##

## A jóslat.

| »Kettőnek aranyban ajándokot ád És drága szegélyzetű nyestkacagányt...« Czuczor: »Szondi.«

A tarka lámpákkal beaggatott főbejárat homlokzatáról hosszú, lófarkas zászlók lengtek alá, végükön aranyos félholdakkal, két oldalán pedig óriási termetű kurdok állottak őrt széles pallosokkal, hosszú, tölcséres puskákkal.
De azért a csarnokos bejárat tömve volt kolduló dervisekkel, keresztülutazó mekkai zarándokokkal, kiknek a főszakács egy csapat rabszolgával éppen juhhúst, rizskását és édes paprikát osztogatott, a miért aztán a legvénebb és legkócosabb zarándok rekedt, kornyikáló hangon megáldotta.
Az első terem, a legnagyobb király fényes elfogadó terme, most a csauszok őrszobájául szolgált. A remek falfestmények le vannak hántva, szegekkel átlyuggatva, török katonák fegyverei, bő, köpenyforma burnuszai és csákói függtek a szegeken.
Az őrség főtisztje, egy hosszú, fehér szakállú török mogorva hangon kérdezte, mi járatban vannak?
- Ez a derék keresztény nemes akarna a legkegyelmesebb pasával beszélni, felelt, mellén keresztbetett kezekkel s mély meghajlással Hiasszár,
- De hát édes bortól vagy ittas, avagy az eszed kezd visszafelé járni, hogy igazhívő létedre, a tulipán-ünnep estéjén hitetleneket mersz a pasa szine elé vezetni? horkant rá mérgesen a főtiszt.
A kérdésre most Kányavári sietett megfelelni:
- Igaz, hogy elkéstünk - de jöttömről a vitéz pasa értesülve vagyon. Fontos hireket hozok, azért hát csak jelents be, derék müderrisz!
- Igazíts a nyelveden, gyaur! Én nem vagyok müderrisz, hanem Musztafa ben Halil aga, a csauszok főparancsnoka, ha tudni akarod!
- Bocsáss meg, vitéz aga, ha elvétettem a tituládat - és jelentsd be ittlétemet.
- Kinek tiszteljelek? Mondjad hát becsületes nevedet! szólt erre kissé engedékenyebben.
- Nevem nemes Kányavári Áron de Sólyomvár et Ölyved de genere..
- Ne mondd tovább, úgy se tudom mind megtanulni!... Átkozott gyaurjai, még a nevekben is cifrálkodnak! morgolódott az aga, miközben a terem végében levő ajtó felé tartott, mely fölé nehéz, hangfogó szmirnaszőnyeg volt leeresztve.
Kevés idő mulva visszatért.
- Bemehetsz, de a kardot csatold le az oldaladról... Hitetlen szolga nem léphet fegyveresen ura elébe, te pedig várakozz odakünn, parancsolá kurtán a renegátnak.
Kányavári mosolygó készséggel engedett a lealázó parancsnak, azután sovány arcát hódolatteljes ráncokba szedve, félrehajtá a nehéz szőnyeget.
Az innen nyíló terem volt hajdan a mesés fényű trónterem, most pedig Abdi pasa nappali, elfogadó és mulató-szobája.
Midőn Kányavári belépett, a pasa és vendégei még a lakománál ültek és kegyence, a fiatal Zizim bég a pirosbársonyba kötött Gulisztánból olvasó fennhangon Szádinak örökszép dalait.
Az alacsony asztalkákon arany, ezüst edények s Kelet legritkább, legzamatosabb gyümölcsei illatoztak, a locsogó szökőkút pedig permetező rózsavízsugárt lövellt a füstölők illatától terhes levegőbe.
Abdurrahmán Abdi Arnaud, rövid nevén Abdi pasa, a kerek trónmélyedés alatti selyem kereveten ült és elmerülten simogatá mellére omló, hosszú, szénfekete szakállát, melynek göndör, fényes szálai között, jóllehet öreg ember volt már, még egyetlen ezüst szál se fehérlett.
Setétvillogású szemének hideg volt a tekintete, s mozdulatlan, kemény arcvonásait nemeseknek, méltóságosaknak lehetne mondani, ha szemének néha-néha nem lenne valami sajátszerű, alattomosan leső tekintete, mi aztán gyanakodó, kegyetlen kifejezést adott egész arcának.
- Miért jösz ily későn? Már tegnap vártalak! kérdé komoran.
Kányavári olyan alázatossá görnyedt, mennyire csak hosszú alakja engedte.
- Bocsáss meg, kegyelmes pasa, de nem én vagyok az oka.
- Hát ki? Tán bizony én!
- Küldötted, Hiasszár! Úgy leitta magát, hogy miatta egy egész nappal későbben indulhattunk, - a piacon pedig majd agyonvertek, mert gyáván magamra hagyott - és siralmas hangon elmondta kalandját.
