##

## Az érsekújvári diadal.

| »S villám tüzénél Béla néz, Túlparton minden habba vész, A zászlók hullanak: Özön fut rajtok el vadon És száz hajón és száz hadon Hullámok omlanak.« Vörösmarty: »Buvár Kund.«

Szürkülni kezdett a hajnal és Laky éppen rendelést akart tenni, hogy a halottakat takarítsák el a közeli sziklás völgyben, midőn egyszerre csak nagy zajjal és rikoltozással egy csapat fegyveres fogta körül a kopanicsát, a többi pedig Kányavári Jánossal az élén az udvarra rugtatott:
- Rablók! Pribékek! Haramiák! adjátok meg magatokat! ordította kardját villogtatva rettenetesen.
- Befogd a szádat, szedte-vette fattya, vagy én fogom be! Korábban kelj, ha zsiványt akarsz fogni! mordult rá mérgesen a csatlósok hahotája között az öreg nemes.
Kányavári János elképedve látta, hogy cselszövényük minő rutul meghiusult, de akkor meg éppen az eget érezte magára szakadni, mikor Edömér délceg alakja is megjelent az udvaron és lángoló szeme leírhatatlan megvetéssel méregette tetőtől talpig.
- Kányavári János! Ez a játék nem sikerült! Én élek s a számadás napja közeledik! Hordd el magadat, különben elfoglak, mint a haramiák cinkostársát!
- Micsoda? hördült fel az öreg Laky, de már ekkor Kányavári János vad káromlások között vágta lova oldalába sarkantyuit és szélvészként vágtatott tova embereivel.
Az öreg Laky most nem igen ért rá a kérdezősködésre, mert a hintó már be volt fogva és az elesett rablókat is el kellett temetniök...
Ákos és az öreg Bálint ugyancsak tágranyilt szemmel néztek szét maguk körül, midőn végre nehéz álmukból felébredve, a halottakat és a beszakadt ajtót megpillantották. Ákost még a hideg is rázta, midőn megtudta a történteket és könyezve borult Edömér nyakába, hogy drágáit olyan hősileg megvédelmezte, Bálint pedig szégyenletében alig mert fiatal urának a szeme közé nézni.
Csilla kértére az áruló Keveházit külön sírba temették a sziklás völgyfenekén és egy durván összeácsolt keresztet tűztek melléje fejfául.
- Hiszen megbánta bűneit, mi is bocsássunk meg neki! könyörgött szeliden és mialatt a sirba tették, a két nő térdepelve imádkozott mellette.
A temetés végével az öreg Laky egyszerre csak boszusan ütött homlokára...
- A csaplárosról, a főcinkosról egészen elfeledkeztem. Siessetek, tán még megkapjátok... kiáltá csatlósainak, de bizony azok üres kézzel tértek vissza, mert a kopanicsában rajtuk kívül nem lehetett egyetlen élő lelket se találni.
Boszusan adott jelt az indulásra, de alig haladtak egy darabot, Csilla egyszerre csak ijedten felkiáltott:
- Edömér bátyám, te meg vagy sebesülve!
- Bizonyosan Keveházi karcolt meg kardjával, szólt Edömér, ki csak most, az izgalmak végével, kezdett fájdalmas lüktetést érezni a vállában.
Korláthkövyné és Csilla odaadták csipkés kendőiket és Mátyás, a legöregebb csatlós, ki jól értett a sebekhez, bekötözte.
- Csigavér, főhadnagy uram! biztatá fenhangon, Edömér pedig, hogy Csillát megnyugtassa nevetett hozzá és lován maradt...
De bizony a seb még sem volt «csigavér», mert Korláthkő táján már hőség és hideg borzongatta és oly éles fájdalmak gyötörték, hogy midőn megérkeztek, a várudvaron már úgy kellett leemelni nyergéből. Azután elvesztette eszméletét és hónapokig feküdt tehetetlenül, mialatt a vágy és türelmetlenség majd megemésztette.
Csilla és édesanyja felváltva, a leggyöngédebb szeretettel ápolták és már a gyógyulás útján haladt, midőn egy napon betoppant hozzá Hiasszár:
Nagy újságokat hozott! A Lotharingiai herceg egyesült seregével megindult Érsekújvár ellen, a sokat keresett Abu-el-Máni rabszolgakereskedő pedig, a hadsereg közeledtének hirére nem mert kimozdulni és szintén Érsekújváron rekedt egész kiséretével.
