Földi János
összes költeménye

(1755-1801)

Eredeti kiadvány: Verstár '98 CD-ROM

Bp. : Arcanum, 1998 / ISBN 963 85923 1 1

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=00650

Ez a könyv a Magyar Elektronikus Könyvtárból

származik: http://mek.oszk.hu

Országos Széchényi Könyvtár - http://www.oszk.hu

Tartalom

Eredeti versek

Műfordítások

Vegyesek

Töredékek

EREDETI VERSEK

Halotti Vers, edgy gyenge szülött temetésére 1781-ben.

(Anapesztusz-mértékekre.)

Ah! melly szomorú ez az óra;
Zokogó seregünk bizonyíttya!
Mert bús libitinai szóra
El-epedt ajkait kiki nyítja.
Edgy gyenge virág el-enyészik,
Mikoron alig érte nyitását!
Meg-emésztő férge tenyészik.
’S nem hagyja tovább maradását.
Edgy gyenge tüzetske, jelessen
Tsillámlva, szemünkbe tsapódék:
De kilobbant lángja sebessen
El-aludt, ‘s hamúval be-vonódék.
Jaj! víg örömünk’ elejében
Elenyészett gyenge virágunk!
Jaj! zöld tavaszi levelében
Lenyesett, ‘s elesett jeles águnk!
Jaj! melly hamar el-mene tőlünk
Szép hajnala drága napunknak!
Hamar el-vitetik mi előlünk,
Kit igen szereténk mi magunknak.
De szemünk vizeit, hamújára
Tsakugyan meg-eredve ne hintse!
Lám gyermeki gyenge korára
Odament, hová Jézusa, kintse.
Atya adta kezébe Atyának,
Bizonyos lesz gondviselése:
Illő, hogy az édes Anyának,
Szűnjék szeme’ zápor esése.

Edgy téli víg napra.

A’ nap öszve vett világit ablakunkba sűtteti,
Tél időbe, bár tekintsed, ékesűl tekinteti!
Még alig, hogy kezde jőni szép világa fel-felé,
Nem tudom, mi furtsa kedv már szíveinket el-telé.
Majd tovább-is, hogy mosólygó fénye felyebb lépdegel,
Mind nagyobb nagyobb serénség szíveinkbe keldegel.
Nem tudom, mi féle nap lesz, melly ma hozzánk érkezik.
Látom azt, hogy víg örömmel kezdetén ígérkezik,
Mintha minden órán hívna, hogy ma vigadozni kell;
Titkos indító erő ez, e’ napunkba! hinni kell!

Hozzatok Músák virágot …

Hozzatok Músák virágot,
Zőld borostyán, ‘s mirtus ágot,
Hélikonnak szép hegyéről,
A’ Poéták’ erdejéről,
Hogy fejének tiszteletre
Kűldjem ezt emlékezetre
Éljen, éljen tisztelettel meg tetézve Gyöngyösi.
A’ Pestről ‘s Budáról 4-dik Augusti útnak indúlt M. Gróf Gyulay ‘s
Eszterházy Nemes Magyar Regementjeit illy Versekkel kiséré-ki F. J.

Ha tsak ugyan mentek, Magyarok, Ti Vitéz Regementek!
Illyen időbe pedég, főld, fa midőn reped, ég.
Most juta kedvére nyárunk tüzesebb idejére,
Most minden aszaló mérge nem útba való.
Most az Oroszlán-jegy, mivel a’ nap színte azon megy,
Annak lángairúl lángba borúlva pirúl.
Most a’ kék égnek dühösebb tsillagzati égnek,
Mind két égi Ebek, a’ Kasza húgy, ‘s egyebek.
Most sűt széltében hév Kánikulának erejében,
Szorja tüzét, melegét, fűlyti hevével egét.
Mind ez hévséget szűl, mind valamennyi tsak éget,
Mind ez földre verő pestises égi-erő.
Most vív táborral szemed ellen az ég tele porral,
Szikkadt főld fedelünk szórja az égbe szelünk.
Most hév szomjúság, nyavalyák, ‘s meg-ezer nyomorúság
Lankasztják sereged, most tsupa pestis eged.
Nézd-el az erdőknek már-is, ‘s a’ puszta mezőknek
Állati mind betegek, hogy nagyok a’ melegek.
Nézd-el az erdőknek már-is, ‘s a’ tzifra mezőknek
Festett színe nagyon hervadozásba vagyon.
Nézd-el Rózsáját, a’ kertészek Violáját
Szép koszorúja szorúl, lankadoz, öszve-borúl.
Most a’ munkások, takarók, ‘s barmok nyavalyások
Lesnek híveseket, lengedező szeleket.
Most piheg, és fárad, ki-verejtékző vize árad,
A’ ki Diána hadát űzi, nyomozza vadát.
Nyájjai Montánnak le-sütik fejeket, vele Pánnak
Őszi gulyája sovány pásztora rút halovány.
Illyen időt érve leve útad marssa ki-mérve
Páros hív Regement, kiknek ez ordele ment!
Menj hív nép még-is, ha nyarad ‘s ha sanyargat az ég-is
Belgium útja felé, szálj ‘s telepedj le belé!
Menj akaratjára JOSEF Fejedelmi szavára,
Hívnek vélt, ‘s szeretett ő hogy ez útra vetett.
Menj, ‘s bűntesd őket, a’ hitetlen pártot-ütőket
A’ tsendes hatalom a’ kik előtt unalom.
Rontsd Brüszszel táját, Skáldis vize habja dagályát,
Álj boszszút szaporán pártosi’ főldje porán.
A’ ki Királyára, igaz és törvényes Urára
Merte emelni fejét, ‘s gyűlyteni rá erejét.
Menj, ha időd rút-is, ha az ég, ha sanyargat az út-is,
És mind ez szomorít, gondba veszélybe borít.
Mind jó jelt nézek-ki ezekből, Mársi Vitézek!
Bíztatnak, felelek, mind ezen Égi-jelek.
Bíztat erős jellel az Oroszlán, e’ menetellel,
Mellybe kereng ma napunk, hogy nyereségre kapunk.
Bíztat szintén úgy a’ szélveszes Égi-Kaszás húgy.

((a) Orion edgy fegyverrel fel-övedzett nagy Embert rajzoló Tsillagzat
az Ég-visgálóknál. A’ Magyarok köz-névvel hívják Kaszásnak; a’ Szent-írás
fordítói pedig Kaszahúgynak. Lásd Jób 9, 9. Jób 38, 31. Amos 5, 8. Úgy
hitték róla a’ Régiek, hogy feljövetele szélveszet indít, a’ honnan
Szélveszesnek és a’ Hajósok’ ellenséges tsillagának íratik.)

(a)
Belga vidéket ez ont, szélvesze, zápora ront.
Bíztat tsillagja, amaz Eb szemefénye, haragja
Sirius,

((b) Sirius, a’ nagyobb Eb-tsillagzatban edgy első nagyságú, és a’ mi
látásunkra az egész Égen legszebb ‘s legnagyobb tsillag. A’ Magyarok ezt
Kaszás-után-járónak, Kaszás pallérnak nevezik. Siriusnak mondatik Görög
jelentés szerént, a’ szárazságtól, mivel a’ mi Tartományinkban a’
legnagyobb meleg akkor vagyon, mikor ez a’ nappal öszvefoglaltatva
látszik, a’ honnan a’ Versírók illyen ki-fejezésekre élnek vele:
Virgil-Aeneid. X. v. 273. –--– aut Sirius ardor
Ille stitim, morbosque ferens mortalibus aegris.
Lottichius Epith. V. 573.
---– dum Sirius ardet
Fervidus, et certas populis denunciat iras.)

(b)e’ betegít véle ha nap melegít.
Ebből szomjúság buzog, égi-veszély, sanyarúság,
Mellytől a’ gyülevész Belga, rakásra le-vész.
Még Erigónének tüze-is bíztat kis-Ebének,

((c) A’ ki Eb-tsillagzat, vagy Canicula, melly Icarus’ ebének-is mondatik.
Ez-a’ tájon vagyon, a’ honnan, a’ középnyárban nállunk tapasztalható
hívségeket közönségesen ennek tulajdonítják. Erről mondja Lotich. Libr.
III. Eleg. VI. v. 3. Seu canis Erigones corruptas polluit auras,
Seu Lacus, et multa pinque palude solum.)

(c)
Melly bűzhít vizeket, veszt levegő-egeket.
Menj hát jó jellel, ‘s jöjj majd haza, várt jövetellel,
Pártos nép erejét törve, tapodva fejét.
Jöjj szép hírekkel, koszorúzva Babér levelekkel,

((d) Laurus nobilis Linnei, Magyarúl Babér.)

(d)
Híred oszoljon elől nyert diadalmi felől.
A’ Magyarok kárját, a’ JOSEF erős keze kardját
Minden szívbe hitesd, tsillagos égbe vitesd.
Már ha ragyog régen Magyarok Koronája az égen,

((e) Az Uranie Sextánsának hat alsóbb tsillagait, mellyeket Doppelmeyer az
ő Ég-tábláiban g h i c b hb betűkkel jegyez, Felséges Elsö JOSEF Tsászár
Magyar Koronájává fordította Godofredus Kirchius. Lásd Frider. Hauptius in
Instit. Astron. Erre tzéloz tehát a’ Vers-író, hogy a’ mellé fegyveres
Magyar örző Katona is kell, Felséges II-dik JOSEF hasonlíthatatlan
Királyunk örök emlékezetére.)

(e)
Ott kardunk, a’ Katonánk légyen, a’ hol koronánk.

Kornides Dániel halálára.

Hát ragadod gyilkos halál Kornidest-is?
Pest a’ Tudósoknak látom, merő pestis!
Hát e’ Főket ide JOSEF azért gyűlytse,
Hogy a’ nem vélt halál sírhalomban dűlytse?
Három esztendeje, hogy itt ez Oskola;
Az alatt a’ Halál hármat le-paskola,
Schoretics! ki után sergünk most-is óhajt!

((a) Néhai Schoretics Mihály Úr, az Universitásban a’ Betegágyak körül
való gyakorlásnak nagy hirű közönséges rendes Tanítója, meg-hólt Pestenn
1786-dik esztendőben Martziusnak 3-dikán.)

(a)
Fogarasi! kit két Magyar Haza sóhajt!

((b) Fogarasi József Úr pedig, midőn már a’ Pesti Universitásban lejendő
közönséges rendes Tanítói Hivatalra magát ajánlotta, és tsak nem induló
félben vólna; meg-hólt Erdélyben, 1784-dik esztendőben December vége-felé,
mellynek utolsó napjánn el-temettetett. Vólt ugyan ezen Fogarasi Úr előtt
Hisman Úrnak-is ide hívatala Göttingából; de ez-is el-jövetele előtt
meg-hólt.)

(b)
Kinek ditséretét Europa halmozta,
Ritka Bőltseségét hétszer jutalmozta.
Ez, Hivatalára még tsak ígérkeze;
Óh fájdalom! soha közzénk nem érkeze!
Indúló szándékát szinte mikor főzte;
Meg-tudta a’ Halál! őtet meg-előzte!
Tsak most el-ragadá kebelünk Kedvessét!
Kornidest, Hazája bőlts Árkhimédessét!
A’ Magyar Régiség ‘s lett-dolgok Búvárját,
Hazánk Történeti’ hív Leveles-tárját.
Melly Végzés, melly dühös Tsillag álja Pestet?
Hogy illy véletlen veszt ennyi Tudós Testet!
Mit gondolsz mord Halál, rá éhezett Párka!
Hogy illy Férjfijakkal teljen a’ sir’ árka?
Hát illyeket kíván ehes gyomrod étkül?
Nem lehet, hogy neked ezt ne tudjam vétkül?
Roszsz Pásztor vagy, hogy főbb Díszinkkel így számolsz!
Kegyetlen vagy, hogy illy kímélletlen vámolsz!
Fő Oskolának, gyászos Tziprus Erdőt űltess!
Illy tsapást, ha így jár, mellyel keserűltess!
Ne!! óh Ég! kedvezz még edgy-néhány Fényünknek!
Ne szakadjon nyaka minden Reményünknek!
Tartsd-meg kiket adtál Hazánk örömére!
E’ fő Oskolának örökös diszére!!!

Buda Várának a’ Töröktől lett viszsza-vételének Századik esztendeje.

Irattatott Pesten 1786-dikban, 10-kén Septembernek.

Melly ágyú ropogás dördűl füleinkbe?
Mit mormol az Ekhó rengő hegyeinkbe?
Brávó! e’ harsogás jő Buda Váráról,
Annak Dunát ‘s Pestet néző Bástyájáról!
Brávó! ez hát ama’ vig örőm Századja,
Buzgó hálálását mellyben Buda adja!
Azért, hogy ki-veté a’ Tőrök vas jármát,
Ki tett kebelében gyakorta sok lármát.
Tsak ugyan nem ment hát feledékenységbe,
Haladt; de hogy szebben mehessen tsak végbe.

((a) Buda viszszavétele September 2-kán történt 1686-ban de ezen
öröm-esztendö napja September 10-kén tartatott 1786-ban.)

