelkád visszasohajtá
Sűrű sohajtásidat,
S fejét öledbe lehajtá,
Kettőzvén bánatidat.

Én akkor Lillát sirattam,
Azt a szépet, azt a jót,
Akinél szívemet hagytam,
Mint örökös foglalót.

Őtőle és mindenektől
Elhagyatva jajgaték.
Lelkem a mély keservektől
Ízekre szaggattaték.

A barlangok setét gyomra,
Hol senki sem láthatott,
Hol magános panaszomra
Csak a kőszál hallgatott,

A pusztúlt várak omlása,
A vad erdők éjjele,
A mély vőlgyek horpadása
Jajjaimmal megtele.

Nem hallá semmi érzékeny
Tőlem a Lilla nevét,
Csak a folyás, a félékeny
Nyárfa és a jámbor rét.

Már Ekhó is jól esmére:
S minthogy ő is szeretett,
Keservemnek zengésére
Keservesebb választ tett;

Sőt talám sympathiából
Könnyezte is sorsomat,
Mert harmat önté bóltjából
Égre nyújtott karomat.

Lillát kerestem örökké:
De minthogy ő elveszett,
Az emberek törzsökökké,
A világ pusztává lett.

Kergettem a reménységet;
És ha olykor megjelent,
Nálam hagyta a kétséget
S a boldogabbakhoz ment.

Elmém régi virgoncsága
Ködbe borongván elmúlt:
Érző szívem nyájassága
Lomhává lett, elvadúlt.

Már kezdett bennem gyengűlni,
És számon lebegett már
Az élet, mint a repűlni
Készűlő, ijjedt madár.

Könnyemben, sohajtásomban,
Jajszómban részt vettenek
A Vértesben és Bakonyban
Már minden kietlenek.

Vázsony szent omladékában
A napra heveredém,
S még reményem divatjában
A violákat szedém,

De jaj, mikor visszatértem,
Már az apró viola
És minden remény énértem
Hervadásra hajola:

Mint a kő, meredten állék
Egy ledűlt boltozaton,
És mikor sorsom elválék
Rámjajdúlt a Balaton.

*

Így örök számkivetésre
Kárhoztatván magamat,
Egy titkos kényszerítésre
Délnek vettem útamat:

És hogy a zajgó világban
Ne kelljen tolongani,
A rengeteg Somogyságban
Elbúttam haldoklani.

Itt hozzám semmi sem fére,
Még az édes Múzsa sem;
Csak eltűnt kedvem esmére
És a kínzó szerelem.

De e temérdek rejtekbe
Tenger bánatom nem fért,
És a főldtől az egekbe
S innen a Dunába ért.

Itt, hol eldúlni próbáltam
Lillám emlékezetét,
Minden zugban feltaláltam
Mennyei tekintetét.

S azt olvastam minden fánál,
Azzal csörgött minden hab:
"Nincs szebb teremtés Lillánál,
S nálam boldogtalanabb!"

Ah! egy vén tőlgynek aljában
Láttam a sápadt Időt,
Sereg szú pezsgett markában.
Ah, mely sírva kértem őt,

Hogy törűlje ki belőlem
Lillát és a bánatot!
De ő elfutott előlem,
Könnyezett és hallgatott.

Sőt azólta jobban vérzi
A rögzött kín szívemet,
S amint hergő lelkem érzi,
Sietteti végemet.

A Horvátország partjától
Majd Erdélyig kergete;
Mégis bennszorúlt nyilától
Szívem nem menekhete.

Már a Tisza is sajnálja
Beléhullott könnyemet,
S az Alfőld gazdag lapályja
Siratni kezd engemet.

E kenyér sík óceánja,
Hol semmi ekhó nem szól,
Poétája sorsát szánja
És susog kínjairól.

*

Már ugyan láthattam volna
Lillát több ízromba is:
De mérget hogyan kóstolna
Önkényt a haldokló is?

Sőt oly vad gyönyörűséget
Óhajthat-é valaki,
Hogy egy imádott szépséget
Halva szemléljen, vagy mi?

Úgy van! ez a kedves lélek
Nékem még élvén meghólt:
S ez az, hogy én halva élek,
Míg el nem zár a gyászbólt.

Múzsák, lankadó fejemre
Setét ciprust kössetek.
Hymen és Ámor! nevemre
Egész Léthét öntsetek.

És te, a szelíd álomnak
Áldott testvére, jövel!
S megroggyant alkotmányomnak
Kötéseit oldozd fel,

Hogy ama hűs nyoszolyában,
Melyet sírnak mondanak,
A lármátlan éjszakában
Tagjaim nyúghassanak.

S ez az érző szív megállván,
Lelkem egy nagy, egy hideg,
Egy vég sohajtássá válván,
Lilla mellyén szűnjön meg.

Te pedig, gyönyörű elme,
Gyönyörű test lakosa,
Kit a hív érzés gyötrelme
Oly sokáig mardosa,

Kegyes grófné! ki hallgattad
Fülemülém jajjait;
S értek megaranyoztattad
Ciprusfámnak ágait,

Ha már amit Czinderydnek
Sirattál gyászhantjain,
Nemes szívű Erdődydnek
Találtad fel karjain:

Idd mennyei édességgel
A hérók szeretetét;
S elfogadván kegyességgel
Eratóm tiszteletét,

Bocsáss meg, ha bús siralmát
Lábaidnál önti le,
S tán örömid szent nyugalmát
Megháborítja vele.

Mélt. gróf Festetics György ő nagyságára

A hadi oskoláról

Szárnyalj le mennyből, Kalliopé! s segítsd
A még szokatlan tárogatón kezem.
Ím, Tháliának gyenge lantját,
Bár szeretik koszorús leányink,

E rozmaringok zőldje alá teszem;
A fenyveseknek görbe gerinceit
Megmászom, s onnan messze nézvén,
Kalpagosink örömét kifúvom.

Ki az, ki kertté téteti a mezőt
S termő mezővé a sivatag kopárt?
Kit Trítonok kürtje a Tihannak
Rijjadozó hajadonja hirdet?

Nem látod őt a keszthelyi indigeszt?[1]
Az ő nevének temploma fénylik ott.
Nézd, mint teríti bé hazánknak
Boldog egét ragyogó világa.

Bellóna markos bátyja pihenteti
György görbe kardját húsz adamás szegen,
Zöld pálmaágakkal takarván
A hüvelyére tapadt aludt vért.

A tarka bőség csüngeti jobbfelől
Horgas türökjét: és sok ezer becses
Áldási nem férvén beléje,
Hervadozó mezeinkre ontja.

Pomóna rak rá ritka gyümőlcsöket;
Céres kötést fon sárga kalásziból,
Melyet piros pipacsvirágok
S kék cianák[2] gyönyörűn vegyítnek.

Idvezli Györgyöt szőke gulyái közt
Pán, a furuglyás; s szittya szokás szerént
Bacchussa a boldog szigetnek[3]
Tőlt poharát neki hajtogatja.

Mély tisztelettel borzadok! a magas
Mennynek leányit látom az áoni
Keszthelybe óh, boldog halandó,
Aki az égbe-lakók barátja!

Mely édes érzés játszik az ő komoly
Orcáikon, s mint zengik az indigeszt,
Tágas mezőt s védőt találván
Szárnya alatt....De mi képtelenség

Márs könyvet olvas! Húga, szilált haját
Felsímogatván, né! hogy okoskodik,
És cirkalommal mérsekéli
A tüzes ütközetek piaccát.

Ott kardra termett újjait egy huszár
A messzelátó csőhöz egyengeti;
Itt egy erős hajdú[4] az ország
Rajzolatin figyelemmel andalg.

Mit szóltok erről, hétmogorok? ti, kik[5]
Tátur havassán tábori abroszok
S nézőcsövek nélkűl jövétek
E Kanaán mezejére győzni?

Azon igyekszik Festeticsünk, hogy e
Kartács-világban hív unokáitok
Ésszel s okossággal tanúlják
Őrzeni érdemitek jutalmát,

Mely érte hullott véreitek miatt
Zsengés. Ma már a táborokat befűlt
Szobákba intézik csatának,
S penna után viszik ütközetre,

Kiknek nyeregből szabta ki rendjeket
Az üstökös Kund, a bajuszos Gyula.
Most líneán lövik rakásra,
Kit buzogánnyal ütétek agyba.

Hiába vinnéd, rettenetes Botond![6]
Mennykőcsapású bárdodat a mai
Bizáncium várához, annak
Rézbe borúlt kapuját bevágni:

Egy messzelátó cső kitekintené
Szándékod, egy más cső az egész kaput,
A bárdot, a vitéz Botondot
Egyszeri percbe darabra törné.

Mindég "vitézek nemzete" volt nevünk;
E két örökség jegyzi ki még ma is:
Rettenthetetlen szív s serénység
Nagyravaló fiait Lehelnek.

De ez kevés még egy bizonyos veszélyt
S halált okádó bombi előtt; ma már
Száz dentmagyart is porba dűjtne
Holmi suhanc gyerek egy kanóccal.

Izmos leventák! hogyha reánk maradt
Kemény erőtök: megnemesíti György,
A szittya testet brittus ésszel;
S gyermekeink Vayak lehetnek.[7]

Ő, aki földünk Pontusa[8] habjait
Törvényre húzá, száz lehetetlenen
Tett s tesz csudát: ő mér fuvallni
Lélekerőt az inas magyarba.

Ő új Minervát ugrat elő Zeus[9]
Szent homlokából és maga nyújt dsidát
S halálszemű égist kezébe.
Rhédey van vele és segíti.

Zengj harsogóbban, énekem! e becses
Két névre, mely, mint a Duna, élni fog,
S mint a világosság, kiterjed,
És bekerűl az egész világon.

Hanem ki lészen bárdusaink közűl[10]
Ki a sok elmés Hunnia hadnagyit
A Léthe zsibbasztó vizétől
Trombitaszón az egekre hordja?

Méltatlan éjcsend sürgeti sok vitéz
Árpádjainkat. Félre, haszontalan
Kétségek! ím, általragyogván
Cenki napunk[11] a homály csoportján,

A múlt s jövendő pólusit is süti.
Tud már ezentúl tenni is, írni is
Nagy dolgokat főldünk vitéze
S lantossa: Kalliopém! elég ez.

Elég! Rekedt már tárogatóm szava,
Lankadnak ingó újjaim ennyi nagy
Dícséreteknek hirdetésén,
Melyek elállt ereim tetézik.

Mátyás dicsőűlt lelke!tekints alá,
Esmérd egedből lábbadozó hazád,
A Keszthely és Cenk istenűlő
Grófjaiban magadat találd fel:

S érezd, hogy a menny kedve is egy igaz
Hérósi szívben megszaporodhatik,
Ha nemzetét s emberbarátját
Virtusiban öröködni látja.

Szűcs Sára koszorúja, amelyet téli zőldből
kötözött egy Helikon tetején megfordúlt útas,
mint tartják, Cs. V. M.

Megrázkódott bele, hogy egy görcsös csikón
Botorkáztál rája, a kies Helikon
Ennek pedig minden tisztelője búra
Görbedvén miattad, óh, te vers-tortúra.
Kivesz, attól félek, jaj, amaz isteni
Bőv forrás, hogy mertél beletekinteni.
Jaj nektek, jaj nektek, szegény Mnemosíne
Szülötti, jaj nektek, mely rettentő kín e'.
Jobb lett volna, kilenc testvérek, még szopós
Korotokba vagdalt volna le Atropós.
E szűz, mikor akart tenni kerek számot,
Béadta Charonnak tőletek a vámot.
Ki gondolta volna, hogy még Beotia
Hegyén mász Debrecen egy kanca csacsija.
Ah, nem írok én, nem, egy vers-szülöttem se
Lesz többé, ha velem versel ez az emse.
Azt tudnák, hogy e' kis munka, mert lám, még a
Kapun strázsáló Szűcs Sára is kolléga.
De nem tűrhetem, nem, fogjuk el, ékesen
Koszorúzott múzsák, ezen a görcsesen.
Húzzuk le görcséről előbb keservesen,
Megkínozzuk, vessük ki a kilencesen.
Így szóljunk, midőn a hátán lantot vertünk:
Vidd, Pluto, neked egy lyány-poétát nyertünk.
Hajdan az Izrael nyerni mit méltódzott,
Mikor az Istennel ölbe ment, birkódzott.
Jobb lett volna áldás nélkűl csak Izráel
Maradni, mint lábát igy csámpásítá el.
Mert osztán Jákobnak a tompora helye
Félre ficamodván, döcögött csípeje.
Azt gondoltad te is, hogy majd erőszakos
Soraiddal lehetsz parnassusi lakos.
De az aranyperec, a drága gyöngyszemek
Nem disznónak valók, te disznónak remek!
Megelégedni jobb lett volna Szűcs Sára
Névvel, mint vágyódni még poéziára.
Jobb lett volna, sokkal jobb, csak kapun-álló
Lenni inkább, mint egy ilyen vers-tarkálló,
A sánc alatt jobb lett volna csak homályba
Kínlódni, mint bolond maradsz annyi szájba.
Bolond volt apád is, hogy íly igyekezet
Szikrátalan szikrán ebbe megegyezett.
Megérdemlenéd, hogy megvesszőzne Áron,
Hogy mert itéletet tenni túl az áron.
Engemet ugyan, te lelki-testi vakon
Szűlt, kétszer nyolcvannégy ízbe csapol nyakon.
Mert gyilkos versedbe, bár akárhová vidd,
Minden okos így szól, amint szól szent Dávid.
Szűnjél meg tőlem, hadd vegyek erőt, velőt
Markolászó, az én kimúlásom előtt.
Melyért midőn várod, hogy dícsérve szóljam
Neved, érdemes vagy, hogy ezt ide rójjam.
Rovom is, míg csak e szűk áldásaidról
Írt betűmre le nem mondasz te magadról.
Ez ha meglesz, hozzád, te kemény lakatra
Vetni való szájú, így szólok: vessz, satra.
Nem más vagy, rugdosd bár a hámfát, Babilon
Leánya, hanem egy felfordúlt Ipsilon.
Vagy ha több, valahol az anyád a Jordán
Körűl legeltébe kapott el a csordán.
Vagy ha mégis több vagy, mérgelődés, lángok
Közt úgy vertek széjjel az orángutángok.
Mert valamint cérnás versed itt elpirít,
Ártatlan ész azok közűl úgy kivirít.
Te azt vélted, hogy a majom-svadron között
Vagy most is, jaj, tömpe verseket öklözött.
Nem pirúlt Jupiter annyira el régen
Amaz isteneknek tartott vendégségen,
Midőn az ebéd közt sebes perdűltébe
A slepp alól magát eldurrantá Hébe,
Mint a szelíd múzsák, hogy verselsz, te vadon
Termett bogácskóró-magról bújt hajadon.
Nincs a te nyögve sűlt munkád közt egy ízes
Falat, a legkisebb kommád is csirízes.
Szűcs létedre büdös szerével nem bír hát
Szívos mesterséged, jobb, készítne irhát.
Egész elbitangolt árkosnak új csáva
Kéne, arra tett rajz oly bosszantó gyáva.
Éhel vésznek ugyan mindenütt a kémek,
De kivált még akik a sort záró prémek.
Egy jó nyerítéssel többet tesz e gyarló
Sorú verseidnél egy kanca magyar ló.
Mégis e' volt csupán a reád ingerlő,
Hányod méltóságod, te semmirekellő.
Így szól: gyönyörködnek a szüleim bennem
És örömmel mondják, lyány-poétát nyertem.
Dicső, ezt amelyek írták, dicső kezek,
Mely virtusos főből sűlt Minervák ezek.
Mely kár lett volna már ezt a tálentomot
Elásni, két sorban amely annyit nyomott.
Szép, aki szert tehet az ilyen áldásra,
Ne pazérold ezt, ég, minden bohókásra.
Közibe nem esett a poros világnak,
Máris tudományi íly bércekre hágnak.
Fennen díszeskedik szűzi koszorúja,
Mégis a mélységet mind keresztűl bújja.
Dícséretes szűz, hogy agyvelődig friss a
Versezetért légy a múzsák Tamarissa.
De kinek tudásod csak a csizmaszárba
Határozódik és egynehány zsoltárba.
A százharmincegyig még, tudom, nem értél,
A nem-bírom-útra, bolond, azért tértél.
Nohát úgyis már jól ellazsnakoltalak,
Dúdold el e zsoltárt, többé nem bántalak:
Uram, ne űzz nagyra, gyenge tudományom,
Hályogvonta szemem magasra nem hányom,
Nem lélekzem többé soha oly dolgokba,
Kik felűlhaladnak engem nagyságokba.
Én is a szent Dávid hangos citerája
Nótáján utánad ezt pendítem rája:
Kiki, e hitetlen versek olvasója,
Hogy bűnbe ne essék, ő magát megójja.
Csudálkozom rajta, hogy a tőke mellett
A vén Varga János íly verseket ellett.
Talán a nagyapád sámfái, mustái
Súgták e verseket, hogy lennél e mái
Dísztelen nemednek okosabb harája,
A csizmadia céh legfőbb maskarája.
Tán a pendelbergi nagy akadémiát
Kitanúltad, azért írtál komédiát.
Tiszteletedre most nem írhatok több sort,
Kapd fel azt, amire a macska vakart port.

1802

A szélhez

Mit hízelkedel, óh lengeteg, óh csalárd
Elmék ingadozó bélyege, esti szél?
Hát füst-fogta hazámnak
Nem borzasztnak üszögjei?

Víg hangot hazudó pósta! mit únszolod
Pernyében heverő lantomat? A kacaj
Bosszantó gyönyörűség
A boldogtalanok között.

Zengj a kis Balaton partja[1] körűl, hol a
Természetnek örök szűze s az emberi
Mesterség, ez a hérós,
Egy tűkörbe kacsonganak.

Csattogjál aranyos szárnnyal enyészeten,
S hagyj engem szabadon Dácia pallagán
Elnémúlva zokognom
A nád-lepte fedél alatt.

Hát a nyár elején[2] nem te valál, ki a
Szikrából eredett lángokat egy szegény
Özvegynek fedeléről
Szórád vad hahoták között?

Látám a lakosok jajjait a setét
Füstnek gombolyagin mennybe tolongani,
A Mindent-tehetőnek
Zsámolyszékihez, akinek

Kor-kémélte falán[3] bús diadalmadat
Tapsoltad. Szomorú dűledezési közt
Most a gyász s a halálos
Csendesség fia zsibbadoz.

Szent tömjénit elóltá az imádkozás,
S a zsoltárok erős sérafi[4] zengzete
Megnémúlt. Igaz írét
Vallásába se lelheti

Mostan a nyomorúlt; csak zokog és maga
Házának hamuját hinti fejére már.
Óh, óh, mégis örömre
Ingerlesz, te kacérozó!

Hogy? Hogy tudjon ezüst hangokat s innepi
Víg dalt adni nekem Kalliopé, mikor
Vulkán a Helikonnak[5]
Szent berkét tövig égeté?

Nem lát'd, hogy kesereg, nyögve hogy öntözi
Elsírt csillaginak könnyivel a babért?
Nem lát'd sárba keverve
Pernyés köntösinek havát?

Hát én, aki (miként a Capitolium[6]
Tőszomszédja, Ovid) hasztalan éltetém
Itt a mennyeieknek
Környékén bizodalmamat,

Felvídúlhatok-é? Lám, oda Tíburom,
Hol víg gondolatim szárnyra repűltenek.
És a rózsalugasnak, [7]
Amelyben Philoméla s én

Egymást váltva üténk pindusi dallokat,
Nincs árnyéka tovább. Hagyj nekem, esti szél!
Hagyj békét s pici lantom
Törd ízekre... De mit, de mit

Hallok mégis amott? innepi lármaszót
És Széchényi nevet hallok a Hesperus
Bíbor pitvara mellől
Hajh, mégis csak örűlni kell!

Mégis kell örömöt tudni! nem állhatok
Ellent szívem erős duzzadozásinak:
Lantot, Píeri,[8] lantot!
Száz víg hang veri nyúgotot.

Menyegzőt mutató innepi lárma-é?
Vagy más boldog öröm zengedezése az?
Jertek, gángesi szellők,[9]
Melyek Veszta ölének ért

Almáit gyönyörűn lengetitek puha
Szárnyakkal, vigyetek, jertek, emeljetek
Túl a fellegeken, túl
Már-már szárnyra emelkedem.

Látom tornyosodó szent hegyedet, Buda!
Hol Corvin ragyogott s hajdani nemzetem,
Látom már Nizidernek
Csendes tűkribe képemet.

Itt minden halait Cenkre sietteti
Thétis, túl az öreg Pán teli tulkait
A kastélyba behajtja,
És Céres maga tőlti meg

A bőség szaruját. Sopronyi halmain
Tombol Liber atyánk[10] s víg adományival
Kínálgatja az Ikvát:
Ikvának szeme ég, ragyog.

Ím, ím, a koszorús pásztorok[11] és velek
A szomszéd ligetek hőlgyei (óh, kegyes
Látás!) dalra fakadnak:
Haj! hogy zeng az egész vidék.

"Jóltévő Osiris! életadó atyánk!
Ízis, nyájas anyánk! éljetek! éljetek!
És a boldog aranykort
Óh, kezdjétek elől megint!"

Így éneklenek ők. Vénus-Uránia, [12]
A boldog szeretet kellemes asszonya,
Szennyetlen viseletben
Hoz két égi szövétneket.

S ím, a főldmivelő keszthelyi Indigesz
Húgával jön az én Kalliopém kegyes [13]
Dísze s gyámola; szívén
Hogy csillognak az érdemek!

"Hószínű szeretők! már huszonöt tavasz
Rózsáját kötözém rátok. Az égi tűz,
A vidám, a hibátlan,
Lángolt bennetek, édesim!

Fél századra fogom nyújtani láncotok,
Hív lelkek, nemesek: majd unokáitok
Fogják ősz korotokban
Számosbítni ez innepet."

Ezt mondá az egek tiszta lakója, s ím
Szép testvére, ama rózsatekintetű,
A szellős Amatusról
Hattyúin ide jön s felel:

"Így fényljék ezután a ti Lajostokon [14]
S Battyánin Amatus rózsakötése majd;
És néktek liliomszál
Légyen béretek, és babér."

Így áldottanak ők: mennyei hangjokat
Vígan visszonozák istenek, emberek.
És én, pallagi dallos
Bort és kedvet ivám velek.

Gróf Széchényi Ferenc Ő excellentiájához

Nagy lélek! te, aki fényt hintesz
A homály vak rejtekibe
S életadó szemekkel intesz
A nem-létel bús vőlgyibe;

Te, kinek sok százan esmérjük
Magunk között jótétedet:
Hogy kívánhat'd, hogy ne dícsérjük
Vagy a napot, vagy tégedet?

Én ugyan, ki parancsolásod
Szent törvényemnek esmerem,
Név szerént a te pártfogásod
Előbeszélni nem merem;

De e violák kilehellik,
Ki e törpe versek magok,
Hogy a te fényedtől díszellik
Új életek, színek, szagok.

Rajtok képed lefestve látszik
Hálákönnyem cseppjeibe,
Mint midőn sok apró nap játszik
A harmatok friss gyöngyibe.

Nézd, nézd, ama kisded pacsirta
Hogy kél fel a göröngy alól,
Eddig szárnyát, nyelvét nem bírta,
De most repűl s vidúlva szól.

Most már maga alatt szemléli
A pornak írígy férgeit
S a napnak örömmel beszéli
Eláradott jótéteit.

Meleg fényed közt a jobb égben
Önnönmagával áldozik,
S eltűnvén a kék messziségben,
Érzéssé s hanggá változik.

Menj, kis madár, menj, szíhassad
A felsőbb abroncsok hevét,
Csakhogy vigyázz és elhallgassad
Gróf Széchényinek nagy nevét.

Éva napra

Megbocsáss, óh szeretetnek
Húga! ha gáncsot vetett
A baráti tiszteletnek
A testvéri szeretet.
Én örökké óhajtottam
Nevedet: de magamért
Már két ízben fárasztottam
Debrecenbe Bagamért.
Már mennem kell; de Évámat
Mégis csak megtisztelem.
Megtisztelem és druszámat
Egyúttal megölelem,
Kérvén, hogy tégyen lantjára
Russzándai húrokat,
S tőlünk kedvellett húgára
Terjesszen áldásokat.
S ha én nem tisztelkedhetném
Óhajtott ünnepedért:
Zengjen és igyon helyettem
A te egészségedért.
Én is majd a bagaméri
Vínkót a számhoz veszem,
S amint az öcsém igéri,
Értetek tönkreteszem.
S mondom: Éljen Éva asszony!
Mondom: Éljen Évi is!
És hogy torkom meg ne asszon,
Mondom: Éljen bácsi is!
Mondom, és ezt addig mondom,
Míg a vinkó felderít,
Elvész minden búm és gondom,
S a kedvözönbe merít.
Hát kendtek majd mit csinálnak
A Benci nektár körűl?
Tudom, hogy Éván regnálnak,
Ha a pintes veszteg űl.
Szaári, ha ed kisz bort vennél,
Szaári! Hányszor cserfelik?
S Éva napját bor-isztennél
Szaári napján tisztelik.
Míg a' lenne, ha nics benne,
Tőltsünk a pohárba bort,
És míg Bagamérba menne
A Fakóm, igyunk egy sort,
Mondván: Ádámné lyánykája,
Első anyánknak druszája,
Élj anyáddal,
Élj bátyával,
Élj mivélünk,
Amíg élünk.
És engedd meg, hogy múlassunk,
Érted még egy sort ihassunk.
Mert a tanyát már elbontom
S mondom: Éljen Éva, s ponktom.

[Már én megyek,
trink! trink! trink!
Úgye, bácsi?
ez nem fing.]

1802. december 24.

1803

Serkentés a Múzsához

Jer! magunknak fűzzünk szárnyakat,
Hogy ama bérces kőszálakat
Megtetézhessük azokkal,
Láthassuk várát az ízlésnek,
Hol a múzsák a sok elmésnek
Fejét fűzik babérokkal.

A halhatatlanság felette
Öröm templomát építette,
Amelyben megholt a halál.
Itt, ki szerette a múzsákat,
Nevével kérkedő táblákat
Merő gyémántokból talál.

A dicsőségnek trombitája
Érdemét harsogva fúkálja
Mindenütt a nemzeteknek;
Ezt a hír felvévén szárnyára,
Viszi a világ négy sarkára,
S fülébe zengi ezeknek.

Századjai az elmúlásnak
Általadják őtet egymásnak
És megőrizik hűséggel;
És mikor sírjára mutatnak,
Örömnek könnyeit hullatnak,
Koronázván dicsőséggel.

Népei a fagyos éjszaknak
S kik a forró nap alatt laknak,
Hirdetik, ki volt Homérus!
Örömmel tapsolnak őnéki
A Gángesnek gazdag környéki,
Visszaekhózik Ibérus.

Vajha énreám tekintene
Nyájas szemekkel Melpómene,
És éneklője lehetnék!
Úgy mind halált, mind más veszélyt s kárt,
Mely a legnagyobbaknak is árt,
Bátor lélekkel nevetnék.

A feléledt pásztor

Thyrsis

Amott, hol a nyájas patak
Köveccsin játszadoz,
Laurám a zőld fűzfák alatt
A vőlgybe szunnyadoz,
Én addig e kopár kövön
Panaszlok, jajgatok
S a déli nagy hévség alatt
Miatta bágyadok.
Én kértem úntalan
Szívét; de hasztalan.
Te jőjj most, gyenge szellet!
S lengvén hajfürtje mellett,
Súgd néki ezt, hogy Thyrsise
Végsőt lehellett.

Laura

Megállj, haldokló pásztorom,
Tartóztasd lelkedet!
Tartóztasd! óh, mert lelkem is
Lelkedre éledett.
Altomba éppen, édesem,
Terólad álmodám,
Midőn Zefir keservesen
Nyögvén fuvalla rám.

Ez a szintén megholt
Zefirke lelked volt,
Amelyre Ámor űle,
S mellyembe bérepüle;
Addig csikolt, hogy szívem is
Reád hevűle.

A versszépítő

Ha most nem édes énekem
S nem ég poéta-tűzzel:
Ne bántsd! legyen borom nekem
Egy szív-szerette szűzzel:
Gyúl nékem is tüzem, hevem,
Poéta lesz az én nevem,
S myrtust fejemre fonnak,
Miként Anákreonnak.

Ajánlás

Kazinczy! Főldy! Kik belőlem
Már-már poétát tettetek,
Kérlek, vegyétek el ma tőlem,
Mit rég megérdemlettetek.
Csekély ugyan, csekély ajándék:
De tégye a baráti szándék
Naggyá előttetek!

Az anákreoni versek

"Vad jámbusid, barátom!
Hadd zengjenek szerelmet."
Így szóla Árkilok-nak
Anákreon szelíden.
De ő saját szülöttit
Nem engedé szerelmes
Dalokkal elpuhítni.

E szóra öszvezajdúl
A két öreg poéta.
Közzéjek ugrik Ámor
S apróra tépi mérges
Jámbussit Árkiloknak.
Ambróziába mártja,
Szerelmivel behinti;
Liéus is, leszállván,
Máslásba megfereszti.

Mind felszedé örömmel
Anákreon magának;
S mindjárt boros, szerelmes
Dalokra verte őket.
Énnékem is belőlök
Egy-két csomót ajánlott
Bor és szerelmetesség
Csepeg belőle, látod.

A hévség

Az égető kutyácska
A zőld mezőt aszalta;
Miatta Flóra hímes
Virági haldokoltak,
Fonnyadtak a ligetnek
Zöldségi megkonyúlva:
A főld egész határi
Alélva bágyadának.

Énbennem is van egy tűz.
Mondják, hogy az Kupídó,
Én nem tudom, ki légyen,
Nem esmerem nevéről;
Elég, hogy ég melyemben
S emészti nagy hevével:
Szemlátomást betegszem
És már alig lehellek.

Tegnap leszálla csendes
Cseppekkel egy esőcske,
Megáztatá az erdőt
És a mezőt vizével:
S ím, a beteg virágok
Mindjárt feléledének,
A kókkadó falombok
Zőld színbe jöttek ismét.

Óh, vajha énreám is,
Az én alélt fejemre
Egy ílyen éltető víz
Hűs cseppje harmatoznék!

A leánykákhoz

Ti szent Idáliának
Kacér szemű leányi!
Ti minket istenítő
Nyilakkal öldököltök.
Mikor levert erőnkön
Feláll királyi széktek,
Reánk bodor kacajjal
Nehéz bilincset üttök.
Ti mézitalt ajánltok,
Ha maszlagot kevertek;
Ha nyűgbe vertek is ti,
Lágy bársony az s virágszál.

Óh, kellemek szülötti!
Ez a ti martaléktok
Gyönyörködik s örömmel
Hever bilincsetekben.

Lillához

Leányka! hű szerelmem
Tüzét miért kerűlöd?
Ne félj; ez a beteg szív
Dobog csupán tenéked:
Ez a te birtokodban
Nyög és imádja képed.

Leláncozott rabodtól
Ugyan miért remegsz hát?

A búkergető

Ha szíhatok borocskát,
A gondjaim csucsúlnak.
Ki boldogabb halandó,
Mint aki nem sohajtoz?
Ki boldogabb magamnál?
Héj, vízivók! be sűrű
Pocsolyába foly világtok!

Szép volt Filéta s ifjú,
Szerelem s dalok barátja;
De béka-módra zengett,
Csigaként tudott szeretni,
Bámúlsz-e? Vízivó volt.
Héj, víziszák! be sáros
Elmétek és világtok!

Kancsót, fiú! veszendő
Ez élet és előlünk,
Mint egy palack bor, elfogy.
Hát kurta napjainkból
Hányat lelopnak a búk!
Mért bokrosítsam a bajt?
Miért fogyasszam éltem,
Míg a gohér virágzik?

Iszom, ha szívem örvend.
Iszom, ha bánat éri;
S ha szíhatok borocskát,
A gondjaim csucsúlnak.

A szeplő

Mint egy megért boróka,
Mely tiszta hóra hullott;
Mint a delin fejérlő
Rózsába bútt bogárka;
Mint a korinti szőllő
A cúkoros kalácson:
Úgy bársonyollik, oly szép,
Oly édes egy kerekded
Szeplőcske Lilla mellyén.

Ez az a kies szigetke,
Amelybe a szerelmek,
Ha keble tengerének
Téjhabja közt fürödtek,
Enyelgve szárogatják
Hajok vizes aranyját.

Ti szóljatok, reája
Hullt csókjaim! ha méltó
Dühödés-e Lilla mellyén,
Egy főldi nimfa mellyén
Imádni a hibát is?

Az álomhoz

Soká jön erre Lilla,
A hitszegő soká jön.
Jer addig, édes álom!
Jer, e setét lugasról
Hints mák-olajt szememre,
Fedezz be kárpitoddal
S a gondokat fejemről
Legyezd le szárnyaiddal.
De ha eljön a leányka:
Sem mák-olaj, se kárpit
Nem kell, magad se kellesz;
Csak menj el, édes álom!
Elmúlatunk mi ketten.

Az én poézisom természete

Sírhalmok, óh köd-lepte kertek,
Te szívborzasztó éjszaka!
Te alvilág vakablaka!
Ti holtak, akik itt hevertek!
Ti múlandóság birtokának
Setétes vőlgyei,
Ahol petécses fantomának
Bóbiskolt Hervey!

Gyászhely! melytől lelkünk irtódzik,
Hol minden érzésünk elhal,
Fülünk csak csendességet hall,
Szemünk a semmitől kapródzik,
Csak kupressz árnyékát láthatja
A holdnak fényinél,
Midőn azt bágyadtan ingatja
Egy sír-fuvallta szél.

Szörnyű környék! hová a lélek
Ha ólomszárnyakon repűl,
Réműlve jár, alél, elhűl
S félholtan hátrál vissza vélek.
Szörnyű környék! kérkedj Youngoddal.
Ki hantodon ragyog;
Isten veled s mord ánglusoddal!
Én ánglus nem vagyok.

Mások siralmas énekekkel
Bőgettessék az óboát,
És holmi gyász-trenódiát
Ríkassanak jajos versekkel.
Én íly kedvetlen embereknek
Nem lészek egyike,
Legyen jutalma bár ezeknek
A kedves estike.

Nékem inkább oly bokréta
Árnyékozza képemet,
Melyet nyér a víg poéta,
Múlatván a szépnemet:
Ezt a vídámabb múzsáknak
S a mosolygó gráciáknak
Fűzzék öszve rózsaszínű újjai,
Élesztgessék borba ferdett csókjai.

Nem kell kupressz, mellyel Rácint
Tisztelé Melpómene;
Egy kis rózsa, egy kis jácint
Nékem jobban illene.
Mert ez Lillám szép szemével,
Az pedig tekintetével
Egyezvén, mindenkor lészen tűköröm;
S így mindég új dalra késztet új öröm.

Így veszem fel víg lélekkel
Gyengén rezgő lantomat;
S majd Lillám új énekekkel
Lelkesíti húromat,
Míg leng a friss esti szellő,
S szárnyán egy nárdust lehellő
Rózsában megszállnak a kis istenek
És mennybéli koncertecskét zengenek.

Lelkünkből e víg hangokkal
Minden únalom kivész,
Mert megédesítjük csókkal
Ott, hol tartós pauza lész.
Bágyadt nótánk vég-szózatja
A szép tájt elszunnyadtatja;
S addig andalgunk az esti hajnalon,
Míg egymás ölébe hullunk a dalon.

Első szerelemérzés

Ifjúságom reggelében
Szívem bút nem szenvedett,
Míg a tündérek kertében
Lepke-módra repkedett.

Ha belső részem hevítni
Kezdte a szikrázó Rák:
Meg tudták mindjárt újítni
A híves Etéziák.

Ha szomjúztak a melegtől
Eltikkadt tetemeim:
A vőlgymetsző csergetegtől
Felocsódtak ereim.

De most, Lilla, új tüzemnek
Semmi enyhítője nincs,
Ah, más szomja van szívemnek,
Más láng éget, kedves kincs!

Most a barlang éjjelében
Déli napot képzelek,
A bikkek tömött ködében
Az árnyéktól tüzelek.

A hűvös Etéziáknak
Ám megnyitom kebelem,
Mégis e gyújtó fáklyáknak
Orvosságát nem lelem.

Mit? a fagyos Bóreásnak
Szárnya alá sietek;
De e belső gyúladásnak
Tűzén nem enyhíthetek.

Sőt gyakran a hóba fekszem
Ott kinn a havasokon;
S ah! fagyok, mégis melegszem,
Nincs nekem tél azokon.

Másszor minden lankadásból
Testem új életre jött,
Mihelyt ittam e forrásból,
Mely zúg a bokrok között:

De most, noha csípésével
Majd kiszedi fogamat,
Mégis északos vizével
Ez nem óltja szomjamat;

Mert megemészti tüzemnek
Heve minden cseppjeit,
Mihelyt lángoló szívemnek
Éri edzőhelveit.

Eddig éltem tavasszára
Mennykőt az ég nem vetett,
S májusi hajnal módjára
Csak rózsákkal nevetett;

Bennem a kedvet s únalmat
Ébreszté szelíd remény:
Ezt a kínt, ezt a fájdalmat
Nem régólta érzem én.

Nem régólta kell szenvednem,
Ah Lilla, kellő alak!
Ah! csak azólta van bennem,
Hogy egyszer megláttalak.

Tudom, Lilla, e kin tőled
Kerűlt: de nem esmerem.
Ah, árthatsz-é? Azt felőled,
Lilla, hinni nem merem.

Hisz élettel kecsegtette
Pillantásod szívemet
Úgy van! csak azért sértett e',
Hogy gyógyítson engemet.

Édes keserűség

Óh, Cipria terhes igája!
Hogy kell magam adnom, alája!
Nyakamat vas lánca keríti,
Szívem siralomba meríti.

Nem nyughatom és csak epesztem,
Magamat sírásnak eresztem,
Éjjel szememet le se zárván,
Siratom balsorsomat árván,

Mint a szomorú egek éjjel
Sírnak mezeinkre le széjjel,
Hogy enyészvén a nap, az égnek
Tetején súgári nem égnek.

Sírok, zokogok keseregvén,
Könnyem kebelembe peregvén,
Mint gerlice párja tavasszal,
Nyögök, ah! sok ezernyi panasszal.

Egek! óh, egyedűl tireátok
Kérést panaszolva bocsátok:
Jaj! enyhítsétek emésztő
Tüzemet, mert már megemészt ő.

Szánjátok, egek, nyavalyámat,
Könnyebbítsétek igámat,
Enyhítsetek állapotomban;
Én tömjént gyújtok azomban.

Te pedig, kegyes angyali lélek!
Ki miatt bús életet élek,
Nézz e szívbéli sebemre,
Tőlts balzsamot árva fejemre.

Nézz erre galambi szemekkel:
Jobban gyógyítol ezekkel,
Jobban egy gerlicecsókkal,
Mint minden sebrevalókkal.

Ah, mézzel elegy keserűség!
Kínnal teljes gyönyörűség!
Óh, Cipria édes igája,
Hogy kell nyakam adnom alája!

A bátortalan szerelmes

Remény s kétség között epesztem
Édes kínok közt magamat.
Most feltalálom, majd elvesztem
Lillát s belső nyugalmamat.

Ha látom őtet, felhevűlnek
Rabbá-esett érzéseim;
Ha eltávozik, hanyatt dűlnek
Tornyodzó reménységeim.

Imádandó kegyes képének
Mindennap temjénezhetek:
De egy nyájas kis istennének
Tekintetére reszketek.

Erről bátorít, arról ijjeszt
A tisztelet s a szerelem;
A szív emel, az éj lesijjeszt.
Óh, csiklándozó gyötrelem!

Lelke kegyes; de negédjétől
Ójjatok, irgalmas egek!
Szava nyájas; de egy nem-jétől,
Mint a haláltól, rettegek.

Szeme, mint élet csillagzatja,
Boldog napra hív engemet;
Mégis, mint a villám, meghatja
És öszverázza szívemet.

Édes mézharmattal kecsegtet
A nyíló rózsa ajjakán:
De hátha még halált csepegtet
Szívemre, hogyha meg nem szán?

Óh, értem teremtett szép lélek,
Hogy szívem ki nem önthetem!
Tőled reménylek, tőled félek:
Terád van bízva életem.

Piros orcádnak rózsájára
Ámor új-új pecsétet nyom,
Hószín kebled liliomára
Lehellte az én fátumom!

De kit bélyegzett ki színedre?
Mék az a boldog valaki?
S felőlem mit fuvalt mellyedre?
Halált vagy életet? mondd ki!

De kímélj s adj erőt szívemnek,
Ah, gyengén szólj sorsom felől:
Mert akármit végzesz fejemnek,
A kín vagy az öröm megöl.

Az éjnek istenihez

Te csendes éjnek királynéja,
Endímion szép barátnéja,
Te ott a fél felhő megett!
Ints hallgatást nárcisz pálcáddal,
S halkán nyomd pamut-hintócskáddal
A harmattól nyirkos eget.

Te is, főldünknek férje s bátyja,
Míg a magánosság barátja,
Coelus! terád bámészkodik,
Tekints le milliom szemeddel
S halld meg könyörűlő szíveddel,
A hűség mint búslakodik.

Ti fájdalmim sokszor hallátok,
Ti aggó éjjelem tudjátok,
Tudjátok, mért nem alszom én.
Ti láttátok, mely bús lélekkel,
Mely bágyadtan s könnyes szemekkel
Kesergettem Lilla nevén.

Ah! A Lilla mennyei szíve,
Orcája, a kellemek míve,
Megvarázsolta szívemet,
És bár Ámor kohában élek.
De tüzemről beszélni félek,
Hogy meg ne vessen engemet.

Pedig tán nem indúlatja
A nemes lángot bészívhatja,
Vagy, óh, vagy tán már érez is.
De hátha édes aggodalma
Más boldogabbnak a jutalma?
Óh, félek is, reménylek is.

Ti álomhintő istenségek!
Kiknél az éji jelenségek
Ezer formában lengenek,
Míg öszvehajlott szempillái,
Mint a tulipánt fályolkái,
Testvéresen szendergenek:

Kűldjetek egy képet elébe,
Ki, mint én, szíve kétségébe
Halvány, bágyadt és hű legyen,
És egybegyűlt sohajtásomnak
Ködjébe burkolva, kínomnak
Mélységéről vallást tegyen.