Abdi vonásai minden szónál jobban elsötétültek és a fiatal Zizim béggel behivatta Musztafát, a csausz agát.
- Ismered Hiasszárt, a renegátot?
A csausz aga mély meghajlással felelt:
- A palota lépcsőin várakozik.
- Ötven botot a hitvány kutyának a talpára, hogy belesántuljon! kiáltá. Kányavári pedig elégedetten nevetett magában, hogy goromba szavaiért ilyen hamar boszút állhat a renegáton.
- Hadd lássa, hogy a legkisebb sértést is visszatorlom. Máskor majd óvakodni fog.
- Minő hireket hoztál? kérdé tőle aztán a pasa.
- A lehető legjobbakat. Fontos és örvendetes hireket, kegyelmes uram! - és sokat jelentőleg hunyorgatott.
Abdi gyors pillantást vetett vígan lakmározó vendégeire.
- Majd ha a bűvészek jönnek, észrevétlenül beszélhetünk. Addig ülj le és lakmározz kedved szerint.
A rabszolgák piláf, tyúkhús, lepény, aszalt füge és más egyéb gyümölcscsel megrakott, alacsony asztalkát hoztak elő és a többi vendégtől távol, egy kerevet elé állították, mert az alkorán tiltja az igazhivőknek a hitetlenekkel való együtt lakmározást. Egy másik rabszolga hosszúnyakú, vertezüst kannában párolgó sorbethet és velencei kristályokban Mátyás király kútjából való friss forrásvizet állított melléje egy gyöngyházas asztalkára. Ez volt a pasa kedvenc itala is, mert mindig mellette állt szinig töltve egy drága velencei kristálykorsó. A velencei kristályművészet eme remeke, drága kincse volt Abdinak, mert magától a felséges padisahtól kapta ajándékba egy nyert ütközete után.
Már a lakoma alatt táncos abélérák, alméhk és éneklő bajadérok mulattaták a vendégeket fátyoltáncaikkal, légszerű szökelléseikkel csörgős nakaráikat verve, a lakoma után pedig, midőn a vendégek megmosták kezüket és szakállukat a körülhordott rózsavizes medencékben, - előjöttek a bűvészek, szemfényvesztők és jósok, a török főuri lakomák elmaradhatatlan kiegészítői.
A barna arabs és hindu bűvészek óriási szalamandrákat viaskodtattak egymással és szemüveges kígyókat táncoltattak dobszóra, a kínai szemfényvesztők betanított sáskákat és tücsköket verekedtettek össze, egy üveggömbben pedig betanított aranyhalakat mutogattak; azután az egyik cifra papirosból különféle nagyságú lepkéket vagdalt ki és legyezőjének lebegtetésével oly ügyesen szállongtatta egy virágzó rózsatő körül, mintha eleven pillangók enyelegnének egymással játszi kergetődzés között.
- Allahra mondom, ez csudálatos bűvészet! kiáltá Chihaja bey, a budai térparancsnok, a vendégek általános csudálkozása között, mire a főmecset imámja nagy ájtatosan megjegyezte:
- Úgy van, csudálatos, de ne feledd, vitéz Chihaja, hogy Allah nem egyformán osztá adományait. Egynek kézi ügyességet adott, másoknak titkos erőt a mérges kígyók és szalamandrák felett, de legcsudásabb mindennek fölött a jövendők titkaiba való látás adománya.
- Tisztelet bölcs szavaidnak, Szidi Husszein, tán itt is van ilyen Allahtól megáldott férfiú?

Abdi pasa kristály vízeskorsója.

- Te mondád! Nézz oda ama dervisre. Az Almahál-Eddin, a jós, ki előtt a jövő titkai tárva vannak.
- Almahál-Eddin itt Budán? Miért jött el Stambulból, hol a felséges padisah orcájának ragyogásában gyönyörködhetett? kérdé csudálkozva Chihaja bey.
- Almahál már három napja megérkezett. Tegnap jött meg a nagyvezér fermánja, melyben meg van neki parancsolva, hogy itt kell Budán maradnia. Holta napjáig ide van száműzve!
- De miért?
- Tudd meg hát azt is! Almahál-Eddin minden jövendölése beteljesedett. Megjósolt előre minden vereséget, minden lázongást, megjósolá nagyurak, kegyencek bukását, sőt megjósolá Ibrahim szultán trónról való leestét is... Ezért tehát Stambulban, hol az emberek napfényben fürödnek, a padisah kegyelmével takaródznak, rémül tőle minden főúr, sőt fél tőle maga a szultán is. Ezért kelle neki távoznia...