(a)
Nem: miként forr a’ Nép Buda Bástyájára!
El sietek én-is e’ ritka pompára.
Róma hajdan ama’ játékra így gyűle,
Melly minden századik esztendőn kerűle.
Dőrdűlvén az ágyú edgymásra, mentünkben
Víg repesést gyulaszt érzékeny szívünkben.
Danánk, mormolásit habjaiba belé
Szedvén, gyorsabban hajt Török Ország-felé.
Eredj gyorsan! mond-meg e’ tsalmás Népségnek:
Budán Innepe van a’ Keresztyénségnek!
Hogy most edgy Századja, kardotok tsorbúla,
Nővő Hóldotoknak edgy szarva tsonkúla.
El-múlt a’ Hóld-világ, ki-derűlt Nap-fénye
Budának; lakosa vigad, ‘s jövevénye!
El-múlt a’ Vérontás, melly főldünket járta!
Nagy JOSEF-ünk Janus Templomát bé-zárta!
Innepet űl Buda, békessége’ karján,
Nem eped Országa háborús zavarján!
Fegyvere nem Mársra, ‘s vérontásra zörög,
Ágyúja örömöt, nem romlást menydörög!
Szabad Bástyájáin, hová forrva gyűlnek,
Szemek ‘s szívek édes érzésbe merűlnek
A’ buzgóbb rész pedig a’ Vár’ Templomában,
Muzsika, énekszó, ‘s ágyúk’ hangzásában,
Áhitatosságát vivén felsőségre
Sűrű háláadást repit-fel az égre.
‘S Buzdúlván, az ágyú valahányszor dördűl,
Forró örőm-könyve szemeiből gördűl.
Vének! kik lehettek Buda kebelében,
Kiknek ama’ dörgés harsogott fülében!
‘S Rengvén vele edgyütt gyermeki bőltsőtök,
Rettegve szoptatott Anyai emlőtök;
Nem tudtátok ugyan akkor, ‘s nem láttátok;
De leg-közelebbről ezt Ti hallottátok,
Sőt szemetekkel-is láthattátok osztán,
Meg-rongálva Buda Várát, ‘s tsak nem pusztán.
E’ fel-gyűlt Iffjaknak Vének, beszéljetek!
Érzékeny szívekbe bámulást öntsetek!
Állítsátok-elő Budát olly szinében,
Mellyben minden-felől vólt tűz közepében!
Belől a’ Törökség’ fegyvere lángozótt,
Mint belől égő Ház füstölt, gyúladozott.
A’ Keresztyénségnek kívűl vólt Tábora
Szomszéd hegyeinken terűlt Népe’ sora
Ti Iffjak, ‘s Gyermekek, őket halgassátok!
Kit tsak épségében még Budát láttátok.
Mellybe TERÉSIA hív Anyai keze
Meg-avúlt szenyjéből hozni igyekeze.

((b) A’ Budai Királyi Palotát 1749-ben épitette ujra d. c. Mária Terésia.)

(b)
De, hogy vólt Várának valaha ostroma,
Magas kőfalában látszik most-is nyoma.
Látszik félig belé-süllyedt golyóbissa.

((c) A’ Fejér-vári kapu előtt tsak közel edgymáshoz áll-ki félig a’
Várkőfalából két bombi gollyóbis, láthatni más hellyen harmadikat-is.)

(c)
Ez gondolatitók’ szemeit meg-nyissa!
Vének! beszéljetek a’ Törők’ igáját!
Kik atyáitoknak halgattátok száját!
Mi vólt a’ Törőkség’ terhe, melly nints már ma,
Melly sok Vér, Háború, Hartz, ütközet, lárma?
Mint melly Kertbe magát bé-veheti a’ gyom,
Minden jó Veteményt meg-fojtogat, el-nyom.
A’ Dudva emeli-fel kevélyen fejét,
Sziván amazoknak tápláló erejét:
Magyar! úgy lepett-meg a’ Törők’ foksága!
Te le-nyómattattál, ő mind fellyebb hága!
Fogyatta erődet, el-szívta kövéred’,
Ontotta, valahól tsak lehetett, Véred’.
Hágy ezer lakosid’ rabszijjára fűzte,
’S Örök’ számkivetve főldéből ki-űzte?
Hól kedves magzatid maradtak árvákká,
Hól azók téttettek örök rabszólgákká.
Hól a’ hív párt, a’ hív pártól el-rabolta,
Az egész Háznépet e-ként darabólta!
Sok bús Filoméla Itist keseregte,
Sok Progne el-vesztett szűzségét rebegte!
El-szedte vérrel nyert ősi jószágidat.
Dúlta, pusztitotta kúltsos váraidat.
Sok Várósok ‘s faluk fel-perselt hamvával
Hányat nyomorítótt kóldús tarisznyával?
Nem vólt szűnte a’ sok vérengző Hartznak,
Maradt kevés számod tárgya vólt a’ sartznak.
Négy fejér lineák tzimereden áltak;
De akkór négy, ‘s több Vér-lineákká váltak,
Mint mely mezőn terem a’ Pipats bővében,
Vagy sok Piros Fűzény a’ rétek’ szélében,

((d) Piros Füzény. Lythrum Salicaria Linnei. Lysimachia purpurea
officinarum. Füz-fa levelü-fű. Tsapó Jósef: Piros Füzény Benkö Füszeres
nevezeti szerént. Vizes hellyeken terem.)

(d)
El-vész minden más szín néző szemeinkbe:
Piros szinek tűnik meszsze eleinkbe:
Úgy fogta-el sokszor parlagidat a’ Vér,
Pirosra változtak sok viz, patak, rét ‘s ér!
Sok el-dúlt váraid vérezett kövekkel
Ujúltak, ‘s rakattak véres málterekkel.
Buda! Te vagy ennek eleven példája,
Márs’ mérges fegyvere játékos kotzkája!
Hegyeiden melly sók emberi Vér omlótt,
Mikor hól Keresztyén, hól Törők ostromlótt?
Más fél századókon Királyodtól fosztva,

((e) II-dik Szuliman török Tsászár, ama’ Magyar Nemzet’ halálos ostora,
három ízben ment-bé Budára. 1-ször 1526-ban a’ Mohátsi veszedelemben
győzödelmes Seregével prédálván ment Budáig, és azt mind őrzőktől, mind
lakosoktól tsak nem üressen találván, 14 napokon benne múlatott; akkor az
egész Várost felgyúltván, a’ Királyi Paloták, Istállók és Vadaskerten
kivűl, sok prédával és rabokkal haza ment. 2-szor 1529-ben a’ Zapolya
segittségére jövén, erővel vette meg; nem álhatván ellent Nádasdi Tamás
700 Német őrző katonákkal, kiket Ferdinánd Király őrizetre ott hagyott
vala. Még ekkor-is a’ Magyaroktól el nem vette, hanem Zapolyának
meghagyta. De tsak ugyan Béts’ megszállásából viszsza-jövén, Zapolya
őrizetére benne Török őrzősereget hagyott. 3-szor 1541-ben az Isabella’
kérésére, kinek tútorságát fogadta, oltalmazására Magyarországra jövén,
Augustus 16-kán tsalárdsággal meg-vette, magáévá tette és bírta követőivel
145 esztendeig. E két utolsó elfoglalása között Ferdinánd három ízben
vitatta. Azután következő Királyok pedig alig van száma, hányszor
igyekeztek ostrommal viszszavenni 1686-ig.)

(e)
Árva ‘s Özvegy valál, Törők kézre osztva!
Gyászos Árva ‘s Özvegy, Véred’ fátyolában!
Setét Hóld pislogótt szép Napod’ nyómában!
Pólgáridon, kiknek valál tulajdona,
Esztendőnként adót más idegen vona!
Közepetted lakott sartzoló Törököd,
Gyakran Vér-patakkal vitt faját őrököd!
Ha a’ fehér Szederj Pirosra változótt,
Hól Piramus ‘s Tisbe vérek omladozótt:
Buda! Hegyeidnek vér szín veres bora,
Mert bőven borított vér veres bibora!
Lotharingi Káróly! ‘s több más Fejedelmek!
Kiknek viszsza-nyere végre segedelmek!
Mig a’ Magyaroknak itt lesznek hajléki,
Áldjanak ezeknek késő maradéki!
Vitézségtek’ firól fira emlegessék,
Századonként elő-fordúlva hirdessék!!!
Ti Vitézi Hamvak! váltsági Budának!
Véres áldózati a’ Török igának!
Hegyeink’ kövébe kik temetkeztetek,
’S Véretek’ fátyola lett szemfedeletek!
Nyúgodalmótokban örök tsendességtek
Légyen! ‘s maradjon fel vitézi hivségtek!
Erezze hamvatók e’ kegyességünket,
Végye áldozatúl most-is Innepünket!
Buda! sok változást a’ melly ki-állottál!
Sok óltalóm, ‘s vivó óstromon fórgottál!
Nyúgodj már szárnyai alatt JOSEFednek!
Tartsd őt az Ég után másik védelmednek!
Mind erős hegyeid mélly fundamentóma;
Légy mózdíthatatlan békesség Templóma!
Számláld Századidat békesség ölében,
Míg Magyart találni Magyarók földében.

Juliska.

Katallus LXVII-dik Verse’ követésére.

Senkihez Juliska férjhez,
Én kivűlem, nem mehet;
Senkit ő, azt mondja, míg él,
Én felettem nem szeret:

Sőt ha ő azt látni fogja,
Hogy kivűle mást veszek,
Én tovább nem élek, úgy mond,
Én azonnal el-veszek.

Mondja ám; de eggy Leányt ha
Hév szerelme így fokaszt,
Szélre, vagy sebess Dunára,
’S téli hóra írjuk azt.

A’ Le-szált Galambhoz.

Ne menj szelíd Galamb, ne menj előttem,
Nem háborítalak meg.
Az én szemem gyönyörködik te benned,
Gyönyörködik szemedben.
Szép a’ szemed, te lángozó szemed szép,
Tarjászkodó nyakad szép!
Szép a’ fejed, te bóbítás fejed szép!
Ki-düllyedett begyed szép!
Piros lábad szépen topog, midőn te
Elébb tovább szemetskélsz.
Fényes tollad sok színt mutat, midőn te
Iregsz forogsz azokkal.
Repűlsz kegyes Galamb, repűlsz előllem –
Viszed gyönyörködésem’.
Járj békével kegyes Galamb, ha el mégy,
Se ölyv, se sas ne bántson.

Enyim Juliska.[1]

Örömömnek gyönyörű hajnala tetszik!
Jegyesem már, kit akartam Juliánnám!
Jegyesem már Juliannám! – örömöm’ hajnala tetszik!

Ha Juliskám maga szívébe vesz’ engem,
Nem irígylem sem ama’ Gracchusok’ Anyját,
Sem ama’ Trójai Hertzeg piperézett Helenáját.

Az Apollóm’ ‘s Eratóm’ karjai közzűl
Megyek immár Julisom’ karjai közzé,
Julisom karjai közzűl meg’ azok’ karjai közzé.

Te vagy immár bizodalmam! Te reményem!
Te maradja tárgya szerelmemnek örökre
Juli kintsem! Juli szépem! Juli diszem! Juli fényem!

Zoil ellen.

Szegény Zoil irígykedik,
Hogy én hogy érek annyira?
Hogy írok annyi Verseket?
Holott sokakba fő fejem. –
Epeszd magad’ szegény Zoil,
Gyötörd fejed’ keservesen.
De tudd-meg azt, szegény Zoil!
Szegény szokott irígyleni.

Barátság’ Tűköre.

Bóldog korodba’, látod,
Igen sok a’ barátod.
Szorúltt korodba’, látod,
Igen kevés barátod.
Ki úgy nevez ma, látod,
Kosánt se’ mind barátod.
Ki rád mosolyga, látod,
Gyakorta nem barátod.
Bor közt akadtt barátod,
Borod’ barátja, látod.
Ki el-felejte, látod,
Nem vólt igaz barátod.
Hóltig szeretne, látod,
Ha vólna hív barátod.
E’ tükörötske, látod,
Tanít, ki hát barátod,
Szorúltt korodba’ látod,
Ha vólt igaz barátod.
Ki minden űgybe’ látod,
Meg-áll, az ám barátod.
Az illy igaz barátod’
Betsüld örökre, látod.

Egy kevély széphez.

Félre tőlem, szép Kevély!
Rab-bilintsed’ áldozatja
Légyen ám, akár ki fattya,
Hetyke-petyke büszkeséged
Bennem el-nem éri véged’
Nem; felőlem így ne vélj;
Félre tőlem, szép Kevély!

Félre tőlem, büszke Szép!
Szépre nézni nyúgodalmom:
Rabja lenni fő únalmom,
Két szemem gyönyörködése
Szép szabadságom’ veszése.
Veszteség ez! Drága Kép!
Félre tőlem, büszke Szép.

Idegen Szépség.

Vegyed, vigyed, te Szemtelen! lakirozott pofádat!
Vakold magad’, ‘s kenőtseid’ képedre patsmagoljad!
Veres hajad porozd-be jól, ‘s borítsd-be nagy szitáddal;
Ne hogy, ha tám tüzet vetend, Szomszédodat ki-gyúlytsa.
Hosszú nyakad takarja gyöngy, miként üveg ragyogjon.
Ki-mangorolva homlokod, selyembe talpig őltözz.
Te tűrhetetlen illatod fedezzd szagos vízekkel,
Mellyed feszítsd, sovány farod’ nevelje nagy far-abronts.
Miért erőlteted magad, hogy a’ mi nints mutassad?
Mi haszna sok kenőtseid’ ‘s vakolgatásaidnak?
Mi haszna sok le-tsorgatott szagoskodó vizednek?
Se’ tettetett szemőldököd, se’ carminod, se’ gyöngyöd,
Sem értéked’ felyül-haladtt ruházatod nem illik.
Ruházzd magadra Bengalát, feredj szagos vizekben,
Aranyban, gyöngybe fűzzd magad: szép az, de nem te vagy szép.
Sem a’ mi nints magadnak azt nem adhatod-meg ezzel,
Sem a’ mi van, de nem derék, el-nem feded hibáit.
Fa kép maradsz, ha el-veted, ‘s tsak a’ vagy a’ ki vóltál.
Rút a’ mi rút ezekkel is. Szép a’ mi szép tsak úgy is,
Ha szer-felett nem ékesűl. Bársony nyereg szamáron
Az éktelen tsínosgatás. – Kerek beszéd ‘s igaz szó,
Hijába ferdik a’ Rigó, nem léssz belőle Hattyú!