Vallja meg könnyező szemekkel,
Rebegő nyelvvel, nyílt kezekkel,
Hogy ő szép, és én szeretem.
Akkor tán édes nyúgalmában
Részt vévén a más fájdalmában,
Ezt nyögi: Én is szeretem.

Óh, de tán most is álmot látok
Óh, akkor, akkor példázzátok
Előmbe szép bálványomat:
Ah, mert bár eddig sok kín sértett,
E kép, e mennyei kísértet
Visszaigézi nyugtomat.

A rózsabimbóhoz

Nyílj ki, nyájasan mosolygó
Rózsabimbó! nyílj ki már,
Nyílj ki; a bokorba bolygó
Gyenge szellők csókja vár.

Nyílj ki, gyenge kerti zsenge:
Hébe nektárt hint terád,
Szűz nyakadba Flóra gyenge,
Bársonyos palástot ád.

Óh, miként fog díszesedni
Véled e parányi kert!
Óh, hogy óhajtják leszedni
Rólad azt a drága szert!

Hadd szakasszalak le, édes
Rózsaszál: szép vagy te már.
Héj, ha meglát, hány negédes,
Hány kacér leányka vár!

Nem, nem! egy leány se nyissa
Büszke fűzőjét terád.
Űltetőd kedves X… issa
Néked újabb kertet ád.

Ott kevélykedj bíboroddal,
Ékesebb bíborja közt!
Ott kevélykedj illatoddal,
Kedvesebb illatja közt!

Az éj és a csillagok

Éltemnek fényes hórizonja
Dűlt borzadó setétességre,
A búk mord éje gyászba vonja,
Több víg napom nem száll az égre.
Két szép szemecskék engemet
Megvígasztalhatnak magok:
Űzzétek el hát éjemet
Ti, két halandó csillagok!

A poétákban lakó istenség

Verselők! felőletek
Hírdetik, hogy bennetek
Lakna istenség,
Akinek lehellete
Bennetek lángot vete
S lelketekbe ég.

Verselők! én rólatok
Íly erőt nem mondhatok,
Bennetek van az.
Ámde kezd egy isteni
Lelket lelkem érzeni,
Már az szentigaz.

Verselők! ez gyújtja meg
Lángomat, s csak úgy leszek
Én is verselő.
Kérditek talám nevét,
Aki lelkemnek hevét
Szerzi? Lilla ő.

Tartózkodó kérelem

A hatalmas szerelemnek
Megemésztő tüze bánt.
Te lehetsz írja sebemnek,
Gyönyörű kis tulipánt!

Szemeid szép ragyogása
Eleven hajnali tűz,
Ajakid harmatozása
Sok ezer gondot elűz.

Teljesítsd angyali szókkal,
Szeretőd amire kért:
Ezer ambrózia csókkal
Fizetek válaszodért.

A tanúnak hívott liget

Itt a liget. Zőld rejtekébe,
Lillám, avégre hívtalak,
Hogy e cserfák setét enyhébe
Velek szemközt állítsalak.

Ezek tanúk, ezek hallották
Szerelmem gyászos énekét,
Gyakorta vissza is hangzották
Búson a Lilla szép nevét.

Halld csak, Lillám! mi bágyadt szellő
Sohajtoz fenn az ágakon.
Nézd, mint ingatja a zőldellő
Levélt a gyenge lombokon:

Mind, mind az én sohajtozásim,
Kik ott a fákon lengenek,
Kiket gyakor panaszkodásim
Mellyemből feltekertenek.

Nézd, nézd, a rétnek bő harmatja
Még mostanság sem szikkadt fel,
Bár reggel ólta szárogatja
A nyári nap hévségivel;

Ezen magános rejtekemnek
Mindennapos harmatjai
Az én kiszáradt két szememnek
Saját könnyhullatásai.

Ezekkel e virágtölcsérek
Megtelve vagynak úntalan.
Hogy e virágok íly kövérek,
Ah, nékem az be sokba van!

A feredés

Ni, szemeim! idenézzetek!
Ni, a rózsabokor hirtelen
Mint megrezzent ott a vízszélen:
Ni, szemeim! idenézzetek.
Ni, mint megbillentenek
Levelei s ágai,
Tövisse s virágai
Hogy öszveverődtenek.
Illatozó bíborának
Pompái elszóródának:
Némelyek, ím, elterűltek
A dudváknak szárain,
Mások úsznak az itt lengő
És játszadozva kerengő
Zefíreknek szárnyain.

Ni, ni, most vigyázzatok!
De fényetek hogy rezeg pislogva,
Hol öszvevonúl, hol dűlyed,
Most repes kacér pattanással forogva,
Majd rettenve vak gödrébe sűlyed:
Tán biz istent láttatok?
Ne zárjátok bé ablaktokat!
Ott nem haragos istenség látszik,
Ne féljetek, ott egy szép nimfa játszik:
Nyissátok meg ablaktokat!
A rózsákon általfénylenek
Sokkal szebb rózsái,
Pirosló orcái
Melyek titeket megigéztenek.
Ah, boldog rózsafa!
Be nyájas nimfa
Nyugszik alatta árnyékodnak!
Ah, végy be engem egyik ágodnak!

Ti pedig, szemeim, ti lesve vigyázzatok,
Mit akar ott az a ti szép nimfátok?
Ni, ni, ruháit levetette,
S a rózsa tövére tette
Maga indúl: most már nézzetek!
A nézés istene legyen véletek!
Ahol megy! ah, mely isteni képnek kell lenni,
Mely hátúl is ennyi gráciákkal kezd jelenni?
Vajha láthatnátok, mely szép
A halhatatlan kép!

Ah, fordúlj erre, szép istenné!
Egek! micsoda! jaj, szemeim, mit láttok?
Mint reszkettek?
Mint meredtek?
Mint fellobbanátok?
Már kipattannátok,
S tán golyóbiskátok
A nézés tövéből kivenné?
Ah, mit látok? irgalmas egek!
Ah! én kincsem! Alig pihegek!
Visszanézett az én galambom, visszanézett!
S szememet, szívemet, lelkemet, mindent megigézett.

Az én Rozáliám fut amott!
Ah, mint dobog szívem belől!
Ah, mint olvadok mindenfelől!
Isten! egek! jaj, elfogyok!
Ne hagyjatok! mindjárt lerogyok.
Az én Rozáliám fut amott!
Ah, őtet, őtet láttam ott!
Ahol megy! jaj, mit látok mezítelen!
Irígylem e vidékeknek ezt:
Hogy látják, ami engem öl s éleszt,
S szerelemtársaimmá lesznek íly hirtelen.
De csalódom. Ti láttok testén
Valamely leplet de mely ritka
Az a fedél, mely alatt van szívem kies titka,
S mely lebeg meztelen Évám édenén!

E csalódás játszodtat-e titeket,
Vagy csakugyan látjátok ezeket?
Miként pirosolnak,
Mikor meghajolnak,
Fényes szárai,
Márvány combjai,
Amelyeket főhajtva
És utána sóhajtva
Csókolnak magok
A szép virágok. –
Vajha én most, vajha virág lennék,
Én is ilyen komplimentet tennék!
Nézd a vékony patyolat
Vigály felhője alatt
A szerelmes zefírek mint enyelegnek:
Ah, ezt mint irígylem e játszi seregnek!
Némelyik szép lábára tekergőzik,
Egyik kies mellye alá rejtőzik,
Másik márvány oldalára könyököl:
Ah, a szerelemféltés, ah, majd megöl!
Vajha én most, vajha zefír lennék,
Én is a legszebbik helyre mennék.

De látjátok, már a patakba lépett,
Mely kettőssé teszi ezt a gyönyörű képet,
A hízelkedő habok hozzá mint tódúlnak,
S farkok-csóválva lábához símúlnak.
Vetélkednek, az első melyik légyen,
Mely néki udvarlást csókolással tégyen.

Már szárait,
Már térdeit,
Már combjait,
Combtöveit
Nyelik el a fajtalan habok:
Ah, távozzatok, ocsmány habok!
Ha feljebb viszitek vizeteket,
Menten öszvegázollak benneteket.
Óh, már megőltetek!
Szerelemtárssá lettetek.
Óh, már alig látom szép mellyét,
Jaj, mint nyalogatják nyugodalmam helyét!
Vajha én most, vajha egy hab lennék,
Én is szerelmes testén pihennék.

Déli aggodalom

Felhágott már a nap a dél hév pontjára,
Egyenessen omlik lefelé súgára.
Küszködik a bágyadt levegőég s hevűl;
Felfortyant az egész természet merevűl.
A lankadt arató ledűl izzadt fővel,
Hogy majd dolgát kezdje megújúlt erővel.
Az útazó, ki már csak alig lehellett,
Óltja szomját a hűs forrás vize mellett,
A barmok terepély bikkfák alá mennek,
A híves árnyékban kérődzve pihennek.
A madarkák csüngnek a setét lombokról;
Leszáradt a nóta eltikkadt torkokról.
Csupán csak a munkás méhecskék zsibongnak,
Széjjel az illatos rétek között dongnak.
Csupán csak az apró bokrocskák tövében
Zeng a zörgő prücsök a nap ellenében.
A rezzent gyíkocska a gaz között csereg,
Megáll, liheg, száraz torokkal sziszereg.
Sok száz szöcskő ugrál pattanó lábain
A hévtől elaszott fűszálak szárain.
Egyebek mind híves helyeken pihennek,
A dél forró heve elől félre mennek.
Alusznak magok is a híves szellők is:
Eltikkadtak a nap hevétől tán ők is.
Csak némely enyelgő Zefirek játszanak,
Melyek a levelek alól kiugranak,
Cicáznak kerengő szárnnyal a bokrokon,
Lassan elenyésznek a liliomokon.
Jertek ki, óh nyájas fuvallatok, jertek,
Kik az ambróziás rózsákban hevertek;
Szedjetek mennyei szagot kebletekbe,
S úgy szálljatok hozzám e setét berekbe,
Hol a néma fáknak sírva énekelem,
Mint égeti mellyem a forró szerelem.
Ah! most is az a nap forog az eszemben,
Melyen legelőször lobbant fel szívemben,
Melyen rám csillámlott Lilla szempillája,
S tüzétől felgyúladt az Ámor fáklyája.
Ah! azólta nincsen semmi nyúgodalmam:
Még sincs e kínomért legkisebb jutalmam.
Könyörgök, esdeklek néki mindúntalan:
Minden könyörgésem rá nézve hasztalan.
Égek, s égésimet orcámon mutatom:
De az orvoslásra őtet nem hajthatom.
Sírok: de sírásom nincs, kit érdekeljen;
Panaszlok, de arra nincs, aki feleljen.
Ah, kínos állapot! bárcsak valahára
Ennyi fájdalmimnak lehetne határa!
Átkozott perc volt az, amelyben mellettem
Elmenvén, szép gyilkos! reád tekintettem,
S Ámor mosolyogván szelíd nézésedből,
E kegyetlen lángot szívtam ki szemedből.
Vajha az ég vagy oly angyali szemeket,
Vagy oly tigris-szívhez illő érzéseket
Beléd, kedves kínzóm! ne teremtett volna:
Most szívem íly szörnyű tűzben nem lángolna.
Egyenes természet! hát rend szerént mégyen,
Hogy aki mást éget, maga jeges légyen?
Vagy Lilla is így ég? vagy szívem is fázik,
Vagy, vagy a te hitvány törvényed hibázik:
Vagy tán… Mit gondolok! Balgatag szózatok
Hisz égek, lám, mégis vízcseppet hullatok.
Olyan tűz ez, melyet gerjeszthet a jég is,
És lángokkal égvén, vizet áraszt mégis.
Jupiter is mikor esőzik legjobban,
Lángozó villámja mindég akkor lobban:
Hát ugyanezt Ámor nem vihetné végbe,
Holott ő a legfőbb istenség az égbe?
És így hideg lehet Lilla, bár én égek…,
Félre az eszemből, systemás kétségek!
Ámor tanácsából még őt megkérlelem;
Ki tudja, tán gyengébb szívvel bánik velem?
Sírok, panaszkodom, új szókat keresek,
Előtte könyörgést tészek, térdre esek,
Lefestem kínomat sápadtan, mint félholt,
Kincsemnek mondom és… Ah, de már ez mind volt!
Mégis egy jó nézést tőle nem nyerhettem,
Eltűnt, én egy néma kőnek reménykedtem.
Vad szűz! gonosz Ámor! s te vagy ég istene?
Nem, nem: az Erynnis szűlt téged, óh fene!
Tán e nimfádat is a Styxnél nemzetted
S belé az Alektó vad szívét űltetted.
Vesszetek! Vesszetek!… Mit mondok! Óh, talám
Mindkettőt méltatlan szitokkal káromlám?
Ki tudja, ah, talám bennem van a hiba?
Járatlan vagyok még Ámor titkaiba.
Itt űlök, a nap is elhágy már engemet,
S a lelketlen fáknak mondom keservemet;
Pedig tán a kegyes szerelem nevembe
Most sugall legtöbbet ártatlan szépembe.
Keljetek fel, nyájas zefirek! keljetek,
Mondjátok meg néki, hogy hozzá sietek.

Megkövetés

Ha haragszol, megkövetlek;
Békélj meg, szép angyalkám!
Csak azt mondtam, hogy szeretlek,
S e szóért haragszol rám?

Ki az oka? s ki hibája,
Hogy kellemed olyan nagy?
Hogy te, óh virtus példája,
Szeretetre méltó vagy?

Ha téged szeretni vétek:
Hányan esnek úgy belé?
S hogy én legtartósban vétek,
Magam azért bűntetsz-é?

Lelj csak egyet, ki szépséged
Látván (de mint én, úgy ám)
Ne szeressen mindjárt téged:
Úgy neheztelj osztán rám.

És ha e szómért: szeretlek,
Úgy kikelhetsz ellenem:
Egypár csókkal megkövetlek:
Csak hagyj holtig vétenem.

Vagy ha e szó úgy megsérte;
Mondd vissza, Lillám, te is:
Én nem haragszom meg érte,
Megbocsátok százszor is.

A szépek szépe

Ti, élet balzsamát lehellő leányok,
A szépség tüzénél olvasztott bálványok,
Kiket imád sok szív, áhítva reszketvén
S fellobbant óltárán a temjént égetvén,
Óldjátok le rólam gyarló kötésteket!
Nem tudlak imádni többé benneteket;
Mert minden szépséget, mellyel hódítátok,
Már az egy Lillában bésummálva látok.

Jer, szépem! mutasd meg azt kevély nemednek
Együtt, amivel ők csak külön kérkednek:
Hadd mondják, akiknek van finomabb ízek,
"Te vagy a remekkép, ők pedig a skízek,"
Léda gyermekinek hűljön meg a vérek.
Szégyenljék magok közt a görög vezérek,
Hogy ők Helenáért vesződtek Trójánál;
Holott lehet s van is szebb személy nálánál. –

Állj ki, irígy! találj mocskot tagjaiba,
Nézd, legkényesb ízlés! van-é benne hiba?
Ha valamely'k részét hibásnak mondjátok:
Hibáztok. A szépet rútnak gondoljátok.
Ha tőlem kérditek: "Mi szép?" azt felelem:
Én a szépet s rútat olyformán képzelem,
Hogy szép mindaz, ami őbenne láttatik,
Ami benne meg-nincs, az rútnak mondatik.

Tökéletes tehát, mind így ítélhetnek,
E pompás munkája a szép természetnek:
De én e remekben egy nagy hibát látok,
Melyet ti, elfogott szemek, nem látátok.
Mert ámbár a pazér természet bő keze
Minden kellemeket őreá hímeze:
Mégis íly főmívben ez egy nagy csonkúlás,
Hogy ővéle is köz a vénség s elmúlás.

Isten! hát csak azért formálsz íly remeket,
Azért árasztasz rá minden szépségeket,
Hogy egy légyen szódat elrontó múljon-nal
Minden gráciákat eltörűlj azonnal?
Hová tészed akkor íly dicső mívedet,
Amilyent még semmi főld pora nem fedett?
Hadd tudjam! Sírjára rózsákat plántálok,
S ezt írom fel: Szépek; de ez szebb volt nálok.

Jer, Lillám! csak néked lehellek, míg élek;
Míg eszemet tudom, csak terád eszmélek.
Sőt, ha majd a halál engem valahára
Kebeledből ragad vak tartományára,
Mikor már lelketlen porrá változtatott,
Szóljál sírom felett csak egy fél szózatot:
Akkor is szikrái a hév szeretetnek
Fagyos tetemim közt egybe lángot vetnek.

A muzsikáló szépség

Lillám! midőn szemem nézi
Hajnal tekintetedet,
Ezer grácia ígézi
Elmerűlt képzésemet;

Látván Citére virágit,
Olvadni kezd kebelem,
S az egész menny boldogságit
Szűk mellyemben viselem.

De midőn szácskád daljára
A húrokat pengeted:
Mit érzek! minden trillára
Szívem ölöd s élteted.

Truccol fülem a szememmel,
És minden érző inak
Hódolnak levert lelkemmel
Dalod bájolásinak.

A hangok virággá válnak
Mosolygó ajakidon,
S a virágok hangicsálnak
Teremtő újjaidon:

Mint midőn a nyílt rózsákkal
Ékes bokor közepén
Filoméla új nótákkal
Zeng az Ámor innepén.

Vajha rózsává válhatnál,
Szép Lillám! egyszeribe,
S ágaid közt danoltatnál
Fülemüle képibe!

Óh, nem lenne a vidéken
Tenálad szebb virágszál;
Nem zengene a cseréken
Vígabb madár nálamnál!

Nyíló kelyhedet megszállnák
A szerelem isteni,
S a nimfák versenyt próbálnák
Érzésim énekleni.

A versengő érzékenységek

Lilla! kellemességednek
És mosolygó szépségednek
Ínt-ébresztő balzsama
Érzésimet megszédíté,
Megbájolá, részegíté,
S perre indította ma.

Köztök nagy csata lázadott,
Melyet az abból támadott
Szép dicsőség okoza,
Hogy melyik az, ki tégedet
Megérezvén, felébredett
S nékik ennyi jót hoza?

Mindenik nagy hevességgel
Perlett, hogy e dicsőséggel
Bírjon a többek felett.
Ílyformán szóltak egymásnak,
Míg a heves civódásnak
Lelkem által vége lett.

Szaglás

Tudjátok-é? hogy magatok
Másfelé andalogtatok,
Más tárgyon szúnyókálva;
Mikor a táncnak őltözött
Szépség leányai között
Lilla eljött sétálva;

Mikor egy zőld hársfa mellett
Egy kis szellő rámlehellett
Ámbróziás illattal:
Melyet mihelyt észrevettem,
Inatok felébresztettem
Édes csiklándozattal.

Látás

Elsőben is mély álmomból,
Tévelygő andalgásomból
Nemde én pattanék ki?
Látták éles nyilaimat,
Villámló pillantásimat
A múlatság környéki.

Míg tüzes szemem sokára
Ráakadt a szép Lillára
S féloldalt reácsapott;
Ah, mikor a több szem között
Látásunk öszveütközött
S egymástól lángot kapott;

Ah, mikor szűz pillantása
S elevenebb kacsintása
Kétszer az enyímre lőtt:
Bezzeg mind felpattantatok,
Bezzeg eloszlott álmatok,
Mely lankasztott azelőtt.

Lebegő bársony hajain,
Elefánttetem vállain
Mely szép színek játszottak!
Rózsát mosolygó ajaka,
Hószín mellye, márvány nyaka,
Ah, miként elragadtak!

Hallás

Hát mikor mély sóhajtása
S bágyadt hangon tett szólása
Ébredt fülembe hatott?
Édes ájulás lepett el,
Mely egy mennyei élettel
Kecsegtetett, bíztatott,

Mikor mellé ereszkedtünk,
S végre, hogy sok kérést tettünk,
Ezt mondotta: szeretek!
Ah, e szóra vérünk égett,
És minden elevenséget
Ti is levetkeztetek.

Mikor mézes beszédjére
Örök hűséget ígére
S íly bíztató hangon szólt:
"Szeretek! Téged kedvellek,
Csak néked élek, lehellek,
Míg be nem féd a sírbólt."

Akkor óh, mert e szavának
Oly édességi valának,
Hogy élet ömlött belénk
Egy legédesebb mennyei
Öröm gyönyörködései
Kezdtek repesni felénk.

Mikor kedvesének mondott,
Elvett minden bút és gondot
Ez az édes nevezet;
És hízelkedő nyelvének
Mézén locsogó szívének
Mindnyájunk temjénezett.

Tapintás

Közte a temjénezésnek
S e mennyei ihletésnek,
Kezeim felemelém,
És jótételét hálálván,
Ez imádni való bálván
Szent testét megölelém.

Ah, halhatatlan istenek!
Mit érzettem! ah, milyenek
Voltak gyenge karjai,
Melyek mikor rám hajoltak,
Nálok gyengébbek nem voltak
A rózsák harmatjai.

Mellyét Ámornak melege
Olvasztván, gyengén pihege
Bíbor fátyola alatt.
Kezemet tévén szívére,
Sűrűn vert; és minden vére
Hozzám örömmel szaladt.

Mint a hó a nap hevétől,
Úgy az ő tűz-szerelmétől
Mind elolvadva valánk.
Életünk belé kőltözött,
S ölelő karjai között
E világnak meghalánk.

Ízlés

Mit ér a szép gyümőlcs maga,
Bár kedves a színe, szaga,
Ha jó ízzel nincs tele?
Ti csak Lilla szépségére
Bámúltatok s méz ízére
Egyiktek sem űgyele.

Nincs a nektár olyan édes,
Amelyet tőlt Ganymédes
Jupiter csészéjébe.
Óh, nem bír az annyi jókkal,
Hacsak azt egy ílyen csókkal
Fel nem vegyíti Hébe.

Íly mannával nem kínálja
Gazdag lakosit Panchaia
Vagy más déli tartomány.
Ennél édesebb itala
Bármely királynak sem vala
Óh, mennyei adomány!

Óh, méznél édesb ajjakok,
Minő nektárt csorgattatok
Rózsaszín kelyhetekből!
Mely kellő csókok valának,
Melyeket kőlcsön szopának
Hév ajjakim ezekből!

Lelkem

Mit civódtok? ah, szűnjetek,
Híveim, mit versengetek?
Csak Lillát imádjátok.
Lebegjetek gyönyörűség
Szárnyain s az örök hűség
Pontjára mozgassátok.

Miolta kellemit velem
Éreztettétek, tisztelem
És imádom azolta.
Rabja vagyok rabszíjjain,
Rengetvén nyájas karjain,
Szívem hozzá csatolta.

Én párját nem tapasztalok.
Néki élek, néki halok.
Ő énnékem mindenem.
Jer, Lilla! jer; érzésemet
Mind ébreszd fel és engemet
Ne hagyjál veszteglenem!

Az eltévedt lélek

Ah! hová repűltél,
Lelkem, s mely felé?
Lilla száján űltél:
Hol vagy? ott vagy-é?

Annyi sok csókokban,
Ah, hova levél?
Ott vagy-é? azokban
Senki meg nem lél.

Látom már; azokb' a
Bíborokba űlt
S a habzó csókokba
Torkig elmerűlt.

Ott evez sietve
A partok felé.
Kis nyilát nevetve
Nyújtja Ámor bé.

Ennek szálacskáján
Már a partra ért
S a partok rózsáján
Nyúgalomra tért.

S tán por-sátoromba
Már belé se jő:
A paradicsomba,
Abba alszik ő.

Lágy sohajtozások!
Melyeken eltűnt,
Míg a csókolások
Árja meg nem szűnt,

Ah, legyezgessétek,
Míg ott andalog,
Lengve rengessétek,
Míg nyúgodni fog.

Lillám szácskája

Óh, Lilla! Lilla! halld meg
Kellő hatalmadat.
S mely'k isten adta, valld meg,
Íly bájos ajkadat?

Midőn te mátkatályúl
Egy csókot adsz nekem:
Szívem merőn elájúl,
Elhallgat énekem.

Szácskád magára nyitja
A szájat és szemet,
A mennybe andalítja
Nektárja lelkemet.

Ajkad virági szebbek,
Mint rózsa bíbora,
És csókid édesebbek,
Mint a Tokaj bora.

Habozás

[Vitéz]

Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet az én Lillám nem szeretne.
Örömmel megválnék tőled, komor város,
Ha menésem az övével lenne páros.
De mely édes örömtől kell megfosztatnom,
Ha nem lehet szép hívemmel itt múlatnom,
Ha északra lakik már ő, én meg délre,
Ha csókokat raggatnom kell csak levélre.
Óh, iszonyú búcsúvétel,
Mely egy áldott szívtől vét el!

Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet az én Lillám nem szeretne.
Öszveütném sarkantyúmat, megindúlnék,
Még e város felé háttal sem fordúlnék.
De egy égő szívet hagyni magánosan,
Mely kivűlem beteg lenne halálosan,
Nem engedi a szövetség s a szerelem,
Mely lángoló tűze által harcol velem.
Óh, milyen két szörnyű gond főz!
Egek! Lilla! Ah, melyik győz?

Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet az én Lillám nem szeretne.
Vígan tenném fel lantomat szekerembe,
Ha őtet is űltethetném az ölembe.
De ki előtt kell danolni már énnekem?
Egypár édes csókot kitől nyér énekem?
Ki bíztatja Múzsám édes mosolygással?
Ki önt belém lelket egy fél pillantással?
Árva Múzsa! árva író!
Óh, lesz-é egy biztató szó?

Nem hagyom itt ezt a várost, mert nem lehet,
Mert Lillától szívem búcsút nem is vehet.
Nem mehetek; tartóztatnak szent kötelek,
Szívem gyengébb, mint meg tudna víni velek.
Múljatok hát, szép szándékok! maradjatok,
Ha Lillát is el kell hagynom miattatok.
Lemondok a dicsőségről, bár szeretem,
Csakhogy ezen gyöngy kincsemet megvehetem.
Őérte megvetem mindazt,
Ami tőle különszakaszt.

Lilla

Hagyd itt, hívem! ezt a várost, bár nehezen,
Bár szeret is szegény Lillád s könnyez ezen.
Hagyd itt! Szívem kebeledben fog gyúladni,
A tiédnek az enyímben kell maradni.
E hév csókban, melyet szádra ragasztottam,
Lelkem minden indúlattal kibuzgottam.

Vitéz

Vedd el te is ezt éntőlem, kegyes lélek!
Csak árnyékom megy el; magam benned élek.
Kellemes szűz!

Lilla

Ah, kedves hív!

Ketten

Ne félj: néked dobog e szív!

Az utólsó szerencsétlenség

Zokoghat még egy betűcskét
Belőlem a fájdalom?
Ejthetek még egy könyűcskét
Utánad, szép angyalom?
Bús elmém rajtad tűnődik;
Csak kíván, sóhajt, gyötrődik
Édes, fojtó képzetek!
Mind ez, amit tehetek,

A természet a törvénnyel
Szívemben ellenkezik,
Most is szoptat a reménnyel
S nem hiszi, hogy vétkezik.
Lámpási a bőlcsességnek
Előttem hiába égnek;
Nékik szunnyadozni kell,
Mihelyt az egyet lehell.

Óh, mennyit vívok kínommal!
Küszködésim mely nagyok!
De, jaj, nem bírok magammal:
Érzem, hogy beteg vagyok.
Képződésim tüzeskednek,
Roskadt inaim csüggednek.
Hát oly bűn a gyengeség.
Hogy megverné azt az ég?

Velőt szívó lángjaimtól
Fejem nehéz, zúg, szorúl;
Bennrekedt indúlatimtól
Szívem dobog, mellem fúl.
Már nem tudok mást mit tenni,
Csak érezni és szenvedni.
Lelkem, testem hólt-beteg,
Menny, főld, kincsem, bocsáss meg!

Kínálkoztak orcájáról
A fejlő rózsabimbók,
Cúkorral folyt ajakáról
Minden szó és minden csók
Annak a főldi Kellemnek,
Ki asszonya volt szívemnek,
Míg én, boldog martalék,
Lánca s karja közt valék.

Szeme bíztatott, öldöklött;
Ölt, s gyógyított másfelől;
Tiszta hószínnel tűndöklött
Mellye mind kívűl, belől;
Lelke vídám, mint a hajnal,
Szíve jó volt, mint az angyal:
S ah, ez a paradicsom,
Mely engem a sírba nyom.

Boldog órák! amelyekben
Szíve kúlcsát bírhatám
S a meghitt enyelgésekben
Lelke lángját szíhatám.
Midőn ezer tördelt szókkal,
Ezer pecsételő csókkal
A hit egymáshoz csatolt;
S gyanúnk mégis édes volt.

Gondolván, hogy boldogságunk
Még csak kezdő-félbe ment,
S már is kinyílt mennyországunk
Egymás karján idelent:
Mint a szőllő támaszával,
Mint a repkény a bikkfával,
Egymásba csimpalykozánk,
S ég, főld, mind mosolyga ránk.

Már azt hittem, hogy ha készen
Állnak is száz szélveszek,
Az én Lillám enyím lészen,
S én a Lilláé leszek.
Megvakúlva, siketűlve,
Szándékom kormányján űlve
Kergettem a drága jót,
S a révnél törtem hajót!

Hah! e szépség ritka mívét
Prédára kell tartanom
És szívemhez forradt szívét
Vérrel kiszakasztanom.
Óh, ne hagyjátok, szerelmek!
Vagy öljetek meg, gyötrelmek!
Kinek szíve másnak jut,
Csak szeretni s halni tud.

Most a tenger sík pusztáját
Érzem, de nem láthatom,
A haboknak lágy szikláját
Őröngve tapogatom.
Óhajtalak, messzi partok!
De tőletek mégis tartok.
Amit bús lelkem talál,
Zaj, homály, kétség, halál.

Hah! mint dördűlnek, ropognak
A világ két sarkai,
Mint lobbannak, mint villognak
A mennydörgés szárnyai:
Ah, gyászos fény, látom, látom
A puszták közt szép sajátom,
Jajgat az elhervadt hív,
Kúcsolt kézzel engem hív.

Látom únszoló sírását:
Rajta nem segíthetek.
Hallom kétes sikóltását:
De az egek siketek.
Állj meg! állj, te irgalmatlan!
Íly nemes rabra méltatlan
A te ólomkebeled:
Ámort miért terheled?

Hasztalan! csúfol futtában
És gázolja szívemet;
S a törvény bújnyik-várában
Lebékózza kincsemet.
Engem pedig, ah, egyszerre
A zaj bécsap a tengerre.
Jaj, nekem víz, néki tűz!
Szegény ifjú! szegény szűz!

Óh, mért nem hagyod véremmel
Láncát felolvasztani
S minden könnyét száz gyöngyszemmel,
Óh rabló, megváltani?
Mért állsz őrt, mint ama sárkán,
A szép aranyalmák árkán?
Nem ízled te azokat;
Mért marsz el hát másokat?

Vagy mért nem ölsz meg méreggel,
Hogy ne látnám kínjait
Annak, ki örök meleggel
Tartja szívem lángjait?
Úgyis rá kell végezetre
Únnom ez átkos életre.
Bírd őtet, míg meghalunk,
Akkor rajtad truccolunk.

Óh, túl fog ez, sírhalmunkon
Túl is fog lángolni ez,
Ami most indúlatunkon
Oly édesen gerjedez.
Nem! ezt meg nem fagylalhatja
A sír nyálkás bóltozatja.
Ámor égi istenség,
Néki mindegy: főld, vagy ég.

Ez ösztönről nem tehetni;
Megveti ez gátjait.
A természet szokta vetni
Szívünkbe szent magvait.
Ilyen a gyöngy, mely magába
Vervén gyökeret a fába,
Véle él és véle hal
S emészti sarjaival.

Érzem, hogy a vas törvénynek
Szükség meghódolni már,
Sőt, hogy még a jobb reménynek
Szikrája is bűnnel jár:
De óh, ha nem az én mívem,
Hogy Lilláért vér a szívem,
S hogy lelkem benne lehell,
Éreznem és tűrnöm kell.

Sírok én; de csak keblembe
Hullnak néma könnyeim,
S a magános gyötrelembe
Legelnek képzéseim,
Senkihez sincs bizodalmam,
Hogy tűrje s mentse siralmam:
Ah, minden boldogtalan
A főldön megvetve van!

Mit tesz sűrű sóhajtásom,
Melyet felszítt már az ég,
Ha kebledben nyúgovásom
Az óltár is tiltja még?
Mit tesz, ha egy érzéketlen
Téged és engem szünetlen,
Mint egy mély tenger, megoszt,
És a rózsáktól megfoszt?

Oh, halál! ki a szerelmet
Nyájas színnel követed
És szívéről a gyötrelmet
Egyszerre leűlteted,
Ládd, mindhárman búval élünk,
Végy el egyet, tégy jól vélünk,
Akár én, akár más lész;
Jobb, hogy egy, mint három vész.

Jobb, hogy engemet választol,
Ki legroncsoltabb vagyok;
Egy szellőddel elárasztol,
Egy újjadtól megfagyok.
Nem tartom azt fájdalomnak,
Ami véget vét kínomnak:
Ha élve nem alhatok,
Aluva meghalhatok.

S akkor e gyönyörűséggel
Húnyom bé bús szememet,
Hogy tisztán s örök hűséggel
Zárom sírba szívemet.
Majd ha dombom megtekinti
S hervadt rózsáit ráhinti
Két sóhajtó szerető,
Ezt mondja: Itt fekszik ő!

És te, szívemnek pompája!
Légy jobb hozzám, mint az ég.
Édes kincsem! Más rózsája!
Isten hozzád! Itt a vég!
Teljesítsd kötelességed
Ahoz, ki fogva tart téged:
Szíved javát nemde nem
Megtarthat'd mégis nekem?

Isten hozzád! Áldlak, hidd el,
Köszönöm jó szívedet,
Csókjaiddal, beszédiddel,
Orcád, karod, szemedet.
S bár halálos kínnal vérzem:
Mégis, ah, boldognak érzem
Ezt az árnyék-életet
Óh, Lilla! óh, szeretet!

Élj soká! s legyen világod
Jobb, mint az én életem,
S ha zavarná boldogságod
Az én emlékezetem:
Ah, felejts, felejts el engem!
Én már a sírban fetrengem,
Léthe vizét iszom már;
Mégis elmém Lilin jár.

De mit láttatsz a jövendő
Tűkörében, kék remény?
Óh, felrózsázott esztendő
Óh, mennyből szállt tűnemény
Óh, szívet olvasztó hangok
Óh, óltári fáklyalangok
Óh, élet óh, szerelem
Óh, ne játsszatok velem!

Óceánja bánatimnak
Többé nem duzzadozik,
S elhullott könnye Lilimnak
Mind gyöngyökké változik.
A kővár gyomra szétdüllyed,
A rabló zúg, hereg, süllyed;
Én úszok, az ég segél:
Lilla int és nékem él.

A haboknak ormózatján
Látszik egy dombos sziget,
És a dombok bóltozatján
Egy meghitt rózsaliget.
Itt száz szerelmek danolnak,
Itt száz gráciák táncolnak;
A tánc Lillát gyújtja fel,
A dal engem érdekel.

Már kétségem tört hajója
A zőld parton nyugszik már,
S istenségem Kalipszója
Örök ifjúságra vár.
Félre, kincsek és nektárok!
Én a mennyek felé járok.
Óh, remény! óh, szerelem!
Tégyetek jól énvelem!

Siralom

Gerliceként nyögdécselek,
Vígasztalást már nem lelek,
Nálad nélkűl, mintegy árván,
Kietlen pusztákon járván.

Ah! örök gyászt szerze nékem
Elrablott gyönyörűségem.
Más lett boldoggá általa,
Ki az én reményem vala.

Nékem pedig bú, siralom
Szerelmemért a jutalom:
Miólta azt elvesztettem,
Akiért élni szerettem.

Kiáltozom fűnek, fának
Kedves nevét itt Lillának:
Ő pedig űl más ölébe:
S nem is jutok tán eszébe.

Gyászra dűlt éltem hajnala:
Boldogságom szép angyala!
Várhatom-é valahonnan,
Hogy megvígasztalsz újonnan?

Halavány hold bús világa!
Te légy kínom bizonysága;
Te sok álmatlan éjjelem
Együtt virrasztottad velem.

Süss kedvesem ablakára,
Hints lágy álmot szemhéjjára;
Hogy a bájoló szerelem
Párnáján álmodjék velem.

Te pedig, óh, kedves-kellő,
Álomhozó esti szellő!
Legyezd gyengén angyalomat
S ejtsd mellyére egy csókomat.

A tihanyi ekhóhoz

Óh, Tihannak rijjadó leánya!
Szállj ki szent hegyed közűl.
Ím, kit a sors eddig annyit hánya,
Partod ellenébe űl.
Itt a halvány holdnak fényén
Jajgat és sír elpusztúlt reményén
Egy magános árva szív.
Egy magános árva szív.

Míg azok, kik bút, bajt nem szenvednek
A boldogság karjain,
Vígadoznak a kies Fürednek
Kútfején és partjain;
Addig én itt sírva sírok.
És te, Nimfa! amit én nem bírok,
Verd ki zengő bérceden.
Verd ki zengő bérceden.

Zordon erők, durva bércek, szírtok!
Harsogjátok jajjaim!
Tik talám több érezéssel bírtok,
Mintsem embertársaim,
Kik keblekből számkivetnek
És magok közt csúfra emlegetnek
Egy szegény boldogtalant.
Egy szegény boldogtalant.

Akik hajdan jó barátim voltak
Még felkőltek ellenem,
Űldözőim pártjához hajoltak:
Óh! miket kell érzenem,
Amidőn már ők is végre
Úgy rohannak rám, mint ellenségre,
Bár hozzájok hív valék.
Bár hozzájok hív valék.

Nincsen, aki lelkem vígasztalja,
Oly barátim nincsenek;
Vállat rándít, aki sorsom hallja;
Már elhagytak mindenek.
Nincsen szív az emberekbe:
Hadd öntsem ki hát vaskebletekbe
Szívem bús panasszait.
Szívem bús panasszait.

Lilla is, ki bennem a reménynek
Még egy élesztője volt,
Jaj, Lillám is a tiran törvénynek
S a szokásnak meghódolt.
Hogy vagy most te, áldott lélek?
Én ugyan már elhagyatva élek
A tenger kínok között.
A tenger kínok között.

Óh, van-é még egy erémi szállás,
Régi barlang, szent fedél,
Melyben egy bőlcs csendes nyugtot, hálást
E setét hegyekben lél?
Hol csak egy kő lenne párna,
Hol sem ember, sem madár nem járna,
Mely megháborítana.
Mely megháborítana.

Abban, gondolom, hogy semmi jussal
Ellenkezni nem fogok,
Hogyha én egy megvetett virtussal
Itt egy kőben helyt fogok,
S e szigetnek egy szögében,
Mint egy Russzó Ermenonvillében,
Ember és polgár leszek.
Ember és polgár leszek.

Itt tanúlom rejtek érdememmel
Ébresztgetni lelkemet.
A természet majd az értrelemmel
Bőlcsebbé tesz engemet.
Távol itt, egy más világban,
Egy nem esmért szent magánosságban
Könnyezem le napjaim.
Könnyezem le napjaim.

Itt halok meg. E setét erdőben
A szomszéd pór eltemet.
Majd talám a boldogabb időben
Fellelik sírhelyemet:
S amely fának sátorában
Áll egyűgyű sírhalmom magában,
Szent lesz tisztelt hamvamért.
Szent lesz tisztelt hamvamért.

Bácsmegyei leveleire

Ah, midőn táromba látom
Ezt a kedves könyvemet,
Egy leánykám s egy barátom
Sorsa vérzi szívemet.

Mindenik jó volt erántam
Az szerelmes, ez barát.
Óh be szívepedve szántam
Fátumok gyászos sorát!

Egy barát és egy szerelmes
Sínlik a rabláncokon:
Szállj le s enyhíts, óh kegyelmes
Isten! e bús sorsokon!

Óh, ha még egyszer lehetne
Látni lelkem angyalit!
Mert ki az, ki nem szeretne
Egy jó barátot, s Lilit.

A pillangóhoz

Hamar-követje a tavasznak,
Hímes pillangó, idvez légy!
Még nincs rózsa; s te a kopasznak
Mégis csókolására mégy?

Miért szállsz ama puszpángokra?
Hiszen nem a víg kikelet
Adott még új kantust azokra;
Átzőldellik ők a telet.

Menj inkább a setét rögökbe,
Állhatatlan selyemmadár!
És súgd az ő dugúlt fülökbe,
Hogy élet és tavasz van már.

Lát'd, még a főldben szunyókálnak
A Flóra gyenge szűzei,
S a napra félve kandikálnak
A csirák nedves szemei.

Nézd csak, az orgonák tövébe
Mely kellő szagok lengenek;
Menj, fuss a szellők ellenébe,
Tán a violák fejlenek.

Eredj s egy hosszú csókkal szídd ki
Zefir elől illatjait
És szárnyad zörgésével hídd ki
A napra kisded húgait…

Mit? violákról violákra
Osztod, te csélcsap, csókodat?
Be boldog vagy, hogy egy virágra
Nem kötöd indúlatodat!

De én csak egy rózsát szerettem;
Ah! csak egy bírta szívemet,
S miólta már ezt elvesztettem,
Örök tél dúlja létemet.

Az én lelkem is hajdanában,
Mint te, vídám s eleven volt,
Míg ifjúságom tavaszában
A virágzó Lilla bájolt:

De most lomha s hernyó módjára
Mászkál a fanyar bánaton
És a mások múlatságára
Magának verskoporsót fon.

Ah! szárnyad eszembe juttatja
Psychét s az ő bánatjait,
És a Psyche gyötrő bánatja
Tulajdon lelkem kínjait.

Ő is Ámor aranyvárában
Egykor édes nektárral élt
És a gráciák rózsásában
Kedvet s örök tavaszt remélt:

De egy bűbájos hang neszére
E víg scénák eltűntenek,
S az ő halálos gyötrésére
Ég, föld, mind felesküdtenek.

Óh, mikor lesz, hogy bús kínjában
Letőltöm hernyó-éltemet
És szemfedelem púpájában
Kialszom szenvedésemet?

Mikor lesz, hogy lelkem, letévén
A testnek gyarló kérgeit
S angyali pillangóvá lévén,
Lássa Olympus kertjeit,

Hol őtet egyik vígasságból
Másikba új szárnyak vigyék,
Hogy a szférákban nőtt rózsákból
Örök ifjúságot igyék?