Edömért e hirekre sem Pollius orvosdoktor uram, sem Csilla kérései nem birták tovább ágyban tartani. A harcvágy és izgalom olyan erőt adtak neki, hogy felkelt és induláshoz készülődött.
Hiába kérték, rimánkodtak, hogy kimélje magát, mindenre csak fejét rázta és harmadnapra Bálint és Hiasszár kiséretében útnak indult és a legsebesebb vágtatással haladtak előre, az érsekújvári tábor felé...
Eleintén ugyan oly gyengének érezte magát, hogy alig tudott nyergében megmaradni, de a szabad levegő, még inkább azonban hugocskája megszabadításának a reménye, olyan csudát miveltek, hogy mikor megérkeztek Érsekújvár alá, nyoma se volt többé betegségének, hanem újra régi erejével tudta forgatni a kardját.
László és bajtársai riadó örömmel fogadták, a főherceg-hadvezér pedig kegyeivel halmozta el és egy egész osztályt adott vezetése alá Párkány alatt tanusított vitézségéért.
- Főhadnagy úr, a kapitányi diploma a várban van, hozza ki magának! szólt biztató mosolylyal, a vár rovátkás falaira mutatva, melyről füstöt, lángot okádó menydörgés között kilencven ágyú szórta golyóit szünet nélkül az ostromlókra.
- Életemet áldozom, hogy bejussak! kiáltá lángoló arccal, aztán kardjával tisztelegve, elvágtatott, hogy zászlóalja élén részt vegyen az ostromban.
Ekkor már két hét óta ostromolták eredménytelenül a jól megerősített várat, melyet a bentlevő török-őrség a kétségbeesés elszántságával védelmezett, de védelmezte maga a természet is, mert a Nyitra jobbpartján fekvő vár feneketlen, süppedős mocsarakkal volt körülvéve, melyek majdnem lehetetlenné tették a megközelítést.
Különben az egész vár földsáncokból állott, melyek együttesen hatszögű csillagalakot formáltak és földsáncainak egymástól egyenlő távolságra hat foka emelkedett, úgymint: Forgács, Friedrik, Erneszt, Cseh, Zierotin és Császárfoka vagy szögletbástyája, két kapuját pedig jobbról balról, gömbölyű toronybástyák védelmezték ágyuiknak a kereszttüzével.
- Híd nélkül nem megyünk semmire! mondotta Edömér a visszavert ostrom után.
- Vállalkozol rá? kérdé röviden a főherceg.
- Vállalkozom, fenséges főherceg úr, felelt merész önbizalommal nézve körül a haditanács magasrangú tagjain.
- Tedd hát! buzdította a főherceg.
A rekkenő meleg napokra, az ostrom 21-ik napján, éjféltájban, egyszerre fagyos szél kerekedett, mely sűrű ködgomolyt terített a vár mocsarai fölé. Ennek leple alatt Edömér csapatjával és az ácsokkal elérte a folyó partját s mialatt a magyar sereg cseltámadásaival elvonta róluk a várbeliek figyelmét, emberei serényen hozzáláttak a hidveréshez, ő maga pedig a többiekkel együtt csónakokra ülve, vontattatni kezdé a terméskövekkel szinig rakott dereglyéket és egyenként elsülyesztette a tulsó part közelében, a várkapu irányában.
De mikor az utolsó kőhajó is sülyedni kezdett, a feltámadó szél egyszerre csak szétseperte a sűrű, nehéz ködöt s a török sereg észrevette a készülő veszedelmet.
Minden ágyut, minden fegyvert rájuk és a hidverőkre irányozták, fegyveresekkel rakott naszádok és dereglyék indultak üldözésükre, a tűzmester pedig égő gyujtónaszádokat indított el a készülőben levő hid felgyujtására.
A főherceg, ki hadvezéri lángeszével a legkisebb előnyt is fényesen ki tudta zsákmányolni, ugyanakkor szintén ostromra fuvatott, Renneville árkoláj kolonellus pedig Oudenot tüzérhadnagy vezénylete alatt hamarjában pár csatakigyót vonatott a folyó felé néző sáncokra és épp akkor kezdé az üldöző töröknaszádokat lövetni, mikor ezek már beérték Edömér csónakjait.