Chihaja bey nagyon gondolkozó arcot vágott és mikor az arab kardnyeldesők mutatványai után, Almahál-Eddin felállott és Abdi pasa kerevetje elé telepedett, szinte félve nézett a dervis szikár alakjára, kinek arca csupa ránc volt, de mélyen beesett szeme elperzselő lánggal égett havas szemöldöke alatt.
A dervisek egyszerű, durva szőrköntösét viselte, melyre övéig omlott alá hattyúfehér szakálla és midőn teveszőr vánkosára letelepedett, rabszolgája - egy nubiai szerecsen - gömbölyű réztálat, egy fehér érctáblát és egy szantálfa szekrényt helyezett melléje.
- A jövendőt akarod tudni, Abdi? kérdé röviden.
A pasa helybenhagyólag bólintott.
- Hosszú életemben mindig azt a tapasztalást szereztem, hogy mindenki vágyik jövendőjét tudni, de aztán nem örül neki, ha a Kizmet könyvében más van irva, mint szerencse és boldogság. Jól gondold meg, Abdi, a jövendő, míg nem tudod, zárt rózsabimbó, mihelyt feltárul, fejed felett függő bárd... Mit akarsz tudni?
- Azt már megmondám neked!
- Jól van! bólintott rá Almahál-Eddin. Azután felnyitotta a szantálfa ládát és egy gömbölyű pergamentlapot vett ki, a melyre az abc betűi és a tíz arabs számjegy volt körbe felírva.
E pergamentlapot a fehér érctáblára helyezve, közepére állítá a gömbölyű rézedényt, melyet szinig töltött vízzel, azután kelet felé fordulva, háromszor Allah nevét rebegte és egy darab szénnel a pergamentre jegyzé az égsarkak irányát, aztán még egyszer a ládába nyúlva, arasznyi hosszú, finoman dolgozott nyílvesszőt takart ki sárga selyem burkából.
E nyílvessző hegye aranyból, fája fekete ébenfából, tollazata pedig ezüstből látszott lenni, melybe titkos khaldeai jegyek s titokzatos alakok voltak vésve - és a mint a víz szinére helyezé, rögtön a fenékre ereszkedett.
Almahál-Eddin pedig mutatóujját a vízbe mártva, nagy lassan köröskörül huzgálta az edény szélén, egyre erősbödő harsanásokat csalva ki belőle, úgy, hogy végtére az egész ércedény különös hangokon zengni, búgni kezdett, a fenékre ereszkedett ébenfa nyílvessző pedig lassan a víz felszinére szállott és mozdulatlan lebegéssel megállt a víz közepén, hegyével keletfelé fordulva, - mire a dervis elkapta mutatóujját az edény széléről.
- Kérdezz! mondá a pasának röviden.
- Ki lesz az utolsó pasa Budán? kérdé tehát Abdi, vendégeinek feszült hallgatása között.
Almahál-Eddin száraz mutatóujját újra köröskörül húzogatta bántó sivítással az edény szélén, mire a nyílvessző reszketősen libegni-lebegni, majd pedig pörgettyűként sebesen forogni kezdett maga körül. És mikor a kezét elkapta, hangos csendüléssel az edény oldalához lökődött és hegyével egyenesen az »a« betűre mutatva, megállott.
- Jegyezzétek meg jól, elsőnek az Olaf betűt mutatja.
Almahál-Eddin újra ismételve a kisérletet, a nyílvessző aranyhegye most hangos csendüléssel a beth, vagyis a »b« betű felett állott meg, a harmadik csendülés pedig a doth »d« betűt mutatta, míg a negyediknél a jud, vagyis az »i« betűt - s így a betűk összesen Abdi nevét adták.
A vendégek arcán komoly megilletődés látszott, csak a pasa arcán nem változott egy vonás se.
- Mahs Allah! Mindennek úgy kell történnie, ahogy a Kizmet könyvében megírva vagyon. Ha én, hát én, ha más, hát más - a mi meg van irva, az nem lesz kitörülve! mondá nyugodtan. Most pedig azt mondd meg bölcs Almahál, hány évig élek még?
A vendégek mind elszörnyedtek e vakmerő kérdésre és visszafojtott lélekzettel lesték a feleletet.
A nyíl tizenkétszer ütődött az ércedény oldalához.
- Tizenkét év! Allahra, ez szép idő! Megengedsz még egy kérdést, bölcs dervis?
- Kérdezz, amennyit akarsz! felelt ez tompa hangján.
- Hány évig lesz még Buda a müzülmánoké?
A nyíl megint tizenkétszer csendítette meg az edényt, azután rezegve megállott, mire a pasa elgondolkozva simogatá végig hosszú szakállát.