A reményhez

Főldiekkel játszó
Égi tűnemény,
Istenségnek látszó
Csalfa, vak Remény!
Kit teremt magának
A boldogtalan,
S mint védangyalának,
Bókol úntalan.
Síma száddal mit kecsegtetsz?
Mért nevetsz felém?
Kétes kedvet mért csepegtetsz
Még most is belém?
Csak maradj magadnak!
Biztatóm valál;
Hittem szép szavadnak:
Mégis megcsalál.

Kertem nárcisokkal
Végig űltetéd;
Csörgő patakokkal
Fáim éltetéd;
Rám ezer virággal
Szórtad a tavaszt
S égi boldogsággal
Fűszerezted azt.
Gondolatim minden reggel,
Mint a fürge méh,
Repkedtek a friss meleggel
Rózsáim felé.
Egy híjját esmértem
Örömimnek még:
Lilla szívét kértem;
S megadá az ég.

Jaj, de friss rózsáim
Elhervadtanak;
Forrásim, zőld fáim
Kiszáradtanak;
Tavaszom, vígságom
Téli búra vált;
Régi jó világom
Méltatlanra szállt.
Óh! csak Lillát hagytad volna
Csak magát nekem:
Most panaszra nem hajolna
Gyászos énekem.
Karja közt a búkat
Elfelejteném,
S a gyöngykoszorúkat
Nem irígyleném.

Hagyj el, óh Reménység!
Hagyj el engemet;
Mert ez a keménység
Úgyis eltemet.
Érzem: e kétségbe
Volt erőm elhágy,
Fáradt lelkem égbe,
Testem főldbe vágy.
Nékem már a rét hímetlen,
A mező kisűlt,
A zengő liget kietlen,
A nap éjre dűlt.
Bájoló lágy trillák!
Tarka képzetek!
Kedv! Remények! Lillák!
Isten véletek!

Budai Ferencre, halála után

Köszönjük, boldogúlt, példátlan munkádat,[1]
Mellyel fényesbítni akarád hazádat.
Szomorún vádoljuk a fekete halált,
Mely nemes pályádnak legdivatján talált,
S mely, midőn általad Árpád nemzetének
Sírba dűlt nagyjai életre jövének,
S midőn elméd nékik nevet s laurust oszta,
Téged az éltető szellőtől megfoszta.
De tűrd el a csapást, dicsőűlt hazafi,
Él még érdemidnek egy tudós atyafi,
Ki, midőn a görög s római nagyokat
Leírván, mustránkká csinálja azokat,
Szentebb tűztől égvén, felhozza a fedett
Sírból magyarinkat, s általok tégedet.
Majd mikor fiaink rólok emlékeznek,
Téged testvéreddel hálálva neveznek.
Máris dicsekednek Debrecen hantjai,
Hogy itt nyugszik a mást éltető Budai.
Én is megnyugtató örömmel telek el,
Hogy lantom íly becses nevekről énekel:
S midőn laurust fűzök hív tanítóimra,[2]
Édesen eszmélek bimbós napjaimra.

1804

Rhédey Lajos úrhoz

Magyar fejedelmink nagyságos gyermeke,
Lelkestől-testestől a virtus remeke
Ízlés terjesztője, tudomány barátja,
Királynak, nemzetnek egyaránt sajátja,
Te, kit a szerencse jó és rossz időbe
Nagynak látván, fél már venni üldözőbe,
Kinek Festeticshez úgy von természete,
Mint azon centrumnak kisebb kerűlete
Rhédey! ha munkás elméd kinyúgodott,
Halld meg, egy poéta rólad mit álmodott.

A sáfrányozott ég már gyengén pirúla
S a homály és álom egyaránt hígúla,
Tisztább s igazándibb képecskék valának,
Amelyek elméink körűl zsibongának,
Már kezdtük, de gyengén, a terhet érezni,
Mely a feljött nappal szokott ránk érkezni:
Midőn úgy képzettem a nyugvás ölében,
Mintha lettem volna Tempe mezejében,
S ott a téli estvék hosszas únalmában,
Magánosságomnak nádas hajlékában
Olvasnám vak sorsát az emberi fajnak,
Ropogó lángjánál holmi száraz gallynak.
Egyszer csak előmbe tűnik bámúltomban
Hazám Géniussa háromszín bársonyban.
(Felséges látomás!) szép is, bús is vala,
Mint a szürettáji napnak egy hajnala.
És "Mit késel, úgymond, közreadni saját
Ifjúi elmédnek aprólék adaját?
Tedd fel bátor szívvel hazád óltárára
Tavaszod zsengéjét, melyet régen vára:
S hogy majd emberkorod becsesebb gyümőlcse
Háládatosságod szaruját megtőltse,
Siess elhullatni már a virágodat,
Szárnyan jár az idő. Becsűld meg napodat.
Tudod, hogy magános fogadástételed
A legfontosb adót fizetteti veled,
Hogy megmaradt részét világi pályádnak
A hét magyaroknak szenteljed s Árpádnak?
Siess a vitézek oszlopát feltenni
S nemzetünk nevében háládatos lenni!"
E szóra előttem terem, mint a villám,
Kassa fogházában rég senyvedő "Lillám";
Víg Anákreonom mellette mosolyog,
Mely a Duna partján régóta tébolyog;
Több szüleményim is körűlte látszanak,
Melyek a váradi bőlcsőben ringanak;
Meglátom, magamba szállok s így felelek:
"Nagy lélek! örömest sietnék én velek,
De lám tőlem messze és sokfelé vagynak,
Bajos útja van most mind sárnak, mind fagynak,
Szekerest nem kapni, vagy pedig oly drága,
Hogy borsos az ember literátorsága.
Van ugyan egy könnyű római lecticám,
Abban a Hágón is majd úgy néznének rám,
Mint egy proconsulra, vagy no, csak póstára:
De honnan köthessek egy derest rúdjára?"
Még alig mondtam ki: előttem hortyoga
Egy karcsú paripa, csikó volt a foga.
Serényje loboga. "Nézd, mond a Genius,
Két szárnya van, gyors ló: ez ama Pegazus.
E' már a Dunának zajlódó habjain,
A tótok bércein s a Hágó csúcsain
Egy akaratodra könnyen általviszen,
S a nép poétának, nem postának hiszen.
Rhédey, ki szárnyat fűz a jó szándéknak
S paripát ád alá nyűgnek, haladéknak,
Rhédey kűldi ezt…" A bámúlás s öröm
Felébreszt. Nincs semmi. Nézek, fejem töröm.
Hát sem ló, sem álom. A munkám Váradon,
Bécsben, Pesten, Kassán… Magam meg a padon.
S ím, tűnődésemben íly szók érdekelnek:
"A két szárnyán kívűl álmaid bételnek!"

1804. jan. 24

Halotti versek

Néhai mélt. kohányi Kátsándi Terézia asszony, csász. és
kir. aranykulcsos kisrhédei Rhédei Lajos házastársának
eltemettetésekor

Nagyvárad. 15. ápr. 1804.

Je ne veux pas argumenter avec vous,
ni même tenter de vous convaincre; il
me suffit de vous exposer ce que je
pense dans la simplicité de mon coeur.

Rousseau

Előljáró beszéd

Midőn én egy olyan solennitásra, a milyen boldogúlt Rhédeiné asszonyságé vala, a lélek halhatatlanságát választottam matériáúl: előttem tartottam azt a fényes gyülekezetet, amely ottan öszve fog seregleni. Minden hiten lévő amely alpapok; méltóságok, nemesek, közép és alsóbb renden lévők; palérozott és természeti asszonyságok; gazdagok, szegények; tudósok, tudatlanok; vallásosak, buzgók, babonások és szabad gondolkozásuak; erősítést, vígasztalást kivánók; poéták, poézist szeretők vagy ehhez nem értők stb. íly sokféle hallgatók fogják (gondolám magamban) az én verseimet várni, kihallgatni és megítélni. Ez a gondolkodásom tartott sokáig függőbe a halotti tárgynak választásában: míg végre, egyéb okokból is, meghatároztam magamat, hogy a lélek halhatatlanságáról peroráljak Lehetetlen, igy biztatám magamat, lehetetlen, hogy minden gondolkozású és érzésű személyt vagy egy, vagy más oldalról ez a dolog ne érdekeljen. A hitnek és a vallásnak ez a sarkalatja, amelyen annak egész alkotmányja megfordúl; az erkőlcsiségnek ez a fő principiuma, vagy legalább serkentő rúgója, a philosophiának legrégibb és legfőbb tárgya: a nyomorúlt emberiségnek közönséges és minden tartományokban feltaláltató vígasztalója: és egy poétának is szép, bő, érzékeny, indúlattal teljes, képzelődést izgató, melegítő és kifeszítő, nagy, nemes és forró matériája. Az írónak lelke felemelkedhetik ebben, a bőlcstől fogva a leggyengébbekig minden lélekre kiterjedhet, és mikor halandó nyelven a halhatatlanságról mér énekelni, az értelem és az érzés, a természet és a vallás erősítik meg az ő szózatját, és minden ő halandó társai örömmel fogadják el őbenne az emberi ségnek mérész szószólóját.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

I. Rémítő s vídító kétségek

Lenni? vagy nem lenni? kérdések kérdése!
Melynek nehéz, kétes, szép a megfejtése.
Nagy kérdés, amelyet ha mélyen vizsgálok,
Még több mélységeknek mélyére találok.
Lát és habzik az ész, a szív fél és óhajt,
S bennem a kérdésben forgó lélek sóhajt.
Érzem nemes voltom, érzem gyengeségem,
S reményem béborúl és derűl kétségem;
S mikor a mozgó sárt az égig emelem,
Az isteni lángot egy porba nem lelem.
Csillagok közt hordnak aetheri szárnyaim,
De a sír partjára húznak ón-lábaim;
Az ég s a főld között függök utóljára
Én, angyal meg állat, vagy csak por meg pára.

Ha most vagyok, látom, mindég is kell lennem:
S ha nem lészek, csapás volt az élet bennem,
És ha el kell múlnom, mi szükség volt élni?
Egy elveszendőnek miért kell remélni?
Azért? hogy ezer baj, bú, betegség között,
Mint egy számkivetett és mint egy űldözött,
Vágyakozzam dicsőbb rendelésem felé,
Egy méltóbb országba, s mégse menjek belé?
Légyek, hogy szenvedjek? és bánjam létemet?
Reményljek, de ez is gyötörjön engemet?
Így, örök semmiség! óhajtlak tégedet,
Vedd vissza méhedbe vexált gyermekedet.
Boldog! százszor boldog, aki nem szűletett,
Aki nem ízlelte még meg az életet!
De jaj! aki egyszer van és kezdett lenni,
Örök halál annak semmiségbe menni.
Ha nem levék vala, e nagy jót nem tudnám
S a nem esmért halál karjain aludnám,
De az élet bennem mihelyt szikrát vetett,
Fellobbant a hozzá vonszódó szeretet.

Létel! te mennyország ezer inségbe is,
Nem-létel? te pokol még nem érezve is!
Itt állok virágzó éltem szigetjében,
Egy kőszikla tornyán a hab közepében,
Itt nézem partotok kétes messziségét,
Az én lételemnek folyását vagy végét.
Alattam a cháósz bőgő torkolatja
Az elementumok fogát csattogtatja,
S varázsló bal kezét sárgán nyújtván felém,
Elveszel! így ordít, s réműlést önt belém.
De kárpitja alól a kék reménységnek
A testvér csillagok mosolyogva égnek,
Bíztatván, hogy mennyből szállt belém a lélek,
S ha elvész is e test, jobb részemmel élek.

Óh, édes érzési az örök lételnek,
Melyek vígasztalnak s erőmbe nevelnek,
A halhatatlanság kezdeti már ezek,
Amiket most bennem gondolok s érezek!
És te, ki így érzed tulajdon lételed,
Ki önnön erődet vizsgálod, képzeled;
Te, ki esmérni tudsz sok ezer dolgokat,
Azoknak formáját, számát, nagyságokat:
Ki ítélni is mersz, te, kinek nem elég
Ez a megteremtett levegő, víz, főld, ég,
Hanem magad körűl építsz új világot,
Majmolván a munkás Mindenhatóságot;
Te, ki által mozgok, növök és dolgozok,
Eszmélek, ítélek, vágyok, gondolkozok,
Örvendek, búsulok, reménylek és félek,
Te csuda valóság, belém szállott lélek!
Te igazgatója e por-makhinának,
Teremtett istene e kis planétának,
Szállj magadba, nézd meg öntermészetedet:
Meríts erőt abból s fejtsd meg lételedet.

II. Okoskodások; érzések

Tudom, hogy létedet nem lehet tagadnom,
És hogy nem vagy te test, azt is meg kell adnom;
Miért vitatja hát oly sok gondolatlan,
Hogy ami meg nem tud halni, halhatatlan?
Úgy van! mert csak ott győz a lerontó halál,
Ahol megosztható részecskékre talál,
Amelyeket külön szedvén vas ujjával,
Egyesíti önnön elementumával.
Ront ugyan, íly jeles makhinákat ront el,
De mindent új képre s új életre bont el;
Ő a természetnek segédje s szolgája,
Őáltala forog ennek karikája;
De legkisebb rész sem veszhet el kezéről,
Ő csak bont, de számol minden részecskéről.
Mert aki e Mindent semmiből alkotta,
A megsemmisítést magának tartotta.
Nem halhatsz hát te meg, óh nemes valóság,
Hacsak maga egykor a Mindenhatóság,
Ki akart és véled közlötte lételét,
Lángodra nem fújja a semmiség szelét.
De egy bőlcs Istenről azt állítni vétek,
(Sőt, hogy említem is, tán azzal is vétek)
Hogy ő egy, a maga képére teremtett
Nemes valóságot csak azért teremtett,
Hogy a bú, baj közűl semmiségre híjja
S önnön lehelletét mintegy visszaszíjja.
Emberek jó Atyja! tudjuk valójába,
Hogy egész mivoltunk por s árnyék magába,
És amit adtál is, azt sem érdemeljük;
Úgy van! hatalmadat rettegve tiszteljük.
De te, óh jóságnak kútfeje s tengere,
Kitől e lelkes sár ennyi áldást nyere,
Örvendhetsz-é egykor, örvendhetsz-é annak,
Hogy halált mennydörögj egy halhatatlannak?
Hogy aki áldhatná felséges nevedet,
Elvesszen, átkozván a lételt s tégedet?
És aki lenni kezd, előre rettegjen?
A bőlcső és sír közt mordon ténferegjen?
A megholtak közzűl ne említsen senki?
S az életre minden írtózva lépjen ki?
Óh nem! nincs becsesebb javunk az életnél,
És te oly kegyetlen soha nem lehetnél,
Hogy e legfőbb jónktól megfosztanál minket
S megcsalnád az erre vágyó lelkeinket.

Igazság Istene, jók s rosszak bírája!
Kinél bévall mindent az esztendők szája,
Ki részrehajlástól soha meg nem rontott
Jobb kezeddel tartod a mérséklő fontot,
Hogy vonhatsz a sírnak szélén örök határt,
Ha addig oly ritkán fizetel méltó árt?
Ha azok, kik sújtó pálcádtól nem félnek,
Veretlen maradnak, sőt még vígan élnek;
És aki a virtus pusztáján bújdoklik,
Sír, szenved s a bűnnek körme közt fúldoklik?
Uram! te, ki magad vizsgálod szívemet,
Tudod rólad való tiszta érzésemet:
De mihelyt az erkőlcs világába megyek,
Nem tudom, mit higyjek, érezzek vagy tegyek;
Ha az embereknek dolgait vizsgálom,
Azt a jó, bőlcs, igaz Istent nem találom,
Kit a természetnek világában leltem
S ki előtt oly megtőlt szívvel térdepeltem.
Mert, lám, a virtusnak semmi becse nincsen.
Ne is légyen! senki még rá se tekintsen,
Ő az oly szíveknek mindég elég bére,
Akik érdemesek annak érzésére.
De mikor azt látom, hogy őt csúffá teszik,
Szidják, háborgatják, üldözőbe veszik,
Verik, tömlöcözik, halálra hurcolják:
Már ezek a szívet nagyon marcongolják.
S kivált, mikor látom, hogy a gonoszoknak
Tűndöklő napjaik kényekre forognak,
Szabadon ferednek az ártatlan vérbe
S a szűzek erkőlcsét nyerik érte bérbe,
A szegényt a törvény útján megkéselik,
S a rongyos árvának kenyerét bényelik,
Magok az álnokság hálóját hintik el
S a törvény kötelét csúfolva tépik el;
Mégis a boldogság mosolyog le rájok,
Szívek víg és nyúgodt, virít az orcájok.

Hát ezekért folynak Paktólus habjai?
Ezekért vésődnek Quitó havassai?
Ezekért jön-é fel a nap minden reggel,
Hogy jót tenyésztessen fénnyel és meleggel?
Fúljanak a zajgó habba minden gályák,
Melyek az öt világ kincsét vondogálják,
Száradjon el fű, fa, erdő, mező és kert,
Minthogy nagyobbrészént csak rosszakért hevert,
Az áldott nap váljon tűznek katlanjává,
Ezt a szép világot tégye bús pusztává,
Süsse ki a kényjén élő gonoszokat,
S egy nagy főldindúlás falja bé hamvokat!
Legalább e közös vég-veszedelembe
Az a vígasztalás fog szállni szívembe,
Hogy a tomboló bűn jajját is megérem
S az igazság karját egy részről dícsérem.
De hát a szenvedő jámbornak jutalma
Hová lett? hol van a virtus diadalma?
Azt e dűledékek ormán, e félelem
Rettentő mezején nem látom, nem lelem.
Itt együtt hever a lator palotája,
A jámbor kunyhója és akasztófája;
Egy szél fújja hamvát itt egy jó atyának,
Egy szelíd gyermeknek s ezek gyilkosának;
A végső káromlás, a végső könyörgés
Hangjait egyszerre fogta el a hörgés;
E kerek főld pusztán forog az üregben,
Hordozván a néma halált gyászleplekben,
Bús gyomrába zárta az emberi nemet
S egy sorsra juttatta a vétket s érdemet;
Nagy sír! de amelyre csak ennyit írhatok:
"Itt laktak tollatlan kétlábú állatok."

Úgy van! csak állatok! sőt még a barmoknál
S a porba félnapig mászó kukacoknál
Még annyival ezek szerencsétlenebbek,
Amennyivel nálok voltak nemesebbek.
Őket a beléjek óltott ész megcsalta,
Az erkőlcs ösztövér reménnyel hízlalta,
És ők, kik kérkedtek a szabad lélekkel,
Most együtt hevernek a hitvány férgekkel.
Ti boldog tigrisek, ti boldog madarak,
Boldog halak, kígyók, férgek és bogarak,
Te, szerencsés holló, egynehány száz télig,
Te, szerencsés kérész, reggeltől estvélig,
Ti a természetnek szülöttei vagytok
S egy íly édesanyát soha el nem hagytok:
De mi az erkőlcsnek, e száraz dajkának,
S az észnek, e tőlünk vállalt mostohának
Hideg intésein makacsúlva járunk,
A nyert jót megvetjük, s képzelteket várunk.
Néktek szőrt és tollat ád édesanyátok,
Mindennap terített asztallal vár rátok,
Igaz szomjatokat kristály vízzel oltja,
Hajlékotok a főld, vagy az erdők boltja;
De mi mezítelen jövünk e világra
S azonnal szükségünk van a társaságra,
Étünk, itunk, ruhánk izzadságba kerűl,
S még fiatal fejünk gondba s őszbe merűl,
És hogy bátorságba tehessük magunkat,
Ím, fel kell áldoznunk a szabadságunkat.
A ti érzésitek fájinok, tartósok,
Elmétek egyforma, lábotok futósok,
S egyiket is a szív lázzadt indúlatja
Szokott fekvéséből ki nem forgathatja,
Sem az elméskedés szomorú hagymázza
A táplálás útját meg nem tofánázza,
Látástok, hallástok élesek tinéktek,
Hogy meg ne ronthasson ravasz ellenségtek,
S hogy az ennivalót feltalálhassátok
S e múló életet jobban kóstoljátok;
De a mi szemeink könnyet is húllatnak,
Füleink rezzennek, ajakink jajgatnak,
Mikor édes hazánk a szélvészek között,
Mint egy roncsolt gálya, a szirthoz ütközött,
Mikor vallásunkra készűl új fergeteg,
Mikor embertársunk rab, kóldús vagy beteg,
Mikor szüléinket vagy magzatjainkat,
Szerelmes párunkat vagy jó barátinkat,
A halál karjain meghűlve csókoljuk
S kínunkat a fáknak s néktek panaszoljuk.

Hát még a becsűlet, melyet akkor adott
Nékünk a természet, mikor megtagadott,
Mikor eredeti forrásit bédugta
S vad lábunk a virtus csóváit felrugta,
Hát még a becsűlet hányszor búsít minket,
Hányszor lázzasztja fel délceg érzésinket?
Ti, ti mindezeket még nem érzettétek;
Kevés, de jó s nyúgodt érzés a tiétek.

Még ez mind elmúlnék; de nagyobb kínunkra
Rá van az eszmélés vetve a nyakunkra,
Hogy régi fájdalmunk felmaradjon ebben,
S amin általestünk, rágjon mérgesebben;
Sőt, hogy a jövendő bajtól is rettegjünk
S még a jók között is féljünk, keseregjünk.

Istenem! ha szét kell csakugyan oszolnom,
Ah, mit is kell a te munkádban vádolnom!
Még a reménység is, e legfőbb orvosom,
Csalárd ajándékod, hóhérom, gyilkosom.
Miért szükség nékem a haláltól félni,
Ha csakugyan egykor meg kell szűnnöm élni?
Mért oly édes nékem a halhatatlanság,
Ha ez a reményem merő hasztalanság?
Bizony drágán vesszük ama színes jókat,
Melyek elcsábítják a vak halandókat,
Ha ez a vágyásunk csak magunk szerelme
S hiábavalóság és lélek gyötrelme!
Ugyan, ha már ételkívánás van bennünk,
És mégsem lehetne itt e főldön ennünk:
Ha a leghevesebb szomjúság únszolna
S ez egész plánétán egy csepp víz sem volna:
Nem azt mondhatnám-é, hogy aki teremtett,
Kegyetlenségének tárgyává engem tett?
Meg ne ütközzetek, ha íly nagy ügy felől
Egy alacsony példát merek hozni elől:
Egy egyűgyű állat, egy gólya mit szólna,
Ha néki jó szárnya, s egy ország nem vólna,
Amelyben bújdossék; pedig a Teremtő
Belé adta volna, hogy oda vágyjon ő?

Úgy van! e bőlcs Isten, ez élők jó atyja
Még a barmoknak is szívét megnyugtatja,
És bétőltvén minden állat kívánságát,
Örvendve szemléli kedve-tőlt világát.
Ugyan hát, óh, ugyan csak az ember volna,
Mely többet kívánna, semmit sem kóstolna?
Kinek az erkőlcsi világ csak kárt tenne,
A természet pedig mostohája lenne?
Ki az emberek közt nyomna vagy nyomódna,
S még mint állat is csak tengene, kínlódna?
És ugyan, ha nincs más élet énérettem,
Meg nem köszönhetem, hogy emberré lettem;
És, ím, egy íly fényes gyűlés hallatára,
Az emberi hitvány kevélység truccára,
Letészem az eddig viselt méltóságot
S az állatok között kérek boldogságot.

Te, ki Ermenonvill rideg szigetében
Nyugszol a nyárfáknak lengő hívesében,
Ébredj fel és bámúlj egy lelkes állatot,
Ki mér tenni nálad nagyobb áldozatot;
Te a társaságban az aprós hibákat
Nem tűrvén, óhajtál oly messzi pusztákat,
Hol még nyers fiai a nyers természetnek
Kevélyek, gonoszok, hiúk nem lehetnek.
Én pedig őket is kerűlni kívánom,
S hogy hasonló lelkem vagyon, azt is bánom,
Akarom, hogy elmém setétségbe ejtsem,
A vétket, a virtust, mind, mind elfelejtsem.
Ez odvas makkfának kongó oldalában
Eszem, alszom, egyéb állatok sorában,
Az égre nem nézek, főldön jót nem teszek,
Itt élek, itt halok, itt rothadok, veszek.

De mely sűrű homály gombolyog felettem?
Mely váratlan szélvész ordít, zúg mellettem?
A zápor lerohan, s az ég sarkalatja
Lelkemet s e bérces erdőt rázkódtatja;
Míg szólok, ím, cserfám menedék tövére
A sustorékoló gyantaláng leére,
Fut minden fenevad, én magam maradok,
Futnak ők, én fázom, s a tűzért szaladok.
Hah, hogy lehet mégis oly erő lelkembe,
Hogy e tűzről is az ember jut eszembe?
A vadak ekörűl meg nem mernek állni,
A pongó szereti, de nem tud csinálni.
Érzem, hogy lelkemnek tehetségi nagyok,
Hogy én a fő lélek helytartója vagyok,
Hogy már e főldön is több vagyok baromnál,
S tán messzi reményem több csupa álomnál.
Érzem, hogy ha itten bétőltöm helyemet,
Édes ráeszmélés fogja fel lelkemet,
S így lebegvén az én Uram trónusáig,
Kilátok az örök létel központjáig,
Hol eredetemnek kezdetét fellelem
S a végetlen idők kerekét képzelem.

Isten! akit fednek általlátszó leplek,
Még egyszer zsámolyod előtt letérdeplek,
Add vissza a tőlem lehányt istenképet,
Melyet a makacsság orcámról letépett.
Nem! hanem a kevély alázatosságnak,
A rendetlen széltől forgó okosságnak
Csalóka míve ez. Bocsáss meg, Istenem!
Ha vakon nem lehet hinnem, reménylenem;
Hogy az igazságot keresvén, tántorgok;
A tetőled adott lámpásodnál forgok,
Mely, mikor megbotlom, jóra akkor vezet,
S azon pontban érzem a mennyei kezet.

Ímé, míg magamat embernek számláltam,
Az emberiségnek becsét nem vizsgáltam:
És most, hogy elhagytam az emberi nemet,
Négy milliárd ember tőlté be szívemet.
Uram! mind egyforma teremtésid ezek,
Kikkel én egyaránt gondolok, érezek;
Csakhogy némely része már kifejtve vagyon,
A többi még buta, kicsinyég vagy nagyon,
Ki dolgos, ki lomha, ki tüzes, ki hideg;
Ki durva vagy szelíd, ki társas vagy rideg:
Mégis mindeniknek szívén van egy pecsét,
Mely jegyzi és őrzi az emberség becsét.
A London utcája, a Húron posványa
A jövendő boldog életet kívánja;
A csendes chinai s a kóborló tatár
Érzi, hogy a halál nem legvégsőbb határ;
Sőt az a kannibál, ki dühödt bélibe
Önnön embertársát vendégeskedi be,
S az ötig olvasni nem tudó déli nép
Hiszi, hogy lelkestől a halálba nem lép.
Ha ezek mind hisznek, én kételkedjek-é?
Sőt ha hibáznak is, én bőlcsebb legyek-é?
Én is ember vagyok: és embertársamnak
Köz hibáját miért szégyenljem magamnak?
Ha úgy nem ítélek és érzek, mint ezek,
Talám akkor botlom, vakúlok, vétkezek.
Négy milliárd ember: felséges társaság!
Hamarább vét négy-öt, mint íly nagy sokaság,
Sőt ha ez mind görbén találna is nézni,
Nem tartoznám szemem szemekhez intézni?
S kivált mikor szívem így verne belőlem:
"Ah, ez édes hibát ne zavard el tőlem!"
Sem több, sem kevesebb, csak ember lehetek,
Sem barom, sem angyal lenni nem szeretek.

De itt ezt kérdheti egy világ-polgára:
Hogy jutott minden nép ennek tudására?
Barátom? hányd fel bár a könyvek asztagát,
Meglátod, hogy egy nép sem formálta magát,
Egy ember, egy nem köz lélek, egy isteni
Szokatlan erővel felruházott zseni
Látta, amit mások nem láttak, s a vadon
Népnek előadta szelíden, szabadon.
A gyenge fél hitte az erősnek szavát,
S nem-tudva érzette önnönmaga javát:
Látta, hogy a szíve nem kiált ellene,
S hogy ez az ő nemes sorsához illene.
Vagyis amely bimbót nyerses természete
Még béburkolt kérgek alatt rejtegette,
Mihelyt egy boldog fény s meleg kifejtette,
Mindjárt magáénak vallotta s szerette.
Én ugyan állítni nagyon merészelem,
Hogy régibb út a hit, mintsem az értelem,
S hogy minden nép elébb lett teologussá,
Mint kételkedővé vagy filozófussá.

III. Népek

Revelatio, philosophia nélkűl

És én, hogy példát is hozzak a népekről,
Miként képzelődtek azok a lélekről,
Vagy kettőt említek, kit a szent hagyomány
Útján nem vezet még az ész és tudomány,
Kik a bévett vallás álmában nyúgosznak,
Állatként éreznek s kicsit gondolkoznak.

A scythák, tatárok s akik az éjszaknak
Fagyos vagy mérséklett öve alatt laknak,
Azt tartják s reménylik, hogy ezen testekkel,
E kívánságokkal és e szükségekkel,
Amelyekkel bírnak főldi életekbe,
Egy ehhez hasonló helyre kőltöznek be.
Hogy ott nyilazással tőltik napjaikat
S bűszkén ugrattatják délceg lovaikat.
Azért, ha meghalnak, sírjokba rakatják
Mindazt, aminek ott hasznát gondolhatják.
Ki nem marad onnan a kard a kopjával,
Vagy a nyusztos kalpag ráró bokrétával,
A buzgány, a puzdra, a varrott sátorok,
A csigás szerszámok s több becses bútorok.
S az így felkészített sírjánál az úrnak
Kutyát, lovat, szolgát s ágyast agyonszúrnak.

Példáúl halljátok egy lappon érzését,
Ki látván halála elközelgetését,
Megnyúgodt vadsággal, hideg reményjében
Ezt mondja megásott sírjának szélében:
"Légyen vége életemnek, nem bánom, légyen vége!
Hajtó szellő csónakomnak fájdalmim keménysége.
Ni, hogy mosolyognak felém, közepén is a kínnak,
Ezer szép istenasszonyok udvarából Odinnak,
Kiket a hatalmas Odin, az isteneknek ura
Állított ki kastélyából előmbe a kapura.
Már a kékszemű Valkirák a legjobb sert készítik,
Már Odin palotájában az asztalt is terítik,
Hol vaddisznó-sódort eszem a boldog istenekkel
S a kopjákról beszélgetek a harcon elestekkel,
És ott Karinton apámmal a felső helyen űlök
S odvas kaponyákba tőltött zab-sertől részegűlök,
Valhallának kies főldbe, hová most kell bújdosni,
Hol a mohos szirt pompáját tiszta tó szokta mosni,
Hol a szép nyírfabokrokat aranyos zúz teríti,
S ha eső és, a nyíl húrját meg nem pőtyögösíti;
Fogadj, fogadj bé engemet! nem hazudtam, nem féltem,
Nem loptam el más tarándját, harc és fegyver közt éltem.
Odin előtt félelemnek szavával nem állok meg!
Lefolytak éltem napjai: mosolyogva halok meg."

Lám, mely boldogító a vallás érzése!
S bár íly egyűgyű is, lelket ád ihlése.
Hányszor vígasztalja ez a néger szívét,
Mikor már nem bírja elcsigázó mívét,
Mikor a potosi bányák éjjelében,
Az élet és pokol kőlcsönös szélében,
Hol csak jajszók s bilincscsörgések hallatnak,
A rabság s a kínok már lelkéig hatnak,
S a pogány keresztyént átkozván magába,
Elszánva ugrana az ércek kohába.
De csak visszahátrál, letörli könnyeit
S a tágas tengerre fordítja szemeit,
Mely hazája között, ahová vágyódik,
S nyomorgatásának főldje közt hánykódik.
Gondolja: majd eljő az a perc végtére,
Melyben elér ő is a kínok végére,
És az esti szellők lágymeleg szárnyain
Általrepűl lelke a tenger partjain,
S majd otthon egy tarka publikánná válván,
Őseivel egyik fáról másra szállván,
Zengi új örömét és elmúlt kínjait
S átkozza a kávés-kertek vad urait.

Ez, amit így képzel a feketék neme,
Az északi s déli hitnek egy láncszeme.
Mert ahol a tisztelt elefántok laknak,
S ennivaló fészket a madarak raknak,
A fázó Imaus bérceitől fogva,
Ameddig a déli tenger ér zajogva,
Főldünk legszelídebb s legrégibb nemzeti,
Chína és India s a jó szag szigeti
Azt hiszik, hogy csupán e testé a halál,
A lélek megmarad, csakhogy más testbe száll.
Bizonyos számok van, mondják, a lelkeknek,
S egy kies planéta lakások ezeknek,
S ha e boldogságban vétkezni találnak,
Számkivetés gyanánt e főldre leszállnak.
Itt a durva testet magokra őltözvén,
Egy állatból másba sokáig kőltözvén,
Végigtapasztalják e bú-baj világát
S elfelejtik első létek méltóságát.
Ha egy testek meghal, poklokra hányatnak
És a fúriáknak kezekbe adatnak,
Hol ha a kiszabott bűntetést kiállják,
Az istenek másik állatban próbálják,
Most egy jó ifjúban, majd egy szép leányban,
Kígyóban, kutyában, féregben, fácányban.
Közbe megtörténik, hogy bűntetésében
Árnyék-módra bolyong az ég üregében;
Sokszor a tengerek mélyére lökődik,
Onnét a kietlen szárazra vetődik,
Felcsapódik a nap tűzkemencéjébe
S vissza a levegő zúgó örvényjébe;
Maga s minden dolgok írtózva útálják,
S az elementumok visszahajigálják.
Ezer esztendőkig tart így a vándorlás,
Míg a sok kín, próba, bánat és gyakorlás
A mennyből-szállt lelket úgy ki nem tisztítja,
Hogy virtusát semmi már nem mocskosítja:
Ekkor a Teremtő magához felvészi
S önnön istensége részesévé teszi.

Bangó képzelődés! de nem bolondság a',
Háromszázmilliom ember boldogsága.
Ez a hit csinálja őket csendesekké,
Jókká, dolgosokká, mértékletesekké;
Ez okozza, hogy ők a vért nem kívánják
S még az állatot is kímélik és szánják;
Emiatt nem fognak kardot gyilkolásra,
Puskát védelemre, ágyút hódításra.
Külömben íly gazdag országnak lakosi,
Gyémánt-hegyek s arany-bércek birtokosi,
Kiknél a fűszerszám erdőszámra fekszik,
Kiknek gyomjaival Schönbrunn is dicsekszik,
Kiknek lakóhelyek az Édenbe ese,
Kikre minden szorúl, és ők senkire se,
Régen azt tehetnék főldünk több részével,
Amit most London tesz Gánges mellékével.

Boldog! ki a tündér románok helyébe
Utazók írásit forgat a kezébe,
Melyekben szintannyi a sok viszontagság,
Az emberi virtus, ész és balgatagság,
Szinte annyi szelíd s vad scénák festetnek,
Mennyit a firkálók nem is képzelhetnek;
S ami több, mind igaz, ami itt íródik,
Ami a képzésbe vagy szívbe nyomódik;
S mikor végig vittük a könyvet s a napot,
Mind tudomány, amit az elménk megkapott.
Aki ásítozva űl toalettjéhez
S únalommal nyúl egy útazó könyvéhez,
Kis olvasás után emberré kezd lenni,
Főldekről, népekről esméretet venni.
Rátalál helyére e nagy plánétában,
S mi ő az emberi nemzetnek láncában?
Azt érzi, hogy ott jár és ébren álmodik,
Egyre tanúl s múlat, henyél s okosodik.

IV. Bőlcselkedők

Philosophia, revelatio nélkűl

Most már a szentté lett régi hagyományok
Partja mellől beljebb visznek a kormányok,
Olyan emberekhez, kik a természetnek
S csupa okosságnak útján lépegetnek.
Itt népes országot nem szükséges várnunk,
Csak apró különös csoport közt kell járnunk:
És hogy mindnyájáról ítéletet tégyünk,
Csak három haldoklót látogatni mégyünk.

Az első Atheus, ki, hogy nem láthatta
Az Istent s a lelket, vakmerőn tagadta;
Erkőlcsi jó s rossz közt külömbséget nem tett;
Mindent csak magáért s magából teremtett;
Életét s dolgait aszerint követte,
Amint az állati ösztön ingerlette;
S csak ott őrizkedett világos vétségtől,
Ahol retteghetett főldi fenyítéktől.
Most már belélépvén a halál révébe,
Ilyenformán érez elfásúlt szívébe:

"Megvan! vártam is egykor azt,
Hogy megbomlik ez a durva matéria,
És a dolgos erő kifogy,
S más formákba ütik makhina-testemet
A dúló elementumok,
És én nem leszek én. Érzem: ez a halál!
Melyen túl mi van? ami volt
Hitvány létem előtt. Bennem az éltető
Tűz felgyúla s elalva már;
S most is gyertya vagyok, gyertya, de mely nem ég.
Hát kívánjam-e létemet?
Kívánom: de tudom, hogy lehetetlen az.
Bárcsak téged, erős, vad ész,
Megcsalhatna nemesb sorsra esenkedő
Szívem; bárcsak ez a remény
Felnyitná lecsukott életem ajtaját!

Adjátok nekem, állatok,
Csendes, tompa, hideg véreteket. Miért,
Mért gondolkozom én? s miért
Képződök, habozok, rettegek, érezek?
Óh, amelyet igen hiszek,
A nemlétel örök tengere mint ijeszt;
S amit nem hiszek, a becses
Élet s boldogodás, mely igen édesít!
Lévők létele s kútfeje,
Isten, hogyha te élsz, óltsd ki szorongató
Eszmélésemet, óh, vagy, óh,
Szánj meg, hogy nevetem léted, erőd, neved."

E bús haldoklótól menjünk ébredtebbhez,
E rettegő szívtől jobbhoz, csendesebbhez.
A hajnal szárnyai engemet felvésznek
S a China termékeny partjain letésznek.
És itt, hol nagyot szűlt a Lu tartományja,
Hol virágzik egy szép folyóvíz párkányja,
Háromezernél több tanítványok között
Egy nagy bőlcs már szinte a sírba kőltözött,
Egy főldünk barátja és az ég kedvesse,
Napnyugot csodája, kelet Sokratesse,
Confucius, kinek nemes munkáiba
Eltűnik egy vagy két aprólékos hiba;
Ki csak annyit mondott, mennyit érzett s tudott,
Ki világosított, de mégsem hazudott;
Aki egy legnagyobb s legrégibb nemzetet
Törvényre, erkőlcsre s jó rendre vezetett.
Ezt látjuk itt. Már ő az Istent dícsérte,
De a halhatatlan lelket nem esmérte,
Egy foggal feljebb volt amaz epés bőlcstől;
Halljunk hát egy-két szót a csupa erkőlcstől:

"Óh, halál! te szelíd álomnak testvére,
Mikor vetsz örök zárt szemem fedelére?
Mikor száll testemre az a végnyúgalom,
Amellyel örökre bíztat a sírhalom,
Hogy a semmiségbe létem visszaszáljon,
S belőlem csak egy por és csak egy név váljon
Elalszom, mint fáradt, s úgy fogok aludni,
Hogy arról semmit sem fogok magam tudni,
Mert amit beszélnek a megholtak felől,
Hogy holmit csinálnak még sírjokon belől,
Azok az élőknek setét álmodási;
Mert csendesek minden halottak alvási.
Mélyen alusznak ők; s mi, akik eszémlünk,
Őrólok álmokat látunk és beszélünk.
Alusznak? De ugyan lehet-é az álom?
Én az álmot élet nélkűl nem találom.
Hiszen ha porrá lesz testünknek porfala:
Csak semmivé válik, ami semmi vala;
Az ember egy bűzös dögbálvánnyá lészen,
Bomlani kezdenek a részek egészen;
A könnyebb s folyó rész magát feljebb vonja,
S a göröngy közt marad csak a skeletonja;
Ez is nemsokára, bár érckő volna is,
Egy rakás agyaggá változik maga is:

Az olajos részek az áerbe mennek
S a sír körűl lidérc-formába jelennek;
A sós és a kövér részecskék meggyűlvén,
Főldszínen maradnak, s öszveegyesűlvén,
A plantagyökerek által felszívódnak,
S belőlök a fűvek s barmok táplálódnak.
Így lesz az élőből minera s televény,
A főldi részekből plánta és növevény,
Melyet ha az élő állatok megesznek,
Belőle magoknak testet s növést vesznek.
Így alszunk mi! Hanem vigyáz a természet,
S nincsen forgásiban hízak és enyészet;
Pontos forgásának örök karikája
Egynek elmúltával másikat táplálja.
Mi voltam magam is, míg még nem születtem,
Míg fűből s állatból e testet nem vettem?
Aludtam mélyen a semmiség ölében,
A magam-nem-tudás csendes éjjelében;
Még a természetből, mint egy annak megholt
Részecskéje, akkor ki nem feslettem volt;
Így fogok bomlani újonnan beléje,
Mint annak egy megholt, piciny részecskéje.
Köszönöm, hogy nemes állatnak születtem,
S nem bánom, hogy ismét minerállá lettem.
De te, mennynek Ura, miért teremtettél?
Egyéb állatoknál okosbbá mért tettél?
Miért adtál nékem több s jobb tehetséget?
Hogy sok eszköz által érj el azon véget?
Hogy az ételt, italt, levegőt megszűrjem?
S szabad lévén, a sok bút, bajt nyögve tűrjem?
Hogy egy romló testet neveljek s hízlaljak
S egy kis jóért ezer gonoszt tapasztaljak?
Nem! te, bőlcs Teremtő, mindent jól alkottál:
Te egy vagy és minden; s a te véged ott áll,
Hol a mi karikánk forgása kezdődik,
S ahol te kezdődöl, létünk ott végződik.
Ahol szent újjaid hegyét végigvonod,
A jó rendnek láncát ott akarod s fonod,
Mindennek célt, rendet és eszközt csinálsz ki,
S egy részért az egész útjából nem állsz ki,
Megvan a főld s a kő, hogy talpat csináljon,
Megvan a fű és fa, hogy éljen s tápláljon;
Teremtél állatot, hogy egy önként-való
Sokaság mozogjon, légyen élő s haló;
Teremtél embert is, hogy jót s gonoszt tégyen,
Hogy bolond és okos itt a főldön légyen.
Minden egy tulajdon pontot nyert magába
Ez okos és bolond, jó s rossz világába.
Tőled vagyon célja, eszköze mindennek,
S az a boldog, aki megfelelhet ennek:
Míg az eszköz megvan, addig kergessünk célt,
S aki a célig ért, az nem hiába élt.
Én tudom, és önnön érzésem hitet el,
Hogy vissza nem éltem e rövid élettel,
Hogy rendelt helyemet bétőltni kívántam,
S ha olykor hízakot ejtettem is, bántam.
És most, hogy munkámat folytatni megszűnöm,
Csak hibám szomorít és nem feltett bűnöm.
S midőn visszaadom lételem az égnek,
Csak e vígasztaló indúlatim égnek,
Hogy helyemet méltóbb teremtésnek szánja,
S hogy azt én is bírtam, soha meg ne bánja!"