- A hidat mindenáron meg kell mentenünk! Utánam, bajtársak! buzdítá embereit és egyetlen ugrással átszökött az ellenséges ágyunaszádra.
Szerencséjére az albán bég ezüstös pikkelypáncélja volt rajta, mert más vértet kétfelé szelt volna az az iszonyú bárdcsapás, amelylyel a bárka vezetője a vitorlaárboc mögül orvul reásujtott.
Az ütés erejétől szédülten térdre roskadva, az aga már második csapásra emelte bárdját, midőn Bálint abban a hiszemben, hogy halálra van sebesülve, éktelen dühvel szökött oda, s két kézre fogott pallosával leterítette a vezéragát. Edömér hangos diadalkiáltással szökött talpra, felragadta ellenfele harcibárdját s így rohant rá a többiekre...
Rövid küzdelem után urai lettek az ellenséges naszádnak és az üldözőket saját ágyuikkal megfutamítva, egyenként elsülyesztették a vizártól a hid felé sodort tűzhajókat. Akkor Edömér a naszád orrára állott s a várbeliek nyíl- és golyózápora között lefelé vitette magát az elsülyesztett kőhajókig.
- Egyenesen a kőrakásoknak! parancsolá az evezősöknek, maga pedig a kormányra ugorva, egyet fordított rajta és ránehezedett minden erejéből, mire a meglódult bárka recsegve szaladt a kőrakásra és rézsut fordulva, a kapuval szemközt megfeneklett.
Riadó örömzaj harsant fel erre a táborban, mert ugyan ebben a pillanatban a naszád ágyui megdördültek és nehéz ágyugolyók kezdték az eddig elérhetetlen kulcsoskaput közvetlen közelről döngetni, recsegtetni.
A hidépítést e szerencsésen előre tolt üteg védelme alatt erre hamarosan be lehetett fejezni, sőt jobbról-balról varázsgyorsasággal még két hajóhidat huztak a tábor ácsai és hajósai, mire Edömér, az ütegeket Lászlóra bízván, a szárazra viteté magát, mert időközben meghallotta, hogy a fényes sikertől felbuzdulva, a főherceg döntő ostromot határozott.

»...a naszád orrára állva, lefelé viteté magát
a várbeliek nyíl- és golyózápora között...«

És csakugyan, midőn a felszaporított ütegek szakadatlan tüzelésének a kapu tovább már ellent nem állhatott, hanem dörgő recsegéssel magával rántotta a szegletbástyát is, - az egész keresztény tábor leirhatatlan lelkesedéssel rohamra indult és hosszú, véres ostromlás után a védők seregét, kétszáz híján, lemészárolva, bevette Érsekújvárt.
Edömér zászlóaljával a Császárfoka szögletbástya ostromára volt rendelve, melyet az ágyuknak valóságos kereszttüze védett, Lindvay kapitány pedig a Zierotin bástya ellen indult.
A két hős a lecsapó ágyugolyók földetrengető bugásai között fogadott, hogy melyik lesz bent elébb a várban, mi a katonákat annyira fellelkesíté, hogy oroszlánok módjára rohantak a lépcsőzetesen osztott bástyafokokra, melyeken rajként nyüzsögtek a védők halálra szánt csapatai.
Edömér zászlóalját, melyhez az elesett Rüdiger őrnagy osztályát is csatolták, háromszor szórták szét a legirtózatosabb ágyúkereszttűzzel, Lindvay pedig ekkor már a negyedik bástyatetőt foglalta el diadalittas csapatjával.
- Utánam, bajtársak, utánam! A fővezér néz bennünket! kiáltott Edömér és maga véve kezébe a Szűzmáriás-országcimeres zászlót, negyedik rohamra vezette megfogyott csapatját.
Földet rengető dördülés, földigérő füstfellegek között rohantak fel az első bástyafokra, hol Edömér megcsóválva a zászlót, erős kézzel hajította a harmadik bástyafokot védő törökök közé, azután megcsókolva kardját, maga is utána rohant...
- Utánam! Zászlónknak nem szabad ott veszni! csengett alá szava a füstfellegekből.
A főherceg, ki távcsövén át, táborkara közepette kisérte az ostromot, egyszerre csak felkiáltott, mert ugyanabban a pillanatban, az egész tábor egetverő diadalordítása között Edömér letépte a zöldszinű török főzászlót és helyébe tűzte a magáét. A lelkét és bátorságát vesztett török csapat hanyatt-homlok rohant le a falakról. A vár el volt foglalva...