- A hogy Allah elrendelte, úgy van legjobban. Dicsőség neki és a prófétának, szólalt meg aztán kevés idő mulva. Ha elvész Budavára, az Izlam védőbástyája minek éljek tovább? Temessen engem is romjai alá. Százszor jobb vitézül meghalni, mint gyáván tovább élni.
- Jól mondád, Abdi, Buda az Izlam védőbástyája, a törökség végvára Európában és abban a dicsőségben részesül, hogy történetíróink által az ozman birodalom városai között tizediknek iratik. Maga a felséges padisah rendelte úgy el, hogy a három első város, a három szultáni székhely: Stambul, Drinápoly és Brussa legyen, aztán jön a három szent város: Mekka, Medina és Jeruzsálem, ezután következik Kahira (Kairó), a hasonlíthatlan Damaskus, a paradicsomként illatozó rózsák városa, Bagdad, az igazság és üdv hazája és végre Buda, az Izlam védőbástyája és az ozman birodalom zára és kulcsa Európában. Csakhogy már nem sokáig lesz az ozman birodalom zára és kulcsa! mondá a dervis komoly hangon...
- Kérdezd meg a bűvös nyíltól, imám, kik foglalják el Budavárát? Ugy van-e megírva, hogy karddal kezeimben esem el vitézül, vagy máskép?
- Sokat kérdezel egyszerre, Abdi! A jövendők szava fukar, elég, ha egy kérdésedre felel. Az olaf-bet-gomál betűiből minden szavát összerakhatod a világnak és mindenféle állat hangját tudod velük utánozni, ha pedig hártyára irod, akkor a hoi (h), a lomal (l), a mim (m), a kaf, (k), a nahaz (n), a jámán (j), a res (r), a tyjavi (t), a zappa (z) gondolataidat tolmácsolják egy másiknak. Ámde nincs annyi szava és gondolata a világnak, a mennyivel mind ki lehessen fejezni, a mit a szem egyszerre meglát és a hogyan meglátja. Azért önszemeiddel nézz a jövőbe. Én megmutatom néked a jövendő képeit, a hogy lesz és történni fog minden!
A főmecset imámja azonban, ki nem volt barátja a jövendöléseknek, mert bűnnek tartotta kutatni azt, mit Allah a jövendők árnyékába rejtett - rövid saalem aleikummal elbúcsúzott és vele együtt távozott a vendégek nagy része is, magukkal vive a pasa ünnepi ajándékát: egy-egy pompás sinai porcellán vederbe ültetett nyíló tulipánt, a legdrágább hollandi fajtákból.
Almahál-Eddin száraz ajkain gyenge gúnymosoly játszadozott.
- A ki a jövendőt féli, féljen a jelentől, de féljen Allahtól, mert mindakettő az ő adománya, mondá, mialatt a szantálfa ládából egy gyermekfőnyi, víztiszta kristálygömböt vett elő és egy réz háromlábra állította. Azután egy különös alakú ércfüstölőt töltött meg parázszsal és a kristálygömb alá helyezte.
- Abdi pasa és te Chihaja bey, nézzetek merőn ez átlátszó gömb közepébe és meglátjátok, a mit tudni és látni akartok. Te pedig Zizim fiam, végy elő hártyát és irónádat, mert urad mondani fogja, a miket látni fog.
Ezzel tömjént, mirrhát és másféle bűbájoserejű arábiai fűszereket szórt a parázsra, mikből kábitószagú fehér füst emelkedett felfelé a kristálygömb alól.
- Látsz-e már valamit, Abdi? hangzott kisvártatra a terem visszhangos csendjében a dervis szava.
- Sűrü ködöt látok egymáson gomolyogni, de mintha végtelen térség tárulna fel szemeim előtt, felelé minden megindulás nélkül Abdurrahmán...
- Nézz tovább!... Hát most mit látsz? hangzott megint rövid idő mulva...
- A köd oszladozni kezd... Fák, virágok bontakoznak ki belőle. Magas rózsafákkal, cserjékkel beültetett gyepes térséget látok egy tornyos, erkélyes úrilak előtt... E vidéket, mintha már láttam volna egyszer... A négyszögletes tornyot kővédek támogatják és alacsonyabb erkélyes tető van építve oldalához, mellette lépcsővel...
Egy magas, fejedelmi alakú nőt látok a torony mögött. Setét gyászruhája, szelid, de szenvedésdúlta arca van. Egy kis keresztény kápolnaforma, vasajtós épületkéből jött, melynek hegyén kereszt áll, ajtaja elé pedig két gyászosan bólintgató, setétlombú küpresszfa van ültetve. A hölgy arca halvány, szemei vörösre vannak sírva, lépései pedig roskadozók és ingatagok...
Kányavári, ki eddig nesztelenül, mozdulatlanul meghúzta magát a félreeső kereveten, meglepődve ütötte fel fejét és feszülten figyelni kezdett, nehogy egy szót is elveszítsen a pasa beszédjéből.