Bóldog óh ezerszer …

Bóldog óh ezerszer a’ szív,
A’ ki olly tökéletes és hív
Párra életében lelhet,
Mellybe szinte kedve telhet.
Bóldog élte és halála,
Senki tzélra nem talála
Jobbra nála.

Vége koronázza…

Vége koronázza a’ tselekedetet.
Mig valamelly munka nem ér végezetet,
Nem tehetsz felőle igaz itéletet;
Napot estve dicsér, halál az életet.

Második írás 1789-dik esztendőben a’ könyv-szerző
tiszteletére az olvasóhoz a’ phisiológiájának ki-adásakor.

Olvass már Magyar, és örülj magadban,
Ím most-is szaporítja Könyved’ egy Könyv,
Egy Könyv, melly Magyarúl van oly időben,
Mellyben több idegent, kevés Magyart látsz.
Egy Könyv: melly Magyarúl van olly dologról,
Mellyről mind idegent, Magyart nem-is látsz.
Egy Könyv; olly tudománnyal, a’ mit éppen
Kíván a’ mi magunk meg-esmérése:
És melly, a’ mai leg-nagyobb ‘s túdósabb
Írók’ nagy tudományival meg-edgyez.
És melly, a’ nevekedni jól meg-indúlt
Orvoslás-Tudomány tapasztalási
Felső gráditsain, ma a’ leg-újjabb,
És jobb vélekedést előnkbe adja.
Olly ember pedig, a’ ki bóldogítja
Ezzel Nemzetedet; ki  Bontzolást-is,
Testünkben magyaros nevén nevezve
Minden részt, Magyarúl először íra,
Olly ember, kinek abba-is köszönhetsz,
Hogy már a’ Patikák’ szerét, ‘s Retzeptit,
Mind önnön keze írta oktatásban,
Mind Störkben, Magyarúl ki-téve lathat’d.
Olly még, a’ kinek egy nemes Magyar Könyv,
Író-tolla után Görögre téve,
Pesttől fogva ki-terjed Adriáig.
S’ onnan Pontusig, és nagy Asiáig.
A’ kit néhai nagy Terésiánk-is,
A’ Músák ‘s Tudományok’ édes Annya,
Hogy sok Könyveket írt Magyarba, méltó
Jellel tiszteletül jutalmazott-meg,
Olvass már Magyar, és örülj magadban!

Az én Sírhalmom!

Amott a’ kapús ut mentében
Láttomra volt eggy körtvélyfa.
A’ Sírhalmok ‘s Erdők szélében;
Kivágták, ‘s nints ez is már ma!

Én e’ kies tért választottam
Számomra Sírhalom helyül
E’ vad körtvélyfát óhajtottam,
Sírhalmomat tzímező jelül,

Még is, ha történik halálom,
Ne másuvá temessetek!
Itt nyugtasson a’ tsendes álom,
Nints szebb hely; meg-engedjetek.

Eggy Akászt, körtvélyfám helyébe
Ültess, óh eggy Jóltévő kéz!
Melyről Zephir Naplementébe
Susogva majd síromra néz!

Mind kettőt sok Tüskék borítják,
Mint az én kínos éltemet!
Ők azt védelmekre fordítják;
A’ sírba engem az temet!

Ti Gyermekek, ne szaggassátok
Ennek szagos virágait!
Ha nyílni Májusban látjátok,
Hadd fedjék Földi hamvait!

Akkor talám, kik itt el mennek,
Igy szóll eggy: «Akit fed e’ Bólt –
Illy rövid Tavasza volt ennek!
De tán hibázok, ez se volt!»

MŰFORDÍTÁSOK

Horátz’ X-dik éneke a’ II-dik könyvből.

Bóldogabbann élsz, Licini, ha méllyre
Sem sietsz mindég, sem előre, tartván
Szélveszes zajtól, igen a’ tsavargó
Partra nem űgyelsz.
A’ kinek nem rút az arany közép-szer,
Nem hever szalmás kalyibák’ temérdek
Szennyiben, nem kap sok irígy szemet szúrtt
Nagy palotákon.
Többször ingattyák szelek a’ nagy-izmos
Szál-fenyőt; súlyosb zuhanással esnek
A’ magas tornyok: ‘s az egekbe’-kőltt tűz
Nagy hegyeket tsap.
Jót reményl roszszban, de viszont gonosztól
Retteg a’ jóban, az igaz nemes szív.
Isten a’ borzas telet újra hozza,
’S el-viszi ismét.
Nem, ha most roszsz állapotod, nem úgy lesz
Még jövendőben. Tziterát fog ollykor
Fébus-is, ‘s mindég nem ereszt repűlő
Nyílakat íve.
Terhes inséggel rakodott idődben
Légy erős, ‘s bízzál. Okoson viszontag,
A’ midőn kedve szeleken meg-indúl,
Vond-le vitorlád’.

Neobule.

Horatius Ódáinak III. könyvéből.

Nyomorúság sem enyelgő szerelemmel,
Se’ bajod jó bor itallal ki nem űzni,
Vagy Atyád’ nyelve’ kudartzára meg-ijjedve remegni.

Néked a’ Vénusi Gyermek kosaradról
Néked orsód’ ‘s fonaladról; Neobule!
Liparei Hebrus, ama’ nyalka legény, el-veszi gondod’.

Derekassabb Lovas ő Bellerophonnál,
Sem ököllel, se’ futással nem előz más,
Ha be-kentt vállait egyszer Tiberisben mosogatta.

Tud az, a’ síkra ki-űzött, seregestűl
Szaladó Szarvasokat jól le-nyilazni;
‘S az erős vad-kanokat, gyors, ligetekből kikerítni.

Kis gazdagság nagy boldogság.

Beatus ille, qui procul negotiis, etc.
Horat. Epod. II.

Be boldog, a’ ki távol aggodalmitól,
Miként az első nemzetek,
Nagy Attya telkeit szántatja ökrein,
’S ha senkinek se tartozik.
Se nem riasztja-fel gyakor dob ‘s trombita,
Se tengerekre nem remeg.
Gyülőli a’ pert és a’ nagy hatalmasok
Küszöbjén nem leselkedik,
Hanem vagy a’ szőlőjövést karóihoz,
Vagy fáihoz kötözgeti;
Vagy a’ selejtesebb gyümölcsfát elnyesi
’S termékenyebbet olt belé.
Vagy a’ kies rétaljakon elszéledett
Marháiban gyönyörködik;
Vagy méhe gazdag gyüjteményit elszedi,
Vagy nyíri szép juhnyájjait;
Vagy már midőn a’ nyár ‘s az ősz ékeskedik
Legkellemesb gyümölcsivel,
Miként örül, szedvén megért körtvélyeit,
Arany gohért ‘s piros bakart.
Most régi tölgyfa híves árnyékán hever,
Most a’ selyem zöld pázsiton.
Azonba kis patak folyása csergedez,
A’ víg madár csevegdegél,
Vagy a’ kies patak buzogva csordogál,
És csendesen leszenderít.
Midőn pedig már a’ komor tél hol hideg
Esőt ereget, hol havat;
Vagy a’ serény koppók sebes hajtásival
Kant fegyveres lesekre űz.
Vagy rúdakon kiterjedett hálóiba
Húros rigót étekre csal.
Vagy nyúlat ejt, vagy tőrbe darvakat kerít.
Mint legbecsesb jutalmait:
Ezek között még a’ kinzó szerelmet is
Ugyan ki nem felejtené?
Hát még ha hív  és tiszta éltű hitvese
Segít majorja dolgain,
Mint egy serény menyecske, kit már elsütött
’S megégetett a’ nap heve.
Ki régi fáiból, ha fáradt férje jő
Kis tűzhelyén rak kis tüzet,
Víg barmait sörény akolba hajtja-bé,
’S ott fejdegéli rendesen;
Feltészi férjének saját termett borát,
’S nem pénzbe készűlt étkeit.
Nem kell nékem Lukríni tóban nőtt csiga,
Nem a’ platájsz, a’ rózsahal.
Az Afrikából származott gyöngytyúk se száll
Hasamba, sem császármadár.
Becsesbek énnekem tulajdon ültetett
Fáimnak ért gyümölcsei,
Kertemben termett zöld paszúly vagy a’ derék
Saláta, ‘s hónapos-retek,
Vagy innepünkre kis bárányt ha vágatok
Vagy farkas-érte kecskefit.
Így eddegélve melly vígan tekintem én,
Hogy jő-be jóllakott juhom;
A’ forgatott ekét miként vonják haza
Pihegve jármos ökreim,
Vagy béresim, házamnak ékességei
Hogy oszlanak jól lakva el. –
Jó jó ez is, mond a’ fukar ‘s dúzs Alfius,
Majd én is így gazdálkodom.
Ezt mondva pénzit interesre osztja-ki,
’S jobb néki a’ fukarkodás.

Lesbiához.

Szorossan a’ Deák szerént.

Éljünk Lesbia Lelkem! és szeressünk,
És a’ mord Öregek’ komor beszédit
Eggy fél pénzre betsűljük öszvességgel.
Lám a’ Nap le-mégyen, meg’ újra fel-nő.
Nékünk eggyszer enyész rövid világunk
‘S hosszú éjet örökre kell alunnunk.
Adj tsókot nékem ezret, újra százat,
Osztán adj ezeret, meg’ újra százat;
Osztán más ezeret, meg’ újra százat,
Osztán majd ha sok ezreket vejéndünk,
Tévesszük mi is öszve, hogy ne tudjuk
Vagy hogy meg ne sokalja már irígy szem,
Számát tudva mi ennyi tsókjainknak.

Plinius Lib. VII. Epist. IX.

A’ lágy viasznak miképpen szolgál dítséretére,
Hogy a’ kéznek mindenképpen nyomúl intézésére.
És most Márs’ képét mutattya, most a’ bőlts Minerváét,
Most a’ Vénusét látattya, most a’ Vénus fiájét;
Mint a’ friss vizek bővsége, nem tsak ólt lángokat is;
De mérsékelt hívessége nevel virágokat-is:
Úgy az emberi elmének, tőlle mennél tőbb lehet,
Még annyival tőbb félének, illő, ha meg-felelhet.

Anakreon dalai.

I.
A’ Lant.

Akarám az Átridákat,
Akarám beszéllni Cadmust;
De lantomon a’ húrok
Zengnek tsupán Szerelmet.
Új húrt rakék, minap, fel,
És lantot is tserélék,
Hogy Hercules tsatáit
Énekleném, de lantom
Zeng ellenem Szerelmet.
Vitézek, Isten immár
Hozzátok! Imhol e’ lant
Dalol tsupán Szerelmet.

II.
Az asszonyok.

Szarvakkal áld Bikákat
Az Ég; Lovat körömmel,
Nyúlat sebes futással;
Fogakkal áld Oroszlánt.
Úszást adott Halaknak.
Madaraknak ád repűlést
A’ Férjfiaknak elmét. –
«Nem adott az Asszonyoknak?»
Adott; de az mi? – Szépség!
Minden paizs helyett van,
Mind dárda, nyil helyett ez!
Meg-győz vasat, ‘s akár melly
Tüzet ha szép az Asszony.

IX.
A’ Galambhoz.

Szerelmetes Galambom,
Honnan, hová repülgetsz?
Ily illatos kenő írt
Levegő egen futosván,
Honnan lehelsz, ‘s tsepegtetsz?
Ki vagy, mi vagy, mi tzélod?

Anakreon követje
Vagyok Batillusához,
Ki bírja őt egészen
‘S uralkodik felette.

Eggy énekért adott el
Citére neki engem,
‘S én már Anakreonnak
Szolgálok illy dologban,
És néki most, Te látod,
Vagyok Levélvivője.

Ő majd azonnal, úgy mond,
Szabadon botsát el engem.
De én, ha elbotsát is,
Önként fogolyja lészek.
Mit ér nekem repülnöm
Völgyön, hegyen, mezőkön?
Mit ér leszállni fákra,
Vad fű magokkal élvén?
Most én kenyérrel élek,
Ki tsipegetve önnön
Anakreon kezéből,
Italt is ad borából,
Mellyből ivott előre.
Tánczolgatok, ha ittam,
‘S uramra szárnyaimmal
Lebegtetek szeletskét,
Osztánn alunni menvén,
Lantjára szállva nyugszom.
Ez minden. Elmehetsz már.
E’ tsátsogás, Barátom,
Eggy varjat is felülmúl.

X.
A’ viasz-Kupidóról.

Eggy kis Viasz-Kupidót
Arula eggy Legényke,
Én ellenébe állván,
Kérdém: mit ér ez a’ kis
Képetske, hadd vegyem meg.
Ő monda Dóri nyelven:
Adj érte a’ mi tetszik:
De tudd meg azt is eggyütt,
Nem mívem e’ Viasz kép:
Hanem nem élek azzal,
Ki mindenekre gerjed.
Tehát tsak add, tsak add, ne
Egy Drachma, e’ kis ágyast,
Te is pedig Kupidó,
Gyúlts engemet, ‘s ha hogy nem:
A’ láng között megolvadsz.