A harmadik halott ezt még többre vitte:
Mert a halhatatlan lelket is már hitte,
S önnön méltóságát az Isten létével
Egybe tudván kötni, bírt nemesb elmével.
Sokrates ez, kinél a pogányok között
Másvilágra szebben senki sem kőltözött,
Akiben szemlélni legtisztábban lehet,
Hogy egy természetnek fia mire mehet.
Akit Apolló is legbőlcsebbnek vallott,
Kit a bőlcs Athénás nagy örömmel hallott,
Hanem siettetvén bal gyanúságait,
Egy napon ölte meg őtet s gyilkosait.
Menjünk tömlöcébe, hol a fő bőlcsekkel
Készűl a halálra megnyúgodt lélekkel.
Imé, a halálos mérget mostan adja
Őnéki könnyezve a tömlöc hadnaggya,
A bőlcs hidegvérrel vészi azt kezébe
S így szól barátinak a halál révébe:

"Lelkek lelke, te nagy, bőlcs, igaz és örök
Jó Isten, ki az én szívemet esmered,
Kérésemre figyelmezz,
És juttass hamar engemet

E főldön lefutott vándori napjaim
Boldog célja felé. Lelkem erőlködik
És áldott kebeledbe
Készűl szállani, jó Atyám!

Itt a vég: megivám kelyhedet, óh halál,
S néhány percek után testemet itt hagyom.
Hogy-hogy, drága barátim!
Mért vagytok szomorú s levert

Ábrázattal? az én végemet is hideg
Megnyugvás szemivel kellene néznetek,
Mégis szántok: ez a bú
Megbánt, férfiak! engemet.

Ah, híjjátok elő balzsamomúl az észt
S a virtust. De te sírsz, Chrémesem, és te is,
Plátóm, könnyezel? Óh, ég!
Óh, jó Isten, ugyan hová

Lett és lészen ama szent philosophia,
Mely a főldi halált semmibe véteti?
Bátran, drága barátim!
Majd egykor ti is engemet

Megláttok. Mit is ér sírni, sohajtani
S e történetemen nyögve keseregni?
Hát egy bűntelen embert
Rettegtethet-e a halál?"

V. Keresztyénség

Philosophia is, revelatio is

Íly érzések között múlt ki az üldözött
Sokrates kesergő tanítványi között,
Kinek nagy lelke volt és tiszta erkőlcse,
Ez a régi világ feddhetetlen bőlcse,
De akit setétnek s kicsinynek találunk,
Mihelyt egy haldokló keresztyént vizsgálunk,
Kit a kitisztázott értelem okosít,
S maga az igazság napja világosít.
Méltó s épűletes, ha, akik még élünk,
Egy ilyen haldoklót gondosan szemlélünk!
Elégnek ágyához tudnálak vezetni,
Akiről jó példát s tudományt vehetni;
Đe tégyük most hátrább tíz nappal magunkat
S halljuk végóráján önnön halottunkat,
Kinél a jó lélek magyarázására
Alig akadhatok nemesebb példára.
Igy szól hát e gyenge portestbe őltözött
Szép lélek magához véghörgési között:

"Mennybéli lángnak kellemes isteni
Szikrája! hagyd el, hagyd el ezen halál
Alá vetett testet: te játszó-
Eszköze a repeső örömnek,

Búnak, reménynek! Már napod itt vagyon,
Hogy célra jutván, végy diadalmat a
Természeten s a boldog élet
Szent palotái felé emelkedj.

Halld, azt kiáltják fent amaz angyalok:
Jer, drága húgunk, égi rokon, jövel!
Már én nem esmérek magamra,
Megzavarodtanak érezésim,

Béhúllt szememnek már elaludt tüze,
Híg éltetőim széjjeloszoltanak!
Lélekzetem kezd szűnni. Óh, hát,
Lelkem! ugyan csak ez-é kimúlni?

A főld előlem távozik, és szemem
Nem látja többé. A magos ég kinyílt
És benne száz kar szérafimnak
Zengedezése fülembe csendűl,

Kik általadván szárnyaikat nekem,
Gyors repdeséssel mennybe emelkedem.
Fúlánkod, óh halál! mutasd már,
És diadalmadat, óh koporsó!"

VI. A megboldogúlt asszonyság karaktere

Így szállott fel az ég tűndöklő várára
Ez a nemes lélek méltó jutalmára,
Ki a halandóság tövises vőlgyében
Már félig őltözött az angyali képben,
Kihez ha mindenek hasonlók volnának,
Tán az égiek is hozzánk leszállnának;
Ki megérdemlette e testi világban,
Hogy részt vegyen rangban, kincsben, boldogságban;
Aki ha származott volna kunyhóból is,
Kisúgárzott volna szép lelke abból is,
Kit tisztelt, szeretett egy íly fényes sereg,
Mely most hamvainál bánkódik, kesereg,
Kiben gyönyörködött ennyi pallérozott,
S kimúltakor még az irígy sem átkozott;
Kiért a társaság és az erkőlcs vérzik,
Kinek híjját magok a gráciák érzik.
Egy nemes törzsökház méltó sarjazatja,
Kinek a közjóért élt és halt az atyja,
Egy érzékeny mátka, egy olyan feleség,
Mely a nemes szívnek legnagyobb nyereség,
Egy olyan asszonyság, kinek természeti
Szívét, eszét, lelkét minden esmérheti,
Aki ha származást Párizsban vett vólna,
Esztendőre róla sok memoires szólna.
Otthon nyájas, csínos, víg, lebocsátkozó,
Jó rendet szerető, elmés, múlatozó,
Ki búba csak akkor ejtette vendégit,
Mikor azok észrevették betegségit.
Nagy emberek voltak atyja, férje s vére;
Mégsem szállt kevélység s vad gőg a lelkére:
Gazdag volt s nem pazér, hatalmas, nem kemény,
A módosság nem volt benne csak tűnemény.
Mindent megkímélt ő, de nem színeskedett,
Jó lenni nem tanúlt, mert annak született;
Virtusát érzette, önbecsét esmérte,
Elméje könnyű volt, a másét dícsérte:
De elevensége nem tette hiúvá,
S testi gyenge volta vaddá, szomorúvá;
Sem világ rabjává nem szeretett lenni,
Sem abban magának követőket venni,
Mégis tudott élni ez élet javával
S gyakran ízleltette azt embertársával.

Óh felséges virtus, ott tetszesz te nagynak,
Hol a cselekvőnek akadályi vagynak.
Hol amidőn egy jót szükség fényre hozni,
Sok kedves dolgot kell azért feláldozni.
A hely, szokás, rang, mód s mások ítélete,
A körűltünk lévő emberek élete,
Midőn ezek jönnek a virtussal perbe,
Ekkor kell értelem s erő az emberbe.
E boldogúlt lelket íly pontból tisztelem;
Csuda egy gyengében íly erő s értelem!
Más, mikor szokásból szólnak a holt felett,
Más pedig e bennem megfundált tisztelet,
S tudom, hogy midőn ezt íly hosszan kitettem,
Minden ittlévőknek szíve szólt mellettem.
Engedj meg, szent árnyék! ha e köz siralom
Szomorú piaccán neved magasztalom:
Félek virtusidról több említést tenni,
Ámbár érzékennyé megszűntél már lenni.
Mély álmod s vérednek fagyos elállása,
Orcádnak örökös halaványodása
Alig tudnak egész bizonyossá tenni,
Hogy dícséretedre ne tudj érző lenni.
De e gyász-koporsó és e fényes rendek
Meggyőznek; s magam is csakugyan örvendek,
Hogy dicséretidről tisztem most szóllani,
Amit te pirúlva szoktál volt hallani.
Vedd békével tőlem, hogy itt megtisztellek,
Hogy messze, magasra, magadig emellek.
És ti, tisztelt karok! tőlem tán várjátok,
Hogy e boldogúltnak életét halljátok;
De minek írjam azt, amit tudtok nagyon?
Minek írjam, ami tiszteletben vagyon,
S amit már tinéktek jobban lerajzoltak
Ama két tudósok, kik előttem szóltak?
Én hát csak lantommal fogom fel szózatját,
Hogy itt kirebegjem végső indúlatját.

VII. Maga a búcsúztató

Zárt koporsómnak fedelén belől is
Érez a szívem szeretett nevedre,
S e setétségnek hideg éjjelében,
Rhédey! látlak:

Látlak, eszmélek, karomat fogadd el,
Óh szerelmemnek deli tárgya, lelkem,
Hű s nemes férjem, Lajosom, barátom,
Látlak, ölellek.

Óh, az érzékeny tüzet el nem oltják
E hideg, nyálkás ködök; s a halálnak
Puszta vőlgyén is tifelőletek még
Hangzik az ekhó.

Jöszte s hív emlékezeteddel újítsd
E magánosság szomorú világát!
Ah, erős lelked lehatolhat e sír
Érckebelébe.

Itt fogadd még el, hol az áltatások
Nem lakozhatnak, s ahol a világi
Tettetésnek nincs helye, itt fogadd el
Trézia szívét.

Jer, nemes lelkek remeke s királyok
És magyar hérók fejedelmi vére,
Aki laurussal s olajággal ékes
Érdemeid közt

Házi virtussal szereted tetézni
Nyert dicsőséged! jövel és ne vesd meg
Annyi jó hírnek jubiléumában
Hitvesi búcsúm!

Jer, de mely híven sietel te meghűlt
Karjaim közzé! Köszönöm... de szólít
A dicső tornác, hova téged is hoz
Egykor az érdem.

*

Kedves testvérem, Zsuzsánnám,
Fogadd el végszózatom;
Elválásom nagyon bánnám,
Mert leköt indúlatom:

De a mennyei szózatnak
Szent törvényi felhívatnak,
Most bocsáss el: egykor még
Egyesítni fog az Ég.

Addig is gróf Gyulayddal
Élj a hűség karjain
S nagyra termett magzatiddal
Járj az öröm szárnyain.

Én szeretlek, én tisztellek,
Én sohajtlak, én ölellek.
Isten hozzád! ah, egy óh
Nékem elég búcsúszó.

*

De még több jajszót kell tennem,
Többtől is kell búcsút vennem:
Óh, keserves változás!

Még Szerencsy özvegyétől
Bús hang jön sírom szélétől
És igaz sóhajtozás.

Te, kit a hív rokonságnak
S ebben ritka barátságnak
Kétszeres szent kötele

Énvelem úgy egyesített,
Hogy köz érzés lelkesített,
Tréziám, szívem fele!

Az elválás pontján érzem,
Mely keserves kínnal vérzem;
Elhagyván ez életet;

S most, mikor már elszakadtunk,
Ott, ahol egybeforradtunk,
Szörnyű metszés tétetett.

Óh, ha addig tartanának
A barátság angyalának
Rózsákból font köteli,

Míg a sír bé nem nyél minket:
Óh, úgy érző szíveinket
Csak kínnal rakná teli.

De ő bármely messziségre,
Égből főldre, főldről égre
Egyaránt fut szárnyain.

Véle a szelek sem bírnak,
S a tömlöcnek és a sírnak
Truccol vasas bóltjain.

Mikor már én itt tündöklök
S a kék égen kikönyöklök,
Hallom tőled nevemet.

Valamely'k csillag súgára
Ráfesti szemed héjjára
Hív emlékezésemet.

E dicsőűltek országa
Egyik legfőbb boldogsága
Az a kedves érzemény.

Hogy barátinkról eszmélünk,
S hogy majd vélek együtt élünk,
Legvígasztalóbb remény.

Óh, karjaim mint repesnek,
Hogy egykor nyakadba esnek
Ez élet tornáciban;

Addig is kívánja szívem,
Hogy rózsák közt járjál, hívem,
E világ pusztáiban.

*

Hát te, Domokos Jakabnak
Tiszta szívű hitvese,
Ki a boldogtalanabbnak
Dajkája vagy s frigyese,
Hív Uray Juliánna,
Kitől a végpercen is
Több jóságot nem kivánna
Még a békételen is,
Te, a baráti hűségnek
Példája és bélyege,
Kit nem borzaszt az inségnek
Szélvesze és fellege,
Ki a sűrű fájdalomba
Vígasztaltál engemet
S te kisérted le síromba
Elhervadott testemet;
Hogy köszönjem meg hűséged
S arany barátságodat?
Óh, már az ég esmér téged
S letette jutalmodat:
Megőriz kedves férjeddel
És megáld benneteket;
S végre vélem, kedveseddel,
Meglátod a szenteket.

*

Ti is a Gyulay, Bárczay s Rhédei
Fényes famíliák minden vérségei,
Hűséges rokonok, nemes atyafiak,
Itthon és a hadban példás hazafiak,
Végbúcsúmat tiszta szívvel fogdjátok,
Az Úrnak áldása terjedjen reátok!

*

Legfőbb tiszteletre méltó praelátusok,
Minden hiten lévő, papi szent chórusok,
Kik híven őrt állván az Úrnak házában,
Részeltettek mindent annak mannájában,
Ti is felsőbb, alsóbb rendű méltóságok,
Nemes magyar urak s úri asszonyságok;
Vitéz hadi tisztek, akik a csatának
Tüzén éltek s haltok királynak, hazának;
E régi városnak csínos polgárjai
S e tisztes közönség minden jó tagjai;
Valakik erántam hív szívvel voltatok,
S a jó emlékezet könyvébe írtatok,
Köszönöm, valamit erántam tettetek,
Légyetek áldottak! Már Isten véletek.

*

Mi pedig, valakik koporsódhoz gyűltünk,
Valakik szerettünk, tiszteltünk, becsűltünk,
Köszönjük, hogy rólunk most is emlékezel,
S még a sír szélén is erántunk érezel.
Mi is, nemes lélek, sóhajtunk és sírunk,
S háládó szívünknek táblájára írunk,
És csak az vígasztal, hogy még feltalálunk,
Égi társak leszünk s többször el nem válunk.

És én, aki olyan szerencséssé lettem,
Hogy íly nagy lelkek közt virtusid zenghettem,
Bocsánatod kérem rebegő nyelvemről,
Elmém szűk voltáról s kis tehetségemről,
Amely ha bírt volna szívemnek lángjával,
Verset futott volna a szelek szárnyával.
De bár talentomim nem tüzesek s nagyok,
S hazám lantosi közt középszerű vagyok;
Az az önnönérzés emeli tollamat,
Hogy még méltatlanra nem fogtam lantomat,
S hogy most is egy méltót magasztalt énekem,
S ennyi nagy, bőlcs, csínos hallgatóm volt nekem.

Tüdőgyúladásomról

Fenn lengő hold! nézd, mint kínlódom,
Mondd meg nekem, hol fekszem én?
Ágy-é, amelyben hánykolódom,
Vagy a koporsó az szintén?
Nem? Csónak ez, mely, jaj, a kétes
Remény és biztos félelem
S az élet és halál setétes
Hullámjain lebeg velem.

Fojtó szirokkóknak hevétől
Asznak tüdőhólyagjaim,
S a kriptáknak fagyos szelétől
Borsódznak minden tagjaim.
Szívem megett egy láthatatlan
Kéznek nyila bélőve áll,
S mellem csontboltján irgalmatlan
Sarkával rúgdos két halál.

Hová ütődöm a habokba?
Haj! mely szörnyű hányattatás!
Most a cupressusos partokba,
Hol rémlet űl s jéghallgatás;
Majd a túlsó part lejtőjébe,
Honnan barátság szózatit
Hallok a plátánok berkébe,
S örömszerszámok hangzatit.

Innen savanyú ázótjokkal
Pusztás barlangok fojtanak;
Amonnan kerti balzsamokkal
Hígabb szellők újítanak.
Fúlok, lehellek; fázom, gyúlok,
Vagy egy kivégez már, vagy más,
Ájúlok, érzek és ocsúlok:
Haj! mely szörnyű hányattatás!…

Ki vagy te, ki hószín leplekbe
Felém mosolyogva közelítsz
S a partról e szagos berekbe
Áldott jobbodon felsegítsz?
Te, főldi biztossa az égnek,
Arany gyógyúlás! Te a nagy
És bőlcs teremtő tehetségnek
Halandó leánya! te vagy.

Te illetéd rózsás újjoddal
Mellyemnek rokkant bóltjait,
S elindítád pillantásoddal
Az élet dobbanásait.
Már lelkem új phoenix módjára
A lángok közzűl éledez;
S gyengűl újjom pattanására
Kis lantom újra zengedez.

De te repűlsz? mind tűnnek, mennek
Minő derűlés ez, nagy ég?
Sándorffym űl ágyamnál… s ennek
Köszönhetem, hogy élek még?
Zendűlj, ekhózz, esti csendesség!
A hálá engem dalra ránt.
Telj bé, kettős szent kötelesség,
Az orvos és barát eránt!

Főhadnagy Fazekas úrhoz

Kerek hajnal! súgároddal
Küllőzd meg a fél eget
S múlólagszín sáfrányoddal
Szegd bé a kék felleget.
Én, ki téged napszálltával
Legtöbbször áldottalak,
Most a kelet harmatjával
Mely nagyon óhajtalak.
Menj s fogj szürke paripádhoz
Félébredt zefireket,
Tégy kakast is hintócskádhoz
S kettőzd a lépéseket.
Süss druszámnak, barátomnak
Két szemére édesen
S babonázd le az álomnak
Mákját rólok csendesen.
Vagy ha már ő, mint kedvellőd,
Ébren szívja lelkedet,
Mondd meg néki, hogy egy szellőd
Mellyemből kerekedett;
Mellyemből, melynek tartatlan
Ereje csak akkor nagy,
Mikor érzése ártatlan
Tiszta s vídám, mint te vagy.
Mondd meg néki, hogy kertjébe
Régolta kívánkozom,
Hol a természet ölébe
S az övébe nyúgoszom.
Mondd meg néki, hogy pattantom
Húromat már őfelé.
Ah, mert ah! magános lantom
Drágább névvel zenghet-é?
Mondd meg, de már már jól látom,
Már itt van, már látom őt,
Haj! az én nemes barátom
Hogy használja az időt!
Ő, akinek Bellónától
Magasztalva van neve,
A gőgösség hagymázától
Írtózván, kertész leve.
Ő a tomboló vígságnak
Futja unszolásait
S egy félig fejlett virágnak
Lesi bíztatásait.

– – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – –

Ő a fösvények sorában
A dögkincsekkel felhágy
S húgának társaságában
Gyöngyvirág-gyöngyökre vágy.
Számlálgatja víg orcával
Az ezüst jácintokat
S az ibolyák aranyával
A szagos gyémántokat.
Most a bőlcseknek álmára
Hol ébred, hol szunnyadoz.
S majd a képzelt Heloára
Érez, újúl, bágyadoz.
Majd a rendtartó méheknél
Kedvetelve ácsorog
S érzi, hogy az embereknél
Az ország nem így forog.
Már meglátott: gereblyéjét
És kapáját elteszi
S félig harmatos Linnéjét
Pipája mellé veszi.
Jer, barátom! lépegessünk
Kis kertednek útain
S dohogás nélkűl nevessünk
Mások bolondságain.
Jer, s érezzük, hogy nagy telket
Többször fának ád az ég,
S kis jószágot és nagy lelket
Bírni boldogabb sors még.
Jer, e répánál térdeljünk,
Jer, kacsint e tulipánt,
Jer, e töknél süvegeljünk:
Mind használ ez, s egy se bánt.

Salétrom inspector Kiss Imre úrhoz

Debrecenben

Múzsáknak barátja! hát Mársot segíted?
S gyilkoló bombáit langszárnyra repíted?
Írtózva lépek e halál műhelyébe:
De erősb ösztön hajt barátom ölébe.
Bár itt emberölő savakra találok,
Bár itt kádra vagynak szűrve a halálok;
Bár itt azt a cúkort öntitek kristályba,
Mely keserves ízt hágy a népbe s királyba,
Bár, barátom! az itt kipáralgott lének
Cseppjei számtalan könnyekké lennének:
Mégis e gyász kohát édesdeden látom,
Mihelyt eszembe jutsz, régi jó barátom!
Kivált most, amidőn az alkalmatosság
Int, hogy veszteg légyen a komoly okosság;
Sárba is kihozott hozzád Imre napja,
Talám máslással foly a salétrom csapja.
Jobb is lesz hát, ha bor zúg ma minden kádba
És viváttá válik a számba s a szádba.
Bezzeg ekkép csapunk derekas szüretet,
Kívánván Imrének szerencsés életet.
De így is élj vígan, nemes lelkű Imre!
S tarts számot baráti, hív érzéseimre.

1804. nov. 5.

Töredékek

1

– – – – – – – – – – – – – – – e
– – – – – – – – tisztel őt
– – – barmok miként

– mennek seregenként
– tőlt juhok bégetése,
– méhecskék dolgozása,
A békák kiáltozása.
Mind örömünknek nevelése.

Egyszóval, a zőld erdőbe
Amit láttunk s a mezőbe,
Mint ugyanannyi grádicsokon.
A mindeneknek okához
S teremtő fő Urához
Vezettetett lelkünk azokon.

…hajdani Éden-kertet,
Nézvén a pompás mezőket,
A mi elménkkel képzelhettük.
A világosságot hozó,
Hegyeket megaranyozó
Nap súgárait szemlélhettük.

Láttuk a fűvek hogy nőttek,
Arany színbe őltöztettek
A megért búzák gazdag feje.
Múlattatták szíveinket,
Játszódtatták szemeinket
A természetnek sok színei.

Láttuk a gazdag réteket,
Azon termő élelmeket
Az igát vonszoló barmoknak,
Bétakartuk sok kincseit,
A mezőknek gyümőlcseit
Hogy hasznukat végyük azoknak.

Mely nagy légyen a bölcsesség
S más minden tökéletesség
A mi hatalmas teremtőnkbe:
Ezen sokféle formába
A természet egy summába
Mind itt terjesztette előnkbe.

És még a kis fűvecske is,
A legkisebb férgecske is
Annak hathatós jelensége,
Hogy a teremtő felséges,
Minden dolga dicsőséges,
Megmérhetetlen bőlcsessége.

Óh, milyen boldog az ember,
Kinek hasznot hajt főld, tenger.
A nap, hold, csillag ragyog érte,
De mégis sok, mint oktalan,
Azt véli, hogy haszontalan,
Ezekhez csak keveset ért el.

A lassú vizek zúgási,
A híves szellők mozgási
Hogy édesdeden ringathassák
Egymás között vételkednek
És csak abban mesterkednek,
Hogy az embert elaltathassák.

A gyümőlcsfák gyümőlcsei,
A mezőknek sok kincsei
Hogy nekie hasznot hajtsanak.
Már ha tudnák jó előre
– – – – – – – – – – – – – – –

2

Szerelmem pompásabb sírt nem talál.
Itt legyek én elfedve, elrejtve.
Ti mohos kőszálak, érzékenyedek,
Ha a szép szíve nem indúl.
Bévésem nevét a szirtbe.
Hadd fújjanak belé a szelek,
Hadd lássa meg az útazó.
Azt kell szeretnem, aki nincs,
És mégis kell szeretnem.
Így járt Narcissus.
De én őt mégis szeretem,
Mert hogy lehetne nem szeretni.
Ti folyóvizek, ti szép vidék,
Szívemet néked elküldeném.
De kell még a hazának,
Te azt kebledbe temetnéd,
S míg olvadoznál,
De mégis a te neved marad rajta.
S óh! háládatlan, akkor mit mondasz?
Közel vagy, mégsem láthatlak.
Mert meghalnék.
Megháborítnálak
Még kétszáz esztendő múlva is látja az útazó, és
A hazafi elsóhajt s a poéta;
Te addig nyugszol, míg én –
És nevetsz:
Hát nem lettem volna elég gazdag,
Hát lehet-é oly kőszíve…

3

Hajdan dorongok, vasak etc. és Erő.
Most pénz, por, papiros, Ész.
Botond egy bottal; most nézd,
Egyet kerekít s omlanak az ezer és ezer napi mívei.
Szép palota nemes lakossa, magyar test és szív.
Én ugyan békesség barátja: Rousseau.
Hát a fortia aget et canet? Azért dicsősége…
Kövessétek, hazafiak! kis ajándék az oltáron.

In com. Pállfy

Hangzik-é hát oly kedvesen a magyar szájába is,
Óh nagy magyar, a nagy Voltér dicső Henriássa is,
Úgyé, hogy a magyar…

Tervezet

Orpheus innepet tart.
Hozzá érkezik Aristeus.
Belészeret Eurydicébe.
Kergeti, ez meghal.
Eurydice temetése.
Orpheus keserve.
Leszállta a poklokra.
Feljötte.
Keserve.
Pyrén emberekkel áldozik.
A többit rabságra veti.
Pusztít, öl, éget.
Orpheus reducálja a népet.
Arion elérkezik.
A pásztorokat szántásra veszi.
Napfogyatkozás, réműlés.
Orpheus oktatása.
Háború.
Pyrént a maga népe megkötözi.
Orpheus megenged néki.
Orpheus oktatása.
Orpheus secedál Strymon mellé.
Várost épít.
Orpheus maga tusakodása unter Ruhm und Ruh.
Orpheus muzsikál.
Eurydice is oda megy.
Orpheus beleszeret.
Ámor rózsát producál Eurydice kertjébe.

DOROTTYA

vagyis a dámák diadalma a
fársángon

Furcsa vitézi versezet négy könyvben
1798

Vos etenim, iuvenes, animos geritis muliebres:
Illa virago viri – – [1]

Ennius

ELŐLJÁRÓ BESZÉDJE AZ ELŐBESZÉDNEK

Közönséges dolog az authoroknál, előljáró beszédet írni, de még közönségesebb az olvasóknál azt soha el nem olvasni.
Mind a kettőnek szintúgy okának kell lenni, mint annak, hogy a poéták ajánlólevelet írnak, a mecénások pedig nem is válaszolnak rá. Lássuk tehát mind a kettőnek az okát.
A könyvíró előbeszédet csinál, többnyire! ezen két okból: 1. vagy sokat akar magáról az olvasóval elhitetni, hogy ő ezt a munkáját ennyi s ennyi esztendők alatt, éjjeli, nappali munkával, szorgos hívatala mellett is, ennyi s ennyi hiteles írókból, szakadatlan elmélkedéssel s a többi dolgozta ki; ez Németországon charlatánságból, másutt igen csak kevélységből esik meg; 2. vagy alázza munkáját, csekélységét emlegeti, bocsánatért kunyorál, s mégis a végén halárúló kofa módra húzalkodik a rongyos lelkű Zoilussal; ez még nagyobb kevélység az elsőnél, de talám gyakorlottabb is. – Ami engem illet, Nihil mihi arrogo, quamquam nec derogo quidquam: nem is hánytatom magamat, mert az hiúság! de nem is alázom ám, mert az meg alacsonyság!

Az olvasó elfordítja az előbeszédet, mert: 1. vagy megúnta már az említett két hibával rakva lévő praefatiókat; 2. vagy szükségtelennek tartja az udvaron való bémenetelt, mikor az ember a kert alatt is elkerűlhet s az ablakon is beszólhat. – Még aki ráveti is fejét az előbeszéd olvasására, beléunatkozik; mert az többnyire mind tanítói, atyai vagy audienciás tónuson vagyon írva s többnyire mind egy a foglalatja.
Ezen az okon én minden előbeszédemben kettőt csináltam: 1. valamelly interesszáló matériáról való értekezést iktattam belé; 2. nevetséges, csípős és eleven beszédbe öltöztettem, hogy amaz az értelmet, ez pedig az érző elmét múlattassa, s az olvasó ne állhassa meg, hogy előbeszédemen végig ne menjen; amidőn osztán mind énrám, mind őrá az a jó háromlik, hogy munkámat abból a szempontból fogja nézni, amiből én óhajtom. –
Ez a kűltornác, mellyben annyit végeztünk, hogy hosszas és néhol szatirai előbeszédjeimen többé, jámbor magyarom! meg nem ütközöl. Most menj bé az előházba; ott bővebb discursusra várattatol. – Múlasd ki ott magadat; rakd le ott kritikuspálcádat, filozófus köpönyegedet, teológus süvegedet: és akkor szívesen lát, magában, a szálában, Dorottya és az egész fársángi kompánia. Magamat ajánlom!

ELŐBESZÉD

Minden mondanivalók között legelsőnek tartottam, hogy ennek a versezetnek, melly a maga nemében magyar nyelvünkön első próba, eredetét, okát és alkalmatosságát előadjam.
Somogy vármegyében lakám 1799-ben, és szerencsém vala sok vídám házaknál esméretségben lenni. Előhozódtunk együtt-másutt az időjárásról, a télről, a fejér vagy fekete karácsonról, s több effélékről, amik a mindennapi beszéllgetésnek vagy kezdete, vagy pótolói szoktak lenni. Illen intermezzo ritkán esett meg, kivált ha vegyes vólt a társaság, hogy elő ne jött volna a fársáng. Látám, hogy erről kivált a szépnembéliek nem éppen tudnak részvétel nélkűl szóllani: látám, hogy nagyrészént sajnálkoztak, hogy olly rövid időt szabott kalendáriomjok az országos bohóskodásra; láték modelleket a Dorottyára, de amelly modellek itt is csak ollyanok valának, mint mindazokban a tartományokban, amellyekre szóllott a régi lőcsei kalendáriom. Azonnal feltevém magamban, hogy amit egy vagy más személyben nemcsak akkor, hanem életemnek megrendűlt napjaiban, nemcsak Somogyban, hanem akárhol is valaha láttam horáciusi sóra valót, azt egy (a maga nemében gondoltatva) tökélletes ideálban kőltőképpen előadom. – Így kerekedett Dorottya.
Ennek a képzelt személlynek munkálkodást is (actio, Handlung) kívántam adni, hogy az interesszéjét a versezetnek azzal is neveljem. Erre a célomra azt kőltöttem, hogy az én Dorottyám nemcsak szivében, hanem személlyesen is kikél a Fársáng ellen, akit szinte úgy felvettem ideális személlynek. És ez a Carnevál.
De mi lett vólna belőle, ha az én két ideálom egymás ellen feltámadván, egy kurta duellumra ment vólna ki köztök a dolog? Nem lett vólna az egész mesézetnek kifejlődése (evolutio fabulae) igen egyűgyű? Vagy Dorottya kisasszony kikarmolta volna Carnevál úrnak mind a két szemét, vagy ez az úr ölön kapta volna a tisztes mamzelt s úgy vágta volna a hófúvásba, hogy –
Kellett hát tennem mellékszemélyeket, mellékképeket s epizodákat. Így a mesézet is tarkább, a csomó is többszeres, a kibontása is tartóztatóbb lett. Belékeveredtek a dologba majd minden dámák a Dorottya részire, s majd minden gavallérok a Carneváléra: sőt hogy a epopoeában annyira kedvellett machinák is, az álmélkodásnak nagyobbítására, melly a vitézi versezetnek fő célja és vége, ki ne maradjanak, részt vettek a történetben Éris, Fáma, Vénus s a többi. Illyen móddal formálódott osztán egy magános gondolatból egész kőltemény, mellynek továbbá egyéb híjja nem vólt, hanem hogy képekkel, festésekkel, beszédekkel s több effélékkel színt és erőt nyervén magának, versekbe öntettessék.
Nem hisztória hát ez; annyival inkább nem pasquillus, melly élő vagy meghólt individuumokat sértegetne: sőt nem is szatíra, noha ez utolsónak tulajdoniból, valamint minden comicum poéma a világon, egy kis lelket kőlcsönöz magának. – Semmi magános történet (az egy fársángról való diskurszuson kivűl, amit az elébb már említék) nem adott erre alkalmatosságot vagy matériát. Még annyi valóság sem vetett ennek a kőlteménynek csak akkora talpot is, mint amennyin fundálódott akár a Tassoni Elragadtatott Vedre, akár a Boileau Pulpitussa, akár a Pope Ellopott Vuklija.
Három dolgot találhatnak az olvasók egész versezetemben ollyat, amiből a valósággal megtörtént históriára gyanút csinálhatnának. – Az első ez, hogy az idő, amikor a fársángi állapotok estek, a poéma meneteléből nyilván kijön. De azt én nem is tagadom, hogy 1799-ben írtam, s a dolgokat is arra a télre kőltöttem. Akkor-idén vólt a fársáng – ó, szomorú folyása az esztendőnek! – ollyan kurta, mint a Vigano leányinak a derekok. De azon a télen esett-é afféle bál vagy efféle história, amit nékem csupán csak versekbe kellett vólna minden kőltői tehetség nélkűl foglalnom? arról szóljanak az egész táncoló publikumnak mind a két renden lévő érdemes tagjai.
Második az, hogy a tartomány, a helység, sőt a ház is praecise ki van téve, ahol a dorottyai intrigék estek. – "Somogyban! Kaposvárott! a herceg kastélyában! Mégis csak kellett ebben valaminek annak lenni. Hamissak a poéták! – Miért itt? és praecise itt? s nem másutt, egyébütt, akárhol? hanem itt, és praecise itt?…?" Kérem alázatosan: a Hold ugyan elég tágas lett vólna, és ott az egyűgyűk állatása szerint Dávid hegedűlvén, nem lett vólna szükség a toponári zsidókat is Pégazus szárnyain felforspontoltatni: de én főldi s különösen nemzeti dolgokat kívántam írni, hogy némelly nemzeti visszaéléseket inkább megróhassak. A főldön kellett hát játékomnak nézőhelyét felütnöm és általán fogva nemzetemnek lakó-főldén valahol.
Ha csupán az üres álmélkodás lett vólna a fő célom; jutalmamat pedig abban helyhettem volna, hogy Szabadvőlgyi úr ezt mondja kőlteményemre; "Ejnye no, az illyen-amollyannak be gyöngy esze van! Ugyan no, hogy tud már illyen átkozott portékákat kigondolni? Mi ördög -" vagy, hogy Háromlovy uram úgy elandalodjon rá, hogy egy pipa dohányja tízszer is elaludjék az olvasás közben, az asszonyság pedig a sok csuda képekkel majd minden éjjel véle álmodjék: már úgy bezzeg jöttek vólna ám drágalátos scénák s a drágalátos scénákban gyönyörűnél is gyönyörűbb peripetiák. – – Csak vegye az emberi lélek méltó képzelőre! egy kies rézerdő, túl az óperencián – egy kerek erdő, mellyben ezüstmadarak szóllanak – ez már valami: de abban osztán egy aranyvár, melly kokassarkantyún forog – már megmeg valamibb; hanem a tűndér királykisasszony, akinek minden pillanatjára orientálisi gyöngyök peregnek – – hahó, ez már nem lári-fári! Hát még a szép királyfi, a gyémántbuzgánnyal, a tátos lóval? s több illyen álmélkodásra méltó jelenések szinte az akastyányi hegyig, melly ötven mérföldről, az egy erős griffmadaron kívűl, mindent magához szippant? – – – Már illyen istóriákat talám nyólc lovas debreceni szekérrel is lehetne a pesti vásárra vitetni, mint a lipsiaira a sok Feengeschichtéket mit einem saubern Tittelkupfer.[2] Már az efféle kőltemény nyalatná magát, mint a méz: de a szatira vajmi nyögve nyelő orvosság! –
Akárhogy légyen: énnékem hazámban kellett helyheztetnem a kőlteményt. Hogy pedig annak egész situátióját Somogy vármegyében választottam, az nem azért esett, hogy a sokszor említésbe jött abususokat ott találtam vólna fel legjobban; éppen nem! Abban a nemes megyében, mellyre én mindenkor idylliumos elmerűléssel emlékezem, a barbarismusnak sincs helye, de a luxusnak vétkesebb neme verhetett még fészket. Nemesnek annak nemessei, mint mindenha valának, s teljesek a nemzeti buzgósággal. Egy Széchényi provinciájában mit találhatna az ember szatiráravalót? –
"Node kérem hát: csak kellett mégis valami okának lenni a Somogy választásában – ok nélkül csak a poéta sem csinál valamit" –
Sem több, sem kevesebb okom nem vólt, mint az, hogy akkor ott laktam. – Azomba, ha mindjárt Zágor vármegyét, vagy Berzence és Bodrog vármegyék közűl akármellyiket választottam vólna is scénául, csak fennmaradt vólna az előbbi kérdés, hogy mit vétett Berzence vármegye s a többi? Csak ollyan kérdés az, hogy múlató személyim közzé mért vittem muzsikálni in specie a toponári zsidókat és nem a keszthelyieket vagy nagykahiróiakat?
Harmadik, ami valamelly igazságra való célozásomat gondoltatja, ez, hogy mind a gavallérok, mind a dámák közt ollyan characterek, beszédek s környűlállások találtatnak, mellyek igen nagy praecisióra mutatnak. – Örűlök, ha úgy van: sőt ha ezt sokaktól s kivált nagy bélátású olvasóktól hallom el találom bízni magamat.
Minden szép tudományoknak és mesterségeknek, jelesben a poézisnak is, fő végek az ámúlás (Täuschung); ha tudni illik eleven és természeti előadásunkkal az olvasó, szemlélő vagy hallgató képzelődését annyira elámíthatjuk, hogy azt a mi kőltött scénánkba vagy indúlatunkba, mint valamelly új világba, a maga reális situátiójából általvarázsolhatjuk. Aki tehát azt hiszi, hogy az én poémámban leírott személlyek lehetetlen, hogy valóságos és élő személlyek ne vólnának, s hogy a tőlem előadott történeteknek nem másoknak, hanem igazság után írottaknak kell lenniek; az, minden becsűlettel (engedelmet kérek a technicus terminusról) – elámúlt; és én minden bizonnyal, legalább őrá nézve – poéta vagyok.
Mert az egész nemes vármegyében mindazokat, valakiket esmérni s tőlök esmértetni szerencsém vólt, tanúbizonyságúl hívom, hogy az egész tartományban, a Balaton és a Dráva partjai közt egyetlenegy személyt sem találhatni, aki az én leírásommal és mesémmel megegyezne: tanúbizonyságúl hívom a múzsákat, kicsinytől fogva nagyig, Cliótól fogva Urániáig mind a kilencet, – pedig kilenc dáma közt csak nehéz titkot tartani, – hogy az egész poémát mind magok diktálták, kit Csökölben, kit Hedrahelyen, amelly két faluban pedig, hogy mentségemre ezt is felhozzam, egy dámát sem találtam, akit ideálnak felvehettem vólna; sőt a dáma név is olly idegen az ottvalóknál, hogy én egyiknek sem mernék ezzel a névvel tisztelkedni. – Más az, hogy én Kaposváron mindöszve is egyszer vóltam, akkor is betegen és kúra kedvéért; a herceg kastélyában pedig sohasem vóltam, és még annyit sem tudok róla, mint az Első Konzúlnak St. cloudi palotájáról.
"Hogy tudom hát mégis leírni?"
A Mátyás király palotájáról Fűsűsné is tud beszéllni valamit, ha járt valaha benne. – De poétának lenni éppen azt teszi egyiket, hogy kőlteni és képzelni tudjon az ember.
Legpraecisébb látszik leírva lenni a Carnevál Kaposba való bémenetele, vagy az Einzug. – Ezt azután szúrtam belé, mikor már az egész poéma el vólt készűlve. Fényt és pompát akartam véle adni a történetnek, vévén az ideát a nagyméltóságú főispány ő excellentiájának béiktatásakor tett solennitásból, melly azelőtt való nyáron esett. De ha valaki az én fársángi colonnejaimnak vezérit az akkori vezér urakból akarná kiókumlálni: nem tudom, hogy találná fel a marcali osztályban madám Cserházynét? – Értenek engem, akinek illik. – –
Egyébaránt, nem szükség apologizálnom: négy esztendő olta esmérik sok úri rendű urak és asszonyságok ezt az én tréfa versemet; elégnek olvastam fel magam is némelly víg kompániákban, elégnek megvan kézírásban is. Mindenütt jó kedvvel fogadták, senki benne meg nem ütközött. Legnagyobb jutalmam egy-két kacaj volt; legnagyobb bűntetésem pedig egy-két legyező-leggyentés. Ez egyik sem dűjti el a tornyot: valamint maga sem az egész Dorottya, vagy a dámák diadalma a Fársángon; ha mindjárt még tízszer volna is írva négy könyvben.
Mégis képzelem, hogy találkozni fognak ollyan nénék, akik vagy itt, vagy amott megbotránkoznak vagy ebbe vagy amabba: szja, Lelkem! a hajlott időnek tulajdona a botorkázás, és bajos dolog a tárgyakat tistán és a magok formájában látni pápaszemen, vagy hogy a genus ellen ne hibázzak – mámaszemena -! Képzelem más oldalról azt is, hogy sok húgak mint fognak tetszeni magoknak, mikor a szép szemek, orcák, kezek, a szerelem diadalmi s több effélék fordúlnak elő, hogy dagad győzni vágyó szívek, hogy futnak majd a tűkörhöz, majd a toiletthez – s mit látnak? amaz elsáppadva kucsorog emennek liliomiért s rózsáiért. Te szegény tűkör! és te könyörűlő toilette! – Semmi: ez mindennapi dolog, az illyen a boldog culturához tartozik, és a világ magától megy. Ájúlnak a stucerek truppjai egy nimfa előtt, kire születtekor sem a bába, sem édes mámikája nem nevetett; és a nimfa maga is kezdi hinni, hogy az ájúlásig kifáinúlt nemes látogatók nem csapodárkodhatnak, s a jó tűkör csak reggel hazudik. A Flórától kicifrázott párkák nyújtják vagy elmetszik a megbutúlt érzésűeknek életek fonalát; és a salátának-önteni-való nyűttes románokból lepáriált levelek szinte ontják a temjénfüstöt a Kármin istenasszonynak…
De elég a szatirából. Folyóbeszédben hamarább megneheztelnek azért, mint a versekben. – Azt mondanám az elébb, hogy ez a poéma nem szatira: most is azt mondom, hogy nem szatira ez a poéma.
"Mi hát?"
Epopoea comica.
"Mi?"
Poëma heroico-comicum.
"Micsoda?"
Már ez franciáúl is, olaszúl is csak illyenformán hangzik, tehát németűl magyarázom – komisches Heldengedicht. Magyarúl nem merem addig a nevét emlegetni, míg részenként okát nem adom. Hátul kezdem fejtegetni.
Versezet. Már e' régen meg van téve annak, amire ő jó: hadd tégyen hát nálam is carment mint poéma kőlteményt; bárhogy kiáltsanak is, akiknek vagyon szájok, kedvek, idejek a kiáltásra. Superintendens Szilágyi ollyan régen vette fel ezt a szót, s azolta ollyan régen élünk vele minden ellenmondás nélkűl, hogy ez a szó már praescibrált.
Vitézi. Ezt jobban szeretem a bajnokinál a heroicum kitételére; noha nem ragaszkodom belé makacsúl. Sem a vitéz, sem a bajnok nem tészi ki eléggé a héróst: míg nem akarjuk. Egyezzünk meg valamellyikben, s mindjárt hérós lesz akár a bajnok, akár a vitéz, – és csak azonn a becsűletes úton, aminn a németek Heldje. Mi a valóságos hérós, és mi a heroicus cselekedet, s miben áll a heroicum poémának természete? az nem fársángi discursusba való. Írtam erről az Árpád név alatt írandó epopoeámnak rövid rajzolatjában és kritikájában, melly, reménylem, nemsokára kijöhet. Addig a tudni kívánó olvasótól egy kevés várakozást kérek.
Furcsa. Ez nékem annyit tesz, mint comicum. Az Árpádra írott kritikámban ennek az elnevezésemnek is okát adom, s kérem, hogy akik benne meg találnak ütközni, függesszék fel addig recensiójokat, míg az említett kritika közkézre kerűlhet. – Ott az epopoeának tudományját bővebben előadom: most csak arról szóllok egy keveset, millyen móddal kívántam légyen ezt a Dorottya nevű furcsa epopoeát annak formájához alkalmaztatni.
Magában a vitézi epopoeában már sok próbát tett hadi dolgokban gyönyörködő nemzetünk, mellyek között a belső érdemre nézve legderekabb gróf Zrinyi Miklósnak, ama szerencsétlen vadásznak, Ádriai tenger Sirénája, mellyel vitéz nagyatyjának, a Szigetvárban elesett gr. Zrinyi Miklósnak tetteiről szerzett, és amellyet én, minthogy csak kevés és nem kapható régi rongyos exemplárban lappang a nagyobb könyvtárakban, szándékozom Árpád kidolgozása előtt históriai és aestheticus commentáriussal kiadni, ha az Isten egészségemnek s csendes életemnek kedvezénd.
A közép vagy bajnoki epopoeában már nemcsak próbákat, hanem valósággal szerencsés csinálmányokat is mutathatunk anyai nyelvünkön.
A furcsa epopoea még az, amellyben egy-két fordítást ugyan magyarúl is olvashatunk: de eredeti próbát még nem tettünk.
Ez az a Dorottya, mellyel én poétai literatúránknak ezt a hízakját bétőlteni igyekeztem. – – Ebben az actio vagy a munkálkodás, mellyet én a deák fabula után mesézettnek nevezek, egészen kőltött, amint már oda feljebb előadám; kőltöttek a személlyek is, karakterestől együtt. Mivel pedig a kőltésnek fő törvénye a verisimilitudo (Wahrscheinlichkeit), azaz, hogy a dologban semmi képtelenség ne légyen, s az olvasó képzelhesse, hogy az megtörténhetett: ezt a törvényt én is szemem előtt kívántam tartani. Hanem mivel a comicumnak természete megenged egy kis nagyítást (Uebertreibung), amelly tisztességes fillentés a kómikus poétának célját s az ő munkájának bényomását hathatósabban segíti: én is néha ebből az okból a személlyeknek egyes vonásait s a különös történeteket szaporítottam, halmaztam, nagyítottam, hogy így a festés elevenebb és béhatóbb légyen; de képtelenségre mégse fajúljon el.
Epopoeámnak meg kívántam adni az aesthetica egységet is, hogy a benne levő egy és simplex actiót az olvasó elméje egyszerre könnyen felvehesse és végig láthassa: melly actió, vagyis végbevitt cselekedet rövideden ebben áll: Dorottya a maga leánytársaival, a rövid fársáng és a kevés menyegző miatt, Carnevál és az ifjak ellen hadat indít, és mikor már őket szinte meggyőzte, Vénus a dámáknak minden kívánságokat megígérvén, emezek eránt megbékélteti.
Ezen fő actió mellé epizodákat is tettem, vagyis ollyan melléktörténeteket, amellyek a főtörténetnek természetével megegyeznek és származásokat mintegy amattól kőlcsönözik; s annak interesszéjét, béhatását s egész fényjét nevelik, segítik. Illyen episodium a többek között a kaposvári ebéd, a tánc, a lokajok és szobaleányok közt esett kűlső csata, melly utólsóval, mint valamelly umbrával akartam a galánt csatának fényjét felemelni. Ha pedig olvasóm alacsony történeteket s egy Gergő hajdú szájába illő szókat talál ebben az episodiumban: jusson eszébe, hogy a dramatikában is vagyon niedercomisch, Possenspiel, opera buffa, s holmi monodrama, duodrama s a többi. Lesz, aki ezekben több kedvet talál, mint Cithére pompás megjelenésében és oratiójában: lesz, akinek jólesik ez utolsót olvasni, nyomban mindjárt egy cselédházi scena után.
Az én szerzeményemnek interesszéje áll a nemzeti luxusnak és elkorcsosodásnak kigúnyolásában s ifjainknak és leányinknak csintalan, sőt sokszor pajzán múlatságaiknak megbűntetésében. – Mert aki azt gondolja, hogy a comica poézisnak célja (már az akár epicus, akár drámai, akár más kisebb darab légyen is) csak az olvasó múlattatására s nevettetésére irányoz: az, ítéletem szerént, hibázik. Bizonyára, valamint az egész poézisnak, úgy ennek is fő célja az emberi szív jó vagy rossz, nemes vagy erőtlen, okos vagy bohó vóltának előadása, melly által amazt lelkesítni, ezt pedig helyre hozni iparkodik. Ezt a nemes célt pedig (kivált a sokaság eránt) nem holmi sikeretlen szentenciák, sem nem az oskolai száraz declamatiók éretik el az íróval; hanem a nézésre kitett példáknak s a munkálkodásba hozott érzéseknek és indúlatoknak van az a béhatóbb erejek, melly által a múzsák boldogítóivá lésznek az emberi nemzetségnek.
Hogy pedig az említett fő célra jobban eljuthasson az epica poézis, és szebb formában bájolhassa bé magát az olvasó fantáziáján keresztűl annak szívébe: több eszközöket is vett fel, mellyekkel én is igyekeztem élni. – Illyenek a leírások, a képek, mellyeknek a festés és jó elrendelés által nagy aesthesisi erejek vagyon; illyenek a hasonlítások (similék), mellyek a történet előadásának elevenséget, gyönyörködtető tarkaságot és néha világosítást is szereznek.
Nálam a comicumnak kútfeje az, hogy a történetet, melly magában nevetséges, úgy adom elő, mint nagy és fontos dolgot; hogy a fontosság és az olvasónak interesszáltatása még nagyobb légyen, munkálkodó személyimnek sok gáncsot és akadályt szerzek céljaiknak elérésében: de az akadályokat utóljára egy váratlan eszköz által, sőt isteni közbenjárással hárítom el, hogy az addig várakozó s kételkedésbe tétetett olvasót a csomónak feloldása egyszerre lepje és nyugtassa meg. Ez neveli a csudálatosságot is, melly az epopoeának tulajdona, és amelly az én epikus versemben már a történetben magában is megvan, a machinák által pedig szaporíttatik. – Azt mondhatná valaki, hogy jobb lett vólna a csomónak kifejtését magából a dologból s magok a munkálkodó személyek által tétetni meg: de egy az, hogy a dámáknak annyi praetensiójáról tenni emberi erőn feljűl vagyon, és csak a hatalmas cyprusi istenasszonynál van az a bőség szarva, mellyből mindnyáját ki lehessen elégíteni; más az, hogy a visszavonást is Éris csinálta, a megbékélést is istenasszonynak vólt illő véghezvinni.
Stílusomat szándékoztam célomhoz, a dologhoz és a személlyekhez alkalmaztatni; és hogy epopoeám néha-néha drámai formát is végyen magának, s annálfogva még tarkább légyen, a scénák pedig jelenvalóbbá és érdeklőbbé légyenek: imitt-amott magokat beszéltetem a személlyeket, melly az olvasónak únalmát is ébreszti. Vesse össze a figyelmetes ember Bordácsnak, Dorottyának, Rebekának, Opornak, Gergőnek és Vénusnak beszédjeit: reménylem, nem fogja azokat cél ellen valóknak vagy únalmas pótolékoknak tartani.
Egy szóval óhajtottam az epopoeának egész formáját, természetét és alkotását, a legjobb mustrák után, ebben a kis munkámban is követni. Amelly célból még a kűlső szokott módra is vigyáztam. Így példának okáért a poémának elején mindjárt kitészem a matériát rövideden és világosan: hogy pedig az egy kevéssé sokat ígérő, magahányi és ollyan scriptor cyclicushoz illő, az a comicumban elmehet, külömben a valódi epopoeában szenvedhetetlen vólna. Illyen comicum a felkiáltás is, vagy a segítségűl való hívás a butelliához; más heroicocomicus poéták más-más felkiáltásokat gondoltak; az én fársángi poémámhoz s annak foglalatjához ez nem éppen alkalmatlan. Munkámat négy könyvekre osztottam; melly felosztás a történetnek és a poémának természetéből foly; nem is lehet az, akármelly kőlteményben is, ok nélkűl való. Ami utóljára a versnemet illeti: ha vitézi epopoeát írtam vólna, a hexameterre esett vólna a választásom; egy illyen populáris és csupán múlattató époszhoz jobbnak tartottam a szokott kettős strófákat.
Akárhogy ítéljen ezen első igyekezetem felől kedves nemzetem: én azzal nyugtatom meg magamat, hogy jobban szeretek középszerű originál lenni, mint első rangú fordító. – Adják az egek, hogy egész nyaláb remekek homályosítsák meg minél előbb ezt az én csekély próbatételemet!
Írám Debrecenben, Febr. 6-ik napján, 1803.