- A tornyos lak nagy része borostyánnal és vadszőlővel van befuttatva. Cikkcakkosan futó, szépen faragott kőmellvéd vezet fel az oszlopos tornácra, melyet tetejéig beárnyékol a repkény és vadszőlő. A tornác faoszlopait csipkésen faragott lécek foglalják össze és a lépcsőnek olyanforma magas könyöklője vagyon, mint egy templomi szószék, szemben a gömbölyűen ívelt, rácsos ablakkal, hová a zöld repkényindák egészen bekúsznak...
A gyászos nő a repkénynyel befont lépcső felé tart... A házból két gyermek siet elébe forró öleléssel, egy fiú és lányka...
A fiúnak csudásan villogó fekete szeme és nemes bátor arca van. Egy hős tekintete lángol, villámlik szemében - merész szabású, büszke ajkai felett és nyakán egy különös alakú, kis anyajegyet látok setétleni. A lányka ellenben szelid, szemérmes, mint egy galambfióka; szeme kék, szelid, mint az ég, haja aranyosan fénylik, mint a napsugár. A kép azonban egyszerre megint zavarodni kezd, mindinkább sűrüsödő köd ereszkedik mindenre... nem látok semmit...
- Várj, mindjárt látni fogsz, mondá a dervis, Kányavári pedig majd elkiáltotta magát meglepetésében és könnyű borzongás szaladozott rajta végig, hideget, meleget érezve egyszerre.
- Csudálatos, megfoghatatlan! A pasa Hollókövy házát, Hollókövy gyermekeit látja éppen úgy, mintha előtte állanának. Mi lesz ebből? Ki magyarázza meg ezt?
Almahál-Eddin szava riasztotta fel gondolataiból.
- Mit látsz most?
- Budavárát és környékét látom a gomolygó ködfelhőkből előtünedezni, kiáltá a pasa. Mindenfelől ostromló keresztény seregek tódulnak a vár falai alá és másznak fel a bástyákra... Allahra mondom, ama villogó szemű gyermeket is látom a keresztény csapatok élén. Csakhogy már vitéz ifjuvá serdült. Megismerem hősi tekintetéről és a fekete anyajegyről. Ő az első a várfalakon, egy Szűzmáriás-zászlót akar a várfalra kitűzni...
- Hát magadat nem látod, Abdurrahmán?
- De igen, Chihaja beyjel vágtatunk a kapu felé. Allah! Allah! Minő harc és öldöklés mindenfelől! A keresztény csapatok rajként tódulnak be a kidöntött várkapukon... Az anyajegyes ifjú csapatja az első... Mintha száz ember volna, mindenhol jelen van. Ő rohan be legelől, ő foglalja el Budavárát. Mi Chihajával már gyalog küzdünk, kar-kar, mell-mell ellen... Az anyajegyes ifjú felénk tör! Kardjával villámként csapkod mindenekre. Chihaja vitézül elhull mellettem... Most villámló szemekkel rám emeli kardját; de a harci tolongás elválaszt bennünket... Mash Allah, most megint összekerülünk és kardjaink szikrázva keresztezik egymást... Hah! egyikünk elhull, leroskad! De melyik?... Én-e, vagy ő? Nem látom, nem tudom kivenni az alakokat, mert sűrü köd kezd ereszkedni mindenre. Sűrü egyforma köd takar el mindent, de mindent...
E szavaknál Abdi, merőn maga elé nézve, elhallgatott és az erre támadó mély csendben csak a rózsavizes szökőkút halkan permetező csobogása hallatszott a teremben.
Chihaja bey mélyen meg volt illetődve és szinte babonás tisztelettel nézett a dervisre, ki egyenként rakosgatta vissza varázseszközeit a szantálfaládába és midőn a bűbájos kristálygömböt is nagy vigyázattal a helyére tette, száraz, reszketeg ujjaival végigsimítá mellére omló szakállát és felállott.
- A hogy itt a jövendő képét láttátok, úgy fog a napok beteltén történni minden! mondá ünnepélyes hangon.
- Allah nagy és hatalmas! Történjék minden, a hogy elvégeztetett! szólt a teljes belenyugvás hangján Chihaja bey.
- Most pedig béke veled, Abdi és veled is, Chihaja! és előkeresve a kerevetek mögé rejtett hegyesorrú papucsait, rabszolgája kiséretében eltávozott.
A pasa azonban annyira el volt mélyedve gondolataiba, hogy a dervis távozását észre sem vette, - csak a térparancsnok bey többszöri hangos megszólítására vetette fel komor tekintetét.
- Szóltál valamit, Chihaja?
- A próféta szakállára mondom, azt hivém, megnémultál, Abdurrahmán! Már harmadszor kérdezem, min tépelődöl annyira?