XI.
Magáról.

Igy szóllnak a’ Leányok:
Anakreon te vén vagy,
Végy tükröt és tekintsed,
Minden hajad lehullott.
‘S a’ homlokod kopasz már.
Van é hajam vagy elhullt,
Azt én ugyan magam sem
Tudom, de azt tudom jól,
Hogy vígadozni, annál
Illőbb az agg öregnek,
Mennél közelb halála.

XII.
A’ Fetskéhez.

Mit kell veled tsinálnom,
Te fetskelotska fetske?
A’ kell, hogy elmetélje
Ollóm te perge szárnyad?
Vagy ott belől tenéked
Mint Téréus tövéből
A’ nyelvedet kimessem?
Miért hogy édes álmom
Között, korán szavaddal
Tőlem Batillt elűzöd?

XV.
Az én kivánságom.

Gígesre semmi gondom,
Leg-kintsesebb királyra!
Bennem se semmi vágyás
Sem Urakra nints irígység.
Nekem kenetre gondom,
Hogy az szakállam öntse.
Nekem ma Rózsa gondom,
Hogy az fejem kerítse,
Fő gondom a’ Ma nékem,
A’ hólnapot ki tudja?
A’ míg tehát napod szép,
Játékot űzz, igyál bort,
Bacchusnak azzal áldozz.
Ne talám jön eggy betegség
‘S többet nem enged innod.

XVI.
Magáról.

Thébét te el-beszélled;
Más Trója sok tsatáit;
Én – meg-fogattatásim.
Engem nem a’ Lovas veszt;
Sem a’ Gyalog; se Gyályák.
Eggy új Sereg van, a’ melly
Engem szemével öldös.

XVII.
Az ezüst Pohárról.

Tudós Ezüst-kovátsló
Vulkán, tsinálj te nékem
Nem eggy vitézi fegyvert,
A’ hartz mit illet engem?
Eggy mélly Pohárt ugyantsak
Szélesre öblösíts ki.
Tsinálj pedig reája
Nem tsillagot, se Göntzölt,
Se szélveszes kaszás jelt.
Mit nékem a’ Fiastyúk?
Mit ér az égi Pásztor?
Szőllőtővet fejezz ki
Nékem ‘s gerézdeket rá.
Szőllő szedő sereggel,
Sajtót reá aranyból,
Víg bornyomókkal eggybe,
A’ szép Lyaeus Istent,
Szerelmet és Bathyllust.

XIX.
Hogy inni kell.

A’ barna föld iszik, ‘s azt
Viszontag a’ fa issza.
A’ tenger a’ folyókat,
Tenger vizét meg a’ Nap,
A’ Hold napnak világit.
Mért állotok, Barátim,
Ellent, hogy én is innám?
Vagy: Miért ti is, Barátim,
Nem hagytok engem inni?

XX.
Eggy Leányhoz.

A’ Tantalus leánya
Lett Frigiába kővé.
A’ Pandion leánya
Repűle fetske szárnnyal.
Én Tükörötske lennék,
Hogy szüntelen reám nézz.
Én bár ruhád lehetnék,
Hogy szüntelen viselnél.
Válnék neked vizeddé,
Hogy fördenél te bennem,
Lennék kenet, Leányom,
Hogy én reád kenetném.
Vagy melly kötő galandod,
Vagy a’ nyakad körül gyöngy,
Vagy bár tzipőd lehetnék,
Tsak hogy tapodna lábod.

XXII.
Bathyllushoz. Jambusokkal, Németes szabad fordítás szerént.

Bathylle, dűlj le, kérlek,
E’ szép fa hívesébe.
Nézd, ingadozva mint zúg
Lágy fürtje gyenge galyján.
Túl rajta tiszta tsermely
Foly tsergedezve vígan.
Ki vólna, e’ kies helyt
Látván, ki elkerülné?

Trochaicusokban.

Dűlj le, kérlek, itt Bathylle,
E’ kies fa hívesébe.
Nézd, miként a’ lágy levélkék
Ingadoznak gyenge galyján.
Rajta túl a’ tiszta tsermely
Víg folyása tsergedezget.
Hát ki vólna, a’ ki látván
E’ kies helyt, el-kerülné.

Szoros Jambus.

Ez hívesen Bathylle
Üljünk le, szép ez a’ fa:
A’ lágy levél-bokor zúg
Lebegve gyenge galyján.
Mellette tiszta tsermely
Tsendes folyása gerjeszt.
Ki vólna e’ kies helyt
Látván, ki el kerülné?

XXIII.
A’ Gazdaságról.

Ha életet szerezne
A’ kints az embereknek,
Megőrzeném erősen,
Hogy az Halál ha eljő,
Vehetne bért, ‘s oszolna.
De minthogy az Halandók
Igy nem vehetnek éltet:
Mit is sóhajtozódom?
Mit is nyögök hijában?
Halál az én jutalmam.
Mit érek én arannyal?
Nekem legyen mit innom
És tiszta bort ihatván,
Legyek barátaimmal,
‘S Puha ágyakon hevervén
Víg kedvemet betőltsem.

XXV.
Magáról.

Ha iddogálom a’ bort,
Alusznak aggodalmim.
Mit nékem a’ baj, a’ bú,
Mit a’ nyögés, mit a’ gond?
Eljő halálom úgy is.
Mért tsaljam én meg éltem?
Vígan tehát igyunk bort,
Lyaeus áldomását,
Midőn iszunk azonban,
Alusznak aggodalmink.

XXX.
A’ Szerelemről v. (Kupidóról).

A’ Músák le kötözvén
Ámort zöld koszorúkkal,
A’ Szépségnek od’adták.
Mindjárt szép Cytherea
Váltsággal keresésére
Indúl, hogy szabadítsa.
Hát im, bátor eloldják,
Nem mén, ott akar inkább
Szolgálatba maradni.

XXXIII.
A’ Fetskéhez.

Fris Fetske, lám te minden
Idén elő kerülvén,
Nyárára fészket építsz;
Télben pediglen eltünsz,
Memphisbe, Nil vizéhez.
Ámos nekem szüntelen
Szivembe fészkelődik,
Hol szárnyasul is ez már,
Ez még vagyon tojásban,
Ez félig is kibújt már,
És szüntelen kiáltnak
Nyilt szájjal a’ kitsinykék,
A’ kisded Ámoroknak
Nagyobbak adnak enni,
Ezek nagyokra nővén
Meg másokat ki költnek.
Mit kell tehát mívelnem?
Mert nem nevelhetek fel
Már ennyi sok szerelmet.

XXXIV.
Eggy Leányhoz.

Ne fuss leányka tőlem,
Én ősz hajam tekintvén.
Sem hogy neked jelen van
Időd ki nyilt virága.
Szerelmemet ne vesd meg,
Koszorúkba a’ fejérlő
Liliom, tekintsd, hogy illik
Rósákkal eggybe kötve.

XXXV.
Az Europa képéről.

Nézd e’ Bikát Barátom,
Eggy Isten ez valóban,
Mert hordja lám a’ hátán
Sidon jeles Leányát,
A’ tengeren megy’ által,
‘S habot hasít körömmel,
Eggy más Tulok sem is ment
El a’ tehén seregből
A’ tengeren hajózni,
Hanem tsak ez, tulajdon.

XXXVII.
A’ Tavaszról.

Tekintsd, tavaszra kelve,
A’ Rósa mint fakad ki!
Tekintsd, vizek dagályi
Miként le tsendesednek!
Tekintsd, katsák hogy úsznak!
Darvak miként repülnek!
Kiderülve fénylik a nap.
Felleg, homály szaladgál.
Dologra forrt az ember.
Az olly gyümölts meg indúl
Boristen áldomásán.
Levelek között, ‘s galyak közt
Levont gyümölts virágzik.

XL.
Kupidóról.

Eggy méhet Ámor eggyszer
Be bújva Rósa közzé,
Nem láta, sebet vész’
Az újja. Kap kezéhez
És hányva, vetve, jajgat
‘S hol futva, hol repülve
Kiáltja szép Citerét:
Jaj, oh Anyám, jaj, úgymond,
Jaj, tám meg is halok már!
Im eggy parányi szárnyas
Kígyó halálra tsípe,
Kit méhnek is neveznek.
Mond ő: ha ennyi kínt hoz
Fulánkja gyenge méhnek;
Mit kínozod, mit itélsz
Ámor, kiket nyilad sért?

XLVII.
A’ Vén emberről.

A’ vént, ha víg, betsűlöm,
Az ifjat is, ha tánczol.
A’ vén pedig, ha tánczol,
Őszül ugyan hajában;
De szíve még tsak ifjú.

LIII.
A’ Szeretőkről.

Billegjek a’ Lovaknak
Vagyon farokra sütve.
Pártust magas süvegről
Könnyen meg esmer ember.
Én eggy tekintetemmel
Esmérem a’ Szerelmest,
Mert holmi gyengesége
Van szíve billegéűl.

Anapaesticus versek.

Mit szór sikertelen az élő
Sereg illy siralommal elegy jajt?
Mért támad igaz java ellen
A’ búba merűlt ‘s elalélt kin?

Immár keserü panasz enyhűlj,
Az anyák szeme könye ne hulljon,
Ne zokogjon senki halottján!
Éltet szerez a’ mi halálunk.

Az aszott magok így kivirítnak,
Meghalsz elébb ‘s letemetve,
Ezek a’ gyep alól kiadódván,
Nevekednek elébbi kalásszá.

Most Föld, te bévegyed, ápolgasd
És lágy kebeledbe fogadd ezt,
Nemes emberi test töredékit
Hív gondviselére ajánlunk.

Lélek lakozó helye volt ez,
Kit az Isten szája lehellett,
A’ bölts tudomány laka ebben,
Mellynek felemelt feje Krisztus.

Ide zárt tagait te fedezgesd,
Bizonyára kikéri tetőled
Azokat valahára Teremtőnk,
Mint képeit és adományit.

Tsak jőjjön ama kiszabott nap,
Mellyben betelik mi reményünk,
Megnyílva ki kell adakoznod
Valamelly tetemet mi letettünk.

Bálám harmadik áldása az Izraelre.

4. Mos. 24. 5. 9.

Melly szépek a’ Te táboraid óh Izrael!
És a’ Te sátorid, Jákób!
Mint völgyek a’ ki-terjedett lapályokon,
Mint kertek a’ folyók körűl.
Mint Aloesfák, mellyeket plántált az Úr,
Mint Cedrus a’ vizek körűl.
Bőv harmatok tsorognak ő jövésiről.
Sok vízbe hullnak magvai.
Az ő Királyja lész Király Agág felett.
Országa fel-nevelkedik.
Egyiptom Országból kihozta Isten őt,
Ő mint az Eggyszarvú erős.
Meg emészti ő a’ felkelő Pogányokat,
Meg rontja nyillal tsontjokat.
Mint hím Oroszlán meg hajól, ‘s lefekszik ő,
Ki merje őt fel-kőlteni?
Ki téged áld, az is légyen megáldatott,
És átkozott, ki átkozand.

I. Elegia. Dávid siralmos Éneke, Saulnak és Jonathánnak halálokról.

2. Sam. 1. 19. 27.

Óh ki magas Hegyiden, Izráel’ Dísze elestél!
Hogy hullottanak el mind az Erősek, Egek!
E’ szomorú romlást Gáthban ne jelentse ki senki!
Askalon útzáin híre ne folyjon elébb!
Majd ne hogy örvendjék a’ Pálestina Leányi,
’S a’ mettzetlen Nép vígadozásba légyen.
Gilboa, bértzeidet soha ég harmatja ne szállja!
Sem soha zápor eső rád ne tsepegjen alá!
Parlagidat szántó ne mivelje, meződ ne teremjen
Szent ‘sengét, fel emelt áldozatokra valót!
Ah! az erőseknek paisok; mert ott leve tsúffá,
Ott a’ Saulé is, bár olaj érte fejét.
Lám vértől ez előtt Jonathán kézíve ki nem tért,
És Saulnak nem vólt kardja tsapása hibás.
Saul, Jonathán, egymást szeretők életekbe valának,
Egymástól a’ Halál most se szakasztja külön!
Mind eggyik könnyebb vala könnyű Saskeselyüknél,
Izmos Oroszlánnál mindenikőjök erősbb!
Sírjatok a’ Saulon óh Izrael árva Leányi!
A’ ki tinéktek igen drága ruhákat adott.
Általa járátok bársony, ‘s selyem öltözetekben,
És arany ékesség köntösötökre kerűlt.
Hogy hullottanak el, jaj! mind az Erősek a’ Hartzon!
A’ Te Hazád hegyein, ah Jonathán, el esél!
Nagy keserűségben vagyok édes Atyámfija, érted!
Ah kedves Jonathán, melly örömre valál!
A’ különös Szeretet, mellyel buzgottam erántad,
Minden gerjedezést meg halad Asszony eránt.
Hogy hullottanak el, jaj! mind az Erősek a’ Hartzon!
És hadi Szerszámok hogy leve préda velek!

II. Elegia. Abner halálán tett Siralma Dávidnak.

2. Sam. 3. 33. s. t. b.

Hát ugyan úgy hala meg valamint egy balgatag, Abner!
Mint egy meg-tsalatott, hát ugyan úgy hala meg!
A’ Te erős kezeid nem vóltanak öszve kötözve,
Sem gyors lábaidat nem lakatolta bilints.
Jaj! mint veszni szokott álnok szív által az ember,
Abner, alattomban életed úgy vesze el!
Sírjatok Abner előtt, ti ruháitokat hasogatva!
Izrael Abner előtt gyászba borúlva zokogj![2]

Rélánd Adorján’ Galatéája.