Kilencven ágyú, háromszázezer aranynyal terhelt hadikincstár és tömérdek fogoly esett a győzők kezébe, de ő csak Abu-el-Mánit, a rabszolgakalmárt kereste lázasan utcáról-utcára mindenfelé a foglyok között. Midőn az elesett kormányzó basa palotája felé közeledett, épp akkor akarták a vér- és győzelemtől megittasult zsákmányoló német katonák a jajveszéklő rabszolgakalmárt felkoncolni. A gyűlöletes hangot már messziről megismerve, kivont karddal rohant oda és saját testével védelmezte meg és szabadította ki körmeik közül. A halálrarémült reszketeg hangon köszönetet akart mondani neki, de Edömér magánkívül rivallt rá:
- Nyomorult, nézz rám és ismerj meg! Hová tetted hugomat, szólj, beszélj! s indulata hevében kardot rántott rá, de keze nyárfalevélként remegett lelkének felzaklatott indulataitól.
A rabszolgakereskedő egy pillanatig halálos ijedelemmel nézett rá, azután villámsujtottként vetette magát lába elé:
- Kegyelem! Kegyelmezz éltemnek! dadogá könyörgésre kulcsolt kézzel.
- Hol van hugom? kiáltá újra Edömér.
- Él, oh uram, él ő és szép, mint a hurik legszebbike! Abdi basánál van Budán és kedvenc leányának, Tellinek a rabnője, ki nagyon szereti őt.
Edömér a hála kimondhatatlan tekintetével emelé szemét az égre s túláradó örömmel kiáltott fel:
- Atyám, édes jó atyám! Hugom meg van találva! Most már életem árán is megszabadítom!
E közben Abu-el-Máni nyöszörgő hangon újra kegyelemért esdekelt.
- Én megbocsátom, mit velem tettél és megkegyelmezek éltednek, de csak egy feltétel alatt...
A rabszolgakereskedő Allahra és a prófétára esküdött, hogy ezentúl nem lesz nálánál hűségesebb szolgája a földön...
Az öreg Bálint, azon való örömében, hogy kis galambkáját megtalálták, egészen elfeledkezett mély vállsebéről és ura intésére elvezette a táborba Hiasszárhoz, Edömér pedig felvette a diadalmasan elfoglalt török zászlót, mert a főherceg már harsogó tábori zeneszóval közeledett fényes kisérete élén, hogy az elfoglalt várat a császár és király nevében birtokába vegye.
A zászló tizennyolc láb hosszú, tíz láb széles nehéz zöldselyemből készült, aranynyal hímzett korán mondatokkal, amelyek között ez állt legfölül: »Néked adatik a diadal.«
És mikor Edömér térdre ereszkedve, a zászlót hódolatteljesen a fenséges győző lába elé tette, ez a mondat villant mindenki szemébe legelőször, mintegy jóslatául a későbbi fényes győzelmeknek.
A főherceg arca sugárzott. Kegyesen emelé fel a térdelő ifjut, levette saját aranyláncát a király dombormivű képével és nyakába akasztotta:
- Kegyelmünk és nagyrabecsülésünk jeléül a hősnek és vitéznek! kiáltá átható, hangos szóval.
Aztán elvette a mellette álló apródtól a pecsétes tekercset s kissé alantabb hangon folytatá:
- Itt pediglen a diploma, melyet hősi babérokkal koszoruzva vivott ki kegyelmed, kapitány uram!
A körülállók lelkesülten éljenezték s üdvözölték a fiatal kapitányt, ki éveire tán legifjabb, de hősi bátorságára legöregebb kapitánya a győzelmes seregnek, amint ezt Draskovich és Nádasdy ezredesek mondták.
A fényes diadal hire lelkesült örömzajt keltett az egész országban, melynek külföldön is hangos visszhangja támadt, a keresztény világban mindenfelé.
A pápa magasztaló levelet küldött és további harcra buzdítá a győzteseket, Nápoly, Brüsszel, Nürnberg, Pforzheim és Hamburg városokban pedig hálaadó istentiszteletet és örömünnepeket rendeztek az érsekújvári diadal emlékére.

Tartalomjegyzék | Következő fejezet