ELSŐ KÖNYV – EBÉDIG

Summaya. Mikippen az Carneval [3] nagi pompával Kapos Várott be menvén, holoth is ebidöl vala és az Matricullat föll nittatia vala; kin a Dorotthia kis Azzonnak löön nagi buſſulása.

Éneklem a Fársáng napjait s Dorottyát,
Ki látván a dámák bajos állapotját,
Carnevál s az ifjak ellen feltámada,
S diadalmat is nyert pártára únt hada.
Olly lármát, zerdűlést, viadalt beszéllek,
Amillyet nem láttam, miolta csak élek,
Amillyet nem említ semmi istória,
Meg nem merne tenni maga a francia:
Miként insurgála amazon módjára
Egy nagy dámatábor Carnevál hadára.
Vajha méltóképpen le tudnám rajzolni,
Millyen vitézséggel tudtak ők harcolni,
S miket vittek véghez felforrott mérgekbe. –
Hát férhet illy harag angyali szívekbe?[4]
Igazán, hogy minden századnak a végén
Nagy dolgok esnek meg a főld kerekségén! -

Fársángi jó borral habzó butellia!
Mellytől a múzsákban gyúl a fántázia,
Te tőlts bé engemet élő spiritussal,
Hadd danoljak harcot én is Enniussal.
És te, Nanét, tőllem szívességgel vedd el,
Ha munkámnak becset szerzek szép neveddel:
Legalább, ha könyvem végig nem olvasod,
Megpróbálhat'd rajta frizérozó vasod.[5]

Az örvendő Fársáng kiindúlt Budáról,
Túdósítást venni a magyar hazáról,
S lajistromba szedni az új menyecskéket,
Öszvejárt sorjába minden vármegyéket.
Fejérvár és Veszprém csínos két vidéki
Teljes örömére szolgáltak őnéki.
Majd Szalának keskeny, de kies csúcsánál
Általjött a jégen Tihany hegyfokánál,
S kiszállván Balaton szántódi révére,
Az áldott országba: Somogyba béérve.
Löllén egy stációt csinálván magának,
Igyekszett a Lengyel urak Tótijának,[6]
Tótiból mint teljes kész lakadalomba,
Béhajtatott vígan a víg Nagybajomba,[7]
És ott ama magyar jószívű uraknál,
Kik közt hóltfélben is vídám szívvel laknál,
Kipihenvén magát, másnap késő reggel
Megindúlt Kaposba parádés sereggel,
Kapos fővárossa Somogy határának
S herceg Eszterházy dominiumának,
Melly az elmúlt nyáron felette őrvendett,
Keblébe fogadván annyi úri rendet,
Kik a nagy Széchényi főispánságának
Hallatlan pompával s fénnyel udvarlának,
Kapos, hol másként is, igazságot tenni
A megye tisztjei öszve szoktak menni,
Kapos vólt a vídám Fársángnak is célja,
Hol szállásává lett a herceg kastélyja.

Itt nyúgodott ő meg. De bezzeg előre
Nem tudta, mi szélvész támad jövendőre.
Sokszor hol örömre készűlget az elme,
Ott lepi meg nem várt baja s veszedelme.
Sokszor torrá válik a víg lakadalom.
S a muzsikát ketté vágja a siralom.
Így járt a Fársáng is. – De míg még a' lenne,
Hogy e zűrzavarra Múzsám reá menne:
Előbb kell kezdenem elbeszéllésemet. –
Fársángi víg húmor! csiklándj fel engemet.

Dob- s trombitaszóval elhagyá már Mérőt [8]
A Fársáng, vivén sok vezetőt, kísérőt.
Ki szánon, ki lovon, ki csak gyalogjába,
Örömkurjantással siettek nyomába.
Kiki elővette legcifrább köntösét,
Hogy fitogtathassa magát, pénzét, ősét.
Villog az ezűst kard s az arany paszomány.
Virágzani látszik tőllök a tartomány,
A szépség angyali magyar szűz formába
Leszálltak az égből a főldi szánkába.
Gyenge szívecskéik előre repesnek,
Hogy még ma tőrt fognak vetni egy kegyesnek.
Azért rendbe szedvén szemek s orcájokon,
Ami csak bájoló s béható azokon,
Köntöseikből is azt vették magokra,
Ami jobban illik egy illy angyalokra,
Szív-halászó hajok drágaköve s tője,
Hószin nyakok s fülök aranyos függője,
Rezgő billegéssel amidőn lengenek,
Minden érző szívben reszketést szerzenek.
A szép kantusoktól kirózsádzott szának
Pompásabban diszlő tavaszt nem kívánnak.
A sok slepp, az a' la Bonapárt s vigánó
A rakoncák között suhognak piánó. –
"Álljatok meg! kedves angyalkák! álljatok!
Ímé, egy poéta siet utánnatok,
Szánkáitok nyomát lantolva késéri,
Hogy társaságtokba vegyétek, azt kéri;
Öröm-innepteket danolni kívánja:
Aki rám nem hallgat, dűljön fel a szánja!"
Így szóllék hozzájok. De rám nem hallgattak,
S hellyet valamellyik szánkában nem adtak.
Én hát csak utánnok ballagék fáradtan,
S ímé, a Pégazus előmbe lepattan.
Felugrám e szárnyas paripa hátára,
Felettek repkedem Mongolfír [9] módjára.
A levegőégnek felsőbb országából
Mindent pontról pontra láttam a szánkából.
Ó, miket láttam én! ó, miket csudáltam!
Kivált a trompőzbe [10] ha lekukucsáltam.

Mint mikor a külső princek múlattára
Udvari szánkázást csapat Pétervára[11]
És északnak minden szépsége pompáson
Láttatik egynéhány szánkában summáson;
Szibéria minden nyuszttal, hermelinnel
A cár udvarából kijön vegyes színnel;
Az európai követek indúlnak,
Árktósz dicsősségén csudálva bámúlnak:
Illyen pompa vólt itt; ennek látására
Illy csudálkozással bámúlt Kaposvára.
Én pedig felettek az éther útjain
Úgy lebegék vala Pégazus szárnyain,
Mint midőn Blanchárd úr úszkált az áerben,
S egész Bécs bámúlva nézte a Praterben.

A lovak és szának öt osztályt tevének,
Öt járása szerént Somogy vármegyének.[12]
Vezette mindenik osztályt egy olly nemes,
Ki gavallér s illen fő rangra érdemes.
Bongorfi, egy dísze a magyar hazának,
Lovaglott előtte Kapos zászlójának.
Közép idejű ő, de a virgonc termet
És friss elme benne vigasságra termett.
Külömben is Bécsben s más külső országban
Eleget forgódott ő a nagyvilágban.
Vídám a nézése, módos a ruhája,
Cifra s cifrán lépked büszke paripája.
Marcali osztályját Cserházy vezette,
Ki e szép hivatalt meg is érdemlette,
Ha nézzük ruháját és deli termetét,
Régi őseivel tűndöklő nemzetét. –
Fiatal ő, van egy szép kis felesége,
Ebben van őnéki fő gyönyörűsége;
Kinek cafrangozott hintó-szánja megett
Pompáson vezérli a lovas sereget.
Az igali népnek vezére vólt Ecse,
Kinek sokra nézve lehetett illy becse.
Ő a franc és német könyveket forgatta,
A szép assemblékat[13] gyakran látogatta:
S ezzel olly tudományt szerzett ő magának,
Melly díszére lehet egy világfiának.
Még a lóhátról is játszik a dámákkal,
Múlattatván őket sok elmés tréfákkal.
A katonaságot viselt Bordács, Sziget
Lobogója előtt katonásan iget.
Torzonborz bajussza eléggé mutatja,
Hogy Bordács inkább Márs, mint Vénus magzatja.
De külömben, tudjuk, Vénus Márst kedveli:
Bordács is ezt sok nyers dámáknál felleli.
Tanúlt lova hortyog s ugrándoz alatta,
Ura száján pereg illyen-ollyan atta.
Szemővel, egy módos ifjú gavallérral
Babócsa érkezett gyönyörű manérral.
Szelíd vezetője ennek a colonnak
Csak most adott kezet egy szép kisasszonnak.
Mátkája portréját a mellyén viseli,
Szája mosolygással, szeme tűzzel teli,
Kardja briliántos, strikkolt a ruhája,
Kellemes lejtőt jár kisded paripája.

Öt fő vezetői hát ezek valának
A somogyi sereg öt fő osztállyának,
Mindenik magával szép népet vezetett,
Melly zászlója alatt lóháton léptetett.
A meglett idejű urak a dámákkal
Körűltök s utánnok csúszkáltak szánkákkal,
Mellyekben mint annyi égnek szülöttei
Jöttek a Somogynak mosolygó szépei,
Kik közt a szép Laura, Szemőnek mátkája
Ollyan, mint Etelka, a világ csudája:
Képén olvashatni azt a boldogságot,
Amellyért kedvelli Szemő a világot.
Másik szánban madám Cserházyné vagyon,
Szép kis ifjasszonyság, még fiatal nagyon.
A nagyvilág őtet galántúl nevelte,
Mellyel természeti kellemét emelte.
Igéz, mikor játszik, bájol, mihelyt táncol,
Ha diskurál, minden szívet hozzáláncol.
Muzsika, hímvarrás, könyvek olvasása,
A finomabb érzés és erkőlcs forrása
Édes versengésre ébresztették nemét,
Díszeltetvén benne a szépség érdemét. –
Úgy fénylett egy másik szánon Amália,
Mint a majoránnán szendergő grácia.
Azok a szépségek, kik véle valának,
Megannyi próbái vóltak a hibának;
Őtet úgy nézhetni, mint egy tökélletest,
Kinek minden ízén Vénus egy Vénust fest.
Mint midőn az éjnek setétes kárpitja
Bakacsin-szőnyegét kétfelé kinyitja,
A hajnal pirosló orcája kiderűl,
Atlác-felhőkből szőtt kantusa szétterűl:
Úgy leng kétfelőlről haja, melly fekete,
Úgy fénylik körűle rózsás tekíntete,
Szeme két csillaga úgy derűlt ki erre,
Mintha két Phosphorus[14] ragyogna egyszerre.
Mosolygó ajaki fejlő rózsabimbók,
Mellyeken cúkorrá változik minden csók.
Hószín nyakán örv van, mint a gerlicének,
Gyengébb a harmatnál bőre szép kezének.
Pihegcsélő mellye domború két halma
A gyönyörűségnek szentelt aranyalma.
De mit festem én azt, amit az isteni
Kéz is csak remekként akart teremteni?
Elég, hogy ő ollyan, mint az a rózsaszál,
Melly a Cipris [15] mellyén hasadófélben áll. -

Istenek! istennék! ugyan millyen zsinat,
Melly ennyire borzaszt mindent érző-inat?
Mi hármóniátlan lárma jön fülembe,
Mintha nyólc kutyafi zúgna egy verembe,
Vagy mintha az elfőtt kása poffangana? –
Ahá!… itt jön egy szán, s benne két vén zsana.
Beszéllnek magok közt, az ördög tudja mit,
Tán a szengelléri borsot[16] vagy valamit.
Dorottya az egyik, az öreg kisasszon,
Ki méltó, hogy reá örök párta asszon:
Mert úgyis már akkor viselt aggkoszorút,
Hogy a burkus kezdte a másik háborút.
Mégsem ólthatta meg annyi sok esztendő,
Bár már hatvanötöd-fűre lesz menendő,
Most is a legényért mindjárt kardra kelne,
Csak vén oldalához dörgölőfát lelne.
Pedig már felszántott tisztes orcájának
A bőrén lúdgégét[17] könnyen csinálnának.
Úgy pislog béhullott szeme két tájéka,
Mint a kocsonyába fagyott varasbéka.
A vénség béverte púderrel hajait,
Kitördelte kettőn kívül a fogait:
Úgyhogy, ha bélottyant ajakit kifejti,
A hamut mamu-nak, a szöszt pösz-nek ejti.
Akár nézz elaszott bőr és csont karjára,
Akár két, írhával bévont rakoncára.
Lohadt mellyén csomó ruhák tekeregnek,
Mellyek közt elhervadt csecsei fityegnek:
Mint két darab vackor a sűrű levélben,
Amelly alatt fonnyadt egész ősszel s télben;
Vagy mint midőn az ért uborkát leveszik,
S a napon megaszván, a kóc közzé teszik.
Egy szóval nincsen már benne semmi épség,
Már elfelejtette nevét is a szépség:
Mégis, lám, akinek kén litániázni,
Itt mér a fársánglók között botorkázni. –
Mellette aki ül, az öreg Orsolya,
Bíz az is csak ollyan elcsiszolt korcsolya,
S csak annyival külömb mamszel Dorottyánál,
Hogy asszony, s ötször vólt Hymen oltáránál.
De abban őrajta sem vág ki Dorottya,
Hogy néki is kedves még az Ádám botja.
Igazán, hogy vén lyánt s vén asszonyt a manó
Olly helyen is teker, ahol nem vólna jó.
Mit keresnek ezek fársáng innepében,
Kik úgy látszatnak a szépek seregében,
Mint mikor a rétnek virági kinyilva
Mosolyognak, s köztük áll két rothadt gilva.[18]
De ám légyen! Úgy is fársáng van most éppen,
Maskarára nem lesz szükségünk ekképpen.

Az egész tábornak Opor fővezére
Mind az öt osztálynak vólt teljes díszére.
Mert nemes nemzete régen fényeskedik,
S vitézséggel híres ősökkel kérkedik.
Maga is az élet legszebb tavasszában
Nagy magyar gavallért mutat formájában.
Fekete bajussza fedi vídám száját,
Árnyékozza barnán pirosló orcáját.
Bátorsággal teljes két szeme forgása,
Természeti vitézt mutat mozdúlása.
Válla, mellye, combja s minden tetemei
Fővezérhez illők s az ég főmívei.
Nyusztos kalpagjának kócsag-bokrétája
Gyengén leng, ha fúvall a szellő reája.
Prémzett zőld mentéje fekete báránnyal
Szépen összveillik a skárlát dolmánnyal.
Rojt s paszamánt veres nadrágát drágítja,
Magyaros derekát arany öv szorítja.
Almás paripáján cafrangok fűggenek,
Amellyek szittyai módra készűltenek.
Lova kevélykedvén a rajta űlővel,
Hortyog, táncol, kapál, nyerít délceg fővel,
Gőgösen megy elől mint fővezér lova:
A truppok kísérik és a szának tova. – –

Ekkép ezer öröm és kiáltás között
A múlató sereg Kaposba kőltözött.
Carnevál a herceg kastélyába szálla,
Hol már elkészítve vala a bál-szála.
Lovokról az urak mindjárt leugrálnak,
Avagy szánjaikból módosan kiszállnak,
S főhajtva köszöntvén a szép angyalokat
Lesegítik fogott karokkal azokat. –
Így szedik a vídám népek, mikor megért,
A pirosló bakart és a fejér gohért,
Mint itt a lyánkákat, különb őltözetben,
A víg gavallérok e dáma-szüretben.

Megtele vendéggel már a szála szépen;
S a dél órája is elérkeze épen.
Az urak múlatnak egyetmás beszéddel,
Míg elkészülnének mások az ebéddel.
Egyik azt vitatja, hogy Bonapárt megholt,
Másik: miket csinált, mikor insurgens volt.
Egyik arról beszéll, mellyik jobb paripa,
Más, hogy az övénél nincs szebb tajtékpipa.
Némellyik dicsekszik futós agarával,
Vagy ennyi lépésre járó puskájával. –
A dámák előtt is forr sok matéria:
Az a szép gavallér kinek az úrfija?
Az a jeles kantus ugyan hol készűle?
Az a fülönfüggő mennyibe kerűle?
Mért van ennek s ennek most olly ritkasága?
A kávé, a cúkor mért olly méregdrága?

Míg ekképpen űzik a terhes unalmot,
Várván az ebédet, hegedűt, cimbalmot:
Ím, a toponári zsidók [19] békerűlnek,
És muzsikájokkal helyekre leűlnek.
Hajdú, lokaj által elkészűl az asztal,
Melly már sok elvásott hasakat vígasztal,
Megfrissítő levest nyújtván a gyomorba,
Melly pacallá vált a tegnapi mámorba. –
Egy kicsiny csendesség vólt az ebéd felett;
De az étel, ital hevítvén a belet,
S éledvén azáltal a szív verőere,
A vendégek kedve újj életet nyere. –
Úgy is szokott lenni, hogy a leves alatt
Elzárja a beszéd útját minden falat;
De már a hús után a discurs kezdődik,
Csakhogy még országos dolgokról vivődik;
Majd a becsináltak hozzák a tréfákat,
A viccet,[20] a bon-mot, az anekdotákat;
A sűlt megvettetve nézi az asztalon,
Mint törik a kacajt mind a két oldalon;
S mikor a csemegét kezdik hordogatni,
Bezzeg auditort is írmagúl kaphatni.
E' történt meg itt is. Már az ebéd végén
Liber atyánk s Comus [21] országlott a gégén.
Már a nyájasság is, pillangó szárnyakkal
Repkedvén, enyelgett s játszott az urakkal.
Víg öröm és tréfa űlt minden homlokon,
Gráciák cicáztak dámák pillájokon.
Már a galánt lelkek nem győztek nevetni,
Sok szemek kezdenek együtt beszéllgetni.
Barátság s szerelem közttök múlatozik,
A vígság zászlója alatt alkudozik.
Míg a toponári Azsáfok szép számmal
Múlatják az asztalt muzsikaszerszámmal,
Édes áriákat Amphion módjára,
Vagy fürge tust húzván az ivók számára.

Végre a vendégek hogy megelégűltek,
S már minden poszpásztok asztalra kerűltek:
Parancsol Carnevál, tőltsenek borokat,
S a köz egészségért igyák meg azokat.
Maga egy nagy pohárt, melly arany egésszen,
És drágakövekkel csillagzik sok részen,
S amint mutatják a jelek oldalában,
A Kupa hercegé vala hajdanában -[22]
Egy nagy pohárt megtőlt zákányi jó borral,[23]
S fejet hajtván minden vendéginek sorral:
"Adja Isten, így szól, többször is, másszor is,
Hogy így megvíduljon közttünk a komor is;
Más egészségéért, a magunk hasznára,
Eresszük ezt a bort a többek útjára:
Adjon Isten sok pénzt, bort, búzát, pecsenyét,
Éltesse vármegyénk újj vejét és menyét;
Éljen a barátság közttünk s a szerelem;
Aki engem szeret, igyék egyet velem!"
A vendégek erre éljent kiáltanak,
A muzsikák pedig öröm-tust rántanak;
Tajtékzó poharát Carnevál kiissza,
S az urak prositot kiáltanak vissza.

Mind elcsendesednek az egész szálába,
S Carnevál felállván bársony trónusába,
Az egész népséget körűl megtekínti,
S felvont szemőlldökkel figyelemre inti.
Híment, egy kellemes termetű fiatalt,
Ki visel generál-násznagyi hívatalt,
Felszóllítván űlőszékéből mellőle,
A nagy mátrikulát előkéri tőle.
Hymen a székéből elfordúlván balra,
Egy potrohos könyvet feltesz az asztalra.
Még a Calepinus tíznyelvű grapsája,[24]
Vagy a kazuisták teológiája
Hozzá képest tetszik Finger-kalendernek,
Vagy etuisbe [25] illő dirib-darab szernek.
E nagy könyvben fel van jegyezve sorjába
Minden dámák neve pro-memóriába,
Akik már tizenkét esztendőt elhadtak,
Hanem hatvannégyet még meg nem haladtak:
Mert ez a két határ amaz epochában,
Mellyben már s mellyben még van tűz a dámában.
Aki az időnek e két pontja közt van,
Annak mint megannyi angyal, ollyan a kan.
Legyen kicsiny vagy nagy, szelíd, vad, vén vagy hűlt,
Mégis elvágja az, hidd, ameddig megsűlt. –
Mindezeknek nevek hát lajistromképpen
Fel vagynak ama nagy könyvbe írva szépen,
És akik el vagynak véve vagy jegyezve,
Egy veres kereszttel vagynak megjegyezve:
De, ah! benne, amint odakandikáltam,
Igen kevés veress keresztet találtam. –
Elég, hogy a dámák hatvannégytől fogva
Esztendő-szám szerént voltak itt kiosztva;
Akik pedig örök pártába maradtak,
Nevek mellé asszú fügécskék írattak.

Carnevál a jegyzőkönyvet kinyittatja,
S előbb curiose keresztűl forgatja,
Osztán kikeresvén Somogy rubrikáját,
Hímennek kezébe adja a pennáját.
Hímen hát a pennát dugja a füléhez,
S Carnevál is így kezd beszéllni népéhez:
"Urak! asszonyságok! tudjátok tisztemet,
Amelly most közzétek vezérlett engemet.
Ím én azért jöttem ide mostanában,
Hogy tudjam, ki van még, s ki nincs már pártában.
Hogy megköszönthessem az újj asszonyokat,
S más fársánggal férjhez adhassak másokat.
Igaz, hogy a mennykő vén Dubranovszkija,[26]
Már elkomorítván a hypocondria,
S irigyelvén a más gyönyörűségeit,
Kurtára szabta ki a fársáng ideit:
De meg is, azt tartom, elég idő annak
Hat hét is, akiben virgonc erek vannak.
Sőt öt hét alatt is férjhez lehet menni,
Akit a legények el akarnak venni:
Egy hét leánynézés, második szeretés,
Harmadik, negyedik, ötödik hírdetés. –
Most nincs egyéb hátra, hanem hogy tudhassam
A férjhez-mentteket s őket felírassam:
Írja, Notáros 'ram!" – Hímen hát szépszerrel
Megtőltvén pennáját veres cinoberrel,
Amint a társaság maga jelentette,
A férjhez-menteknek nevét feljegyzette. –
Carnevál elbámúlt, melly kevés a számok,
Akiknek készűlnek a vénusi hámok,
Látta, millyen sokak itt a subjectumok,
De sem copulájok, sem praedicatumok.
Látta, melly szomorú képpel búsonganak,
Akiken külömben rózsák virítanak;
S mint rideg[27] violák a puszta homokon,
Magánosan sírnak únt árvaságokon.
Látta, hogy Dorottya, s akik már vénecskék,
Dohognak magokban, hogy ők nem menyecskék;
Egy két fogacskájok csikorog szájokba,
A vénség ráncait szedik több ráncokba;
S mint a világa-únt és megszáradt avar,[28]
Mellyet a homályos déli szél felkavar,
Mindenik úgy susog és morog magában
Elélt idejének kelletlen vóltában.

Ezt jól észbe vévén Carnevál, ezennel
Helyére téteti a könyvet Hímennel.
S hogy a kedvetlenség több erőt ne végyen,
S netán az örömben nagyobb csorbát tégyen,
Látván, hogy poszog már sok asszú pöfeteg,
S az ifjaknak lábát bántja a viszketeg;
Mond: "Hozzanak elő máslás-butelliát,
Készítsék a zsidók a kanafóriát,
Jőjjön az asztalra auszprug [29] és piskóta,
Azután perdűljön mindjárt egy friss nóta!"
Meglett. – Asszúszőlőt az urak ivának,
A dámák feketén egyet kávézának.
S asztaltól felkelvén prosit-kívánással,
Udvaroltak orca- és kézcsókolással.

MÁSODIK KÖNYV – ESTVÉLIG

Summaya. Mikippen roppant Tancz tartatic vala és le ülénec vala hogi yacczodnánac és az Dorotthiával és mind az több Kisazzonokval chuffolcodnak vala, és mikippen Iſten Azzon Eeris álmilkodásra miltó galibacat töön vala; az Dorotthia penigh zűében gonozt forral vala, mikint az Iffjacat hadval megh kerűlne.

Megpendűl egyszerre Izsák száraz fája,
Zengő szerszámokkal kíséri bandája,
Kellemes hangzások a szálát bétőltik,
Az ifjú szíveket örömre felkőltik.
Mindenütt a vendég kezd már örvendeni
S viszketeges lábát táncra készíteni:
Az únalom s bánat iromba szárnyakon
Kirepűl lekókkadt fővel az ablakon. –
Hogy az urak csendes táncot tehessenek,
Izsákék szép lejtő minétet kezdenek;
Mert hamar megromlik a gyomor főzése,
Hahogy étel után nagy a test rengése. –
Carnevál felkiált: "Urak, egyet szóllok!
Itt sok újj mátka van: gondolkodjunk róllok.
Úgyis az útam is őérettek tettem,
Az urakkal együtt közttök ebédlettem.
Engedjük meg nékik (hisz az úgysem szégyen),
Hogy az első rend tánc most az övék légyen,
S ekként kézfogójok ittlétemben essék,
Hogy megemlegessék." Mind rámondják: Tessék!
De Dorottya s mások, kik pártába sűlve
A széken, kanapén maradának űlve,
Magokban zúgódtak, mivel szégyenlették,
Hogy közttök e csúfos külömbséget tették.
Rendes is vólt látni, miként sok vén dada
Többektől kiválva a széken kushada,
S miként néhány csalfa ifjú sok agg-lantot
Ujjal mutogatván, nagyokat kuccantott.

Kezdődik a minét. – Három gavallérral
Három deli dáma kiáll szép manérral:
Franciás táncokat kezdik főhajolva,
Folytatják páronként viszontag másolva,
Sétáló lábokkal Z betűt ejtenek,
Egymásnak oldalvást suhanva lejtenek.
Mint midőn szerelmes gór-jércéje megett
A dagályos kakas érezvén meleget,
Enyelegve játszik, tarréját berzeszti,
Oldalt forog, tipeg s szárnyát leereszti:
Így tesz a gavallér itten a dámának,
Kényes tempójára a francok táncának.

Sem kedvem, sem erőm nincsen arra nekem;
Hogy minden sor táncot leírjon énekem.
Az első társaság mihelytt elvégzette,
A rendet a többi újj házas követte;
S hogy minden mátkapár egy-egy táncolást tett,
A szála s muzsika mindennek szabad lett.
Ismét megzendűlvén a húron a minét,
Ecse kézen fogja madám Cserházynét,
Cserházy hellyre áll a szép Belindával,
Opor is Rózsival, a legszebb lyánkával:
Negédes módira léptetik lábokat,
S dupla főhajtással végezik táncokat.

De miként a május mosolygó havában,
A természet csendes lévén ő magában,
Tisztán fénylik a nap, vidám a mezőség,
Lassú andalgásban hallgat az erdőség,
Nincs semmi zaj, csupán a madarkák zengnek,
Vagy a virágok köztt etéziák[30] lengnek;
De felkeveredvén a vídi pusztáról
Vagy a Szengellérnek borstermő szirtjáról
Zablás sárkányján a garaboncás deák;[31]31]
Már a forgószéltől csikorognak a fák,
Ropog a pásztornak kunyhója fedele,
Kavarog a vetés, a víz habbal tele,
Egyébütt csendesség látszik vőlgyön, hegyen,
Csak ott van fergeteg, ahol ő átmegyen,
Toll, kóró, falevél, ringy-rongy, egyetmással,
Zúg a poroszlopban forgó karingással,
A megréműlt banya teheneket fejet,
Háza oltalmáért készíti a tejet:
Illy zavart forgószél tódúlt a szobának,
Hogy a hebehurgya langauszhoz fogának.

Opor kilenc ánglus kontratáncot jára:
Mégsem szállt lankadság vagy görcs az inára.
Ollyan derék stuccer nincs is tán Londonban,
Aki ennyit tudna győzni egyhúzomban.

Bongorfi egynéhány személlyt öszveszede,
És alla polacca a táncnak erede.
Maga vólt a vezér, a többek követték,
Kik a lengyel tempót emberűl megtették.
Illyen menést tészen a Springer[32] a sakkban,
Mikor harmadfelet ugrik a likakban;
Vagy miként a darvak, midőn kikeletre
Sereggel elmennek a rétre, ligetre;
Előrehányt lábbal és billegő nyakkal
Sétál az első pár a többi darvakkal.

Végezvén a lengyelt, stájeren forognak.
A szála közepén tipegnek, tapognak.
Így lépked, így kereng Békés vármegyében,
Az alfőldi magyar gazdag szűrűjében
Hét-nyólc nyomtató ló, midőn patkós lába
Tapos a világnak legszebb búzájába.

Jártak galoppátát, straszburgert, hanákot,
Valcerest, mazurkát, szabácsot, kozákot.
E módi bolondság többre is megy vala,
De a vitéz Bordács végre felszóllala:
"Uraim! az Urak magyarnak tartanák
Magokat: de ki tót, ki német, ki hanák.
Miért nem táncol magyart az ánglus, francia?
Csak a magyarnak kell más nemzet módija?
Így vesztjük hazánkat a magunk kárával,
Külső tánccal, nyelvvel, szokással, ruhával.
Mi? hát az uraknak nem jut már eszébe,
Mikor főispánunk béűlvén székébe,
A legelső táncot magyaron kezdette,[33]
S minden hazafi szív becsűlte érette? –
Nemzeti táncunknak légyen első jussa:
Magyart! illyen-adta vén Jebuzéussa!"
Rárándítja Izsák pengő muzsikáját
S a palatinusnak elkezdi nótáját.
Minden magyar szívek azonnal buzdúlnak,
Ősi természetes lángjaiktól gyúlnak,
Felséges állásba tészik termeteket,
Valódiba szedik férfiú képeket;
Bennek a rátartós gőgje Ázsiának
Díszt ád Európa csínos módijának.

Csak a magyar tánc az, melly sohasem jára
A jó egészségnek semmi ártalmára,
Mivel mérsékelve mozgatván bennünket,
Frissíti elménket, testünket, vérünket.
Csak a magyar tánc az, melly díszesbé teszi
Az embert és soha hívságra nem veszi,
Mert ha csak vitézi módra nem öltözött,
S ha nincs sarkantyúja, csúf a többi között.
Csak a magyar tánc az, melly bír olly érdemmel,
Hogy legjobban egyez a szűz szeméremmel,
Mikor sok kűlföldi táncban a módosság
S a legúribb fogás legnagyobb pajkosság. –
Nemes magyar táncom! ki ősi nyelvünkkel
S ruhánkkal jöttél ki dicső nemzetünkkel,
Ki európai finnyás lakhelyeden
Máig sem szenvedtél mocskot szépségeden,
Ázsiai színben fénylik nemességed,
S még a módi nem tett alacsonnyá téged:
Ím, a külső népek bámúlják díszedet,
S tulajdon nemzeted nem becsűl tégedet![34]

Azomban míg ezek ekképpen folyának,
Tréfából kezet nyújt Bordács Dorottyának,
Egypár ugrós tánccal őtet megkínálja,
S hogy e szerencséje lehessen, instálja.
Nem kellett hosszason hívni ám őkemét;
Felszedi a székről elpetyhűdt tetemét.
Ürög-forog, tipeg, lóbálja a kócot,
Mellyből görcs farának csinált vala pócot.
Bordács s az egész nép a fejét lesüti,
Nevettében majd a guta meg nem üti.
Így táncol a tátos banyák paszitjába[35]
Varázsló pemetjén a vasorrú bába.

Már éppen elüte nyólcat a toronban,
Estve vólt, s elég lett a tánc egyhúzomban;
Szakadt az izzadság mindegyik vendégről,
Kiki panaszkodni kezdett az éhségről,
A hajdúk, lokajok asztalt készítenek,
Ezüst kések, villák, kanalak pengenek.
"Míg, úgymond Belinda, asztal fog készűlni,
Avagy nem jó lesz-é egy játékhoz űlni?
Míg feljő a leves, eleget játszhatunk,
Tán egy sor zálogot addig kiválthatunk."
Egy tágas sarokban Belinda szavára
Leűlnek a dámák s az urak jobbára.
Mindjárt külömbféle játékokhoz fognak;
Vígadnak, divatja vagyon a zálognak. –
Midőn A! Kit szeretsz? ez a játék jára,
Reá megy a kérdés egyszer Dorottyára.
A! kit szeretsz? - Felel: Akárkit szeretek.
Mit adsz enni? – Annyit, amennyit vehetek.
Hová viszed? – Ágyba. – – Brávót kiáltanak
S a nagy kacaj miá majd hanyatt húllanak.
"Ágyba? (felszóll Ecse egyik szugolyába)
Koporsóba! úgyis ott áll a fél lába.
Megvette a hideg már benne az ikrát,
Vén üszög a madám, nem vethet már szikrát.
Csak lássák az urak! a jó lélek mit vár,
Ha a banya-posz [36] is virítni akar már?"
A vén Adelgunda hallván e szavakat,
Dorottya fülébe feccsenté azokat;
Kézről-kézre adták egymásnak a vének
S kótyogós szívekben megkeseredének.
Galiba lett vólna a kompániába,
De a levest éppen hozták a szobába. –
"Imádkozzunk! együnk! csitt! hallgass! ne nevess!
Együnk! (felszóllalnak) majd elhűl a leves."
Asztalhoz űlének, evéshez fogának,
Édes tréfák között együtt múlatának.