Első Alagya.
Tűnődik magában a Vers-író, hogy szeretnie kell.

Nints haszna! – híjában küszködöm szívemmel,
Híjában hartzolok gyenge szerelmemmel!
Haszontalan futok magam’ ki-ragadni,
’S édes járma alá’ nyakamat nem adni.
A’ fel sem vett Vénus nyíla szívem súlytja,
El-aludt fáklyámat mérge jobban gyúlytja.
Ama’ tegzes Istent, valaki meg-veti,
Boszszúálló kezét vessztére készteti.
Mennyit mondám: Senki szerelembe nem ejt,
E’ mézzel bé-vont-szín mert gyilkos mérget rejt,
Sőt még szememmel-is a’ ként szövetkeztem,
Jártomban világát a’ főldnek szegeztem.
Ide oda széllyel hogy ne tekintgessen,
Szívem’ sérelmére sebet ne vehessen.
Jaj! hol most el-tökélt elmém’ fel-tétele,
Mellyről ujontan vólt állandó hitele,
Hogy soha sem lobban szerelme’ fáklyája,
Senki Leánnyának hogy nem leszsz szolgája!
Hanem, önnön magát adván az Egeknek,
Társa leszsz az égi tiszta seregeknek.
Oda van már mind az! Bőltselkedő eszem
Ha mi van-is, engem’ el-hágy, észre veszem.
Mind azt Galatéa, tőllem el-széleszti,
Víg gyönyörűséget, melly elmém’ téveszti!
Óh új láng! emészted velőmet tűzeddel!
Égetsz, bár hideg vagy, titkos melegeddel!
Meg-botsáss, ha talám hogy szeretlek, vétek,
’S légyen e’ szerelmem vádolható Vétek:
Ez edgy vétkemmel-is ellened véttete
Érdemid soksága, ‘s méltó tekíntete.
Óh kívánságimat ellenző álnok sors!
Illy közzel el-zárni bennünket mért vagy gyors?
Én nyomorúlt! óh bár reménylnem lehetne,
A’ mit szívem kíván, hogy rá szert tehetne!
De ha e’ reménynyel szívemet táplálom,
E’ reményemet-is véteknek találom.
Melly kevés elmém még meg-maradott bennem,
Bolond szerelmemben nevet, mit kell tennem.
Dolgomat továbbá az sem igazolja,
Már vakmerőséggel vágyásom’ vádolja.
Magam lévén Bíró a’ magam űgyemen,
Kárhoztatom magam’ tulajdon székemen.
Titkolnom kell űgyem’ más ítéletétől,
Belső hánykodással forr szívem hevétől.
‘S melly erejét maga bennem apolgatja,
Még önnön magával kínját hordoztatja.
Ha pedig találom néked jelenteni,
(Másként mit-is tudok tőlled reményleni?)
Azt fogod bizonynyal mondani, már értem,
Baráttságod jussát szerelmemmel sértem.
Ki Vénust, ‘s Isteni fegyverét katzagod,
Meg-vallott tűzemet hogy álja haradot?
Félő, hogy sértetvén, ha hallod e’ titkot,
Új lángomra mondaszsz száz ‘s meg ezer szitkot,
Talám örökre-is el-tíltaszsz előlled?
Áh! melly bűntetést vesz kevély lángom tőlled!
Ha tekíntetedtől örökte tíltatva,
Kell élnem időmet, tőlled meg-fosztatva!
Soha bús szeretőd’ napja úgy nem derűl,
Nyögéseinek setét éjjelébe merűl, – – –
Távozzatok tőllem! mi közöm hozzátok,
A kik világunkra Fébust bé-hozzátok?
Tüzeket okádó gyors lovai hadján,
Fussatok, melly felé tettzik az ég padján!
Tisztábban világit elmémre tsillaga
Szerelmemnek, mint sem Apolló-is maga.
Edgy ortza boríthat én rám setét éj-félt,
Edgy űzheti azt el, edgy deríthet rám Délt! –
Mi haszna, tüzemre nyert szabadságomnak?
Szabadságom oka leszsz dühösb lángomnak.
Minek edgy égőnek olly közel ülések,
Hogy szinte térdünknek leszsz közösűlések?
Minek az ollykori nyájas tekintetek,
Mellyeket gyakorta reám képzelgetek?
Intselkedő Vénus velem hányszor láttat,
Még-is egyedűl tart, hozzád nem botsáttat!
Tudniillik, mint Tantal ez Almák bővében
Nem eszik, nem iszik a’ víz közepében:
Úgy Galatéáról én tsak Verset írjak;
De magával soha örökké ne bírjak?
Hazudjak! ezen szóm bé ne tellyesedjen!
Sőt Galatéám-is e’ lánggal gerjedjen!
Ő is ama’ Istent érezze erében,
Kinek még hatalmát tagadja szívében!

Második Alagya.
Ugyan azon tünődés.

Istenek! éltemet kik védelmezitek,
Jertek, segítsétek, ha segíthetitek!
E’ bajon: állandó tűz gerjedt szívemben,
’S már mit tselekedjem, nints itélétemben.
Oh! soha velőmből kit ki nem törűlök,
Galatéa! hóltig tsak érted hévűlök!
A’ jó Ész, melly vala olly bizodalomba,
Hogy nem esik soha Pásusi gyalomba,
Melly hitte, hogy onnan, lőtt nyíl nem sértheti,
Ama’ gyermek Istent mivel meg-győzheti,
A’ jó Ész, melly bírta Elmém’ mozdúlásit,
’S tudta tsillapítni sebes rohanásit;
Most hirtelenében bennem meg-tompúlván
Tsendességre indúlt, tsak halgat bámulván.
Híbázok: nem halgat; sőt ennekelőtte
Fel-gerjedt tüzemet a’ melly le-öntötte,
Most hamvában levő szikrámat fújkálja,
Maga jobban jobban éleszti, táplálja.
Tsapongó érzésem hajdan ha szédített,
Az Erkőlts utára illy szókkal téritett:
Óh szánakozásra méltók, nem tudjátok
A’ szerelem, melly sok gonoszt von reátok!
El-múlik a’ szépség, el-vész ez idővel,
El-enyészik edgy ‘s két rövid esztendővel.
Az Idáliai Istent kerűljétek,
Nyilait míg lehet, tőlletek űzzétek!
Illyen intésekkel meg-erősíttetve,
Egészen el-vóltam magamban hitetve,
Hogy ártatlan szemmel Vénust-is nézhetném,
Szerelmem reá-is fel-nem gerjeszthetném.
Verődött edgy Leány nem tudva elémbe:
Mindjárt meg-rezzenve ez ötlött elmémbe:
Meg-ne háboríttsa ez békességedet,
Vigyázz, győtrelembe ne ejtse szívedet!
Szemem, elmém róla mentem el-fordítám,
Magamat a’ tűztől így meg-szabadítám.
Most a’ jó Ész Te gyöngy képeden meg-álván,
Óh leg-szebb Teremtés! ‘s szépséged’ tsudálván,
Maga így szóll nékem: Melly bőltsen tselekszel,
Hogy e’ szeretettől kerűlve melegszel!
Ne is vess akadályt törvényes tüzednek,
Most magam engedek szabott törvényednek.
Hányszor intettelek, hogy soha ne szeress?
E’ méltó szépségben most ám kedvet keress!
A’ ki azt meg-látja, ‘s nem gerjed szerelme,
Tsupa ostoba az, nints abban jó elme!
Ki tűrhesse habos fodrait hajának,
Melly díszt ád elefánt tetem homlokának?
Karjait, ‘s kezeit? mellyeknél mik szebbek?
Illetetlen hónál ezek fejérebbek.
Áh! ki szenvedhesse rósa-szin ortzáját,
’S mintedgy tsókot kérő ki-dűlt dombotskáját?
Szemét, szerettetvén, ‘s szeretvén ki lássa?
Galatéa Vénus Isten-aszszony mássa!

Harmadik Alagya.
A’ Páros életről.

Bóldog, kinek a’ szűz Szerelem, számára
Nyugodalmos útat nyított országára!
Bóldog, ki juthatott tsendes életére,
Reményit házassága tellyes örömére!
Bóldog, ki el-tőltvén fijatal ideit,
Sok tévelygések közt fáradt esztendeit,
Mint már elmúltakat hátúlról nézheti,
’S éltét óhajtozott véggel rekesztheti.
Tsak nézi az, mások’ kéttséges ösvényit,
Kik most veszik szívek első kelevényit!
Ah! veszszen, valaki szerelmét meg-veti,
’S szelid járma alá nyakát nem teheti!
Kő annak értz melyje, keményebb annál-is,
Fagyosabb, el-hiszem, Rifei hónál-is!
Mikor meg-gondoljuk az édes tsókokat,
A’ kedvellett mellyből forró buzgásokat,
A’ mézzel nedvesűlt ajakak’ mozgásit;
Érezzük Lelkünknek el-ragadtatásit!
Más kín fába fűbe talál segedelmet,
A’ Szerelem meg-vét Orvosi védelmet.
Melly édes nyúgodni gyenge kebelébe,
Midőn szép Nimfád vesz Téged gyöngy ölébe!
Midőn fejér karja meg-öleli nyakad’,
Szája galamb módra tsókolja ajakad’!
Mint a’ fürttel rakott szőllő-veszsző szorúl
Meg-köttetve; ‘s széllyel levele ki-borúl.
Melly édes, karjával által-fogattatva,
Mint erős gyémánttal hozzá kaptsoltatva
Ezernyi tsókokat kevesétől venni,
Ezernyi tsókokat kedvesére tenni!
Mit mondok? tsókokat? sőt, Lelkünk’ harmatját,
És Pesztumi Rózsák tavaszi illatját.
Bír az a’ Paktólus arany fővenyével,
Gyöngy termő Indusnak bír minden gyöngyével!
Tesz valamit, ha van kinek jelenteni
Titkos panaszunkat keblébe önteni.
Enyhitése ez-is nehéz gyötrelmünknek,
Édes vígasztalás fájdalmos szívünknek!
Tesz valamit, midőn akármelly űgyében
Kéttséges életünk kínos veszélyjében
Esmerhet ez ember olly társat magának,
Ki társa kedvének, ‘s szomorúságának!
De jáj! melly napokat kedvesen képzelek,
Magam örömökkel tám soha sem telek!
Talám Istenűnknek ez rám végezése,
Hogy kívánó elmém álom képzelése
Verseimnek légyen tsak matériája,
De ne következzék valóság reája!
Hát, gyászos halállal küszködő szememnek
Bé-fogója nem leszsz keze kedvesemnek?
Hát, az Elisium kies határában
Egyedűl fog Lelkem bújdosni magában?
Árnyékom egyedűl száll-é Eleimhez,
Hamvaikban öszve-rakott Őseimhez?
Még-is, szerentsétlen Testem ha sírba száll,
Így szóll: ki ismerve sírom’ felett meg-áll:
Melly méltó lett vólna ez-is szerelmére,
Szabad párossága’ gyönyörűségére!
Méltó, hogy a’ miket éneklett Versével,
Érezze valaha önnön érzésével!

Negyedik Alagya.
Galatéán való meg-nyúgovás.

Mikor leszsz az a’ Nap, ditső Szépség! mellyen
Óh Galatéa, jöszsz hogy karom őleljen!
Tégedet óhajtlak, Tégedet kedvellek!
Gyúlt lángom’ tenéked áldozva tisztellek!
Semmi gondom nékem senki Leányára,
Nints gondolatimnak más tzélzott határa!
Edgy-is szerelmével velőm’ nem motskolja,
Gyenge hevűlésem’ edgy-is nem okolja!
Nem hánykodik elmém ismét habja között,
Melly bizonytalanúl ez előtt űldözött.
Kétséges tengernek hajóm’ nem eresztem,
Hol tzélzott partomat ezerszer tévesztem.
Napjaim számtalan tűzzel eddig múltak,
Változó melyemben ezer fáklyák gyúltak.
Hányszor óhajtottam: Bártsak meg-nyúgodna
Már edgyen, ‘s annyihoz szívem ne kapkodna!
Bártsak tsak edgy partra hajóm törekedne,
’S óhajtásom szerént rá ki-verekedne!
Az Istenek ebben jól tettek Lelkemmel,
Mert már Galatéa parantsol szívemmel!
Szerelmem’ szikráit zabolán ő tartja,
Ő leve hajómnak edgy ki-kötő partja.
Edgy Galatéa már ki velem szerettet,
Ő ki síránkoztat, ő a’ ki nevettet.
Írt Verseim által ő él, ‘s híresedik
Ha ezt Verseimnek végzési engedik!
Reményem! e’ tüzem hozzád méltatlannak
Ne véld; sőt fogadd-el e’ munkáját annak,
Ki magát egészen szentelte hívednek,
Örök Tisztelője lévén személyednek!
A’ Fő-végezések velem tselekedjék,
Hogy Lelkem mindenkor Lelkedtől éledjék.
Játszi szemeimet hogy Te legeltessed,
’S levegő-egeddel melyem leheltessed;
Kedves Leány! nékem szememnél kedvessebb!
És kedves szememnél ha mi még betsessebb!
Téged minden órán a’ szívemen lellek,
Távol-létedben-is előttem képzellek!
Téged ott-is, a’ hol szememmel nem érlek,
Elmémmel mindenütt nyomodban kísérlek,
Sőt képed játszódtat az éj árnyékában,
’S akkor vagy, bár ne tudd, szívem bírtokában
Mihelyt pedig a’ Nap aranyos sugárit
Emelvén, zavarja örömöm határit;
A’ Te Neved mindjárt, melly nyelvemre akad,
Szám leg-először-is önként arra fakad.
A’ Te Neved, mellynek lészek imádója
Valamig nem készűl testem’ koporsója:
A’ Te Neved, melly úgy elmémbe rejtetett,
Hogy minden betűje szívemre mettzetett.
Szívemre? mit mondok? nem a’ Te szívedre!
Enyim vólt; Tiéd lett edgy tekíntetedre!
Az, már a’ Tiéddel meg-elegyíttetvén,
Te reád bízatik néked engedtetvén.
Fel-adott kezeket nyúlyt bilintsed alá,
Bány vele, szerelmed ha már el-foglalá!
A’ nagy Rajna elébb Garamantákhoz tér,
A’ Nilus, és Indus Batavi főldet mér,
Magam jobb kezemet elébb el-felejtem,
Mintsem szépségedet szívemből ki-ejtem.
És mikor másra tér reád gyúlt hévségem,
Légyen az, nem bánom, leg-utólsó végem;

Ötödik Alagya.
A’ beteg Galatéához.