- Azon tépelődöm, mikor és hol láttam azt a házat és tájékot, miket a bűvös kristálygömb mutatott? Az első pillantásra ráismertem, de hiába futok végig emlékezetem kamráin, nem tudok ráakadni! Egy erszény aranyat adnék annak, nem, kivánhat tőlem bármit, a ki megmondja! kiáltá hevesen.
Kányavári agyában ördögi gondolat villant meg e szavak hallatára. Az első pillanatban maga is visszadöbbent tőle, de aztán annál mohóbban sietett a jó alkalmat megragadni.
Száraz kezét dörzsölgetve, lábujjhegyen settenkedett a pasa kerevetje mellé...
- Én tudom, hol van az a ház és az a villogó szemű, anyajegyes fiú, kegyelmes uram, szólalt meg alázatos mosolygással.
Abdurrahmán, e váratlan kijelentésre, alig bírta megőrizni higgadt méltóságát.
- Miért nem szólsz, ha tudod, gyaur! Tüstént mondd meg a vidék és a falu nevét!
- A falu a közeli Sólyomvár. A lépcsős urilak a falu urának, a dúsgazdag Hollókövy Gábornak a nemesi kuriája. A fiú és a leány pedig az ő gyermekei - felelt, miközben félszemével olyanformán pislogatott az oldalt ülő Chihájára, mint a ki nem tudja, beszélhet-e előtte, vagy sem?
Abdurrahmán elértette e néma jelbeszédet és háromszor tapsolt kezével, mire bizalmas rabszolgája, a fekete Ali, egy cobolylyal prémezett, pompás selyem kaftánt hozott elő, melynek aranynyal hímzett virágai fényesen ragyogtak a viaszgyertyák fehér világában...

A hidegkúti búcsú.

- A felséges padisah nevében tüntetlek ki ezen ajándékkal, mondá nyájasan, miközben Chihaja vállaira teríté a díszkaftánt, ki erre - mozlim szokás szerint - megcsókolva Abdi szakállát, mély hajlongások között eltávozott.
- No, most már beszélhetsz bátran! fordult hozzá a pasa, rövid intéssel kedvenc teszkeredzsijét is kiküldve a teremből. Minő hireket hoztál? Kezdjed az érdemesebbjén, az apróbbakat pedig hagyjad legutoljára... Hoztál-e pénzt?
- Nem hozhattam, kegyelmes úr! válaszolt Kányavári mentegetődzve, mert...
- Miért nem? Nem megparancsoltam, hogy hozz ötszáz aranyat? rivalt rá Abdi mérgesen...
- Küldöttünk még nem érkezett vissza Bécsből. Csak holnapig várj, kegyelmes pasa... Fejemmel kezeskedem érte, hogy holnap megkapod az ötszáz aranyat.
Abdi setéten nézett rá.
- Jól vigyázz hát a fejedre! A prófétára mondom, az első csalárdságnál leüttetem mindkettőtökét...
Kányavári kényszeredetten mosolygott.
- Balul ítélsz rólunk, kegyelmes úr! Hűségünk mindig kiállta a próbát, hasznosabb, készségesebb híveket pedig bajosan találnál. Ezt el merem mondani neked...
- Jól van, majd elválik, milyen szolgák vagytok, vágott közbe érdesen a pasa... Az az ötszáz arany holnap itt legyen, azt mondom, mert lovakat és rabnőket akarok vásároltatni... Most pedig beszélhetsz tovább.
- Ibn Bufától tegnap kaptam üzenetet, hogy Abu el Máni minden foglyot jó áron eladott és a napokban meg fog érkezni hajóival... Ezúttal itt is szép összegre számíthatsz, kegyelmes pasa!
- Ti is megkapjátok belőle a részeteket. Közeledik Thora mennyből alászálltának az ünnepe. Dzsemachir 12-én kezdődik Stambulban a nagy rabszolgavásár. Ekkor jó keletje lesz a foglyoknak. Gondoskodjatok tehát, hogy Abu el Máni hajói ne soká vesztegeljenek üresen Buda alatt.
- Gondunk lesz rá! Ámbátor új csapatot kell toborzanunk, mert Sárkány embereit a felsővidéken a császáriak bekerítették és egy lábig lekaszabolták.
- Ez a ti gondotok, nem az enyém. Senki se olyan erős, hogy nálánál erősebb ne volna, így van ez megírva az Alkoránban...
- Megengedj, kegyelmes pasa...
- Hallgass! Többi hireidet hagyd későbbre, most beszélj nekem arról a dúsgazdag hitetlenről, arról a gyaur Hollókövyről!