De Éris,[37] egy mérget keverő, babonás;
Akitől származik minden visszavonás,
Ki a jó szíveket öszveháborítja,
A férjt, feleséget egymásra buzdítja,
Ki az édes mézbe vegyíti a mérget,
A legszebb virágba, gyümőlcsbe rejt férget,
Ki a csendes lelket bújtja háborúval,
Nyugvó bizodalmát zavarván gyanúval,
Ki jajgat a szelíd békesség láttára,
S ha pert, lármát sajdít, fakad hahotára, –
Éris kaján szemmel nézvén a vígságot,
Amelly múlattatta e szép társaságot:
"Hát az én hatalmam? (így szól bús kedvében;
Hol orrát, hol farát vakarván mérgében)
Hát az én hatalmam, amellyet mindenek
Az egész világon eddig esmértenek,
Így csonkíttasson meg? Így nézzem húnyt szemmel,
Mit tesz a barátság a víg szerelemmel?
Ezek örvendjenek? én csak epedjek-é?
Óh, nem! – a triumfus nem lesz ám ezeké.
Hóh, barátim, ahol legtöbb kedvet vártok,
Ahol nyerekedni készűltök, ott ártok.
Hálá istenimnek, hogy társaságtokba
Vén banyák is vannak; búvok majd azokba.
Ordas epesárral torkig tőltöm őket,
Öszveháborítom az örvendezőket. –
Rajta! per! irígység! bosszúállás! szégyen!
Vénlyányharag! kudarc! kofaság! – így légyen!"

Ezek hát, s többek is, véle felkészűlnek,
Denevérszárnyakon utánna repűlnek.
Maga beléűle egy nagy katulyába,
Rongyos pudermantelt vetvén a nyakába,
A szélnek ereszti öszvecsapzott haját;
Két kis pudli húzza lebegő hintaját,
Mellyben a szellőkön magát felemelé,
S az éj homályában tart Kaposvár felé.

Valahol végigment, borzadtak az egek,
Küszködtek a hólddal borongós fellegek.
A baglyok civódtak a több madarakkal,
A zúzos fák egymást verdesték gallyokkal.
Kapos udvarára mihelytt béléptete,
Mindent megígézett mérges lehellete.
Az udvari kopók s agarok morogtak,
Benn az istállóban a lovak hortyogtak,
Üstökbe ment Jancsi csatlós a kocsissal,
Pörölt a kis Náni az öreg Marissal.
Mihellyt a konyhába a fejét bedugta,
Főbe verte egymást fazékkal a kukta.
Fridrik szakács perbe szállván a dajkával,
Leöntötte nyakát egy zsajtár csávával,
Onnan a szálába bésuhanván Éris,
Zúgni kezd a dáma és a gavallér is.
Serteperthy uram azon kezd pörleni,
Hogy ő az asztalnál megúnt vesztegleni:
Koppóházy feddi, hogy az gorombaság,
Holott még múlatni akar az társaság.
A dámák között is néhány szúrós szóba
Egy kis csataforma esik hébe-hóba.
Ízetlenségre kezd a barátság válni:
De okát senki sem tudja feltalálni.
Érist ők nem látták, ki tündér orcával
Bolygatta már őket mérges párájával.

A' vólt legfőbb gondja, hogy egyet válasszon,
Kire leghathatósb dögséget árasszon:
De ki lett vólna az egyéb Dorottyánál? –
Éris is hát ennek áll meg a hátánál.
Azon töprenkedik, miként verhetné be
Pestisét legjobban az öreg nénébe.

A szegény Dorottya, nem lévén már foga,
Csak holmi lágyacskább csemegén nyámmoga.
Néhány kráfli [38] álla tányérján előtte,
Mellyel görcsös gyomrát apránként tőltötte.
Éris hát tündéres erejét felvevé
S magát egy gömbölyű kis formában tevé;
S midőn a fortélyban jó módot talála,
Dorottya tányérján egy kráflivá vála. –
Ah! vígyázz, Kisasszony, most vígyázz ám nagyon,
Ím, a tányérodon méreg s veszély vagyon.
Ne higgy minden színnek s kráflinak: mert veled
Ezer bajt szereztet, meglásd, ha lenyeled.
Ah, kérlek, Kisasszony! kérlek ősz hajadra,
Úgysem vagy már gyermek: jól vígyázz magadra.
Mit tészek! – Ím, ímé a kráflit felveszi
A gondatlan öreg, s nagyon mohón eszi.
Megeszi! – megette! – megvan! – már hijába!
Éris kívánt célra jutott szándékába.
Már látom, reszketeg fogja el tetemét,
Már vasvilla-módra hányja a két szemét,
Morgásra áll szája, forog benn a nyelve,
Keserű aggsággal van mellye megtelve.
Bús melancholia gőzölög a fején,
A harag rozsférge bántja űlő helyén.
Éris összvejárja belől minden tagját,
Szívére, májára kiönti maszlagját,
Minden belsőrészre útat fúr magának,
Kivált hol fészke van a hiszterikának.

Most a mértékletlen öröm erőlteti,
Hívságra, kacajra, dévajságra veti;
Majd egyszerre csügged feje komor bútól,
Haragtól fojtódik és irígy gyanútól;
Egy indúlat erőt vesz más indúlaton,
Mint mikor hullámmal zajog a Balaton.
Végre a fekete sárepe elteli,
S minden más érzésit egyszerre elnyeli.
Felpattan a székről, s Érist a gyomrába
Béviszi magával egy oldalszobába,
Hol egyedül lévén, pályát nyit magának,
Szabad gyeplőt ereszt minden haragjának,
Szűz ráncait hideg könnyekkel áztatja,
S asszú kökörcsinjét ekképpen siratja:

"Egek! már én tehát csak azért születtem,
Hogy férfi sohase feküdjék mellettem?
Miért juttattatok hatvan esztendőre,
Ha szert nem tehetek egy rossz főkötőre?
Vártam, sokat vártam, azt nem mondhatjátok;
Várásom bérét hát mért meg nem adjátok?
Mindég jóhiszemben űltem az adventet,
Hogy tán tesz egy kérő nállam komplimentet;
A fársángot mindég tőltöttem vígsággal,
Hogy tán nem gyötörtök többé a lyánysággal:
Mit ért? nem is véltem, s már itt volt Húshagyó –
Húshagyó! Húshagyó! engem itthon hagyó!
Mivel érdemlettem? Egek! Ugyan mivel?
Lám lett vólna mivel, csak lett vólna kivel.
Sem pénzét, sem eszét én nem néztem vólna,
Sem nemét, sem képét; csak férfi lett vólna.
Mondtam, hogy akárki légyen, hozzámegyek,
Kezet csapok vele; csak leány ne legyek.
Bóldogabb férjfiú nem lett vólna, mint ő:
Úrrá tette vólna őtet egy főkötő.
Hordtam vólna mindég saját tenyeremen,
Csak könyörűlt vólna pártát-únt fejemen.
De hijába! mégis egy sem jött eszére:
Be bolond vólt, aki engem meg nem kére!
Akárkinek tárva vólt szívem birtoka:
Az ég, a főld tudja, én nem vagyok oka. –
Sokszor végignéztem ezt a világot már:
A legény előttem úton-útfélen jár,
A férfi megannyi, mint az asszony, látom:
Mért nem jut hát közttök nékem egy sajátom?
Mért kell nékem illyen bőségben szűkűlni,
S szomjan a kád-vízben Tantalusként űlni?
Mért alkotott az ég asszonynak engemet?
Vagy hát mért teremtett férjfiúi nemet?
Ha asszony nem vólnék, vagy férjfi nem vólna:
Édes boldogságom ürmöt nem kóstolna. –
De, ímé, aggságban emésztem napjaim,
Az idővel együtt terjednek, kínjaim,
Komor magánosság fonnyasztja éltemet,
S még hajadon fővel eltemet engemet.
Hogy nyújtóztatnak ki, hogy megyek pártába,
Ó, majd a szenteknek paradicsomába?
Ó, szégyenletemben meg kell halnom ott is,
Mikor vén lyánnak mond egy hitvány halott is.
Holott ímé most is, e kis társaságba,
Annyiszor keverik az embert csúfságba.
Anélkűl nem esett egy tánc vagy egy játék,
Hogy illetlen dolgot vagy mocskot nem láték.
Hát már, hát így kell-é nékem hóltig élnem,
Hogy szerelem helyett csúfot kell reméllnem?
Nem! nem! – Vagy azokon bosszút fogok állni,
Akik olly vastagon mertek vólt tréfálni;
Vagy azt megmutatom, hogy idős létemre
Erővel is ifjat kerítek kezemre,
És így tán – – ah, megállj! csendesedjél, szegény,
Te csak egy leány vagy, de hány ott a legény?
Mit gondolsz, Dorottya, jobb, magad meghúzod,
Vén vagy, a meghűlt bőrt már hiába nyúzod.
Mit érne harcolnod? férjt azzal nem kapnál:
De ám ha kapnál is, s véle kezet csapnál:
Mit tenne e kurta kis gyönyörűséged,
Midőn a halál is kandidált már téged?
Mit próbálsz? mit kezdessz? belőle mi hasznod?
Úgyis leányfővel kell néked megasznod.
Ám lássad. – – – Hát mégis? – – nem lehet – fussatok!
Fussatok elmémből, gyáva gondolatok!
Bosszút kell állanom. Sokba megbántottak,
Sokba csúfot tettek, azt az átkozottak.
Nem csak rajtam, hanem több leányokon is,
Mártán, Adelgundán, Rebekán, máson is.
Az a zálogosdi játék sokat sérte;
Hát a mátrikula? – s én ne szóljak értte?
Á! á! – az nem lehet; bétörök, bérontok,
Asztalt, kompániát, táncot széjjelbontok,
Főldig legázolom őket a nyelvemmel;
Másszor ne játsszanak a becsűletemmel.
Kivált a Fársángot – mert másként is ennek
Tulajdoníthatom az okát mindennek, –
A Fársángot – azt, azt, még lejjebb gázolom,
Haját széjjeltépem, szemét kikarmolom. –
De, hogy annál jobban megszégyenűljenek:
Minden hajadon lyánt felbujtok ellenek.
Orsolya, Rebeka, Magdaléna, Márta,
Adelgunda; mind, mind, akin csak van párta,
Sőt ha párta nincs is, de férj nélkűl maradt:
Nem ád kérésemre tán üres kosarat.
Nem ád; szemeikből olvastam előre,
Miként borzadozott mindeniknek szőre.
Őket veszem mellém – – – várjatok, várjatok,
Ti, kik a lyánkákkal olly csúfúl bántatok.
Várj, Fársáng!" – – E szókat alig rebegé ki:
Orrán, száján forrtak a méreg tajtéki,
És újabb lángoktól lobbantatván vére,
Az oldalszobában egy kommódhoz ére;
Ahol öszveszedvén minden indúlatját,
Így tette meg a vén lyányok áldozatját.

Előbb egy éjjeli edényt a szájára
Fordítván, e' vala néki az óltára,
Fenekére rakott kéngyertyát, s e' felett
Néhány bálbilétet s szerelmes levelet.
Három szűzkoszorút, három fürt hajával
A rakásra teve egy tucat kártyával.
Ott volt Florentina s a Tündér Ilona,[39]
S valamennyi tőkét életében vona.[40]
Ezeket meggyújtá: s nem győzvén szellővel,
Gerjesztette tüzét az előkötővel.
Ekkor, mint megannyi áldozómarhákat,
Kiválaszt száz derék fekete balhákat;
Augspurgi láncokkal[41] öszvepórászolja,
S áldozó tüzére mindnyáját feltolja.
Mint midőn a három-képű Hecaténak[42]
Innepén áldozni kell egy vén papnénak,
Az áldozat füstje gombolyog a lángon,
S a fekete bikát hozzák az istrángon:
Így áldozik itt is Dorottya. Végtére
Egy üveg tím olajt önt a szenecskére.
S felemelvén szemét: "Ó, édes szerelem! –
Így szóll – tégy már egyszer, tégy kegyelmet velem.
Ha most is sohajtok, szemem most is nedves,
Ha ez áldozatom teelőtted kedves:
Ennyi férfi közzűl juttass egyet nékem,
Aki felépítse puszta düledékem.
Vagy ha még hatalmas szódra sem hajolnak,
Ha engem s társaim tovább is csúfolnak:
A bosszúállásra segéljed munkámat.
Dupla áldozattal adom meg hálámat."

Ámor ezt hallgatta, nevette, és jelűl
Egy kisded mennydörgést durranta balfelűl,[43]
Mellyre az áerbe magát felemelte
Éris, s az áldozat tüzét elpeselte.

HARMADIK KÖNYV – ÉJFÉLIG

Summaya. Mikippen az Dorotthia Kiſs Azzon az tamétalan Zűzekvel thábort yáratván és Carneval Vitézeivel zertelen nagi hada lén; mell Kőnivnec is alkalmatoſságával ki s mit tőtt? avagi chinált? avagi niert és veztőt ligien; zeep rendvel voltakippen megh írván látod.

Így lévén, Dorottya kiment a szálába,
Ahol a tánc vala legszebb divatjába.
Az urak, a dámák a kőlcsön vígságban
Képzették magokat bóldogabb világban.
Más pedig, akinek a jövő munkára
Szüksége vólt teste-lelke nyúgalmára,
Édesdeden pihent, még a tőlt hóld haladt,
A jóltévő álom superlátja alatt.
Csendesség vólt: csupán a muzsikahangok
Mozgatták az üvegtáblát s a firhangot,
S a dobogó lábak zörgettek taktusra
A fél-szenderedett éjji Zefirusra.
A kastély ekhózott az örömlármával;
A cseléd, a vendég, az úr a dámával
Játszott, tréfált, táncolt, vígadt az udvarban,
A nagy palotában, tornácban, pitvarban.

Csupán Dorottyának kóválygott a feje,
Kit megvesztegetett az Éris mételye;
A mord indúlatok szívében s amegett
Mind elterjesztették a bús fergeteget.
Nem lelvén már kedvét, dúlt-fúlt ő magában,
S belévágta magát egyik zúgolyában
Egy bőrkanapéra, hol némán vesztegelt,
És lelke a harag sovány mérgén legelt.
Most egyszer lehetett látni valahára,
Hogy ő piros színt is vehetett magára;
De az ő pirossa hamar elenyészett,
Pirja kékké, kékje hamar sárgává lett.
Láttatott szája is beszéd formán tenni,
De annak nehezebb vólt értelmét venni,
Mint amit a Delphis vén Pythiája mond,
Ha Fébus meglepi, jövendől, s félbolond.
Egyszerre felugrott az ágyszékről, készűlt,
Meg akart indúlni – s újra a székre dűlt.

Adelgunda hozzá méne. – "Jókor jövél! –
Mond néki Dorottya, – lelkem újjonnan él.
Titkot közlök véled; szíved legyen helyén, –
Gyere e szobába, – jöttél jóidején.
Gyer hamar, – ne késsünk – titok – jól esmérlek;
De hídd bé magaddal Orsolyát is, kérlek."
Orsolyát béhítta, s a muzsikaszónál
Eltűnt a három vén az oldalajtónál.
Így mennek a három fúriák morogva.
Csókoló kígyókkal s egymást kézen fogva,
Tulajdon anyjoknak örök homályjába,
A Styx mellyékének egyik barlangjába,
Mikor a királynak s népnek eszét vesztik,
Rá a hadat, pestist és veszélyt terjesztik.
Így lépdegél együtt a három párka is,
Az öreg Atropos, Clothó és Lachesis,
Kiki a szerszámot vívén a markába,
Az élet és halál fonószobájába.

"Édesim! – Dorottya nékik így beszélle:
Sorsom keserűség, s tiétek köz vélle.
Az én fájdalmamból ti is részt vehettek,
S feltett szándékomban méltán segíthettek.
Bosszúállás tüze perzseli mellyemet,
A méltatlan szégyen elfogyaszt engemet,
Halált s elégtételt szomjúznak csontjaim:
Rajta! ne késsünk már, szenvedő társaim!
Duplázzuk meg azt a csúfot az ifjaknak,
Amit már ennyiszer reánk raktak, s raknak.
Kevélységek szarva szinte az égig ér,
Annyi esztendőktől fogva bennünket vér;
Törjük le, s nyerjük meg érdemlett becsünket –
Csúfjoknak tárgyává tettek már benünket!
Éreztessük vélek, melly súlyos a harag,
Mellyet a megvetett asszonyi szív farag,
S melly érzékeny bosszú, mellyet a megsértett
S gyalázott szerelem önnön magáért tett. –
Tudjátok, hogy itt a Fársáng; jól láttátok,
Melly vad és goromba vólt hozzám s hozzátok;
Láttátok, melly víg vólt szomorúságunkra,
Melly büszke és szúrós csúfoltatásunkra,
Ugyan lehetne-é néktek rá nem állni,
Ha e tanácsomat mérészlem ajállni,
Hogy az ő örömét fordítsuk bánatra
S duzzadt hegykeségét méltó gyalázatra?
S ha magam elkezdem ez intézetemet,
Lehetne-é néktek elhagyni engemet?
De ám légyen! tőllem mind – mind elálljatok:
Magam is indúlok. Eljöttök? Szóljatok!"

Az Éris szikrái, amellyek titokban
Eddig a banyáknak szívekben, májjokban,
Mintegy hamu alatt, még benn lappangának,
Egyszerre kiütvén, lángokká válának.
"Megyünk-menjünk!" amit mondhattak, ez vala;
Indúltak, s mindenik már bosszút forrala.

De Dorottya, ki már haragja tajtékát
Jobban kifőzte vólt, így közlé szándékát:
"Nem, nem! gondolkozva kell bánni nagy fával,
Sok kézzel kell nékimenni s sok baltával.
Nagy munkába kezdünk, melly ha végbe mégyen.
Vagy öröm lesz bére, vagy örökös szégyen.
Nékünk is kárt tehet a hebehurgyaság.
Jót, rosszat jobban tud tűrni egy társaság.
Előbb is azokkal közöljük dolgunkat,
Kik sorsokhoz fogják mérni a sorsunkat.
Ha egyszer Rebeka s Márta meg nem veti
Zászlónkat, a többi önként is követi.
Mindent, akit velünk a közűgy egyesít,
Majd a köz próba is egyaránt lelkesít. –
Ez tehát tanácsom: rajta! ne késsetek,
Minden társainkba olly lelket öntsetek,
Hogy köz gyalázatunk megtromfolására
Kiki a köz munkát vállalja magára.
Tőltsétek bé őket belső háborúval,
Carnevál s az ifjak eránt új bosszúval,
Valakiket közttök hajlandóknak láttok,
Magatokhoz vévén, hozzám béhozzátok.
Én addig az egész dolgot megforralom,
Kifőzöm s egyszerre nékik kitálalom."

Ezt mondván, ama két banyát elereszti,
S zajos szívét újabb habokba süllyeszti.
Hányja, veti végét, elejét dolgának,
Kivált: miként kezdjen néki a csatának.
A harag, bosszúság gyakran kilankasztja,
S plánumának folytát közbe megakasztja. –
De vídúl, hogy immár dólgai jól mennek,
Mivel néhány dámák nála megjelennek,
Kikkel már Orsolya és Adelgunda szólt,
S kiknek már a szívek a Dorottyáé vólt.
Ezek után több-több gyűle zászlójához,
Újabb truppok jővén a többek truppjához.
Úgy forrt már a leány s asszony a szobában,
Mint a szentelt szűzek Veszta templomában.
S mint a lefüstölt raj az új kasban belől,
Zúgtak, zsibongottak az ajtón kétfelől.
Könnyű vólt Orsolya- és Adelgundának
Így nevelni számát szoknyás verbungjának;
Mert az asszonyi szív s a leányi elme,
Kivált ha búja van, vagy pedig szerelme,
Az olly ámítónak magát ki- s bényitja,
Aki eltalálja, hol a dámák nyitja.

Éris sem henyéle a többi társával,
S minden rést és útat megrakott minával.
Most pedig (ki tudná még meg is gondolni!)
Álommézzel kezdi Izráelt locsolni.
Izráelt a bőgőst, kit altató méze
Mindjárt a legméllyebb álomra ígéze.
A bőgője mellől feldűle Izráel,
Helyét alattomba Eris foglalá el,
S ollyan vén zsidóvá válék azon nyomban,
Amillyen rabbi nincs lembergi templomban.
Felveszi a vonót, kapja a húrokat,
Széjjel igazítja s tekeri azokat.
Rajtok száz discordánt hangzatokat csinál,
Mellyek bérohanván a fül dobjainál,
A nyúgovó lelket úgy felháborítják,
Hogy gondolatjait egymásra zúdítják,
A szép hármónia, melly a hólt húrokról
Az érző-inakba szállong, és azokról
A lélekbe felhat, s a szívbe bényomúl,
Hogy azt az erkőlcsnek szentelje templomúl,
Egyszerre elhagyá a húrt, az inakat,
A lelket, a szívet, – s a jó rend megszakadt.
Jól tudta azt Éris, hogy a szív útjának
Birtokán hatalma van a muzsikának! –
Mint a zőld Hortobágy kövér mezejében
A csintalan betyár, ha a szél mentében
Süvegmocskot éget a szalmán vagy pipán,[44]
Maga meg odébbáll gyalog vagy paripán;
Hiába hangicsál a duda, furulya,
Összebőg a marha, megszalad a gulya,
Tehén, üsző egyre szalad a cserénynek,
Van baja, van mérge a szegény legénynek:
Így ama szédítő hangok bűbájára,
Az Éristől titkon húzott muzsikára
Tódúlt a dámáknak nagyjok és aprajok.
Zűrzavar lett, kiki bámúlta, mi bajok?
Szintúgy törték, nyomták az ajtón magokat,
Otthagyták a táncot s a gavallérokat.

Dorottya már szintén ugrott örömében,
Tajtékba lábbogó szíve reményjében,
S köröskörűl nézvén az amazon hadat,
Győzött már előre! nyúzta is a vadat.
A bosszúállásnak, truccnak kívánsága
Benne a legfelsőbb garádicsra hága;
Carnevált már saját lábánál képzette,
S mint csókolják kezét az ifjak mellette. –
Gyenge, kevély cipő, ugyan mit nem tennél,
Ha te a süvegnek főhelyére mennél?
Most is te szabsz törvényt ezer galántoknak,
Akik imádói a piciny láboknak:
Sok férjfiész saját Kapitoliomát
Elhagyja, s csókolni leszáll lábad nyomát.

Mihelytt tanácskoztak együtt egy keveset,
Amelly is sok szóval, kevés sóval esett,
És minden bibéjét gyarló szép nemeknek
Illették (de amit a kűlső füleknek
Nem lehet most nékem előtrombitálni,
Szent titkok! mellyeket tilos profánálni): –
Dorottya kiválaszt egyet nagy felhanggal,
Aki a szálába menjen követ-ranggal
S mondja meg az ottan lévő vendégeknek,
Mi a kívánsága a dámaseregnek.
Rebeka vala ez, a tisztes Rebeka,
Kinek ősz a haja, görbe a dereka,
Ki hajdan magának, most pedig másoknak,
Sok próbán általment kerítője soknak.
Ékesenszólóbb ő, mint akármelly kofa,
Meg is van edződve orcáján a pofa.
Ezt választották ki Dorottya s a szépek.
Hogy az ifjak előtt legyen az ő képek.
Ki is állt nyúlbőrös szalupban a dada;
Melléje Dorottya még kilencet ada.

Kongott már a szála: nem tudták odaki,
Hogy a szép nimfákat mi a kő hordta ki?
Bent egy-két ifjasszony csak úgy csilleng-filleng,
Mint a szedés után az elhagyott billeng.
S midőn éppen immár azon töprenkedtek,
Hogy a sok dezentír szépek hová lettek,
S egy kurázsis ifjú szinte már értek ment:
Rebeka s az egész követség megjelent. –
Kacagtak az urak és brávót tapsoltak,
Mert ebből egy jeles maskarát gondoltak.
Carnevál maga is (nem tudta) vígadott,
Hogy a dámasereg illy szép tempót adott.
De midőn azokat különös gálával
Látták vala lenni szeriőz minával,
Nem tudták a dolgot egybe mire vélni,
Mígnem missz Rebeka így kezdte beszélni:
"Uracskáim! engem azok kűldöttenek,
akiket az Urak meg nem érdemlenek,
Azok, kiket ide hozott ma a szánka,
Az a sok ifjasszony s drága szép leánka,
Kiknek, bár magokat olly nagyra nézik is,
Lába kapcája sem lehetne egyik is.
Mért vágynak olly nagyra a gavallér névvel
Ha úgy bemocskolják azt a szilvalével?
Phi! arra a névre fel sem nyitnám számat,
Vagy a zsibvásárba vetném a pundrámat. –
Mit ér a fodroshaj? a mándzsét? a tászli?
A zsinóros nadrág, ha az ember bászli?[45]
Pedig melly kényesen-feszesen-begyesen
Járnak az uracskák végig a Pártesen?
Az Úr is Pozsonyban eleget fentergett:
Mért nem produkál hát itthon is Schlossberget? [46]
Azért, mert nem szabad? azért, mert nem illik? –
Azért, mert az Urak mind csak kákompillik!
Magok elcsergetik másutt súgárjokat,
S itthon még csúfolják a szegény lyányokat.
Kereken kimondom: az urak s Úrfiak
Csak ahon nem kéne, ott csintalan fiak. – –
Ez a locsperdi is, az ebágyról esett,
Mit tesz? mért jött ide? nálunk mit keresett?
Léhűtni jött ebbe a kompániába?
Diktom, faktóm! vesszen pokol-kurvanyjába!
Fársángnak hívatná ő is magát hogy már,
Pedig pernahájder, gézengúz, koszlobár.
Mégis ő mér hányni a dámáknak fittyet:
De megtanítjuk ma ezt a kótyonfittyet.
Meg! és minden leány fülébe pesel ma;
Néked szól a lecke, te gizgaz, te selma! – –
De, hogy követségem hosszason ne essék:
Idejöttöm okát meghallgatni tessék.
Minden rangú dámák egyes akarattal
Engemet kűldöttem olly parancsolattal,
Hogy kívánságokat adjam elő pontban
Az Uraknak; melly is áll e három pontban:
Elsőben az Urak szabad tetszésünkre
Ezt a gaz Carnevált adják ki kezünkre;
Másodszor haladék nélkűl felkeressék
A nagy mátrikulát, hogy megégettessék:
Harmadszor, valakik most is nőtelenek,
Minket solenniter mind megkövessenek.
Ha e kívánságot a szála felhagyja
S követő-levelét nékem ki nem adja,
S a mátrikulával ezt a gaz spicbubot:
Ellenségnek tartsa az asszonyi klubot." -

"Ellenségnek tartjuk az asszonyi klubot;
Magunk közt egyet sem esmerünk spicbubot;
(Illyen választ ada Bordács Rebekának)
Szüksége van nálunk a mátrikulának;
Eb, aki Kenteket, néném! megköveti;
Diktom! s az öreg fart visszacepelheti."

E szókra az urak mind kacajt ütének,
De a lyány-követek felmérgesedének. –
S mihelyest az egész követség-csoporttal
Rebeka visszatért a kerek réporttal:
Seregét Dorottya mindjárt összeszedte,
S egy rendes ármáda formájába vette. – –

Nyílj meg most, Helikon! nyílj meg; s ti magatok,
Szép istenasszonyok, előttem dalljatok.[47]
Ti elmondhatjátok, jut is eszetekbe,
Kik állottak belé a leányseregbe.
Kik vóltak vezéri az amazonoknak,
S örök egri nevet kik nyertek magoknak. -

Egy erős négyszegű corpust formálának;
Akik legaggottabb leányok valának.
A sereg derekát ez a népség tette:
Kommandóba őket Adelgunda vette.
A két szárnyán álltak, mintegy könnyebb truppban
A fiatal szűzek felkötött szalupban:
E gyönyörű népet, vezérelte elől
Magdalena a bal, Márta a jobb felől.
Hátúl a vasasok nehezebb osztálya
Az özvegyasszonyok seregét formálja.
Lassú, de kemény nép: reservaként vagynak;
Orsolyát tisztelik vezérlő hadnagynak.
Az avantgárdába, melly mindnyája között
A legkatonásabb formába őltözött,
Azok az eleven freycorok valának,
Akik már férj nélkűl szűlni is tudának.
Friss és gyönyörű nép! fortélyos, vakmerő;
Rebeka vezette, egy próbált hadverő.

Ezek a vezéri s osztályi valának
Ennek a rettentő dámaármádának,
Mellynek fő kórmányát Dorottya tartotta,
S mint general en chef [48] maga mozdította.
Nem választott ő ki egy helyt egyenessen,
Hogy ahol nagyobb baj esik, ott lehessen.
Tizenkét ősz s próbált banyát melléje vett,
S egy vén guvernántnét[49] adjutantjának tett.
Ekkor az ütközet módját így rendelé,
Hogy a front léptenként menjen eléfelé:
A szárnyi könnyű nép akként fordúlgasson,
Hogy minden sort s rendet zavarba hozhasson.
És a mátrikulát csalfán vagy mérészen,
(Melly a triumfusban legszebb préda lészen)
Kerítse kezéhez az ellenség elől,
Egyszóval vigyázzon minden oldal felől:
A hátúlsó sereg még most szótól várjon,
Minden rést és útat keményen bézárjon:
Most pedig egyszerre az első dobhangra,
Az egész avantgárd[50] üssön a Farsangra,
S ha lehet, Carnevált hadifogllyá tegye,
Vagy a mátrikulát kezéből kivegye;
De ha rabbá esik, kedvezzen Hímennek.
Lánc közt is tisztelni kell a rangját ennek.

Mikor a táborban mindent elrendele:
Űlt egy baldakinra, kit nyólc szűz emele,
S onnan igazgatta a népet, a helyet,
És, mintegy feldmarsal, perspectiva helyett,
Hogy ráügyelhessen a nagy ármádára,
Egy vén pápaszemet feltett az orrára.
Külön-külön minden vezért és hadnagyot
Serkentgetvén, nékik mindent jól meghagyott. –
"Most már eljött a perc, így szólla nyájához:
Hív barátináim! kezdjünk a munkához.
Csak bátran! velünk lesz a bosszú s szerelem.
Menjünk! már zsebemben van a győzedelem." -

E szókra Tesztilis felveszi kezébe
A sereg zászlóját, mellynek a végébe
Lengő pántlikákkal körűl koszorúzva
Tintukkal bodrozott főkötő vólt húzva.
Az apróbb zászlók is lobognak szép sorral,
Kiken Vénus látszott, bőlcsővel s Ámorral. –
Megindúlt a sereg; a selymek suhognak,
A pádimentomon a cipők topognak:
Szikráznak a tüzek a dámaszemekben,
Keblekben kurázs van, fegyver a kezekben:
Harnádel,[51] strikknádel, ördögpokol-nádel,
Melynek külömb nemét ma sem számlálnád el,
Almaevő kis kés, etuis-bicskia,
Szemnyilak, csókcsákány, mosolygás-fringia.[52]

A Dorottya gőgös baldakinja megett
Fő hadi-muzsika gyújtá a sereget.
Lizette, a szépen hárfázó Lizette
A lyányok fársángi marsát elkezdette:
Melette a nótán tíz hárfa hangozott,
Húsz tambura s doromb akkompanyírozott.
Mások, vagy letörvén a butellák alját,
Azzal trombitálták a Lizette dalját,
Vagy holmi nagy smukkos katulyát tartának
S két frizőr-fűsűvel azon dobolának.
Az egész ármáda danolta a marsot,
S úgy tették hangjánál a truppok a marsot.
Éris pedig, szíve teljes örömében.
Felemelvén magát pudlis szekerében,
Titkos kacajok közt lebegett felettek,
S denevér-nimfái körűltte repkedtek.

Mikor a nagy corpus a szálába kijött,
Már az avantgárda Carneválra ütött,
A pajzán freycorság őtet megtámadta,
Ki kezét, ki haját s köntösét rángatta.
Lármás csivogással mind rá kezdtek esni,
Maga vólt s oltalmat nem tudott keresni.
Így jár az a szegény bagolyfi is éppen,
Ki elhagyja enyhős odvát délközépen.
Mihelytt a madarak látják, körűlveszik,
Akármerre fordúl, meg nem menekeszik;
Míg a kányák űzik, a csókák csácsognak,
Cseveg a sok veréb, a varjak kárognak.
Csúfolja, csipkedi, rángatja mindnyája,
Tele a tollával mindeniknek szája.

Már a nagy sereg is a csatapiarcot
Magának foglalván, elkezdte a harcot.
A bal szárnyon álló könnyű nép sok szűzzel
A mátrikulára ütött kemény tűzzel.
Hímen felkiáltott: "Urak! ne hagyjátok!
Most a mátrikulát mindjárt nem látjátok."
Ezt a gavallérok hallván, odamennek,
Hogy segítségére legyenek Hímennek.
De már akkor körbe fogta a lyánycsoport,
Verték a széjjelhányt székek között a port.
Szörnyű a zaj s lárma. Ezek megragadják
Híment és a könyvet, amazok nem hagyják:
Most ezek hányják el a széktől azokat;
Majd azok nyomják el onnan a lyányokat.
Fillisnek már a könyv éppen kezében volt:
Kiáltott a sereg, a győzőnek tapsolt:
De alig csípte meg Károly egy keveset,
Elejté a könyvet, s a' lábára esett.
Odaugrott Károly, a prédát már hozta:
De Rozinka őtet agyoncsiklandozta.

Másfelől az ifjak, e szép harc neszére,
Indúlni akartak Hímen védelmére:
De a könnyű sereg jobb szárnyával Márta
Kirukkolt, s előlök az útat elzárta.
Keresztűl próbálnak az ifjak rontani:
De ennyi szép ellen ki tudna állani?
Egyedűl maga vólt olly gavallér Albert,
Hogy annyi amazon ellen indúlni mert.
Thrézi ellentállott: de egy pillantása
A szép szűz szívében halálsebet ása.
Visszapillantott rá haldokló kedvese,
S a sebhedt bajnok is a főldre leese.

Ez esetre a harc nagyobb tüzet kapott.
Felzendűlt mind a két népség s összecsapott.
Csatáztak a mérész dámák az ifjakkal
Szerelem mérgébe mártott szemnyilakkal,
De a kézszorítás és sóhajtás heve
Sok szépek szívében nagy pusztítást teve.
Sok gavallér pénzt is adott a spionnak
S kitudta bibéjét a szép kisasszonnak:
Mellyért az amazon hullott is a harcon,
Koccant a csákány is a keblen és arcon.

Már a gavallérság jóval is innen járt,
Hogy Dorottya arra veté az okulárt.
A legszebb szárny vesztét a baldakinjából
Meglátja s a közép-sereg derekából
Négy erős csoportot kikűld sietséggel,
Hogy a győzött félnek légyen segítséggel.
Kik is kiszegezett pagnéttal kiálltak,
S tűjökkel eleven sorompót[53] csináltak.
Azonnal Boriska, ezek komendántja,
A gavallérokat olly mérgesen bántja,
Hogy perlő nyelvének s éles szablyájának
Ellene ők tovább már nem állhatának. –
Egy főkötő-spádé vala a markába,
Amellyel úgy szúra Lajcsi nadrágába,
Hogy amint sok tréfás társaságban hallik,
Még most is meglátszik puliderjén a lik.

Ezalatt a harcnak legjobb divatjában
Ámor, ki sohasem nyughatik magában,
Elméjét egy hadi fortélyon hánytatta;
A kis szerelmeket mind öszvehívatta,
Kénkövet, kanócot ásóval, kapával
S a hamar-szerelem friss puskaporával
Adott a kezekbe, hogy azzal menjenek
A házba, megmondván, mitévők légyenek.
Megértvén Ámornak e parancsolatját
Az apró minőrök,[54] a szála padlatját
Mindjárt mesterséges mína alá vették,
A dámák ruhája alját felvetették.
Ah! e sebes tűzláng hányat felpörköle,
Hányat ejtett sebbe, hányat meg is öle!
Sokan, igen sokan, mintegy fél-halottak,
A főldre s az urak ölébe hullottak.
A rúgó salétrom minden észt és csontot
Saját forgójából kihányt, széjjelrontott,
S a láthatatlan láng gyújtván a velőket,
Édes csiklandással emésztette őket.
Héj te, ravasz Ámor! miket fel nem találsz?
Egyfelől nem győzvén, másutt is praktikálsz!
Van-e olly rejteke az asszonyi nemnek,
Amellyben nem nyílnék rés a szerelemnek?

Dorottya, kit a láng ama baldakintól
Nem érhetett vala, ment maradt e kíntól.
Azért kevés népét ismét serkengette,
Az elszéledteket újabb rendbe szedte.
Fellobban villogóbb tűzzel a harc langja,
Verdesi a padlást a csatázók hangja,
Szék, asztal zörömböl, a dob, trombita zeng,
Csizmától, cipőtől a pádimentom reng. –
Legelőbb is Rózsi, a legszebb amazon,
Ecsével szembeállt, s erőt is vett azon:
Már szinte életét el is fogyasztotta,
Kiált Ecse: Pardon! s a kardját nyújtotta.
De Johanna, kinek rózsákba mártatott
Orcája született hajnalszínt mutatott,
Johanna ujonnan Ecsét megtámadta:
De orcáját Ecse addig cirolgatta,
Míg mind elenyészett a Johanna vére,
S hajnalszíne maradt az Ecse kezére.
Iromba lett a szép cerussza s míniom,[55]
Ollyan lett a rózsa, mint a sásliliom. –
Így halnak el gyakran egy orcafogásra
Sokan, kik rászoktak a képmázolásra,
Azok, akik nappal angyali bálványok,
Éjtszaka lüdércek s merő boszorkányok.

A vírgonc Belinda szokott tréfájával
Bordács úrhoz szalad vigyorgó orcával,
"Mossziő! az Úr is csak kan-életet él:
Mire nézte most is a fársángot? s nem fél,
Hogy hadifoglyommá teszem, megköttetem
S győző-hintóm előtt kevélyen vitetem?"
Ekkor olly bájoló szemekkel tekintett
Az úrra, mind Vénus, mikor Márssal csínt tett,
Az úr mosolyogván a nagy bajúsz alól,
"Eredj, te kis pajzán! – a lyánkának így szóll, –
Tudod, már sok ízben ellenem pártoltál,
Faludat prédáltam, ismét meghódoltál.
Kardom most sem tompa, ha tompa, megfenem:
Hogy mersz, pajkos madár, felkelni ellenem?"
Így szóllott, és magát a nimfa megadta,
Tudván, édes iga nyögni őalatta.

Más oldalra Chlóris, kinek termetében
Minden kellemesség vólt csak a szemében,
(Szikrázó nyilat szórt arra, aki nézte,
Alélt pillantása halkal megígézte;
De mikor csillogó rezgése szétreppent,
A nehéz-nyavalya édesen tört mindent).
Chlóris az ifjakat sebess pillantással
Sűrűn lövöldözvén, hullatta rakással;
Kivált rátalálván a deli Vincére,
Ezer tűzkacsintást szórt rá szegénykére.
A triplázott villám elfogá a szemét,
Megelektrizálta mindenik tetemét.
Lángolt az orcája, dobogó szíve vert,
Élt még, de nem tudta, s eszméletlen hevert,
Chlóris odaugrott, s a maga csókjára
Kicsalta lelkét is halvány ajjakára. –
Azomban Ámor is a harc közepében
Ákhillesként nyargal hadi szekerében,
A szépszemű Chlórist, ki elandaloda
Holt bajnokja mellett, s nem vígyázott oda,
Chlórist elütteti a rúdnak végével,
Lerogyik s fekvését festi szűz vérével.
Eltapodta őtet az Ámor szekere,
Átjárta szép mellyét, szép hasát kereke,
Így esett el e két bajnok egy csatában,
S mindketten megholtak ők – metáphorában. -

Ámbátor a fejem toalett[56] vólna is,
Kurtizán mellyemből coquet nyelv szólna is,
Bár próbát romános elmésséggel teszek,
S ékesebben szóllok, mint Hof-maitresszek;
Mégsem festhetem le teljes valójában
Mindazt, ami esett ebben a csatában.
Másként is sok itten, ami titok és szent;
S még a poéták sem tudhatnak itt mindent.

Elég, hogy a dámák, kik bár hullottak is,
Víttak még, és sűrűn hulltak az ifjak is,
Tovább is tüzesen folytatván a harcot,
A gavallérokon tettek sok kudarcot.
Emellett a szegény Fársáng óltalmára,
Ki a sok dáma köztt már majd pórúl jára,
Másfelől Hímennek s a mátrikulának
Védelmére számos ifjak tartatának.
Azomban a dámák megmozdíthatatlan
Nagy ármádiája mégis mindúnatlan
Attakban vólt, sok szép ifjaknak kárára,
Vagy a két szárnyáról kicsapott portára.
Dorottya mind újabb csatára rendelte
Vezérit s a lankadt szíveket tüzelte.

Opor, hogy már végét vesse a csatának,
Egy újj stratagémát gondolt ki magának,
Mellyel minden truppot zűrzavarba tégyen,
S Dorottya, a vezér, tehetetlen légyen.
Annyi sok hatalmas szemmel és szablyával
Szemköztt állván, így szólt felséges orcával:
"Halandó angyalok! kedvelt, szép ellenség!
Kiket bennünk ural minden érzékenség,
Kik bírván szívünket a természet jussán,
Törvényt szabtok nekünk szégségtek trónussán,
Hogy ellenkezhetnénk tovább tivéletek?
Itt a kéz! itt a szív! csak hogy békéljetek.
Tudjuk, miért vagytok haragban erántunk;
Mert véletek nagyon hidegképpen bántunk:
Nohát ezen vétkünk jóvátételére
Én mint a fársángi tábor fővezére,
Még ma egy kisasszonyt kívánok elvenni;
S tudom, vitézim is mind így fognak tenni –
De én annak adom cserébe szívemet,
Aki legelőször megcsókol engemet."