Hát, kínos, forróság győtri belső-részed!
Fekszel! ‘s nyoszolyádból magad fel-nem vészed!
Hát, illy bóldogtalan tűz gyúlytja velődet!
Forrázó hévséged bádjasztja erődet!
Szemeidtől könnyű álmod el-elenyésze!
Galatéa, díszem, ‘s Lelkemnek edgy része!
Oda a’ tsendes éj édesen tőltése,
Kedvelt étkeidnek kelletlen ízlése!
Kékűl színek öszve-vonúlt tagaidnak.
A’ győzött Természet enged fájdalmidnak!
‘S le-nyomván méltatlan súlyja nyavalyádnak,
Kéntelen terhévé lettél nyoszolyádnak!
Jaj! hol országolnak most annyi játékink!
Kedvünk, ‘s múlatságos idő haladékink?
Hol rózsa-szin szádnak gyönyörű hangzatja,
Előttem annyiszor öntött fojamatja?
Mind ez kedvességek, mind enyi szépségek,
Edgy ágyba lankadnak, ‘s osztályos inségek!
Tudniillik, ama’ láng itt el-hatalmozott,
Mellyet a’ hideg víz, ‘s meg-hűlés okozott!
Orvoslást próbáltunk: de semmi hasznára!
Nintsen Epidaurus ‘s Tenedos javára!
Szükség mást keresni ki baját enyhíttse,
’S óhajtásom igaz szívvel tellyesíttse!
Isteni Minerva szánja ki ő Híve,
Ő neki szinte úgy van orvosi míve.
Nékie könyörgök bús versekkel, sírva,
Hogy el-hagyhasd ágyad, tagaiddal bírva.
Ő fog esedezni mintedgy Isteni vér,
A’ Klárusi Isten így kérésedre tér.
Vagy kérésem inkább hajtja e’ Feleséget:
Kit e’ nyavalyában hív szerelmem éget.
Éget te szerelmed, mellyet apolgatok,
’S hogy Szeretlek, mind ez valamit mondhatok.
Mert mi szerelmünket a’ ki le-festhetné,
A’ Tsillagokat-is kézzel illethetné.
Melly nagy légyen bennem a’ titkos szerelem,
Tsendes halgatásom el-árúló jelem.
A’ melly mennél jobban forr, ‘s nagyobb hévséggel,
Titkoltatik annál nagyobb mesterséggel.
Óh bár lékötözne engem’ Te köteled,
’S edgy tereh szegezne edgy ágyba Te veled!
Nem lenne olly nehéz kettőnknek győzelmünk,
Vagy edgy orvos lenne két részre védelmünk.
De tám Galatéám, hibáz képzelésem
Szerelmedben, ‘s meg-tsal még jövendőlésem.

Hatodik Alagya.
A’ szabott Órába való meg-tsalatkozás.

Minap Galatéa tsak lassan sugallva;
Beszédem van veled! mond hozzám szóllalva.
Nem vólt alkalmatos az hely szeretőknek:
Ellenünk vólt szemek sok féle nézőknek.
Ezt-is Galatéa bátor titkon ejté,
Alíg foghatni-meg hogy senki se sejté. – –
Bámúl, haboz elmém, téved gondolatom,
Kéttséges szélvészszel belől hányattatom,
Mint az Egéumi tengerek öblében
Délós hányattatik a’ habok keblében.
Nem jut semmi út mód, reménység eszembe. – –
Az edgy Galatéa tsüggedezésembe
Magát nállam elébb edgybe fel-találja,
A’ módot és reményt ekként ki-formálja:
Hólnap, úgymond, mégyek én kilentz órára
Ama’ víg zőldségre, a’ Város-aljára.
Te-is hogy oda jöjj szoros gondod légyen,
Ott melly beszédem leszsz veled, véghez mégyen.
El-válunk – – az éjjelt tőltém unalomba,
Noha kedvesemet láttatja álmomba.
Noha kőltőtt tsókkal tisztelem ortzáját,
Majd el-tűnni látom ébren gyenge száját.
Melly szitkokkal Fébust már nem szidalmoztam,
Lassú késedelmén hogy el-unatkoztam!
Hányszor kettőztettem nyögve sóhajtásom:
Irígy! hozd a’ napot mellyre van vágyásom!
Gondold Dafnét, magad leg-első szerelmét!
És mind, kik érzették fáklyád’ gerjedelmét!
Midőn habjaiban Tethys óhajt Téged’,
Rohanó lovaid’ sűrgeti készséged!
Galatéa hozzád nem méltatlanabb gond:
Isteni kegyelmed’ tőlle-is meg ne vond!
Alkalmatos ő-is szikrád’ éleszteni;
De alkalmatosabb engem’ gerjeszteni. – – –
El-jött a’ kívánt Nap, ‘s a’ kedvesebb óra,
Ah! nekem melly gyakor óhajtozó szóra!
Az el hagyatandó kapú irígy zárja
Immár le-vétetik, ki ‘s bé ki-ki járja.
De jaj! alig lépett lábam küszöbére,
Homály borúl napom’ bíztatott fényére!
Setét fellegekkel az ég bé-vonúlva
Tőltödik az eső zápora zúdúlva.
Maga Pallás ismét dühödvén mérgével
Már nyílait szórja haragos kezével!
Gyilkos menyköveit illy sűrűn kűldözte,
Midőn a’ Görögök hajóit űldözte.
Én nyomorúlt fejem, tsak nem el-ájúlva
E’ szokatlan menykő hulláson bámulva
Meg-rettenek! ajtóm nyomba viszont bé-zár,
Meg-rettenek! engem’ haszontalanúl vár
Galatéa; nem jő félénk szeretője.
Nints nékem, nints néki kedv tellyesítője!
Óh iszonyú vétek! – fordíthatatlan kár! –
Ó gonoszság! ‘s olly bűn, melly méltán halált vár! – –
Hérót tsak így vévén Leánder szívére,
Nem lett vólna soha szerelme kedvére!
Nem lett vólna Fédra Théseus’ prédája,
Sem ellenség közt nyert Antiopéája!
Orkomenus vára ezer veszélyjébe
Jött Kreon’ Leánya Herkules ölébe!
Nem fél a’ vizektől, sok tengereket mért
A’ Trójai hajó, Helenához úgy fért!
Nagy dítséretére Orféusnak a’ vált,
Euriditzéjérért hogy pokolba le-szált!
Hogy el-óldja, ‘s bírjon az Andromédával,
Rémítő vadat őlt Perseus dárdával!
‘S én Galatéámat ollyba nem tarthatom?
Edgy kis zápor miatt tőlle el-vonatom?
Én tunya házamban otthon lappanghattam?
Rút dolog! tsak ennyit hogy ki nem álhattam!
Miért múlatám-el gyáván kedvesemet?
Okozván helytelen tsúfos félelmemet
A’ háborodott ég kóborló menyköve,
Dörgő tsattogással melly ellenem jöve.
A’ kiért tartozám minden el-követve
Éltemet utolsó veszélyjére vetve,
Thérodámás búsúlt vadaira kelni,
’S velek szembe-szálván őket ingerelni?
Kihez tűzön lángom tisztem vala mennyi,
Kívánsága nélkűl értem mért kell lenni?
Bánom rút tettemet! Menyköved érdemem!
A’ Jupiterénél melly méltóbb félelmem!
Leg-engedelmesebb szelíd Galatéám!
Engedj-meg vétkemnek, nézz jó szemmel reám!
Mutasson lágy szíved szelíd kegyességet!
Ne viseljen hozzám gyémánt keménységet!
Ha ugyan vétkemet nézed; e’ kérelem
Merő tartozatlan ajándék, ‘s kegyelem.
De meg-edgyez még-is ez Te szépségeddel,
Kegyelem sugároz néked két szemeddel,
Mellyet irgalmatlan ha meg-fogsz tagadni,
Maga fogja magát önként nékem adni.

Hetedik Alagya.
A’ Galatéa’ szemeiről.

Szép Leány! szemedre ‘s hajadra-is lobban
Szerelmem; de még-is szemedre nagyobban.
Óh igen gyors nyilak! Óh hathatós szemek!
Óh lángomra termett világló tetemek!
Miért sértett szemem reátok függesztve
Annyit néz titeket, pillantásit vesztve?
Fáklyái lángjának magam útat adok,
Mellyel tudom, hoszszas égésre gyúladok.
Nints előre való vigyázásom, látom,
Ellenségim’ magam könnyen bé-botsátom.
Elmém tsendes nyúgta azoktól sértetett,
Mellyel éltem, míg illy lángom nem illetett.
Hogy a’ szomszéd erdők sok sóhajtásimmal
Hangzanak; hogy a’ főld ázik siralmimmal.
Hogy tereh testemnek szokott nyugodalma,
Bádjadt tagaimnak nyoszolyám unalma,
Hogy olly sok éjjelim álmatlan enyésznek,
Mellyek, óh esküszöm, századokat tésznek,
Hogy más edgy se tessék, bár sok igyekezzen,
Hogy tanúlásimnak időm ne kedvezzen,
Hogy siralmaimat sokan ki-tsúfolják;
Mind ezeket: szép Szűz! szemeid okolják!
Még-is én nem szűnöm nézni e’ szemeket,
’S szeretem, bár szelnek szívemen sebeket,
Más felé fordúlni hányszor erőltetem
Szemeim; de el-hágy jaj, igyekezetem!
Sőt ha én azokat színte bé-húnynám-is,
(Mellyet nem tehetek, bátor akarnám-is:)
Úgy-is szemem-héjján által bé-hatnának
Fúlánkjai ki-lött szemeid nyilának.
Mint a’ villám, melly a’ magas égből le-száll,
Útat nyít magának, semmi ellent nem áll. – –
Mivel fizet nékem annyi gondért szemed,
Leány! magad arra tanítsd-meg tetemed!
Majd midőn edgy ágyba nyugodni magaddal
Engedsz Galatéa, mint Házas-társaddal,
Kezdvén az álomtól e’ szemek bádjadni
E’ szemekre fogok fris tsókokat adni,
‘S meleg szám veri ki belőlök álmodat,
Édesen lankasztó szunnyadozásokat.
Te pedig szemedet tsak gyengén fel-veted;
De ismét le-tsapod, mert nem emelheted,
El-lankadásodat úgy jelented nyögve,
Hadd alugyam Kíntsem! mondván nyöszörögve.
Ha újra tsókollak: ki nyúlytod jobb kezed,
Kedvesed el-vetni azzal igyekezed.
De lankadtságodban nem bírván, el-ejted,
Kebelembe esik kezed, ‘s ott felejted.
Akkor meg azt fogom, magamhoz kaptsolom,
És gyengén e’ gyenge kezet meg-tsókolom;
Tsókolom, azokat adván e’ kezednek,
Mellyeket nem akart engedni szemednek;
Azután nyakamra, ‘s majd melyemre tészem,
Mellytől meg meg újjabb hevűlésem vészem,
E’ hevűlés újra szerelmem gerjeszti,
Míg nem lassan lassan szívemre sűlleszti.
Illy gyönyörűséget vészek én szemedből!
’S éjjeli harmatot szívárgó kezedből.
Így soká múlatva nyakadba borúlok,
’S szemeidhez ismét új tsókokkal nyúlok.

Nyoltzadik Alagya.
Szerető barátjáról.

