##

## Az ősi kard.

| »... a nap nyugovóra hajolt, Immár fedi vállát bíborszinű kaftán; Szél zendül az erdőn - ott leskel a hold. Idekünn hideg éj sziszeg aztán!« Arany: »Szondy két apródja.«

Mindenképpen marasztalta volna az öreg Laky Edömért és társait még pár napig, de Edömér nem maradt, miért a főúr kissé neheztelni is látszott.
- Hosszú út áll előttetek, mondá mogorván. Hosszú és veszedelmes! Kerülnötök kellene a török szállta helyeket, de nem kerülhetitek, mert úgy beette már magát az ország testébe, mint a rákfene.
- Ahol lehet, kerüljük, ahol pedig nem, hát gyorsan átcsapunk a hódolt helyeken. Úgy hallám, a békés utasoknak szabad útat enged a török is! veté közbe Bálint.
- Csak a törökbe bizzatok, akkor jégre építettetek.
- No, de hagyjuk a további beszédet, nincs most annak ideje. A lovak türelmetlenül nyihognak, - induljatok hát Isten nevében. Nem kivánok mást, olyan légy, úgy harcolj, mint apád! - mondá némi meghatottsággal a főúr, miközben lekisérte őket az udvarra, hol harminc fegyveres csatlós állta körül lovaikat.
- Kassáig veletek adom e kiséretet és ha megszivlelitek tanácsomat, onnan kerüljetek Tokaj alá. A Tiszán innen vagy túl bizonyára találkoztok magyar csapatokkal, mert úgy hallatszik, hogy a török újra betört Tokajnál és a Hegyalját pusztítja, ha pedig nem, úgy Ónod vagy Miskolcnak vegyétek útatokat. A fődolog az, hogy békés utasoknak tartsanak benneteket.
Edömér elfordította a fejét, mikor a kelet felé eső kapun kilovagoltak, mert a szép szilvások és gyönyörű almafák helyén akasztófák, kerékrúdak és vesztőkarók meredeztek, melyeken ott korhadtak a kivégzettek csontjai.
Eperjes elveszítette hajdani mosolygó, vidám képét. A belső háborúk, vallási villongások és a rablók pusztításai letarolták a várost körülvevő gyümölcsös kerteket és kivágott fatörzsek, leégett kolnák romjai meredeztek a bástyák és sáncolt körül.
Midőn másnap délután Kassa tájékára értek, a véres-düllői erdőségben egy martalóc-csapatot ugrattak szét, mely éppen egy kassai ötvösmívest mortifikált a családjával együtt.
A nagy sikoltozásra és jajgatásra lóhalálában vágtattak arrafelé, s még jókor érkeztek. Az áldozatok már ki voltak fosztva mindenükből és csaknem mezitelenre vetkőztetve akarták őket lovaik farkához kötözni, hogy aztán Eger várába hurcolva, eladhassák a töröknek rabszolgákul.
Edömér, László és a csatlós hadnagy - hiába kiáltozott Bálint - a menekülők után vágtattak és szerencsésen el is csíptek kettőt a pribékek közül - és mivel úgyis már Kassa közelében voltak, a két rablót rábízták a csatlósokra, hogy adják át a vérbíróságnak, megérdemelt bűnhődés végett, ők pedig a hadnagytól elbúcsuzva, tovább indultak Tokaj felé.
A gönci úton egy csapat borkereskedővel találkoztak, kik hosszú társzekereken szállították a nemesebb fajta borokat Lengyelországba és ezektől megtudták, hogy a török csakugyan betört és tűzzel-vassal pusztítja Hegyalját.
- Tokaj körül bizonyosan találkoznak kelmetek Ónody és Homonnai ezredeskapitányok csapatjaival, mert a nádor-ispán is, az erdélyi fejedelem is kiadta a rendeletet, hogy a zempléni és abaúji bandériumok rögtön üljenek lóra és a szepességiekkel mihamarébb igyekezzenek Ónod alatt egyesülni, hogy ráüthessenek a törökre.
Edömér szeme felvillant és egyetértő pillantással szorított kezet Lászlóval.
- Ha csak lehet, mi is résztveszünk a harcban!
Tokaj határába érve, alig hogy megpillantották a Tiszának az estalkony fényében csillogó szalagját, az erdőből egyszerre csak jobbról-balról egy-egy csapat könnyű lovasság bukkant elő s egy perc alatt körülfogta őket.
- Kik vagytok? Mik vagytok? Merről jöttök, hová mentek? - kérdezte a marconaképű strázsamester, kinek, mint a többinek, szintén nyalka farkasbőr kacagány csüngött le válláról.
- Kelmednek is szívesen megmondjuk, de elébb vezessen Ónody és Homonnai ezredeskapitányok elé, felelt Edömér, merészen farkasszemet nézve a csapat vezetőjével.
A tábor egészen Tokaj alatt feküdt, a Tisza partján, egy sűrű fűzfa bozótban és már javában égtek a tábortüzek, mikor a két vezér elé állították őket.
- Kik vagytok, honnan jöttök? kérdé kemény hangon a daliás Homonnai, miközben egyiket a másik után végig mustrálta éles, kutató tekintetével.
Edömér erre rövid szavakban elmondá útjuk célját és bizonyítékul előmutatta a dunántúli seregek vezérének szóló levelet.
- Ha szavaim után még gyanakodnak, kegyelmetek, úgy olvassák el e levelet, fejezte be szavait.
Homonnai azonban barátságosan rázta a fejét.
- Az olyan arc és tekintet, minő a tied, fiatal vitéz, nem csal, nem hazudik. Amikor akarjátok, békével mehettek útatokra.
- Ameddig útunk egy irányban visz kegyelmetekével, engedtessék meg, hogy mi is összemérhessük kardjainkat a pogánynyal, ha harcra kerül a dolog! kérte Edömér, mihez a két vezér neki is, Lászlónak is vitézi parolájával adá beleegyezését.
Még az éj folyamán visszatértek a kiküldött kémek és hirül hozták, hogy a török sereg Rakamaz tájékán táborozik és Ali Umru, a hires Sinán basa nagyvezír unokája vezeti. A két vezér rögtön indulást parancsolt, hogy meglepje a mit sem sejtő s nagy lassan Tokaj felé huzódó ellenséget.
Az éj ugyan még setét volt, de a feltámadó hűvös szellő már a hajnal közeledtét hirdeté, midőn a setétség szemcsaló távolában apró, pislákoló csillagokként megpillantották a török seregek hamvadozó tábortüzeit.
Az elől lovagló vezérek erre megálltak tanácskozni. Lágy, süppedékes talajon álltak, melyet egyfelől a magas Tiszapart szegett óriás kanyarulattal, másfelől sűrü nádas huzódott a messzeségbe.