Édes kotlós anyjok egy kotyogására
Hogy fut a sok csirke egy szem gabonára:
Minden kisasszonyok akként tódúlának
Legelső csókjára Opor orcájának. –
Senki sem űgyelt már zászlóra vagy sorra:
Isten hozzád jó rend! hajde mind Oporra!
Szintúgy rúgták egymás cipellője sarkát,
Tapodták, hasgatták egymás sleppje farkát;
Az elsők hátrálták az utólmenőket,
A hátulsók visszahúzták az elsőket;
Lármáztak, zajgottak, porfelleget vertek,
Asztalt, széket, bőgőt, cimbalmot levertek.
Tört a pohár, palack, tányér, táca csörgött:
Ugattak a pudlik; ajtó, ablak zörgött.
Ifjúként szaladtak még a vénlantok is.
Sem hadnagy, sem svardom, sem rend. Sőt magok is
A baldakint tartó szűzek elfutának,
S keze, lába kitört marsal Dorottyának.

NEGYEDIK KÖNYV – HAJNALIG

Sumaya. Mikippen az vitéz Dorotthia Soc Zűecnec hallatlan keſserűsighire az faidalmos halálval kűzkődnéc, és hogi mikippen ochódnéc főll, miert hogi Carnevallal egietemben az Matriculla Sácmánra yutván; mell is tűzvel megh igettetic vala az Carneval penigh megh zabadól vala, meliecnec utánna vődd eződben Kegies Olvasó az Vin Gergőnec bezidit, és a' zépp Venus Iſten Azonnac is mikint történéc az ő ala-zálláſa ickes Ritmusocval elődben adattatnac.

Mind rátódúla már kíváncsi vágyással
A dámáknak nagyja, apraja rakással
Oporra, hogy őtet mindjárt megcsókolja;
De a gavallérság őket meggátolja.
Az ifjak hatszeres Karéba [57] állának
S Opornak eleven sáncot csinálának.
Már egy dámának sincs, akármerre térjen,
Sem résse, sem módja, hogy Oporhoz férjen.
Néha erőszakkal rohantak ostromra,
Néha rimánkodtak, sírtak, – de potomra.
És mivel a karén által nem törthettek,
Szégyennel, bosszúval hátrálni kezdettek.
Mint vert had, egyenként kiki visszatére
Felsűlt kívánsággal a tábor helyére.
Ahol már összetört baldakinja mellett
Megsebhedt marsaljok csak alig lehellett.

"Hitetlen nép! – így nyög Dorottya nékiek –
Hát a vitézeknek így kell-é tenniek?
El kell-é hagyniok kiszabott rendjeket,
A fegyvert, a zászlót, a fővezérjeket?
Gyarló nép! egy ravasz ellenség szavára
Úgy kellett rohanni a férjfi csókjára?
Phi! szégyen! gyalázat! gyáva teremtvények,
Kikból így űzhetnek csúfot a legények!
De lám hívságtokért megvan a jutalom:
Od' a szép becsűlet, od' a diadalom.
Helyébe csak szégyent, kudarcot kaptatok,
S ím, félhóltan fekszem én is miattatok."

A szégyen és bosszú őket eltőltötte,
Lesütött orcával álltak körűlötte,
Dámaszokás szerént sírtak haragjokban,
Átkozván magokat és Oport magokban.
S fájlalván hűséges vezérjeknek estét,
Hószín karjaikra felvevék kék testét.
Bévivék szomorún az oldalszobába,
Ahol helyheztették puha nyoszolyába,
Vígasztaló szóval, kávéval éleszték,
Szederjes sebeit kötözni is kezdték. –
De néki nem lévén többé bizodalma,
Elnyomván testének, lelkének fájdalma:
"Gyalázatban – úgymond – tovább miért élek?
Inkább becsűlettel hal meg a nagy lélek.
Ti, kik okoztátok rajtam e csúfságot,
Hogy tukmálhatjátok énrám e világot?"
E szókra sebéről tépvén a flastromot,
Meg is tette mindjárt a testamentomot.

Öt vén dáma leűl a toalettéhez,
Apollónka pennát dug a fél füléhez,
A Schreibkalenderből [58] a bőjtnél kiszakaszt
Egy tiszta levelet, kétfelé hajtja azt;
A gyászos íráshoz készűl keseregve.
Dorottya elkezdi diktálni heregve: –
"Én, alább is megírt kisasszony, Dorottya,
letelvén világi életem robotja,
Egyébként ép s csendes elmével diktálom,
Csak hogy az ifjakat szeretem s útálom.
Én, mondom, e nemes megyében születtem,
S eredetet régi törzsök-házból vettem.
De amellynek bennem magva fog szakadni:
Jószágomról tehát rendelést kell adni. –
Elsőbben is hagyok kétezer szuverént
A bécsi bolondok házának aszerént,
Hogy fundussok légyen az ollyan szűzeknek,
Kik kosarat adván magok kérőjöknek,
Mint szokott, örökös pártába sűltenek:
Ezek a bolondok házában éljenek!
Másodszor: testálok a szűlők házára
Kilencezer tallért, az ollyak számára,
Akik csúnyák lévén, vőlegényt nem kapnak,
S természeti tüzök miatt félre-csapnak.
Harmadszor: keresett jószágomnak felén
Egy jó fundációt állítok Pentelén,
Mellyből esztendőnként megtartván a számát,
Férjhez kiadjanak tizenkét vén dámát,
Felén egy Vesztális templom építtessék,
Mellyben húsz vén szűznek lakás rendeltessék,
De úgy, hogy mindnyája járjon főkötővel,
Mert igen éktelen járni leányfővel.
Továbbá, ha ama költő jó kedvébe,
Aki most itt múlat ebb' a vármegyébe,
Leírná a dámák mellett tett harcomat
S hattyúi szárnyain zengné halálomat,
Minthogy, amint mondják, eddig minden nagyok
Üresen bocsáták:[59] néki fundust hagyok.
Lencseni[60] kertemet mezei házammal,
Minden bankóimat az egész smukkommal
Adják néki: ebből holtig elverselhet
S Beócián Parnasz hegyeit emelhet.
De a buffánomat[61] mégis Orsolyának,
A két mopszot pedig adja ki Mártának.
Végre a széjjeltört baldakin fájából
S vőlegényt nem esmért nyoszolyám aljából
Egy castrum doloris [62] készűljön számomra,
De nevem ne messék kőbe a síromra;
Netám az útazók, kik ott szájonganak,
Még hóltom után is lyánnak csúfoljanak. –
Testem pedig a két pázsimhoz[63] temessék,
S legalább porom is férjfi porhoz essék. –
Ezen testamentom végrehajtójának
REBEKÁT…" E szók még a száján valának: –
Amidőn Rebeka, ki az elszélledett
Népet rendbe szedte, s ott kinn verekedett,
Triumfált sereggel, örvendő lármával
Béjött a Fársánggal s a mátrikulával.
Alig pillantá meg Dorottya félfelől,
Azonnal olly édes öröm lepte belől,
Hogy elfelejtkezvén minden fájdalmáról,
Életről, halálról leugrott ágyáról.
"Itt vagy! – s pedig fogva! élek már, így szólla,
Hol a könyv? – majd gondot viselek én rólla.
Élek már! már több írt ne is kössetek rám:
Mindjárt felőltözöm; hol van, hol a ruhám?"
Igaz, hogy Dorottya mindjárt megújjúla,
Ruháját rávette, tapsolt s meggyógyula.

Mihelyt Rebekával előbeszélltette,
Hogy kézre Carnevált miként kerítette:
Azon tanácskozott a sereg nagyjával,
Mit tégyen e régen várt hadifoglyával?
Kik közt arra ment ki a dolog summája,
Hogy csak hadi törvényt tartsanak reája,
De, hogy kéznél légyen, csukják bé azomba.
Bé is csukták őtet kemény áristomba,
Amelly olly keserves fogház és kaloda,
Hogy a napfény soha bé nem süthet oda,
Dupla moldon-fallal van kerítve körűl,
Nehéz hozzáférni, erős köröskörűl.
Olly hely, mint aminőn Ulissz hajdanába
A Palládiumért bémene Trójába.
Mégis mennyi csínos urak s bőlcsek vannak,
Akik e fogságba víg szívvel rohannak,
Sőt ezt a fogságot vásárolják kincsen,
S örűlnek a rájok vert erős bilincsen.

Végre megtétetvén rá a szentencia,
Felhozza a setét tömlöcből Lídia.
Kijöve Carnevál a vén porkolábbal
Arany nyakláncokkal megbilincselt lábbal. –
Strimfli-galandokkal jól hátraköttetvén
Két kezét s drabantok között kísértetvén,
S így nem is űgyelvén az ő mentségére,
Ezt a szentenciát olvasták fejére:
"Sok lévén Carnevál bűneinek száma,
Méltónak ítélte erre minden dáma,
Hogy mátrikulája porrá égettessék,
Maga hóhér által kiheréltettessék.
Menien véghez. Datum Kaposvár s a többi,
Dorottya mint a szék feje és a többi."

Ki is ment húsz dáma az oldalszobából,
S rógust rakván a tört baldakin fájából,
A tüzet nagy öröm s tánc köztt gerjesztették –
És a mátrikulát hamuvá égették. –
Innen van, hogy ma már nincsen többé vén lyány,
Mert az esztendeit más nem tudhatja, hány,
S ha egyszer a képét jól kimázolhatja,
Magát gyenge szűznek szabadon mondhatja.

Már éppen kivitték a szegény Carnevált,
Már éppen fegyver közt a vesztőhelyen állt,
Mikor lárma esett ott kinn a pitvarban,
Kiáltanak: tűz van! tűz van az udvarban!
A szobából minden ember kiszalada,
S Carnevál odabé egyedűl marada.
Hímen eloldotta a békót lábain,
S a strimflikötőket eltépte karjain.
Akkor vették észre a dámák magokat,
Mikor már szabadon látták a rabjokat.
Késő vólt már akkor. Már őket nevette
Carnevál, és magát az ifjakhoz vette. –
De nem tévén a tűz semmi veszedelmet
Szüntetvén a bál is a lármát, félelmet,
Opor úr azonnal kérdezkedett rólla,
Mellyre a lokajja, Gergő, ekképp szólla:

"Tens Uram! A casus minthogy hosszas lévén,
És ezek a lyányok igen sok csint tévén,
Meg is únván talán a Tens Úr hallgatni:
Méltóztassék velem egy pipát gyújtani." –
"Nem kell; csak mondd, Gergő!" – "Tens Uram, tehátlan
Igazán, hogy minden lyáncseléd orcátlan,
Kivált azok, akik lokajok köztt nőnek,
S az úri udvarba csak léthűtni jőnek.
Én ugyan helyet sem adnék egyiknek is,
Ha mindjárt csupádon széllel élnének is.
A konyhára hordják a pletyka beszédet,
Mindég dérogálják a férjfi cselédet.
Mindég csak cserfelnek, osztán nyalnak-falnak,
Morzsáját sem látjuk a belső asztalnak.
Csak kurafijoknak szoktak ők duggatni.
Tens Úr! kár ezeket lyányfővel járatni. –
De, hogy egyik szómat másikba ne őltsem
És a Tens Úrnak is úri kedvét tőltsem:
Most is, míg az urak ott benn múlatának,
Ni, a szedtevették mit nem csinálának!
Lecsepűltek minden becsületes legényt,
Lajhának, kappannak csúfolták a szegényt.
Ihogtak-vihogtak, nyakunkra tódúltak;
Megkövetem – még a nadrágba is nyúltak.
Nézze csak a Tens Úr, millyen ez a mente,
Nánika a sterccel, ni, hogy összekente.
Tens Úr! egy kurvától én ezt fel nem veszem,
A sátisfekciót az Úrért megteszem,
Megőszűltem az Úr uraatyja mellett,
De még senki rajtam ilyen csúfot nem tett.
Egésszen bolondot csináltak belőlünk,
A mondért, süveget elkapkodták tőlünk,
Azt mondták, hogy jobban illik őkemeknek,
Csak pendely kell nekünk, bodzfa legényeknek.
Még a vítézkötést feltették búbjokra;
Ó, hogy a jégeső verne kobakjokra! – –
Fridrik szakács éppen az ágyon szunnyadott,
Hogy hatodmagával Manci rátámadott.
Leöntötték szegényt; az mégis szerencse,
Hogy veres nadrágját nem érte a lencse!
De bezzeg mikor a fejére tapinta,
Már a haján folyt le a híg palacsinta.
Felugrik haraggal, szidja sok attá-val
S bémázolja képét egy tál kocsonnyával,
Tens Úr: azon semmi épséget nem hagyott:
Didergett a kurva, majd hogy meg nem fagyott.
Úgy kellett! magam is nagyon bosszankodtam,
Mégis a kacajtól meg nem tartózkodtam,
Mikor kocsisunkat négyen körbe vették.
Futni akart Jancsi, de nem eresztették:
A fél sarkantyúja akadt a szoknyába,
S Kalárival együtt zuhé a csávába.
Ecse úr hajdúja éppen ott pipázott,
Mellé suhan két fraj, s mikor nem vígyázott,
Szájából az égő pipát kitekerték,
S Uram, még a Pámpám [64] farka alá verték!
Ne hagyja ked magát, pajtás, felkiáltok,
Ti is az emberből csúfot mért csináltok?
E szómra egyikhez a kostököt csapja;
A másikat pedig futtába megkapja,
S úgy szúrja farába a nyúl-ispékelőt,
Hogy most is keresik a nyúl-ispékelőt. –
Míg Ferkó egy lészán pihenteti magát,
Kettémetszik lopva a gatyamadzagát.
Pakolj, Ferkó! kiált a dévaj nemzetség:
Talpra ugrik Ferkó; s bezzeg volt nevetség!
Egy kűlföldi tarka ánginba őltözött
Francia pázsi vólt itt a többek között,
E' tett nagy zavarást itt a fejérnéppel,
Új módit kapatott, főképpen a széppel.
Ritka olly szobalyány, frizérozó s dajka,
Hogy ne jutott vólna néki kalamajka,[65]
Tán nem is maradtak itt már ollyan frajok,
Kiknek e pázsival ne lett vólna bajok.
Tens Uram! nem tudom, ki tart illyen pázsit,
Nem szeretem benne azt a nagy kurázsit.
Ragadós a módi, kivált ha francia,
Pedig a magyarnak árt az ő módija.
Most ugyan még kinn jár a cselédszobában:
De hátha kedvre kap benn is a szálában?" –
"Jól van, Gergő! jól van, de a tűz hogy esett?" –
"Elmondom, méltassék várni egy keveset.
Már semmi csendesség nem vólt a szobában,
Állt a patália kintt is a konyhában.
Már a legénység is nékidühödt, mordúlt,
Egyszóval a kastély fenékkel felfordúlt.
Azt mondják, – de arról aláson követem,
Nem vóltam ott, reá meg nem esküdhetem –
Mondják, gyertyát vagy mit akartak gyújtani,
Vagy ami kis tűz vólt, azt is eloltani.
Nem tudom, nem láttam; elég az hozzája,
Azt mondják, kiégett a Lízi szoknyája.
Sikóltott, szoknyáját rázta a dévaj szűz,
Egymást érte, szintúgy hullott rólla a tűz.
Ráesett egy parázs a Pámpám hátára,
Kifutott ordítva, s ráment a szénára.
Meggyúladt a széna! – Laci szerencsére
Ott feküdt, és álom nem jött a szemére:
Látja, hogy mellette a tűz lángot vetett;
Valami baja vólt, mindjárt nem kelhetett.
Kicsapott már a láng: lármát kiáltottunk:
De ő elóltotta, míg vízért futottunk.
Megszűnt a tűz, mire mi elértünk oda:
Kijött Laci és még – Náni, vagy kicsoda."

E szókra az urak s dámák kacagának.
Némellyek Gergővel így is tréfálának:
"Bizony, Gergő! a tűz már nagyon láttatott,
Mégis, a jó Laci jó, hogy nem alhatott.
S ekképpen a tüzet hamar mególthatta;
De tudod-e, Gergő! ki distrahálhatta?"
E tréfára Gergő így felelt valódi
Orcával: "Az ollyast vizsgálni nem módi!
Az illy kérdést tartom igen helytelennek,
Elég, hogy elaludt a tűz, hál' Istennek!
Hát a Tens Urak is és Tens Asszonyságok,
Mikor utóléri az álmatlanságok,
Nem szereznek társat mindjárt distrahálni?
S szabad-é azt osztán másoknak vizsgálni?
Az illy kérdést tartom igen helytelennek:
Elég, hogy elaludt a tűz: hál'Istennek!" –
Mindnyájan kacagtak e feleletére,
Hihető, jól reá talált a bibére.
Egymást közt sok furcsa tréfára fakadtak:
S az öreg szolgának egy pohár bort adtak.

Szinte helyreállott vólna a csendesség,
S meglett vólna köztök a kívánt békesség;
A dámák szűntetni kezdték haragjokat,
Nem bántván Carnevált s a gavallérokat:
De – – éj igazán, hogy a háborúságba,
Melly Trójától fogva esett a világba,
Csak belé kell jönni mindég a dámának! –
Most is a' lett oka az új galibának.
Egy nimfa,[66] kit Virgil s utánna mindenek
Ollyan irtóztató formában festenek,
Holott, habár néha réműlést hoz is ránk,
De sokszor angyali orcával jön hozzánk;
Egy nimfa, ki Kozma zengő trombitával,
Repűlő szárnyakkal és felfútt pofával
Festett rozsólisos szalmás üvegére,
Egy Fama-Volatot tévén címerére;[67]
Egy nimfa, ki Virgil paraszt idejébe
Maga hordta a hírt a világ fülébe,
De most nála bérért szolgálnak, mint úrnál,
A Novella, Zeitung, Gazetta és Journál. [68]
Egy nimfa – de ki ne esmérné miss Fámát? -
Újabb zendűlésbe hozott minden dámát,
Mivel elhírlelé a bálban egyszerre,
(Hihető, hogy Éris vette őtet erre)
Elhírlelé, mondom, hogy hallván mindenek
Carnevál ittlétét, rá felzendűltenek,
Hogy nincs ollyan ember, ki rá nem neheztel,
Mivel illyen kurta fársánggal ereszt el,
Amellyben így felsűlt mindennek a kényje,
Kinek a szíve fáj, kinek az erszényje.
Ihon a tislér céh hijába fárada,
Mivel a sok bőlcső mind nyakán marada;
Alig van kenyere s fűtője szegénynek,
Pedig hetibért is fizet a legénynek.
Sok szegény varrónék jó bízodalomra
Megvarrtak húsz-harminc főkötőt potomra;
Ötöt ha eladtak hat-hét forintjával –
S még most is adósok a tintuk árrával.
Majd minden kalmárok bankrótokká lettek,
Akik sok jegyruhát előre megvettek.
Így jár a szűcs, szabó s minden mesterember,
Kiket jó haszonnal biztatott december.
Kiváltt a cigányok, a szegény cigányok
Fájlalják, hogy itthonn vesztek a leányok,
Minthogy rá nem szokván kaszára, kapára,
Támaszkodnak csupán a más lagzijára.
Hát az a sok lezsák eszemiszom pajtás,
Kiknek csak a tánc kell és a kancsóhajtás,
Kik ha tivornyázó házat nem találnak,
Életnek sem tartják: ugyan mit csinálnak?
Hol él most sok szegény svalér[69] e nagy télben?
Aki bablevest is alig kaphat délben;
Mert sem uramöcsém nem tarthat most sok bált.
Sem asszony-húgomhoz leánykérő nem szállt,
Pedig csak olly helyen néha jóllakhatott,
S a két lovacska is abrakot kaphatott.
Sőt még a papság is haragszik reája,
Mivelhogy az idén kevés a stólája.

Ezt hírlelvén Fáma s több illyen formákat,
Ismét zűrzavarba hozta a dámákat.
Dorottya gondolván, hogy majd mellé állnak
Ezek is, és feltett céljában szólgálnak:
Nyúgovó vitézit ismét felzendíté,
S holnapra egy újabb csatához készíté.
Orsolyát, Rebekát s a több vezéreket
Feleszelte, miként rendeljék népeket,
S majd mikor az ifjú urak lefekszenek,
Vélek s Carnevállal mitévők légyenek. –
Mert már a hajnali kakasszó is hallott,
Szőkűlt már a hideg setétség, s pitymallott.
Megfordúlt a Göncöl szekere tengelye,
S a késő álomnak eljött az ideje;
A lankadt gavallér rikácsolt a torkán,
Pislogott a dáma, mint a vén boszorkán.

De – midőn már éppen fekünni készűltek,
Egy új tűneményen mindnyájan elhűltek.
Amint a harmatos rózsákba őltözött
Hajnal már feltetszett a csillagok között,
S erőt vévén a már szendergő éjtszakán,
Bésütött a szála keletső[70] ablakán:
A gyertyák nyomorúlt fényje halványodott,
Tűkör, fal és edény öszverózsásodott.

A gyönyörű Foszfor[71] ezüst világával
Játszott a bíborba borúlt ég aljával,
S a hó fejér egén elszórá azokat
A ragyogó, kisded hajnalcsillagokat.
Úgy tetszett, hogy mintha lassú zengzetek is
Jöttek vólna onnan, – s valóba jöttek is;
Mert egy-két perc múlva mindjárt a mennyei
Karoknak hallattak édes koncertjei,
Mellyre az érzékenyszívek megolvadtak,
Repestek a velők vagy elandalodtak.
Örűlt minden lélek, s örömét mutatta,
Örűlt, s örömének okát nem tudhatta.
Már a főldi fénynél pompásabb világgal
Borúlt el a szála s díszlett méltósággal,
Már a fél-felébredt szellők által hozott
Gángesi kellemes szagtól illatozott:
Midőn egy tűndöklő felhő béhempereg,
Gombolyagjain ül a szerelem-sereg.
Maga a nyájason mosolygó Citére[72]
Űlvén diadalmi aranyszekerére,
A hajnali pompás felhőből kiderűl,
S előtte minden fény setétségbe merűl.
Téjszín combján játszik nyilazó kis fija,
Kinek szemén tűz van, száján ambrózia.
A felhőnek, mintegy mennyei pázsitnak,
Hajlásin friss rózsák és jácintok nyitnak,
Mellyek Citerének egy mosolygására
Teremnek a hattyúk lábának nyomára,
S rajtok a tetszetes gráciák táncolnak,
Midőn ezer apró szerelmek lantolnak.
Édes ígézésnek, másnak nevezzem-é
Azt, melly közönséges, és mind a két nemé,
Mikor ők Citére eljöttét érezik,
Sokan ezt hatodik érzésnek nevezik.
Elég, hogy mind az öt érzés részt vesz ebben,
Részt, és semmiben sem vesz érzékenyebben.

Ezt érzé minden szív most is, míg végtére
Így szóllt az életet lehellő Citére:
"Halandó szép nimfák! élő templomaim,
Kikben temjéneznek hév indúlataim,
Ti, kiknek szemében élet és kedv játszik,
Orcátokon saját képvonásom látszik,
Ti, kik lecsaljátok mennyből a vígságot,
Hogy paradicsommá tégye e világot,
Halandó nimfáim! lejöttem hozzátok,
Hogy végezésemnek törvényjét halljátok. –
Az az istenasszony, Citére, én vagyok,
Akinek áldoznak szegények és nagyok,
Ki előtt a király kihág trónusából,
Büszke felségéből s bíbor ruhájából;
Kit jóltévőjének szóllongat szívében
A hideg vérű bőlcs kedvesse ölében,
Ki jó órát tészek néha a vénnek is
S a mindennek szűkét látó szegénynek is,
Ki áldott békóban tartom a szíveket,
S kedves áldozatra szoritom ezeket.
Még a hiéna[73] is, bár szeme szikrádzik,
Foga vérbe fered, nékem megjuhádzik.
Előttem a lajhár [74] friss játékot tészen,
S e leglomhább állat vídám s virgonc lészen.
Béborítom a nagy balénát [75] lángokba,
S párt keres a fagyos grönlandi habokba.
Béönthetem tüzem egy férgecskébe is,
Bár kicsiny a szíve, s hideg a vére is.
Sőt bogaracska nősz másik bogaracskán,
Sok millió nemzik fiat egy fogacskán.
Egyszóval, nincs állat, mellyben tűz nem érzik;
Sőt ezt a nem mozgó plánták[76] is mind érzik;
A pompás pálmának, a silány penésznek [77]
Fajtái mind az én híremmel tenyésznek.
Én hozom az ifjú rózsát bíbor színbe
És a liliomot tiszta muszelinbe;
Hogy így lakadalmi öltözetben, szépen
Fogadják el Zefir csókját mátkaképpen.
Énáltalam élnek s magzanak mindenek,
Nálam nélkűl minden dólgok kietlenek.
Citére vagyok én: ti is mind esmértek;
Bár szájjal titkoltok, de szívvel dícsértek. –
Most pedig közzétek jöttem ollyan véggel,
Hogy felváltsam a múlt lármát békességgel;
Hogy kívánt örömöt hozzak le azoknak,
Kik nyomorúságot képzelnek magoknak;
És hogy a sok bút, bajt, panaszt eltérítsem,
S köztetek hatalmam s nevem dicsőítsem.
Mivel tehát főként azon aggódtatok
S haddal Carneválra azért támadtatok,
Hogy kurta a fársáng ebb' az esztendőbe,
Hosszabbra szabatom azt is a jövőbe.
Előre titeket assecurállak is,
Hogy nagyobb divatja lesz a lagzinak is;
Megvőlegényellik árva nyoszolyátok,
S éh leányságtokat dosztig tarthatjátok.
És azok az ifjak, kik most csekély tűzzel
Láttatnak traktálni akármellyik szűzzel,
Jövő idén, mintha nem is ők vólnának,
Úgy nekidühödnek ők is a dámának.
Mert fiamnak, kit most hintóm oldalánál
Nyilat köszörűlni láttok a fáklyánál,
Fiamnak meghagyom, hogy minek utánna
Letett már a nyílról mind Márs, mind Diánna,
S frater Schwartztól fogva[78] ezek az istenek
Kézív hellyett puskát, flintát szerzettenek:
Hányja el nyilait, tegzét, számszeríját,
Tanúlja meg ő is az artillériát;
Rakja körűl övét apró mordályokkal,
S lőjje az ifjaknak szíveit azokkal;
Sőt akiknek nagyon kemény a zúzzájok,
Baka-mangaléttal lövöldözzön rájjok;
Vágott golyóbissal, tirolisi stuccal
Szálljon szembe holmi makacsabb kuruccal.
Annyi lesz a sebhedt minden palotában,
Mint az invalidus katonák házában.
De mégis, ha látom, hogy a lövöldözött
Szívek sem keresnek írt a dámák között,
Vagy pedig sebjeket titkon gyógyíttatják,
És a leánykérést mind csak elmúlatják:
Béhozom szokásba (sok már csinálja is),
Hogy legényt megkérni merjen a dáma is.
És ha a legénység mégis durva lenne,
S a kérő leányhoz hozzája nem menne:
Lehozom az égből Júnó [79] virágjának
Magvait, s kiosztom minden leánykának;
Tudom, hogy lábrakap a dáma-világban
Jobban, mint a krumpli már Magyarországban.
Addig is, mivelhogy a leányéletnek
Legnagyobb únalmát a párták tétetnek:
Kimennek szokásból lassanként azok is,
Sőt lyányfővel járnak még az asszonyok is,
Itt van egy fő nimfám, ki a nagy világban,
A mai dámák közt lábra kelt hívságban
Mindenhatóságát olly nagyra terjeszti,
Hogy a fél világnak könnyen eszét veszti.
Ő az, ki a régi nemzeti ruhákat
Paraszttá, és korccsá tészi a dámákat.
Ő az, ki azokat rakja több formába,
Mint ami van Ovid Metamorfózzába;
Úgyhogy a dámákról meg tudnád magát is
Tanúlni a Linné Históriáját is.
Állj meg bár, ne tovább egy fertályóránál,
Bécsben a Szent István öreg templománál:
Látsz ott buffánmedvét, tüskés sündisznókat,
Mesterséges hangon csivogó rigókat,
Vannak nyaktekercsek, puffadt pellikánok,
Barázdabillegők, sleppfarkú fácánok,
Van ott ölni-tanúlt baziliszkus szeme
S kivált a lepkének mindenféle neme:
Mindezek a módi nimfa teremtvényi,
S a kipallérozott hívság leleményi.
Ő a találója Auszugnak, kontónak,
Ő oka számtalan konfiskációnak,
Ő teremt a főldön galánt szegényeket,
Donna Olimpiát, báró von Nichtseket,[80]
Ő az, ki lelkezdvén sokszor csak egy kényen
Henyélő stucceren, egy borbélylegényen;
Mindjárt sok grófocskák modernjéhez állnak,
Sőt a deákok is abban koledálnak.
Ő tette Párizst is e szép bolondságon
Királynévá hajban szinte fél világon.
E nagy nimfa által a dáma felkapja,
Hogy csak patyolatja légyen vagy kalapja,
Hogy az asszonyok is lyánfővel járjanak,
S még a falukon is erre rászokjanak. –
Légyetek hát jövő fársángig békével,
S elégedjetek meg Vénus végzésével."

Ezt mondván, nyájason mosolyga feléjek
S éltető örömöt lehelle beléjek.
A gráciák pedig, óldott övezettel,
Reájok pillantván édes tekintettel.
A kellemességnek s élvény[81] ifjúságnak
Hajnalló felhőjén a hintóhoz hágnak,
S annak zsámolyánál így szólla Thália,
Thália, a közttök legdelibb grácia:
"Szépek! ajándékot tőlünk is végyetek,
Hogy e jeles napról megemlékezzetek.
Termetetek deli, orcátok kellemes,
Szívetek érzékeny, és elmétek nemes,
Szemetek tűz légyen, rózsa ajakotok,
Hulló hó kebletek, muskotály csókotok;
Vén, komor, formátlan ne légyen köztetek:
Egyszóval mihozzánk hasonlók légyetek."

E szókra a felhő őket béteríté,
Tetszetes ifjakká tevé s megszépíté.
Ezért olly gyönyörűk a Somogy dámái,
Mert ők a gráciák igaz kópiái.

Dorottya leveté a vénség szőnyegét,
Mint a kígyó szokta téli lebernyegét.[82]
Bételének gyenge hússal agg ráncai,
Kinövének mind a harminckét fogai,
Felderűlt ajakán friss rózsák nyitának,
Szemein idegen lángok lobbanának,
Ősz haja töndöklő bársonnyá barnúlna;
Szíve benn repesett, teste megújjúlna:
Egyszóval belőle – csudáltam magam is –
Delibb dáma válék, mintsem Szemiramis.
Kerekded fara is úgy domboroda ki,
Mintha birsalmából harapták vólna ki.

De már a lángok is éppen látszatának,
Mellyeket az égi lovak fúvallának;
Szikrádzott a napnak rúdja a főld felett,
Tűzbe, lángba borúlt az egész napkelet.
Eltűnvén a halvány hajnalcsillag szinte:
Népének Citére elkészűlőt inte;
Fel is kerekedvén hattyú hintajába,
Fénybe hagyott mindent és ámbróziába. –
De Ámor, a szép fény s illat közepéből,
Kiválasztván egypár nyilat a tegzéből,
Ráteszi keményen elhúzott íjjára –
S ellövi Oporra s a szép Dorottyára.
Dorottya Oporral mindjárt kezet csapott:
Levágatta tulkát, s hívatta a papot.

Jegyzetek

Az istenek osztozása

[1] Bankót

[2] Pokolba

[3] Széna

[4] Szamár-áll

Homerus Batrachomiomachiája vagy a Béka és egér-harc

[1] Körmös hal, azaz: béka

[2] Bon jour! franciául van, olvasd: bon zsúr; ezt teszi: jó napot

[3] Haereditario jure, azaz: örökös jussal

[4] Im-Hoff, régente híres könyvnyomtató volt Bazileában

[5] Kalandozó, azaz: Kalendáriom

[6] Donna, főbbrangú asszonyság vagy dáma

[7] Pánizálnak, azaz: kenyereznek, esznek

[8] Monsieur, olvasd: Mosziő Ölyv, azaz: Ölyv úr

[9] Madame, asszonyság

[10] Festung, vár

[11] Stratagema, hadi fortély

[12] Nationalis industria, nemzeti szorgalmatosság, munkásság

[13] Sehol sincs, annyit tesz mint: ahhozképest semmi sem; vagy: elbújhat előtte; nem is hasonlítható ehhez sat.

[14] Az öreg Anchisest Aeneas, a fia, Trója elpusztúlásakor a hátán vitte ki az égő városból

[15] Trager, így nevezik a nagy városokban a teherhordásból élő embereket, akik a felvállalt terhet többnyire a hátakon viszik

[16] Jubilate! Ihj, haj!

[17] Delicate, kedvére

[18] Mord! Rettung! Gyilkos! segéljetek!

[19] Ebek harmincadjától. Némely kézírásban így van, Ebes. Mindegy. Amúgy közönségesebb, így eredetiképpen jobb. Wolfsthalt Pozsonyon túl régenten Ebesfalvának és Ebesnek is hívták. Innen vehette az a szólás formája eredetét.

[20] Elpatkolni, elveszni, meghalni

[21] Rock, bő kaput, kabát

[22] Jus gentium, népek vagy nemzetek jussa

[23] Captiválni, fogságra tenni

[24] Kron-Prinz, koronaörökös herceg

[25] Kannibáloknak neveztetnek a karaibi szigetek vad lakosai, akik elfogott ellenségeiket megeszik. Kacik v. Kadzik, vezér

[26] Bellica cassa, s az armamentarium, a hadi cassa és a fegyvertár

[27] Concredálják, rábízzák

[28] Contrahálja, öszvehúzza

[29] In anxió, nagy szorongattatásban

[30] Ambassadeur, főrangú követ, főkövet

[31] Clubb, öszveszövetkezett társaság

[32] Vigeála, virágzott, volt szokásban

[33] Champagne, város és egész kerület Franciaországban, ahol a híres sámpányi borok teremnek

[34] Serbedli, serbli, a magyarnak nincs, és így neve sincs. Hagyjuk meg hát serblinek ezt az éjjeli edényt

[35] Amit itt a Jupiter szájából hallunk, meg ne ütközz rajta, jámbor magyar olvasó. Azt mondhatja ő az ő egében, amit akar… az ő szemei már igen elgyengűlvén, újságot is alig olvas, nem hogy egyebet. Az ilyeneket kétségkívűl a nagyobb assemblékba hallja kűlfőldön;… ott is elég Jupiterek s Merkuriuskák vannak, akik Hazánkról és Nemzetünkrűl így gondolkoznak. De engedjük meg ezeknek is ezt a kis járatlanságot a világ egy ilyen kis, eldugott Kanahánjába, nincs annak egyéb oka, hanem hogy minden affélének, ami honnyunkban történik, mindjárt dobot üttetni nem szeretünk; még távolabb vagyunk pedig attól, hogy azzal, amit magunkról és másokról tudunk, úgy kereskedni és kedveskedni szeretnénk, mint a tokaji s több más borainkkal.

[36] Slepp, úszó ruha, pávaköntös, pávafarkú köntös

[37] Báró de Grand; a francia nyelvben ez a de nemesi rang jele a nevek előtt, mint a németben a von és a magyarban az i helyett felvett y a nevek végén. Grand ezt teszi: Nagy, t.i. méltóságára, vitézségére nézve.

[38] Kröte, német szó, tesz varasbékát

[39] Grenouille, franciául van: olv. Grenuill, azaz béka

[40] Adieu, olv. adiő, franciául van, ezt teszi: isten hozzád!

[41] Nix, Nichts, semmi. Itt ennyit tesz: de abból semmi nem lesz

Miért ne innánk?

[1] Horatius. Carm. Lib. I. Od. 37.

Nagy Sámuelhez

[1] Láthatár, horizon. Péczeli

[2] Első rendű, első fényű, első nagyságú csillag. Stella primae magnitudinis. Astronom

[3] Az én barátom Péczelinek barátja volt

[4] Superbe delicatum

D[ebreceni] Magyar Psyche

[1] Psyché Cupido felesége. Lásd. Apul. Met. – Fulgent. – Montfaucon – la Fontaine.

[2] Nussberg. Sparge marite nuces! Virgil.

[3] Officina Ciceronis et Questiones Tusculanae.

[4] Fekete betűk a fejér papiroson, a levélben.

[5] Landau, ou la Mort!

[6] A Louvre-palotával általellenbe van a Telegráf. Lásd Detsyt

[7] Találós mese. Fejtse meg, aki Oedipus!

[8] La Tour egy ausztriai nevezetes generális: de itt másra van célozás

[9] Az itt megnevezett helyek, az Ázsiából, Afrika alatt, Amerika napkeleti részén egész Angliáig ilyen renddel vagynak helyheztetve, amint ezeket a mappába meg lehet látni

[10] The Paplan anglus kikötőhely, amint a neve is mutatja

[11] Tunc pauper cornua sumit. Horác

[12] Lacryma Christi egy az Európának legnevezetesebb s a nagy asztaloknak legdrágább borai közzűl. Terem Neapolisba. Lásd a butelliákat

[13] Magyar újságok

[14] Még nincs a bibliotékába. Jó volna egy naturalis collectiót csinálni. Lennénk én procurátora -

[15] Noctis Meridies. Catachresis! Lásd Feyert

[16] Orosz birodalom. Eros. Szerelem. Lásd Anakreon Erósi Statisticáját

[17] Herceg Amorov, mint Suvarov

[18] Éppen mikor ezeket írtuk, akkor érkezett a F. Udvari Cancelláriáról egy sárga zsinóros kurir gyalog, jelentvén, hogy az említett lengyel contrallor minden muzsikai chorusával együtt elérkezett. És így futurum in perfecto debet poni, iuxta syntaxin Hebraicam. Lásd Schroedert!

[19] L. B. Ez most nem azt teszi, hogy Lector Benevole, vagy Loco Sigilli: hanem teszi azt, amit kívánok, hogy valaki kitaláljon. Én adtam lumentet. – Az eskető volt Tiszt. Lévai Bálint uram; most már találja ki valaki!

[20] Ezt az utópiai újságot egy jó barátunk közlötte velünk. Benne, amint látszik, van célozás azon nevezetes cívódásra, mely itt ezelőtt egynehány esztendőkkel hazánkban is felfordúlt: Vajon az asszonyok, (azaz az embereknek fele része,) emberek-é, vagy nem? – Most legközelebb fog kijönni Bécsben Trattner betűivel ilyen matériájú könyv, mintegy nyolc vagy kilenc árkusban in 8vo. Németországba is jött ki legközelebb egy ilyen könyv, pro et contra, már negyedszer is kellett kiadni. Oly kapós az ilyen dibdábság! – – – Különben ezen helyiségekről lásd az Utópia mappáját. Norimb. Fol.

[21] J. B. Rousseau Francia poéta írt egy Morosophie nevű poemát. Más ettől J. J. Rousseau genevai civis

[22] Lásd alább a Bibliothékában. Vígjáték

[23] Én

[24] Lásd Maittaire Annal. Typogr.

[25] A jutalom a legnagyobb jutalom lesz, jó emlékezet s szívesség, nemcsak erre a félesztendőre, hanem egész életünk fél esztendeire is kell tenni. A K. K. Hof Lieb Amts Zeitungsexpedition. Pro Magyar Psyche

[26] Aetheris blandi vada navigantes Flore Paestano -

A levegő égben rózsa virágon úszkálván. Lásd Gessnert

[27] ld. 27. jegyzet

[28] Önti a nagy hasba. Bacchust nagy potrohos hassal festik

[29] Hébe. Az ifjúságnak istenasszonya: Uxor fingitur Juventutis

[30] Ardua, quae pulchra

[31] A poétának gondolatja szerint a kis Amor Polyphemus. Ezt vagy a nagy képzelődés csinálja, vagy a nescio!

[32] Rafnak munkái vagynak für Kinder, mint Geografia és Naturalis historia

[33] Juventius S.J. Auctorum Castrator ipse incastratus. Sok van ilyen!

[34] De csak két soros legyen ám a cadentia

A szeretet győzedelme a tanúltakon

[1] Az Esmeretlen magába, egy könyvvel

[2] A könyvet beteszi; gondolkodik, sétál

[3] Az Ámor óltára előtt áll, melyen szagos tüzet csinál

[4] Szerelmes interesse

[5] Amint a meghólt kótájából kitetszik, ez az ária azon Kártigáméra
van, mely így kezdődik: Nincs szebb vígság etc.

[6] A meghólt írásaiba volt egy kis cédula melyen a nóta vége eképpen volt:

Végre csak szolgálok szerelemnek,
Rabja leszek már egy kedves nemnek.
Érzem, óh Ámor, hatalmadat,
Tőlts nektárt szívem mély sebére.

[7] Ámor megrántja az óltárnál hátul az Esmeretlent. Egy kis pisztoly
a vállán

[8] Nephente, Homerus után egy olyan fű, amely borba tétetvén
vígasságot csinál. Ezzel élnek az istenek,

[9] Csajkos Morio formába, az Esmeretlennek ez mindenesse. Ez szereti
Katit. Azért tette azt ide a meghólt, hogy a nemtelen szerelemnek
festése annál szebb színt adjon a nemes szeretetnek. De nem
vihette végre szegény, váratlan halála miatt.

[10] Ámor üstökét meghúzza

[11] Az Esmeretlen örömébe ugratja Csajkost. Az bolond figurákat ejt ugrásába

[12] Itt a' vólt kicsinálva, hogy mit olvas, s hogy olvassa, s hogy logikáz belőle

[13] Elveti a könyvet

[14] Ez a levél. Érthetetlenül akart írni Csajkos, hogy annál derekabbnak lássa. Sok van ilyen a világba! Itt tovább nem lehetett olvasni a meghóltnak írását, mert holmi jegyzésekre volt írva; csak azt lehet belőle kihozni, hogy már itt Katit behívta. Beszélgettek együtt, s utóljára ezt énekelvén:

Currens de lepore

[1] Cs.-ba Lengyel József hét deákkal vett egy nyulat

[2] Az első ház előtt a tornácba függesztették ki

[3] A többi deákok ellopván, megették, aztán a bőrét szalmával kitömvén visszaakasztották

[4] Zilahi János, szolgák inspectora, veres ember

[5] Tóth Ferenc, igen barna deák

[6] Vas Pál nevű deák

[7] Cs. V. Mihály poeseos praeceptor, nagyorrú ember

[8] Jéger András rézműves, ki egy este egynéhány deákot megtámadott az utcán

[9] Csepűmadzagra volt felfüggesztve a nyúl

[10] Eszlári, Szent Anna utcai, nagy bajúszú kapus

[11] Senior collegii

[12] Himlőhelyes

[13] Szilasi harangozó

[14] Pető egy veres szabó a Collegium mellett

[15] Két cigányt ekkortájban megettek a farkasok

[16] Szamár

[17] Gróf Collorédo kabinetminiszter Bécsben!