Melly szívet kemény héj minap borít vala,
’S Szithoni havakat győző jég fagylala,
Mellyet nem hajthata-meg senki Leánya,
Enged, ‘s a’ Pásusi Isten új zsákmánya!
Gyúl tüze, ég; gyenge szívén vett hatalmot
’S gyenge szerelem, ‘s már űz diadalmot!
Isten asszony, fejed koszorúd keríttse,
Diadalmos mirtus hajad ékesíttse!
Meg-győzték nyilaid a’ vas keménységet,
Alád hódoltatál kevély ellenséget.
Bár erősítette melyjét hármas pais;
Isteni fegyvered bé-hatott abba-is.
‘S úgy sérté haragod nyíla szíve táját,
Hogy érzette szinte sebesedni máját.
Örvend, hogy már melyjét új hévség égeti,
Hogy meg-vetett Zsoldját alattad szedheti.
Hogy láttam, bámulva magam’ el-felejtém,
’S újjaim’ ki-nyítva kezemből ki-ejtém
Reménységem kivűl kapott tzéduláját,
Mellybe jelentette szokatlan fáklyáját.
Alig adtam hitelt szemem látásának,
Meg-vallom, szeretlek, illy szók írásának.
Most menjen bár, ‘s bízzon tudós Athénébe,
Keressen védelmet Minerva nevébe!
Mit használ Minerva mívébe merűlni?
Mit a’ Múzsák serge között meg-vénűlni?
Nekem, (Mesterségek ‘s Múzsák, engedelem!)
Nekem életemnél kedvesebb edgy szerelem!
Meg-tsonkítjuk számát gyönyörűséginknek,
Kik Oskolán tőltjük szépit ideinknek.
Szabad szerelmünknek édes mestersége
Édesebb tanúlás, nagyobb kedvessége.
Betsesbb esmérete víg nyájasságának,
A’ szinmézzel fojó páros nyoszolyának.
Hogy én, Galatéa! nállad nélkűl légyek,
Nem kell, illy kötéssel alkura nem mégyek,
Senkinek temérdek kíntse, sok jószága,
Nem az Arabsoknak minden gazdagsága,
Nem a’ veres tenger betses tsiga fénye,
A’ fekete Indus’ vizi keresménye.
Nékem, Galatéa, Te van bóldogságom,
Te vagy leg-főbb részben summált kívánságom!
Te Krétai Isten’ italnál kedvesebb,
Attikai méznél tsak Te vagy édesebb!
Te általad híre fog élni versemnek,
Tsak a’ Te nevedről kél dísze nevemnek.

Kilentzedik Alagya.
Az el-távozott Galatéa.

Hát el ment, ‘s itt lakni Galatéa meg-szűnt?
A’ Gyönyörűségek serge vele el-tünt?
Hát, kegyetlen, örök panaszra büntette
Azt, kivel szerelme tartós frigybe tette?
Más szeretőt választ, meg unvánn engemet?
Más viszi el nékem ajánlott kintsemet?
Más öleli fejér karjait karjával?
Lábát titkos módon más nyomja lábával?
Balúl jövendőlő Szerelmem igy tanít,
Távol lételemben mindeneket gyanít.
Ki a’ szeretőknek tudja tsalárdságit,
Mindenütt félteti mások ravaszságit.
Éneklő szájának Isteni hangzatja
Mást fog tsudáltatni, más fűlét múlatja.
Ah! hányszor sétálgat árnyékos berkekre;
Idegen kalaúzt követvénn ezekre?
Ki, habzó elméjét a’ mezőn szédítí,
’S ezer tsal-vetéssel pártjára térítí;
Tám bús siralmához kőnyvét-is öntheti,
Illy mesterségekkel őtet meg-ejtheti.
Ah! hányszor kínálja ez álnok, Teával,
Által-adásában játszvánn az újjával?
És, ‘a melly ki-telik ennek elméjétől,
Új mesterségeket tanúl vendégétől.
A’ fel-tett étkekből midőn mások esznek,
Titkos szerelmekkel ezek elégesznek.
Szemőldöke szóllván jelekkel titkossan,
Nyög, sóhajt; nem mervén szóllni világossan.
Mivel nem engedi egyszerre szerelme,
Hogy szavának legyen alkalmas értelme.
‘S vallyon Galatéa mit hajt mind-ezekre?
Meg-állhat e’ enyi intselkedésekre?
Talám gyarló szívét új szikrája gyúlytja,
’S őrőkös járomra önnön nyakát nyúlytja.
Hogy ha tsendes éjjel fénylik az ezüst Hóld,
’S Ahoz, melly ragyogó lángokat az ég tóld;
Edgy idegen férfi’ tsábító szavára,
Hívatván; megy a’ Ház leg-felső tájára.
Tudniillik, az Eget hol közel nézhetik,
Leányom a’ felsőbb házakra vitetik.
És, ha talám meg-tsúsz egy gráditson lába,
Miként kap hozzá karja hamarjába?
‘S Ölelésére nyúl kartsú derekának,
A’ mennyeiek– is mellyet kívánnának.
Talán gyöngy szájának rózsáit-is, kedve
Ellen szedi? Az én tsókjaimat szedve!
Lassodj istentelen! ah! hagyj békét ennek!
Féld boszszúállását a’ nyilas Istennek!
El-vesztedre rohansz! tüzem mért illeted?
Szentség-törő fejed’ menykővel ütteted!!!
Óh! ha panaszimat szívem ki-önthetné!
De úgy, hogy panaszim’ tsak ez edgy érthetné!
Hogy egyedűl néki áldozott szívemet
Biztatná, ‘s ditsérné erős hivségemet!
Óh edgy éjj! óh melly sok nappalokkal fel-érsz,
Melly Lelkemnek enyi örömöket ígérsz!
Vonja-meg bár a’ Hóld rezgő világait,
Rejtse minden tsillag fényes sugárait;
Setét éjj, setétség azt el-nem boritja,
Kire Galatéa sugárit forditja.
Gyöngy Hóld! bár boszszankodj, hogy ezt kell hallanod,
Tisztább ez Te nálad, szükség meg-vallanod!
Tisztább! ‘s fáklyájait szebben ragyogtatja,
Ólthatatlan tüzét midőn villogtatja,
Mint az ég kárpitjánn amaz önnön magok
Örökös lángjával lobogó Tsillagok!
Óh én Fényem! kinek víg ölelésétől
Tiltatom az Egek rám mért Végzésétől!
Midőn Te erántad reményem, ‘s félelmem,
Egymást szüntelenűl fel-váltó gyötrelmem,
Akár emlékezz még róllam; akár Téged
Már el-fogott hideg feledékenységed;
Tőlem mindazáltal e’ belém rejtett tüz
Rólad felejtkezést mind vég nélkül el-űz.

Tizedik Alagya.
Levél Galatéához.

Lelkemnek edgy része, Galatéa! ha még
Rélandoddal gondolsz, ‘s hozzám szerelmed ég;
Ha még a’ maradok állandó szívedben,
A’ kinek tartattam jelen lételedben:
Vedd el, a’ mit írok reszkető kezemmel,
’S még kezemnél inkább reszkető szivemmel!
Bús elmém kéttséges szélvészszel hánykódik,
Mint ki ellenkező útakkal bajlódik.
Mert most képzel, hívenn emlékezni Téged,
Most ismét, meg-bánni ajánlott hívséged,
Most, Galatéa-is mondom, sóhajtgatja
Önnön szeretőjét, ‘s tüzem apolgatja.
Majd ismét panaszlok, hogy máshoz hajlandó
Álhatatlan tüze, ‘s hite változandó.
Gyanakszom, tám gyúlvánn idegen szikrákkal
Mást fog bóldogitni házasi fáklyákkal,
Kérkedik edgy, vagy más, hajdani tzimerrel,
Nagy hírü Őseit elő-rakja szerrel.
Ékes Palotáit kőlti mint akarja,
Sok Assíriai Oszlopa, ‘s Ugarja,
A’ Világot, mellyre vágyna kevélysége
Hozzá-teszi; ‘s hogy sok gyöngyei bővsége.
Ah magamé! ‘s vallyha igazán a’ lenne!
A’ mérhetetlen kints Tenéked mit tenne?
Mit a’ Nagy Név, mellyet lelsz tám edgy embernél?
Meg-ne tsábíttassál! ezekkel mit nyernél?
Nem elégíti meg ez, a kivánságot.
A’ bővség nem könyít nevelt szomjúságot.
Mi a’ tűzes Vénus, az igaz Szerelem,
A’ tréfa, melyben nints tsalárdság, ‘s sérelem,
A’ víg enyelgések, tsókok, nyájasságok,
’S még a’ szeretőknek ha mi kivánságok:
Ha mind ezek eránt ítélni tudhatnál,
Előttem senkitől el-nem ragadtatnál.
Semmi Nevek tőlem el-nem választnának,
Sem új lángok máshoz benned nem gyúlnának.
Kupidó ruhátlan, Vénus mezítelen.
Gyöngy, arany szerelmet venni elégtelen.
Párist, bár halandót Enóne szerette,
A’ Klárusi Isten’ eleibe tette.
Égi szekeréből Fébét le-vonhatta
Edgy Pásztor, ki juha nyáját hajtogatta.
Kit nem hajthata-meg sem égi eredet,
Sem kints; meg-hajhatta az erős szeretet.
Minden sem ér semmit lám a’ Szerelemben!
A’ szeretés tehet itt mindent mindenben.
E’ gazdagithat-meg egyedűl bővséggel,
Mérhetetlen kintstsel és gyönyörűséggel.
Te maradsz én gondom. Képed szépségében,
Éjjel-nappal répzik érzésim tűkrében.
Néha jó barátim rám jőnek felessen,
’S meg-támadnak; mit űlsz, mondvánn, itt restessen?
Mit töltöd bús élted hervasztó gondokban?
Kövess minket, sétálj a’ zöld árnyékokban;
Szemeid a’ sok szép Szűz gyönyörködtesse,
Edgy ‘s más vidám dolog bús vóltod kergesse.
Éppen! gondolom én, én udvaroltassam,
A’ kies házakat és gyakorolgassam,
Edgy, kivánságimtól óh felettébb meszsze
Hellyheztetett szállás amazt el-rekeszsze!
Én más kedvét; másét Galatéa várja?
Galatéa, Vénus Isten-aszszony Párja!!!
Edgynek ezek közzűl tűnt vala szemébe
A’ Galatéa Név, toll-játék rendébe;
Bámúl a’ játékból le-köttetett Versen,
Eként árúlod-el magad, úgymond nyersen!
Ki e’ Galatéa? mindjárt tudakoza,
Tévelygő gyanúja ezreket fel-hoza.
Még-is ezer között edgyet ki-nem talál.
Óh! ki tsak tudtomra méltó lángom valál!!!
Gyakran tévedezek sivatag homokon,
És le-heveredem sovány parlagokon.
Az Erdő, melly közel-való zőldségével
Városunkat tartja gyönyörűségével,
Mellyeket tapodtunk edgyütt hajdanába,
Nyögésemet gyakran szedi zúgásába.
Hol a’ Panaszkodó madárkákat velem
Panaszimat sirva zengeni képzelem.
A’ lágy Gesztenyefák Neveddel ott álnak,
Neveid Nevemmel melly szépen tarkálnak!
Edgy a’ többek között betűmmel kérkedik,
Diszemre kevélyen nővénn, emelkedik.
Balgatag, a’ fáknak ott beszéllek járva,
Ott Panaszlok, mint edgy meg-sebesűlt árva.
Kit, hogyha bizonyos remény nem ujitna,
Hogy meg-érkezésed még meg-vidámitna,
A’ Stixet meg-uszván siralmos árnyékom,
Leltem vólna eddig nyúgtató hajlékom.
Ott nyomozom gyakran hajdani ösvényed,
’S Helyjeid, mellyeket kedvelt a’ te kényed.
Hányszszor előzöm ott a’ reggel Hajnalát?
Hányszor végzi rajtam a’ Nap hivatalát?
A’ le-szállt harmattól nedves fűszálokat,
Mellyben reggelenként úsztatják magokat,
Mintha esetemet siratnák, úgy kőltöm,
’S forrásként reájók én is könyvem tőltöm.
Tegnapi Nap’, midőn nekem ez Hellyembe,
El-vesztett örömim’ juttatta eszembe,
Mellyeknek el-vesztén soká sóhajtozva,
Illy szókra nyitottam szájam’ siránkozva:
Erdő ‘s Mező! Tempét szememnek himező!
Gyönyörűségimet tudó Erdő ‘s Mező!
Kedvellett árnyékok! áldottak légyetek!
Hól edgy nedvesitő Patakkal tsergetek!
Ha a’ Fűlemüle kedveteket hozza,
Melly siró Panasznak magát fel-áldozza:
Mi tilt, hogy kedvesen vegyétek ugyan azt,
Edgy búsult Szerető ha önt gyászos panaszt?
Jaj! melly kinoss Végzés üldőzi sorsomat
Mint néktek; Nap nélkűl én tőltőm napomat!
Ti ékességteket a’ Tél ha le-fosztja,
Új éhességteket a’ Tavasz ki-osztja.
Már az én világom hogy setétbe merűlt,
Egész esztendeje, viszsza még sem kerűlt.
Viszsza kerűlt néktek, szépségtek tavaszsza!
Nékem tart még Telem: e’ Szivem panaszsza!
Már a’ Napnyúgotti szellők meg-érkezve,
A’ ti árnyéktokon fúvnak lengedezve.
Minékűnk bár fúvnak Napnyúgotti szelek,
Nints meg-jövetele örömünknek velek!
A’ vakmerő Nimfa el-hagyta hazáját,
Szélveszes szelekre bízván vitorláját.
Az Istenek adják, hogy jó szerentsével
Meg-jött Galatéám’, meg-érkezésével.
Még e’ zőld ág alatt sokszor tsókoltasson,
’S karjaimnál fogva velem sétálhasson!
Vagy a’ zőld pásitonn ennek árnyékában
Le-heveredhessen lankadozásában!
Akkor én, (ha ugyan élnek ők hírekben)
Hóltom utánn élő énekes versekben,
Akkor igyekezem titeket hirdetni,
A’ késő Unokák előtt betsűltetni!
Óh Ártatlan zőldség eleven berkei!
Óh kedvesem méltán kedvelt rejtekei!!!
Igy szóllék én: mellyre a’ nagyfa gajával
Rá-intett, ‘s jelt adott ingadozásával.
Érzém e’ jó jelre oszlani gyötrelmem,
Távozott elmémből kétséges félelmem.
Már akkor úgy tettszett, hogy viszsza kaptalak,
Bár távol vagy most-is, kivánatos Alak!
Eddig haszontalan minden fogadásom,
Te nem tellyesíted buzgó sóhajtásom.
Jöjj meg hát kedvesem! ne késleld kedvünket!
Jöjj-meg, tellyesíttsed lassú reményünket!
Mi oka hogy késel? régi tüzed szünt e’?
Vagy ki azt táplálja szemedbe más tünt e’?
Mellyet bár nem hiszek; van tőlle félelmem,
Félteti szüntelen ostromló szerelmem.
Te, kérlek írj, hogy még rólam emlékezel!
Irj; hanemha magad elébb meg-érkezel!
Ezer bátorságos móddal Te írhatnál.
Melly bóldog vólnék én, ha Te igy szólhatnál!
Mert Levelem nélkűl edgy hajós sem menne,
Hívségem tolmáttsa minden gálya lenne
Végre, tsókot adok e’ bé-zárt Levélre,
Tsókot; mellyet bízok Napkelleti szélre;
Míg nem nálam nélkűl Leányom kezére
Érvén; jusson Ura kívánt örömére.
Talám, ha még szíve vágyik Rélandjához,
Levelem ragadja Kláris ajakához,
Ajkai le-szedik ezek’ részetskéjét,
Irigylem irásim’ illyen szerentséjét.