- Éppen ő róla volna fontos mondani valóm, kapott a szón örömmel Kányavári. Tudod-e, vitéz Abdurrahmán, hogy Hollókövy a császáriaknak egyik legbuzgóbb híve? Folyton jár-kel, utazik, tüzeli, izgatja a népet ellenetek. Kastélyában nemcsak a környék, de a távoli megyék földesurai és nemesei gyűlnek tanácskozóra s nem akarnak kevesebbet, mint a végvárakat és végre Budát is visszafoglalni tőletek, az ozmánokat pedig kiűzni az országból.
A mult héten nagy titokban két császári vezér is megfordult nála Bécsből és fontos tudósításokat vittek a török seregek számáról, ágyúiról és megerősített várairól - szóval, nincs hét, hogy tudósítást ne kapna, vagy küldene a császári táborba. Azt a százötven arnót lovast a derék Szelim béggel együtt is az ő ravasz mesterkedése és bujtogatása folytán aprították le Pálffy Dénes huszárjai, midőn Szigethy uram kastélyát megtámadták a hidegkúti búcsú napján...
- Az a hitszegő kutya drágán fogja megfizetni Szelim bég halálát, azt mondom neked!
- Annak már nem árthattok, mert Hollókövy ravasz praktikája folytán túljárt az eszeteken. Eladta neki kastélyát, földjeit, marháit, azután leányával és kincseivel együtt átszökött a császári részekre...
Kányavári itt egy kis szünetet tartott, áruló szavainak hatását lesve, de jó vívóként, döntő csapásait a legutoljára tartogatta.
- Nos, miért hallgattál el? riadt rá Abdi, kinek vonásai egyre jobban elkomorodtak.
- A mint már mondám, Hollókövy gazdag, dúsgazdag ember. Kincsesládáiban garmadaszámra áll az arany- és ezüstpénz, vassal bélelt fali szekrényeiben pedig roppant értékű családi ékszereket, arany- és ezüstedényeket, drágaköveket rejteget. Már pedig a gazdagság nagy hatalom, kegyelmes úr! Az arany csengését még Stambulban is meghallják, pedig rekedt, gyenge a csendülése. E nagy kincs teszi őt olyan hatalmassá és tekintélyessé itt, a császári táborban és mindenhol, mert úgy hallom, hogy az egészet az ozmanok ellen indítandó nagy háború hadiköltségeire szánta. Zsoldos csapatokat, ágyúkat, lőszereket akar rajta vásárolni, hogy Budát visszafoglalhassák... Gondolj a ma estéli jóslatra... Az ő fia az a villogószemű, anyajegyes fiú, ki első lesz e falakon és rád mérve kardját, az ozman birodalom zárját és kulcsát visszafoglalja tőled.
Abdi pasa setét szemében egy röpke pillanatig vészjósló villám czikázott.
- Az még soká lesz! mondá fagyosan.
- Soká, az igaz! De az ellenséget, bármily kicsiny is, nem szabad megvetni! Hollókövy szintén itt van, Budán, tudod-e ezt, vitéz pasa?
- Tudom, mert mondod! De most azt is mondd meg hát, mit akar az a gyaur kutya itten?
- Azt még nem tudom, de engedj időt holnapig, akkor majd megmondom... Most pedig engedd meg, hogy őszintén beszéljek.
- Miben töröd ravasz fejedet megint? kérdé egy cseppet sem bátorító hangon.
- A te jóvoltodon, kegyelmes uram, egyedül a te jóvoltodon! felelt a képmutató.
A pasa azonban szárazan nevetett.
- No meg mellesleg a magatokén is - legelső sorban. Sokan a pecsenye kedvéért megcsókolják a szurtos serpenyőt is...
Kányavári azonban nem hagyta magát visszariasztatni. Áruló szavai után mindenáron tudni akarta, mit forral a pasa Hollókövyt illetőleg, azért hát fájdalmas megindulást tettető hangon mondá:
- Megint kételkedel hűségemben, de mindjárt meglátod, hogy igaztalanul vádolsz...
- Jól van, jól, a jó ökröt az igában, a paripát nyereg alatt lehet megismerni. Ne sopánkodj nekem, hanem beszélj.
- A bölcs Almahál az imént sok csudálatos dolgot mutatott és a derék Chihaja bey azt mondá, a jövendőt nem lehet megváltoztatni.
- Ugy van! A mi meg van irva, azt nem lehet letörölni. Ugy fog történni minden, a mint elrendeltetett, bólintott rá a pasa.
- Vitéz Abdurrahmán, te jó müzülmán vagy, de én meg jó keresztény vagyok. A mit nálatok jövendőnek hívnak, azt minálunk vaksorsnak nevezik. De csak az esztelenek és rövidlátó emberek hiszik a vaksorsot és azt, hogy mindenkinek a sorsa, végzete előre meg van irva és azon változtatni nem lehet. Igenis lehet! Mindenki maga intézheti sorsát, az okos okosan, a bolond és ügyefogyott ostobán... Az okos belekap a sors kerekébe és úgy fordítja maga felé, hogy a jó útra terelődjék. Ne félj hát te se belekapni a sors kerekébe, hanem fordítsd jóra tetszésed szerint...