Sinán basa nagyvezér.
(Egykorú eredeti után.)

- Vissza kell huzódnunk, különben a Tiszának szoríthatnak bennünket, mondá boszusan Ónody.
Edömér, ki mindenütt nyomukban ügetett, engedelmet kért a szólásra.
- Vezér uraim, ez a legjobb hely volna cselt vetni a töröknek. Egy haditervet gondoltam, kezdé kissé felindultan saját merészségétől, de azután biztos hangon elmondta az egészet, hol a suhogó nádasra, hol pedig a bozóttal benőtt parti kanyarodóra s a három tarackágyura mutogatva.
A két vezér eleintén bámuló tekintettel méregette az ifjut, de szavai végén arcuk felderült és majd megölelték nagy örömükben.
- Istenemre mondom, akármelyik hadvezérnek becsületére válnék ez a terv. Fiú, te hadvezérnek születtél! Az ütközet után még beszélünk erről, kiáltá Homonnai s mivel hosszú fontolgatásra már nem vala idő, sebesen kiadták a parancsokat a dandárnokoknak és alvezéreknek, maguk pedig a derékhaddal egyenesen a török táborra ütöttek, hogy lesbe csalhassák.
Edömér és László a lesben álló csapatokhoz csatlakoztak, Bálint és Hiasszár pedig semmi árért se maradtak volna el oldala mellől és alig mélyedtek be a nádas sűrüségébe, máris felharsant az ágyúk bömbölésével összekeveredő harci moraj.
Az ütközet zaja gyorsan közeledett, s minden úgy történt, ahogyan kiszámították.
A törökök jóval nagyobb számukban elbizakodva, midőn a nem várt támadás első zavarából kibontakoztak, egész hadseregükkel a magyar seregekre vetették magukat és mint Edömér előre megjósolá, csakugyan a Tiszának igyekeztek szorítani.
Homonnai és Ónody a megbeszélés szerint egy ideig vitézül helyt álltak, de az ellenség túlnyomó hadereje végre hátrálásra kényszeríté őket és az ütközet iránya a nádastól határolt öbölforma kanyarodás felé huzódott.
Homonnai itt hirtelen végig tekinthetett a török seregen - és megdöbbenve látta, hogy sokkal, de sokkal nagyobb haderővel vették fel a harcot, mint a kémek tudósításai után hitték.
Egy pillanatig csüggeteg kétségbeesés fogta el lelkét. Vajjon a hadicsel e nagyszámú ellenséggel szemben sikerül-e? Ha csak csudával határos módon ki nem vivják a győzelmet, mind egy lábig itt vesznek, mert valóságos egérfogóba kerültek, honnan egy lélek se menekülhet...
Vezértársa merev, elszánt arcvonásaiból ugyanezt olvasá: győzni vagy meghalni a legutolsó emberig.
Ádáz, kétségbeesett küzdelem kezdődött. A gyalogság dárdával és karddal harcolt egyszerre, a lovasság pedig a két vezérrel élén az egy tömegben reájuk zúduló török hadat iparkodott két-három oszlopra szakítani.
- Elvesztünk! A török nagy tömegével elseper bennünket, ha szét nem lazítjuk, kiáltá Homonnai vezértársának.
A török sereg azonban megbonthatlan ércfalként vert vissza minden támadást és lovassága nagy tömegével akarta a magyarságot legázolni, midőn ez a felharsogó trombita jelre villámgyorsan kétfelé vált és a derék had helyett a törökök jobb- és balszárnyára vetette magát.