Köszöntő

[1] Pethő

[2] Jenei

[3] Lukács

[4] Szikszai

Bálint napja

[1] Pázmándy Terézia

A nemes magyarságnak felűlésére

[1] A messéniak feltámadván a spártabéliek ellen, ezek az oraculumhoz folyamodtak, amely azt tanácsolta nékiek, hogy Athenaeből kérjenek vezért magoknak. Kértek is. Az athenaebeliek pedig csúfságból egy Tyrteus nevű sánta poétát kűldöttek nékiek. De aki egy buzdító versezetet mondván a katonák előtt, annyira fellobbantotta azokat, hogy megvervén a messéniakat, győzedelmet nyert, nem annyira kardjával, mint poézisával. A verse máig is megvan görög nyelven. Distichonokba van a munka öntve: amely vers nemét, minthogy a hexametere 6, a pentametere 5 lábból áll, még hajdan már sántának csúfolta a játszi Ovidius. – Tírtének a történetit bőven előadja Justinus

[2] Deákul akartam írni. De azt gondoltam meg, hogy nem római katonáknak, hanem magyar vitézeknek írok, akikben egy "rajta, ősi vitéz, magyar" s több efféle hazai szólás több benyomást csinál, mint minden latiumi eloquentia

[3] Az ütközetek után solennis örvendező pompát csináltak vitéz eleink, amely mintegy triumphus gyanánt szolgált. A vezér a kapitányoknak és vitézeknek ajándékokat osztogatott, és főldeket. Sőt a jó hírt megvivő is gazdagon kapott. Azután az egész tábor örömnapot tartott. Áldomást ittak. Ez a név még akkor nemcsak a kupecek borozására ruháztatott. Béla királynak nevetlen íródeákja miden nevezetes dolgaik után a kapitányoknak odaveti: Et biberunt magnum Áldumás

[4] Eteléről, vagy amint a külfőldi írók ejtik, Atilláról feljegyzi Priscus Rhetor, a konstáncinápolyi udvarnak Etelénél volt követje, hogy az ő asztala felett mindenkor poéták énekelték a scythiai vitézek tetteit, amelyre az ott ebédlő főbb hunnusok buzgottak s ittak

[5] Leventa, vagy magyarosabban Levente, egy olyan nemes ifjú vitézt jelentett eleinknél, aki akkortájba ment elsőben hadba, és akit ők előbb solenniter tettek meg vitéznek. Erről a vitézkötésről s a t. jeles jegyzéseket tesz fel professor Dugonics úr, magyar hazánknak méltó fia

[6] Atlas és Hercules egymást felváltva tartják az eget. Poétai mese

[7] A cupressus halotti és halálos fa volt a rómaiaknál

[8] Ausländische Spezerei, kivált deutsche

[9] Tátra Szepes, Mátra pedig Heves vármegyében eső szőrnyű hegy. És így ez annak délre esik. Amaz része a Magyarországot körűlkerítő nagy Karpatus, vagy magyarosan Beszkéd hegyeinek, a Mátra pedig ágazatja, amelynek vidékén laknak a palócok. – Ez az egész hasonlatosság van véve a Henriásból, de újonnan őltöztetve és megmagyarosítva. – – Különben pedig a jegyzésekben gyakorta esméretes dolgok is világosíttatnak. De ez nem a tudókért, hanem a más rendű olvasóknak kedvekért esett

[10] Dentumoger, azaz Dentmagyaroknak nevezték magokat régi eleink, a Béla notariusa szerint. Az a Dent micsoda ige ottan, én nem tudom. Megérdemelné a tudósok vizsgálását régi igaz nevünk!

[11] Tuhutum, Árpád után legnevezetesebb vezér. Ez foglalta el és ez bírta Erdélyországot. Ennek maradéka volt az a Gyula erdélyi fejedelem, akinek leánya volt Sarolt, szent István király anyja; és akitől István elvette Erdélyt. – Lehel is egy főfő vitéz volt. Anonymus, Turóczi

[12] Uszubú, Árpád vezérünknek vitéz hadnagya, aki a tótokat béjármolta. Amely történetet tréfásan hoz be professzor Dugonics az Etelkájában

[13] A magyaroknál kedves serkentés ez: ne légy különb, mint az apád, és ez a dicsérés is: apja fia!

[14] Gr. Nádasdy Ferenc, fővezér, kinél többet a burkus háborúba senki se tett, és aki az ő vitézségről híres familiáját újabb érdemekkel tetézte. Ő vette meg Schweidnizot, Boroszlót, s a t., a bavarusokat öszvetörte, a francot a Rénuson túl zaklatta, s a t. Utóljára horvátországi bánná lett. – Ez a nagylelkű hérós kedves szavajárása gyanánt tartotta ezt: vitéz barátom, rajta s a t. Esmérte ő a magyart, mert maga is a' volt! Többet is ért vele, mint száz "rekcunkerdáj"-jal. Egész históriát lehetne az ő életéről írni, csak hazánkfiai az ilyenekbe restecskék ne volnának. – Jeles sírverset készített e fő vitézünknek Faludi atya, nemzetünknek amaz édes poétája

[15] Ez a szó: nádor, vagy hosszabban nádorispány, tesz palatinust, de hol vette magát, megvallom, nem tudom. De én a Nándorfejérvár nevét örömest ettől húznám. Igazság szerint volna Görögfejérvár, Alba Graeca; de talám, minthogy a régi időktől fogva az ország kulcsa volt s fontos szerencséjű egy vár, a palatinusnak vagy nádornak fő vigyázása alá rendeltetett, mint hazánk legfőbb hadi vezérének. Innen ezt a végvárat a mindent hamar elnevező magyarok Nándorfejérvárának nevezhették. Ebből osztán a később időbe könnyen ronthatott a köznép szája Nándorfejérvárat, mint már ma Landorfejervárat

[16] A scythák s magyar eleink minden pogányok közt legtisztább vallásúak voltak. Valamint egyébbe, úgy ebbe is az ártatlan egyűgyűséget tartották. Egy istent hittek. És amidőn látták, hogy a több népeknek annyi és oly sokféle istenjek van: ők a magok egy istenét magyarok istenének nevezték, mint a zsidók Jákob, Izrael s a t. istenének. Ebbe bíztak és azt tartották, mint a zsidók is, hogy ez minden más nemzetet gyűlöl, őérettek pedig mindég kiáll a legkeményebb bosszúállásra. Ahonnan ha valakit meg akartak fenyegetni, ezt mondták: Várj rá, megvér még a magyarok istene, megemlegeted, vagy megkeserűlöd a magyarok istenét, megtanítlak a magyarok istenére s a t. Ezt ők, hihető, a szomszéd bálványozóknak mennydörögték; de késő unokáiknál is mai napig szokásban maradt

[17] A Don vagy Tanais Európa és Ázsia közt a muszka főldön foly, a Rénus a német és belga tartományokon, az Arar Franciaországban

A gavallér

[1] Szeg a régi magyaroknál barnát vagy setétet jelentett, némely szólásokba nálunk is megmaradt. Erről is bőven Dugonics

[2] A régi felűlés módjáról ezt hagyta írásban Túróczi. – A kapitányoknak a kádár főbírónak kinevezések után azt is elvégezték eleink, hogy midőn valami közönséget illető dolog adja magát elő, vagy a népnek mind fel kell űlni: akkor egy véres szablyát hordozzanak el a honosok sátoraiban, s egy hírmondó ezt kiáltsa ki: Isten szava és az egész közönségnek parancsolatja, hogy kiki ez s ez helyen, fegyveresen, vagy amint tőle telik, megjelenjen a közönség tanácsának és rendelésének meghallására! Aki pedig ezt a parancsolatot általhágta, szolgaságra vettetett. Így lett sok ősi magyar jobbággyá. Mert azelőtt, mint atyafiak, mind egyenlőek voltanak. Méltó az egész helyet megolvasni, Chron. P. I. Cap. X. Örömest tettem volna több régiségi jegyzéseket is, de a hely is szűk, tudósabb hazafira is bízom

[3] Ez a hív szeretet és tiszta élet köz virtus volt régi magyar dámáinknál; ma is látszik valami nyoma

Marosvásárhelyi gondolatok

[1] Cosmopolita

[2] Éjszín tenger, Pontus Euxinus, – mind színére, mind nemére nézve

[3] Azaz: Dácusok

[4] Volga (v. Atil, Atel, Etel) és Jajk (II. Katalin és Pugacsev idejétől fogva Ural) vize körűl laknak a régi mogorok, magyarok

[5] Termés arany, termés kő: termés elme

[6] A mandsuk főldén vadássza a tigriseket a mandsu nemzetből való ckinai császár: legvégső főld a napkeleten

[7] Azaz: napnyugat felé

[8] A potosi, átaljába perui kincseket Spanyolország nyeli el; mikor az anglusok az ezüst-flottát el nem csiperítik

[9] A Moldvában lakó törzsökös magyarok így nevezik magokat; ezekhez járúlnak még az újabb időkben egyszer-másszor kivándorolt magyar és székely famíliák, a Besszarábiában, Krimeában és Új-szerviában lakó régibb és ujabb magyarok

Óh, szegény országunk

[1] A Sólyom régente Magyarország címere volt

A szépség ereje a bajnoki szíven

[1] A miskolci s több magyar nektárt termő hegyek alján fekszik Zsolca, a Sajó vize mellett

[2] Zsolcán lakik üres napjaiban mélt. vajai báró Vay Miklós ő nagysága, cs. k. ingenieur kapitány, 1797-ben a szabolcsi insurgens ns. seregnek óbestere, most a debreceni és vidékebéli salétromfőző helyeknek birtokossa

[3] Hébe az ifjúság istenasszonya, ki az istenek asztalán adogatja fel a halhatatlanító nektárt és ambróziát

[4] A görög elmének szép találmányja a Vénus övedzője, szépen leírja Tasso is, mikkel piperézte fel Vénus quel cinto, de quello ella avea il bel fianco succinto

[5] T. n. v. roffi Borbély Gábor úr, becsűletből nyugvó cs. k. kapitány. Itten mint vőlegény

[6] Mélt. vajai Vay József úr, cs. k. tanácsos, ezelőtt a fels. Helytartó-tanács tanácsossa, most a fő t. Tiszamellyéki Superintendenciának és a ns. sárospataki Ref. Kolléigomnak fő kurátora

[7] Atticus, római főember, az akkori világ legnagyobb embereinek s a tudományoknak barátja. Egy házi hérós. Midőn az ő élete leírását olvassuk, alig hihetjük, hogy ő ember volt íly gyarló, ily Hobbes ideájához szító ember, mint a mi világunk fiai

[8] T. n. vajai Vay Jeanette (olv. Zsanét, magyarosan Johanka), a mélt. cons. úr kisasszonya s a kapitány úr mátkája

[9] T. n. n. és v. pankotai Jósa Gábor úr, aranysarkantyús vitéz, több t. vármegyék táblaűlője, Tiszafüreden

[10] Két esztendőnél tovább várakozni csak egy Borbély tud, s csak egy Zsanét érdemli azt

[11] Mann und Weib, und Weib und Mann
Gränzen an die Gottheit an.
Die Zauberflőte

[12] Mélt. bocsári Motsáry Erzsébet asszonyság, a mélt. cons. úrnak hitvese

[13] Holberg elmés jegyzése, hogy a régi rómaiak feleségeiknek szolgálván, mind e világon uralkodtak: a mai olaszok azokon uralkodván, rabjai sok nemzeteknek

A palatinusné halálára

[1] Az áloé egy fejedelmi virága a fejedelmi kerteknek; mihelyt elvirágzik és magzik, azonnal meghal

Főtiszteletű és méltóságos pókatelki Kondé Miklós őnagyságának tiszteletére

[1] Debrecenből, az én hazámból, a Hágó meredek hegyén menni a nagyváradi gyűlésekre

[2] Itt a muzsikaszerszámok természeti hangját akartam követni s a magyar nyelv hármonicusságát megmutatni

[3] Az orgona

[4] Mint ez a váradit

Gróf Széchényi Ferencnének

[1] Kösöntyű: Monile, Torques, Armband, Halsband, Aranylánc, Karkötő, Nyakbavaló. Régi magyar szó

Mélt. gróf Festetics György ő nagyságára

[1] Akik valamely tartománnyal jól tettek, annak indigesz (vagyis honi) istenévé lettek, mint Osiris, Fannus, Aeneas sat. Lásd Virg. Aen. L. XII. V. 794. 795.

[2] Ciana, búzavirág. De az ilyen öszverakott nevek nem jól jövén ki a poétai ízléssel, megtartottam a gyönyörűen hangzó görög szózatot

[3] Értem a Muraközt, ahol teremnek a kereskedésben Insulaner név alatt menő, igen becses borok

[4] Hajdúknak nevezték a magyarok átaljában a gyalogkatonákat

[5] Béla névtelen íródeákjánál: Septem principales personae, qui Hetumoger vocantur. Álmos vezér maga hat fő társaival, akikkel jött vala ki Scythiából, a Tátur vagy Karpatus bércein keresztül, Per montes Hovos

[6] Láthatni ezt a Botond históriáját az említett iródeák könyvében, a Mándi úr fordításában

[7] Jegyzés nélkül is érthetni, hogy itt m. báró Vay Miklós ő nagyságára van a célozás; ki a hadi tudományoknak bővebb tanúlására a fels. rendelésekhez képest Franciaországot és Angliát öszvelakta

[8] Ama tengeri módú gályával, mely a Balaton zajait neveti

[9] Görög neve Jupiternek, Égis pedig a Minerva medúzás paizzsa, melyre aki nézett, kővé változott

[10] A bárdusok valának a celta, gallus sat. népeknek poétáik, kik isteneikről, eleiknek vitéz tetteikről s egyéb nemzeti dolgokról énekeltek

[11] Célozás van a N. M. Gróf Széchényi Ferenc ő excell. által fundáltatott nemzeti könyvtárra. Ebből az okból jön elő odaalább a Mátyás király emlékezete is

A szélhez

[1] Kis Balatonnak nevezem a Fertő tavát, mivel ezt a nevet nemigen aestheticához valónak tartom: Ez okból teszek odaalább helyette Nizidert

[2] Jún. 11-ik napján esett a tűz, egy szegény öreg özvegyasszonynak házáról, Debrecenben

[3] Ekkor megégett a Nagytemplom is, mely 1564. eszt. megégvén, 64 eszt. állott a fala pusztán. Ez egy jeles példája a góthusi építés módjának, és eredete elvész a Debrecen és Magyarország históriájában

[4] Sérafi, jobb mint Serafimi, tudják a zsidó nyelvhez értők

5 Itt a népes ref. collegium értetődik, mely az említett nagy égésben szintúgy a lángok zsákmánya leve

[6] A számkivetett Ovidius háza egybe volt ragasztva a Capitoliummal, lásd a kesergését, Trist. I. El. 3. v. 29-34. Az én hajlékom is közel volt a Nagytemplomhoz és szomszédjában a Collegiumnak

[7] Ez a rózsalugas, ez a fülemile és ez a poétizálás nem költeményes gondolat, hanem természet után van festve

[8] Pieri, azaz Múzsa, Horatius után:
O testudinis aureae
Dulcem quae strepitum, Pieri! temperas.

[9] Gangesi, azaz napkeleti nyájas szellők, amelyek a sz. Mihály nyarát oly édessé teszik; amikor ez az óda is készűlt. Veszta a főld, vagy a természet

[10] Azaz Bacchus. Liber pater. Ikva Cenk alatt foly

[11] Célozás van a cenki bíró köszöntésére a nép nevében. Lásd a M. Hírmondó Nro. 38. Told.

[12] Az Uránia, vagy mennyei Vénus a lelkek és elmék szeretetének volt istenasszonya, minden testi gerjedezés nélkűl: az amathusi pedig a két nem között való testi, de mégis törvényes szerelemnek. A páfusi Vénusnak a fajtalanok áldoztak

[13] Én ezt a tiszteletet olyan jussal adhatom, mint Horatius a magáét. L. I. Od. 1. v. 2. és 11. Od., 17. v. 2., 3.

[14] Említem a M. Gróf Széchényi Lajos és Battyáni Miklós őnagyságok menyegzőit

Budai Ferencre, halála után

[1] Megboldogúlt t. t. Budai Ferenc úr a régi magyar nagy embereknek életét és tetteit leírta a b c szerént azon könyvében, melyet a kólikából hirtelen történt halála miatt ki nem adhatván, tudós testvérje, t. t. Budai Ézsajás úr, a históriának és literaturának Debrecenben professora, fog a tanúlt világgal maholnap közleni. Erre a munkára amilyen nagy szükségünk volt, olyan nagy hálával tartozunk mind a megboldogúlt szerzőnek, mind az azt világra bocsátandó professor úrnak

[2] Budai Ferenc úr volt a deák tudományokban, különösen pedig a magyar történetekben meghálálhatatlan tanítóm közönségesen: valamint prof. Budai Ézsajás úr magánosan a poézisban. Ezzel dicsekedni országosan is szerencsémnek tartom

Dorottya vagyis a dámák diadalma a fársángon

[1] Mert hiszen asszonyi szív rejtőzik bennetek, ifjak:

S férfiszívű ez a szűz.

[2] Tündérrege, szép rézmetszetű címlappal.

[3] CARNEVÁL (Carnaval, Carnoval) olasz szó; tészi azokat a nagy fársángi maskarás bálokat s múlatságokat, amellyeket az olaszországi nagy városokban, kivált Velencében szoktak tartani. Tesz átaljában csak fársángot is. – Itt személynek vétetődik.

[4] HÁT FÉRHET ILLY HARAG s a többi, Virgilnál: Tantaene animis coelistibus irae? [Hát íly harag élhet az égi szivekben? Vergilius: Aeneis I. 11.]

[5] A FRIZÉROZÓ VASAT, mint sok olvasó nálam is jobban tudja, elébb holmi hányt-vetett papiroson próbálják meg, hogy nem éget-é nagyon? Ez is elég szerencséje sok szegény verseskönyvnek.

[6] A tekintetes LENGYEL familia Tótiról, TÓTI pedig az említett familiáról nevezi magát, Somogy vármegyében.

[7] Ez a NAGYBAJOM Somogynak közepén esik, sok urak lakják, kivált lakták ezelőtt. Az odavaló víg társaságokról láss egy tréfás megjegyzést KORABINSZKY: Lexikon von Ungarn Articulus NAGYBAJOM.

[8] KAPOSMÉRŐ, ahonnan nevezi magát a tekintetes Mérey familia, fekszik Kaposvárhoz félórányira.

[9] MONGOLFIER nevű francia találta fel Párisban 1783. a levegőégbeli hajót, mellyen azólta Blanchard úr, kiről az alábbi versekben szó lesz, sok ízben produkált, nevezetesen Bécsben is. – Olvashatni erről a híres makhináról a tiszteletes FÁBIÁN úr köznép számára kiadott magyar Physicájában [Veszprém 1803. n. 8.] a 75-77. lap.

[10] Ez a TROMPŐZ, franciáúl trompeuse, magyarúl csali ruha, ollyan patyolatdomb, amellyet kebleikre az ollyan dámák tesznek, akiknek nincs ott mit mutatni. Azt tartom, helyesen! – De, idővel, a módiból ollyan fiatal és ép gráciák is felrakták, akiknek van mit mutatni. Már ez nem szinte olly helyesen!

[11] PÉTERVÁRA, Petersburg, Petropolis, az orosz császár lakvárosa, ahol pompás szánkázások tartatnak. Péterváradját hibásan hívják sokan Pétervárának. Ennek igaz neve Péter várad, Peterwardein, Petrováradinum.

[12] ÖT szolgabirói JÁRÁSAI Somogy vármegyének ezek: kaposi, marcali, igali, szigeti és babócsai.

[13] ASSEMBLÉ, átaljában gyűlés, gyűlekezet; különösen múlató társaság a nagy városokban s udvarokban.

[14] PHOSPHORUS, magyarúl hajnalcsillag. Ez ama szép Vénus planéta, melly mikor estve jár fel, Hesperusnak, esthajnalcsillagnak mondatik.

[15] CIPRIS nevet is visel Vénus, a Ciprus szigetéről.

[16] SZENGELLÉRI BORS. Azzal tartja az egyűgyű nép, hogy a vén banyák éjszakánként megnyergelvén az embereket, a Szent Gellért hegyére járnak rajtok borsért.

[17] LÚDGÉGE névvel nevezik a Duna két mellyékén a tésztának azt a nemét, amellyet a Tisza körűl csigának hívnak. Ezt orsó hegyével kanyarítják meg egy kivőlgyelt vagy kibarázdolt deszkácskán, faluhelyett pedig a szövőbordán.

[18] GILVA, gomba neme, melly rothadásnak indult gyertyán-, bikk- és sziltörzsökökön pezsdűl ki.

[19] A TOPONÁRI ZSIDÓK nevezetes muzsikusok Toponár nevű mezővárosában Somogy vármegyének, melly a tekintetes Festetics familiának uradalma, s Kaposvártól nem messze esik.

[20] WITZ német szó, jelent elmésséget, hírtelen találó észt, s azt is, amit a franciáknál a bon-mot tészen, t. i. elmés mondást vagy erre ejtett találmányos feleletet. Mátyás királyt úgy adják elő mind a históriák mind a regék, hogy a bon-móknak barátja vólt, s maga is szerencsés volt azokban: de az illyen bonmós lelket minden valóságos nagy emberekben feltaláljuk az egész világ históriáján keresztül.

[21] LIBER ATYÁNK, azaz: Bakhus, COMUS pedig a vendégségnek hajdani istene.

[22] KUPA HERCEG nagy és nevezetes fejedelem volt a Somogyságon, Szent István király idejében.

[23] ZÁKÁNY, nevezetes helység Somogy vármegyében, nem messze a Drávától; tartozik a méltóságos gróf Széchényi familia uradalmához. Borai híresek és kelendők.

[24] CALEPINUS Ambrus augusztiniánus barát vólt a XV-ik században, egy nagy deák dictionariumot írt, mellyhez idővel 9-10 nyelven való magyarázatokat adtak s a felsőbb időkben híres munka vólt a tudósoknál. Most is hasznavehető. Van némelly kiadásában magyar nyelv is mellette. – Született ez az ember Calepióban, Bergamo városa mellett és a nevet hazájáról vette.

[25] ETUIS, francia szó, átaljában minden tokot tesz, amiben sok darab holmi tartatik; különössen pedig, és itt, jelenti azt a kis cifra tokot a dámáknál, amelyben apró kés, tűkör, pugilláris, szagos üveg etc. vagyon.

[26] Stanislaus DUBRANOWSKY mátémátikus és kalendárjomcsináló vólt a XVIII. században.

[27] RIDEG annyit tesz, mint egyedűl való, magános, p. o. rideg fa, rideg marha, rideg legény s a többi.

[28] AVAR, azaz: lábán maradt, száraz gyepfű.

[29] AUSZPRUG, vagy Ausbruch néven ejti és issza a német a magyarok asszúszőllőborát.

[30] AZ ETÉZIÁK kánikula idején lengedező szelek.

[31] A GARABONCÁS DEÁK felől az a mese van népünknél, hogy sárkányon jár és a forgószelet ő támasztja, kivált ha, ahol rongyos köpenyegjében kéreget, tejet és kását nem adnak néki.

[32] SPRINGER német szó, magyarúl ugrás, egyik tiszt a sakkjátékban. – A községnél a neve kutya, nem jobb és csinosabb neve volna-é lovas vagy huszár, minthogy franciáúl is chevalier?

[33] MIKOR FŐISPÁNUNK BÉŰLVÉN SZÉKÉBE, A LEGELSŐ TÁNCOT MAGYARON KEZDETTE… Amire itt célozás van, valósággal megesett a nagyméltóságú gróf Széchényi Ferenc ő excellentiájának főispáni béiktatásakor, 4. jul. 1798.

[34]   Az igaz MAGYAR TÁNC, a lassú verbunkos, amit bóldog emlékezetű eleink, kik a nemzeti dolgokat korcsosodó unokáiknál jobban kedvelték, szebb és méltóbb kifejezéssel nemeses táncnak neveztek. A mi hiú, szapora és rendetlen táncunk, mellyben asszonyszeméllyek is ugrándoznak, ölelkeznek, keringenek, s kiki magáért és párjáért táncol, egész formájával megmutatja, hogy tót eredetű, az ázsiai gravitással és méltósággal átaljában ellenkezik; ezt én a nép után nevezem kuferces táncnak. – Ilyen megkülömböztetéssel, reménylem, megesmérik az olvasók a magyar tánc felől tett ítéletemnek igaz vóltát. Az illyen táncról tették a kűlföldiek is azt a sok jeles megjegyzést. Mikor a francia háború idején sok ánglus nagy emberek lakának vala Bécsben, egy ánglus az ott lévő magyarok táncában háromszáz figurát számlált meg. Ezt produkálni s hideg vérrel felszámlálni – csak ánglustól és magyartól telik. Jusson eszedbe, édes magyarom! a halhatatlan Kaunitznak ama mondása, hogy nemzeti karaktere csak az ánglusnak és a magyarnak van: s érezvén jobban-jobban nemzeti méltóságodat – becsűld meg még az aprókban is magadat!

[35] PASZIT, vagy paszita, túl a Dunán a keresztelőkori vendégség.

[36] BANYA-POSZ néven esméri a nép némelly helyeken a pöfeteget. Lycoperdon Bovista, Linné.

[37] ÉRIS, görög szó; itten az egyenetlenség és visszavonás istenasszonyát jelenti.

[38] KRÁFLI, magyarúl fánk és olasz tészta.

[39] FLORENTINA; TÜNDÉR ILONA. – Ezek a régi öregeknek s a mai községnek esméretes rományjaik, vagy istóriáik, mellyeket a szűrboltokban árúlnak a tót bibliopólák.

[40] TŐKÉT VONNI. – Szokásban vagyon sok helyeken, hogy mikor a fársáng elmúlik, a meg nem házasodott ifjakkal és férjhez nem ment leányokkal valamelly darab fát vagy tőkét nevetségnek okáért megemeltetnek, vagy egy helyről más helyre vitetnek. A csínosabbak az ollyan személynek zsebjébe egy kis forgácsot, szilánkot vagy zsindelyt tesznek, sőt affélét levelekbe s cédulákba is zárnak. Illyenkor a' csinál legtöbb nevetséget, hogy a furcsa emberek miképpen fortélyoskodnak, hogy vigyáznak magokra, s hogy szedődnek rá s a többi.

[41] AUGSPURGI LÁNCOK. – Ollyan finom, apró láncocskát csinálnak az augspurgi mesteremberek, hogy azzal a balha lábát is megköthetni, s ha a balha ugrik, utána rándúl. – Az árra egy láncocskának csak 15 kr.

[42] HÁROM-KÉPŰ HECATÉ. A régi mesék szerént azonegy istenasszony az égen Luna vagy a hóld, a földön Diánna vagy a vadászatnak istenasszonya, a pokolban vagy a hóltak alsó világában Proserpina, akinek, mint minden odavaló isteneknek, fekete marhákkal áldoztak. VIRGILIUS említi a Tergeminam Hecaten tria Virginis ora Dianae [hármas arcu szűz Diána], és HORATIUS a Diva triformis-t [háromalakú istennő]: mert három fejjel festették; közbűl állott a leányfő, jobbról a lófő, balról pedig a kutyafő.

[43] A MENNYDÖRGÉST jó isteni jelnek tartották a rómaiak, ha BALFELŰL talált imádságokra vagy áldozások idején hallatódni. Erre van itt a célozás; valamint több régi pogány ceremóniákra, kivált amellyek a rómaiaknál megvóltak: de mindazokat bajos vólna illyen szűk helyen eléggé megmagyarázni az azokban járatlanoknak. – Virgiliusnál, Aeneis Liber II. versus 693. az Anchises imádságára… Intonuit laevum [mennydörgött balról].

[44] GENERAL EN CHEF a legfővebb vezére egy sok ezerből álló fegyveres seregnek, akitől függnek osztán minden osztályos generálisok.

[45] GUVERNÁNTNÉ, franciáúl gouvernante, a nagy házaknál a gyermekeket nevelő s az azoknak gondját viselő asszonyszemély.

[46] AVANTGARDE, elősereg, előre indított vagy az ütközet elejére állított kisebb sereg.

[47] NYÍLJ MEG MOST! HELIKON! s a többi. Mikor Virgilius a háborúra felkőlt itáliai vitézeket elő kezdené számlálni, így kiált fel egész enthusiasmussal [Aeneis Liber VII. versus 641-646.]:

Pandite nunc Helicona, Deae cantusque movete,

Qui bello exciti reges, quae quemque secutae

Complerint campos acies; quibus Itala jam tum

Floruerit terra alma viris, quibus arserit armis.

Et meministis enim, Divae, et memorare potestis:

Ad nos vix tenuis famae perlabitur aura.

[Nyílj meg most, Helikon: kezdjétek dallani, Múzsák,

Harcra milyen vezetők keltek, ki mögött a mezőt míly

Sor töltötte be, míly hősökkel volt viruló a

Drága Itália már akkor, s fényt fegyvere hogy szórt.

Mert hiszen ismeritek s el tudjátok ti sorolni:

Hozzánk csak valamely kisded szele vert el a hírnek.]

[48] GENERAL EN CHEF a legfővebb vezére egy sok ezerből álló fegyveres seregnek, akitől függnek osztán minden osztályos generálisok.

[49] GUVERNÁNTNÉ, franciáúl gouvernante, a nagy házaknál a gyermekeket nevelő s az azoknak gondját viselő asszonyszemély.

[50] AVANTGARDE, elősereg, előre indított vagy az ütközet elejére állított kisebb sereg.

[51] HARNÁDEL s a többi. – Nadel német szó, magyarúl tűt tészen. Egyszer egy német technologicus könyvben a tűnek huszonkét nemét olvastam meg; pedig sem a hájvarró, sem a bornyomózsák varró, sem még inkább a bocskorfűző tű nem vala meg benne.

[52] FRINGIA. – Ezt a szót a kardvasakra szokták felütni, annak jóságának jeléűl és bizonyságáúl.

[53] Spanyol SOROMPÓnak nevezik a hadi mesterségben azokat a hegyes, vasazott karókból készített és forgatható palánkokat, mellyeket a gyalogság elibe szoktak hányni, hogy a lovas nép el ne gázolhassa azt. Németül spanische Reiter.

[54] MINŐRÖK a tábornál azok, kik minát ásnak, vagyis akik a puskaport földlyukakba rejtvén, azzal az ellenséget vagy annak valamelly épűletjét felvettetik.

[55] CERUSSA, tesz fejér festéket, fejér kendőzőtt; miniom pedig egy neme a piros festéknek. A jóféle orcafestő piros színnek a neve carmin.

[56] TOALET, toilette, teszen franciáúl asztalkát, különösen pedig asszonyi ékesgetésre készűlt kis fiókos asztalt; KURTIZÁN, courtisan, udvari ember, hízelkedő, dámák körűl hívalkodó; COQUETTE, tetszeni kívánó, színes, mézes-mázos beszédű, szerelemhez értő dáma s a többi.

[57] CARRÉ tesz itten különösen négy szegeletre álló s egy bizonyos helyet békerítő katonacsoportot.

[58] SCHREIBKALENDERNEK vagy írókalendárjomnak hívják a németek a negyedrétű árkusra nyomtatott kalendárjomot.

[59] EDDIG MINDEN NAGYOK ÜRESSEN BOCSÁTÁK. – Ha mások ezt mondják, nem jól mondják: mert példának okáért nagyméltóságú gróf Széchényi Ferenc ő excellentiája egy presentben is 100 rf., a grófnő ő excellentiája egy ódámért külön 50 rf., ismét méltóságos Gr. Festetics György ő nagysága a hadi oskoláról írott ódámért 100 rf., más ízben 25 rf., ismét 30 rf., ismét 40 rf. méltóságos gróf Erdődi Zsigmondné ő nagysága 5 vagy 6 sor versemért 12 aranyat, tekintetes nemes Fráter István úr 50 rf. adtak, hogy most másokat ne említsek. Méltatlan panasz az, hogy nemzetünkben Maecenások nincsenek; vagynak igen is, csak az íróink vagy importunusok ne légyenek, vagy sordidusok. -

Principibus placuisse viris, non ultima laus est.

HORATIUS

[Mert nem utolsó dísz, odafent ha tetszik a munkánk.

Horatius: Epistolae I. 17.35.]

[60] LENCSEN egy puszta Somogyban, Nagybajom mellett.

[61] A BUFFÁN, magyarúl far-dagály, talám a módinak minden bolondsági között legképtelenebb bolondság vala! Ez már kiment a szokásból; de a MOPSZOK vagy a dámáknak ölbeli kis kutyáik mégis a gráciák szolgálatjában vagynak.

[62] CASTRUM DOLORIS nevet visel a nagy emberek halálára felállíttatni szokott gyászalkotmány, mellyben a meghóltnak érdemei szoktak példázatokban előadódni.

[63] PÁZSI, franciául page, ollyan nemes gyerkőc, akit a nagyobb udvaroknál nevelnek.

[64] PÁMPÁM nevű pudlija vólt Somogyban egy uraságnak, kinek házánál esméretségben vóltam. Furcsa kutya vólt!

Fies nobilium tu quoque PUDLIUM,

Me dicente. – – –

HORATIUS

[Megzengtek, s a neved majd a nemes kutyák közt él…]

[65] A KALAMAJKA egy szőrből való fényes materia, mellyet kivált régi magyarjaink mentebéllésnek viseltek.

[66] EGY NIMFA, KIT VIRGIL s a többi. Lásd Aeneis Liber IV. versus 174. sqq.

[67] Hogy a literatúrában még a rozsólisos butellára is kell citálni. Vide sic:

Rosolio di aqua d'oro, all'insequa della

Fenice in Bologna.

MICHAEL KOZMA. FAMA VOLAT.

- In Bologna: pedig Kozma Mihály, míg élt, budai rozsólisos görög vólt. -

[68] A NOVELLA, ZEITUNG, GAZETTA ÉS JOURNÁL mind olasz, francia és német nevei az újságleveleknek.

[69] SVALÍR vagy Svalje, franciáúl Chevalier, gavallér. Ritter, nemes vagy nemeskedő.

[70] KELETSŐ vagy napkeletső; keleti vagy napkeleti. Így ejtik ezt néhol magyar hazánkban, és ítéletem szerént nagyon helyesen. Valamint ezekből: túl, innen, vég, hátúl, elől vagy elő, utól, közép s a többi ezen szók jönnek: túlsó, innenső, végső, hátúlsó, első, utolsó, középső s a többi úgy nem tudom, mi okon lehetne kicsúfolni azon helységeket, amellyeknél szokásban vagyon az északsó, napkeletső, délső, napnyugotsó terminatió? Kivált hogy a só és ső suffixumok mindég helyet jelentő szóhoz ragasztódnak.

[71] FOSZFOR, görögül Phosphorus, deákúl Lucifer, magyarúl hajnalcsillag. Lásd az első könyvben.

[72] CITÉRE, görögűl Cythere, deákúl Vénus, a szerelem istenasszonya, ki hattyúkon jár.

[73] A HIÉNA egy kegyetlen állat, mellyet soha tökélletesen meg nem szelídithetni. Irtózva kell olvasni, amiket erről az állatról írnak az útazók és természetvizsgálók; aki magyar olvasóim közzűl a hiénáról keveset vagy éppen semmit sem tud, ne múlassa el megolvasni, amit RAFF után felőle beszéll tiszteletes FÁBIÁN József úr a Természeti históriának (Veszprém, 1799. n. 8.) 497. és 498. lapján.

[74] LAJHÁR, Főldi és Fábián elnevezések után az a minden állatok közt legtúnyább, legassúbb és legostobább négylábú állatocska, melly görögűl bradypus, deákúl ignavus vagy tardigradus, franciáúl paresseux, németül Faulthier, az amérikaiaknál pedig a maga sipitnya szavairól AI nevet visel. Minthogy ennek természetét is járatlan olvasóim magyar könyvből is megtanúlhatják, útasítom őket az említett Históriájára FÁBIÁN úrnak a 604-606. lap. Vessék egybe ezzel a FÖLDI jegyzését is, mellyet a Természeti Históriának (Pozsony. 1801. 8.) 55-dik lapján tészen, Blumenbach után. Megnézhetni Johann Friedrich BLUMENBACH'S Handbuch der Naturgeschichte. IV-te Auflage, Göttingen 1799. 8. Seite 72.

[75] A BALÉNA legnagyobb neme a cethalaknak, sőt a legnagyobb állat a mi főldünk kerekségén; mert 10-15 öl van a hosszasága, s általjában van a teste százannyi temérdekségű, mint a mi ökreinké. Terem az északi és déli Óceánuson; legjelesben pedig az északi pólus felé hajló, kietlen Grönlandiának környékén. – Ennek is egész formáját, természetét és fogása módját megolvashatni Főldinél 108. és 109. lap., hosszasabban pedig Fábián Raffjának 589. lapjától egészen az 599. lapig.

[76] Hogy a PLÁNTÁK is szaporodnak, s magvaikból hasonló fajtát tenyésztetnek, azt a paraszt ember is tudja. Hanem, hogy erre a tenyésztésre szintúgy a plántákban is hím és nőstény nemet állított elő a természet, mint az élő állatokban, azt már nem tudja minden ember. A régi bőlcsek valamennyicskére sajdították ezt a dolgot; de világosan és határozottan legelőször MILLINGHTON nevű ánglus írt a plántáknak nembeli külömbségekről. Ő pedig élt a XVII-dik század végén. – A növevények nemzőrészei a virágban vagynak. Itt az én verseimnek megértésére elég ennyit tudni; hosszabban ennek fejtegetésébe ilyen helyen nem bocsátkozhatom.

[77] A PÁLMA legelső és legszebb, nemesebb, pompásabb neme a plántáknak; a PENÉSZ pedig legutólsó s legsilányabb. Erről méltó lesz tanúlatlan olvasóimat a hely szűk vóltához képest megvilágosítani. Azt gondolja a természetet nem esmérő ember, hogy a penész csak valami rusnya por és pelyhes nyálkásság, melly a romlásnak és rothadásnak következése: holott mindaz, ami nekünk illyennek látszik, egynehány ezer apró plántákból öszvecsoportozott erdőcske, amellynek gyökerei, szárai, ágai, virági és magvai vagynak, s amellyet jó nagyító üvegen szemlélni kibeszélhetetlen gyönyörűség. Ha feketedni kezd, jele, hogy megérett, s már veszni tér. Többnyire hamar felnő (nyáron 1-2 óra alatt, ha nedvességet, meleget s rekedt levegőt kaphat), de némelly nemesi esztendőszámra is eltartnak. Van pedig, amint a természetírók számlálják, 15 faja, melly fajok közűl némellyiknek egyes szára van, némellyiknek ágas-bogas, hata tartós, kilence múlólag való. Nemi neve Linnénél mucor és tartozik a gombák rendjébe.

[78] SCHWARTZ Berchtoldot tartják a puskapor első feltalálójának – Európában. Élt ő a XIII-dik században: freyburgi fi volt és franciscanus barát.

[79] JUNO, amint Ovidius beszélli, magtalan lévén, Jupiter a maga fejében a fegyveres Minervát foganta, kit osztán a Vulkánus kalapáccsa szabadíta ki onnan. Ezen bámúlván Juno s hasonló páratlan nemzésre törekedvén, elindúlt az öreg Oceánhoz, hogy tőle tanácsot kérdjen afelől, mi móddal lehetne néki is férjfi nélkűl gyermeke. Ez útjában elfáradván, betér Flórához s közli véle szándékát. Flóra a kertjébe viszi őtet, egy VIRÁGOT mutat néki, amellyet ha csak újja végével érintene is, azonnal fogadna méhében. Úgy is lett: és Mársot szűlte, a hadak istenét. – Más alkalmatossággal, midőn Jupiter asztalánál vendégségben ülne, jól talált lakni mezei salátával, s azonnal megterhesedett. Ebből szűlte a hasonlíthatatlan szépségű Hébét, az ifjúság istenasszonyát s istenek pohárnoknéját. – Csudálatos kőltemény ez, holott a salátának vizes és hideg természete mind a két nemet meddővé teszi!

[80] DONNA OLYMPIA, egy nagy familiából való, de szegény és büszke spanyol úriasszony a HOLBERG egyik vígjátékába. BÁRÓ von NICHTS a németeknél ollyanforma szólás, mint magyarúl a Sohonnai vagy Semmiházy uraság.

[81] ÉLVÉNY, deákúl vivax, olaszúl, franciáúl vivace, németűl lebhaft. Ellenkező jelentésű azzal, hogy halovány, halvány. A deáknál ezek a grádusok vagynak: vivens, vivus, vividius, vivax; az olaszoknál szint ezek; a franciáknál vivant, viable, vif, vivace: a németnél lebend, lebendig, lebhaft. Nyelvünkben még eddig csak e két szót gyomroztuk: élő és eleven. Ha azt akarjuk, hogy jövendőben a tudományokban, muzsikában, képírásban előbb menjünk: sok szavakra s meghatározott értelműekre kell szert tennünk. Ama két régi szónkhoz hadd járúljon hát hozzá az élvény, melly ellen semmit az uj vóltán kívűl nem vethetni. Ha jól emlékezem, BENKŐ úr valahol illyenformát akar az élénk szóval kitenni. Nagyon hellyesen! valamint fél gyökértől félénk, úgy él gyökértől élénk jön. Ezt is adjuk a többihez, s nékünk is négy grádusú szavunk lesz az élet ideájára, mint az itt előhozott nemzeteknek. – Aki az új szókat nem tűrheti, mondjon le az új ideákról is. Elég tágas a Caspium homokpusztája! Ott életében nem hall egy új szót is!

[82] Amelly régi bőrét a kígyó tavasszal elveti, az felette vékony, halovány és lenge: a LEBERNYEG illyen ruhát jelent a magyaroknál; példának okáért a rongyos, kopott, vékony, szélszűrő köpönyeget lebernyegnek csúfoljuk. Deákúl és görögűl ez a kígyóhártya syphar és leberis, ahonnan az a példabeszéd is van: nudior leberide: nem jön-é hát ez a leberis magyar nyelven lebernyegnek?