- Ugy beszélsz, mint a kit az ördög szállott meg, vagy mintha megháborodtál volna! Micsoda kerékbe kapjak én bele? Beszélj világosabban, hogy megérthesselek!
- Mindjárt megértesz! Ha Hollókövy kincse a tied lesz, hatalmad és befolyásod mégegyszer akkora lesz Stambulban... Ha pedig Hollókövy meghal, elpusztul, fiát és leányát a rabszolgakereskedők elviszik Krimiába vagy Kis-Ázsiába és ott eladják rabszolgákul, bizony mondom, még a madár sem hoz többé hirt felőlük, hanem eltűnnek nyomtalanul, kivált, ha olyan ember keze közé kerülnek, a ki nem sok teketóriát csinál egy keresztény rabszolga életéből...
Ilyen embert könnyű lesz találni és csak tőlünk függ, hogy találjunk. És akkor az a villogószemű, anyajegyes fiú nem támad Buda ellen. Nem lesz első a falakon, nem villogtatja rád kardját, nem foglalja vissza Budavárát, mert nem lesz, ki a jövendölést beteljesítse. S nem is történik meg belőle semmi, hanem a te vitéz helytartóságod után, még sok, sok derék pasa fog székelni itten, mert Buda a tiétek marad a felséges padisah nagy dicsőségére.
Látod, vitéz Abdi, így kell a sors kerekébe markolni és a magunk javára megfordítani. Az okos ember így szab határt a véletlennek, így igazítja jó útra a vaksorsot!
Abdurrahmán kis ideig szótlanul, mereven bámult Kányavári vigyorgó arcába, azután ő is hideg, kegyetlen mosolygással nyilvánítá megelégedését...
- A prófétára mondom, valóságos ördög vagy a tervek kikoholásában! Hiába, mégis csak igaza van Kermesz Tavaifnak, a vén renegátnak: »Jobb egy tapasztalt ördög, a tapasztalatlan angyalnál.« Most még csak azt főzd ki gonosz eszeddel, mikor, hogyan és mi módon történjék az egész.
- Már az a tervem is készen van! felelt diadalmas arccal.
- Derék szolga vagy! Teljes mértékben bírod kegyelmemet. A mit mondtam, megtartom... Mondjad hát, mi jutalmat kivánsz! Bármit kérj, megadom!
- A kincs legyen a tiéd! Én csak Hollókövy házát, földjeit és jobbágyait instálom jutalmul...
- Legyen a tiéd! Birtokba veheted minden jószágát... Egyre azonban figyelmeztetlek: mennél kevesebb lármával főzd ki az egészet. Legjobb lesz, ha tatár és arnót lovasokat válogatsz ki. Dóza bég az ilyen vállalatra nagyon alkalmas, őt kell megbíznunk és ha a környék bírái panaszra jönnek hozzám, mindent a tatárokra, erre a rakoncátlan népre lehet kenni - és a tessék-lássék kedvéért egypárnak el is üttetem a fejét, ha nagyon kivánják. A tatárokért nem nagy kár, - de saját katonáimat sajnálom! Úgy legyen!... Megmondd, mikorra tervezed a megrohanást? Mert ezt nekem tudnom kell, hogy Alit melléd adhassam, mert, ámbátor bírod kegyelmemet, mégis attól félek, hogy megcsalsz! Te ravasz róka vagy, a kincs pedig nagy csábitó! Eszedbe juthatna a javából egyet-mást eldugni... mert tudod, édes fiam, a ki kutyával köt barátságot, a botot ki ne ejtse a kezéből...
Kányavári olyanformán mosolygott, mintha vadalmába harapott volna és ezt a lealázó gorombaságot is jó képpel eltette a többi mellé... Az effélékből már egész gyűjteménye volt neki, mivel ő is azt az elvet vallotta: haszonért, pénzért mindent el lehet tűrni, csak ne fájjon...
Tizenegy óra felé járhatott az idő, midőn hosszas tanakodás után, végre nagy megelégedéssel távozott a pasától. A dervisek éppen az éjféli órák első szúráját vonították a minaretek karcsú magasából alá, midőn a palota hires zöldmárvány ajtaján kilépett a holdvilág ezüstös fényében úszó kapubolt alá, de kicsi híján múlt, hogy el nem botlott a lépcsők alján gubbaszkodó Hiasszárba, ki keserves nyögés között várakozott reá...

Tartalomjegyzék | Következő fejezet