E váratlan támadás oly zavarba hozta a török hadat, hogy soraik ingadozni, keveredni kezdtek és ebben a percben a parti bozót közül megdördült a három tarackágyú, a nádasból pedig irtó sortüzelés ropogott közéjük, rémséges pusztítást okozva - és innen is, onnan is egetverő harci kiáltással rohantak rájuk a nád közt rejtőző magyar csapatok.
A legelsők élén Edömér rohant, kardját villogtatva és a vezéreket keresték lángoló szemei. A fegyvercsattogástól, harcizajtól egészen megittasulva, mámoros lelkesedéssel veté magát a legádázabb tusakodásba, midőn jobbról-balról két lovas ugratott melléje.
Az egyiket, egy előkelő spáhi agát, mielőtt kis urára mérhette volna görbe szablyáját, az öreg Bálint vágta le, amolyan régimódi csatlósos egész vágással, a másikkal azonban Edömér vette fel a harcot, bekezdőül levágva ezüstös paizshordozóját...
Ez egy előkelő albán bég volt, maga is és lova is, mint valami krokodilus, tetőtől talpig csillogó pikkelypáncélba öltözve.
- Nekem jőjj, kutya! agyarkodott rá fenekedő ordítással, mikor pajzshordozóját leesni látta és drága damaszkusi kardját megvillantva rettentő csapást mért Edömérre, mit ez villámgyors félrehajlással elkerülve, visszavágott oda, hol a sisak és pikkelypáncél hajlása némi rést hagyott és a másik percben az albán lovas hátranyaklott fejjel bukott le paripájáról.
Ebben a percben a küzdelem zaját túlharsogó, rémkiáltás harsant fel a törökök sorai között.
- Meneküljetek.! A keresztények elfoglalták a tábort. Mindjárt a nyakunkon lesznek!
Erre az amúgy is bomladozó, hátráló török sereget egyszerre oly páni rémület lepte meg, hogy fegyvereit elhányva, hanyatthomlok futott el a csatatérről. Sok a Tiszába fulladt, még több a nádas feneketlen ingoványaiba veszett, a többit pedig futásközben a nyomukba vágtató magyar csapatok ölték, aprították halomra, úgy, hogy hirmondó is alig maradt belőlük.
Edömér nem üldözte a futókat, hanem az albán bég pompás arabs paripáját igyekezett elfogni, mely még akkor is vad nyerítéssel száguldozott össze-vissza a harctéren, magával hurcolva kengyelbe akadt gazdáját.
Hátha még él és meg lehet menteni!
A sok hajszolásra és hivogatásra a nemes mén végre hajlani kezdett és békével megengedte fogatni magát a nádas szélén. A bég azonban már nem élt, de keze még a halálban is görcsösen szorította a drága damaszkusi szablyát, melyet Edömér, alig, hogy rápillantott, a fájdalom és öröm sikolyával kapott a kezébe...
Atyjának ősi kardja volt ez, ama nemes, büszke jelmondattal, melyet a Hollókövyek mindig megtartottak: »Hüvelyemből jó ok nélkül ki ne végy, de ha kivészsz, becsülettel visszatégy« és a drágaköves markolatba bevésve a Hollókövy cimer szárnyas és koronás kígyója.
Hogy került ez a bég kezébe? Ott volt-e ő is ama gyászos éjszakán, vagy a rabló martalócoktól vette? Ezen egy percig se gondolkodott, hanem megrendülve omlott térdre és áhítatosan összecsókolá a drága ereklyét.
- Te küldöd ezt, atyám, te, segíts hát, hogy eskümet, fogadásomat mindvégig betölthessem! kiáltá a megindulástól remegő hangon, áhitatos tekintetét a napfényes égre emelve...

Tartalomjegyzék | Következő fejezet