Tizenegyedik Alagya.
Galatéához való óhajtozás.

Melly ujúlt fájdalom tsigázza szívemet?
Melly sok út ragadoz tétova engemet?
Hova mégyek? hátúl a’ föveny térségek,
Elől a’ rettentő tengeri mélységek.
Valaki itt el-mégy, és meg-látsz búsongva,
E’ tsendes partokon tétova bolyongva,
Nem tudod, e’ habok melly sóhajtásokkal
Tellyes kívánságot görgetnek magokkal!
Más tartomány, mellyért buzgok, más lakása,
Anyi Kedvességek ‘s Istenek szállása!
Galatéa tőlem miólta el-vála
Semmi víg örőmmel főldűnk nem szólgála.
El-tűnt vele diszem, el-tűnt kedvességem.
Merő Sardinia lakozó helységem.
Bár lábam mindenűtt nyomozza útaid’;
Nem víditják elmém’ sehol-is nyomaid.
De mihelyt főldűnkre Galatéa meg-jő,
Galatéa, Fényem, e’ ritka  betses Fő;
Meg-jő vele diszem, meg-jő kedvességem,
Merő Tessália lesz lakó helységem.
Akkor lankadt testem ha árnyékodra lél,
Új édesgetéssel minden árnyékod kél.
Óh! bár a’ Végzések vettek vólna erre,
Hogy kisértem vólna szerelmem’ tengerre!
Most elmém’ siralmos nyögéssel szaggatom,
Mely Könyv-harmattal a’ főldet áztatom.
Bús Laodamia így sirt, epekedett,
Midőn kedves férje tengernek eredett.
Igy sirt Ariádne széllyel-eredt hajjal,
A’ futó Téseus után sűrű jajjal.
A’ kártékony tenger rám nagy habokat hajt,
Kéntelen lábomnak a’ föveny ád sok bajt.
E’ meg-gyűlőlt habot melly fájdalom látni!
Ennek kellett hajóm’ távolabb botsátni.
E’ víznek kellett azt mindaddig kísérni,
Míg szerentséje lett várt rév-partra érni.
Jaj! siket tengerre hányom feddőzésem’,
Sikertelen ennél meg-vetett kérésem’. –
Hasztalan óhajtok! szóm félbe szaggatja,
Dagályos habjait ellenem zúgatja.
Vallyha mesterséges szárnyakat tsinálna
Dédalus; hogy testem levegőre szálna!
Nem adnék én Nevet soha a’ vizeknek,
Sem nem kőzelítnék az égi tűzeknek.
Vagy ezt, melly el-terűlt mind arra mind erre,
Nyomnák az Istenek edgy szoros tengerre!
Tagaim’ leg-ottan néki botsátanám,
Hazám’ határinak bútsúmat mondanám,
Holott a’ legelső nap derűlt éltemre
Enyi bús gondokkal való gyötrelmemre.
Maradj Hazám’ főlde, kedves dajkám és hív!
Vonattatom; edgy más kedvesebb határ hív.
Melly örőmöket kezd víg mellyem érezni,
Midőn már tengeren láttatom evezni!
Midőn bellyebb hatván, teteji őszűlnek,
’S A’ Batavi mezők távolabb kerűlnek.
Könnyen hívő elmém képzelődésének
Örűlvén, részese már kőltött kedvének.
Óh rövid, ‘s hírtelen múló bóldogságom,
Holott távol vagyon igaz kívánságom!
Leánder’ bal-sorsát minap énekeltem
Keserves versekkel; akkor úgy képzeltem.
Most e’ Szeretőre bóldog nevet szabok,
Kit Kintséhez vittek az úsztató habok.
E’ tenger, (ki tenné-fel-is?) nem úszható,
Tudjuk melly haragos habokat forgató.
Most fel-tolúlt habját tsillagokig tsapja,
Majd fenekén marad tsak zavart iszapja.
Inkább Galatéa, jőjj-meg siettséggel!
Jőjj-meg én Életem! és gyönyörűséggel.
Meg-advánn edgymásnak minket jőveteled,
Éljünk sok időket, Te velem, én veled.

Tizenkettedik Alagya.
Ugyan azon sóhajtozás.

Hijában keresem határit kinomnak,
Nem lelek enyhűlést nyomorúlt lángomnak!
Tettszik mérhetetlen tengeren bolygásom,
Ha talám lehetne az vígasztalásom.
Midőn távól lévén kedvelt Leányomtól,
Talám távozhatok, gondolám, lángomtól.
Óh melly szomorú sebb sérti azt, ki szeret!
Óh valaki szeret, szenved az ezeret!
A’ mig Galatéa jelen vala velem,
Addig-is égette szívem’ e’ gyötrelem.
Most, hogy magát tőlem távol férkezheti,
Meg-gyúlytott fáklyáit bennem kettőzteti.
Hijában hagytam-el Batavi főldemet,
Fussak bár, nem hagyom meszsze szerelmemet.
A’ Tengernek hány bús veszélyit ki-áltam,
Hány bal történetit az útnak próbáltam!
Végre idegen főld fogott kebelébe,
Mellyett Hazámnak-is tehetnék elébe,
Hanemha le-kötvén’ titkos szerelmemet,
Edgy irígy édesítné Batavi főldemet.
Itt, hogy Te távol vagy, ez szívem’ insége,
Galatéa díszem, ‘s Lelkem ditsőssége!
Itt téged óhajtlak, ‘s a’ Te szerelmedet,
Hogy tartsa-meg az ég erős hívségedet!
Ne hogy más ellenség ragadja reményem,
’S Arassa idegen sarló veteményem.
Bóldogtalan, hányszor örömöm képzelem?
Hányszor véllek Téged jelen lenni velem?
Gyakran kézen fogva veled sétálgatni,
Gyakorta láttatom ortzád’ tsókolgatni,
Gyakran mintha szokott gyepünkönn el-nyúlnék,
Víg öleléseddel ‘s szavaddal újulnék.
Midőnn így aggódom: barátim tsudálnak,
Mondván: mit tétovázsz, melly gondok rongálnak?
Melly gyengeség tettszik, nem tudom, szemedben?
Te szeretsz! hogy meg-tsalsz, ne gondold szívedben.
Nem menthettem jól ki magam’, el-pirúltam.
Galatéa, ‘a Te lángjaidtól gyúltam! –
Vagyon itt edgy még-is, Rodope nevében,
Leg nevezetesebb hazája főldében.
Ez lopja, ha lehet, néha ideimet,
E’ tartóztatgatja olykor szemeimet.
De nem vonta még-el tőled szeretetem,
Kedvelni tsak érted kéntelenittetem.
Az, hasonlít képre valamit képedhez,
Ha lehet hasonló Leány személyedhez.
Annak szemei-is nyílakat lővellnek,
De nem, mint melly nyilak szemeidtől kelnek.
Nem alkalmatosok azok úgy lángomra,
Erőtlenebbek sokkal gyúlytásomra.
Hajait, mint szoktad, olly rendre fodrozza,
Olly mesterség gyenge lábait hordozza,
Vállait, mint neked olly szalup szoritja,
Öszve-fűzőtt mellyét olly tintuk boritja.
Noha nints olly mint Te; (mert azt nem tarthatná
Maga-is, tsak egyszer személyed láthatná.)
Még-is, nem tudom hogy, erre gerjedezem,
’S Ezt látvánn, anyiszor reád emlékezem.
Igy, ha magát Títán tengerbe mártotta,
’S Fáklyája Fényétől világunk’ fosztotta;
Fel-veszszük a’ tiszta Hóldnak-is szarvait,
Bár hintse, mint Febus, gyengébb súgárait.
Ah! mennyiszer mondtam: hogyha Galatéám
Nem vólna, e’ szálna, vagy szálhatna reám!
De ha fontra vetem szépséged érdemét;
A’ több Leány-sereg előttem tsak szemét.
Ah! mikor térsz-viszsza Batavi főldedre,
Hogy vessem tzirkáló elmém szépségedre!
Hogy fűstbe mehessen, képed’ ditsősége,
Hozzád közelitő Rodope szépsége!
És egyedűl Te légy a’ Leányok között,
A’ kinek hatalma foglyává kötözött.
Tsalatkozóm e, vagy szívemben buzdúlok?
Érzem, erőm ujúl, elmémben vidúlok!
Ez egész világon minden, valami szép,
Engedjen Tenéked, oh Angyali gyöngy kép!
Nintsen ki el-vonja tőled szerelmemet,
Isten-aszszonyokra vessem bár szememet!

Tizenharmadik Alagya.
A’ Galatéa halála.

Hát, ez-is ki-szabva vólt e’ Végzésemben,
Illy veszett időket érnem életemben.
Mellyekbenn a’ halált várván mind úntalam,
Annyit óhajtozzam; de tsak haszontalan?
Jöjj gyors Halál! Kedvem tovább ne halaszd-el!
Ne késs! életemnek fonalát szakaszd-el!
Nekem élnem tsapás; jötőd vidúlásom.
Ah! hozzon már ennyi hasztalan hívásom!
E’ bús Panaszszal kell éjjel nappal telnem,
Még-is illy kelletlen terhet kell viselnem.
Már kéntelen élek: ha hogy él, hihető,
Edgy párja sírjába temetett Szerető.
Én nyomorúlt! ama’ Szűzek’ szeme-fénye,
Lelkem edgyetlen edgy hajdani reménye,
Ki egyedűl elmém’ oka, ‘s eszköze lett,
Kit annyit betsűltem, más Leányok felett,
Ama Vénus Isten-aszszonyi szégsége’
Párja, Galatéa, vólt! nintsen! már vége!
Enyim vólt: ím setét árnyékba tünt, meg-hólt!
Jaj nekem, hogy tsak azt mondhatom: Enyim vólt!
Hát már bóldog Nimfa! soha életembe
Nyakadba borulva nem foglak ölembe?
Sem annyiszor reménylt házasi kötelem
Nem kaptsol szorosabb edgyességbe velem?
Sem illetlenül tartott Szűzességed’
Énnékem áldozva nem történik véged?
Hát szemeid’ gyászos éjj bé-borította,
Mellyek lángja szívem annyiszor gyúlytotta!
E’ szüntelen fáklyát lövellő Szemeket,
Mellyekről énekle Músám sok Verseket!
Hát vizek ronták e’ hajad fodrozásit,
Mellyek illethették Vénus Pompázásit?
Hószin melyed festé habok rút tajtékja,
Melly lehete edgy kéz alkalmas’b játékja?
Talám Angyal! hányvánn a’ méllységek’ habja,
’S Tartván romladozott hajód edgy darabja,
Midőn szád utólszor Nevem kiáltotta,
Kimélletlen tenger azt el-boritotta!
Óh szomorú Végzés! szánható képzelt szin!
Óh fájdalom! versbe ki-tehetetlen kín!
Lám félelmes szívem előre ezt sejté,
Midőn bútsúzását szád hozzám úgy ejté,
Mint ki nem fog tőbbé soha viszsza-térni!
Alig tűrhettem azt: de hogy meg-igérni
Kezded jőveteled, szivem bár ujúla,
Reá nem tudom melly félelem nyomula.
Most tapasztalom már, e’ jövendő jelek
Melly igazak vóltak! melly nagy vólt hitelek!
Jaj! mért óldaték-el a’ Batavi Gálya,
Ama’ déli-szelek jővendő prédája!
Melly téged, melly engem veled el-temetett,
És kivánságimtól örökre el-vetett!
Az a’ halálos nap gyászkővel jegyzessék!
A’ Te Krónikádból Belga főld, ki-essék!
Erdők, Leányomon, ‘s Mezők zokógjatok!
Többé gyenge lába nem lépdes rajtatok!
Míg e’ Galatéa járt árnyékotokban,
Velem ujúlásit keresvén azokban,
Fellyebb betsűltelek addig mindeneknél,
A’ Tessáliai legkiesb bértzeknél.
Méltán betsűltelek: – most oda díszetek.
Minden díszt egyedül ettől vett főldetek!
Napnyúgotti szelek, többé hangotokkal
Nem elegyititek gyors el-kapástokkal
Szája lehelletét a’ víg térségeken!!!
Sem nem játszadoztok, kivűl szép rendjeken
Téjszín nyakán terűlt lógó fürthajával
’S Annak lengedezve szűlt édes zajával!
Sirassátok őtet Batavi források!
Könyvemmel áradó nagy vizek, fojások!
Sirassátok Város-aljai zőldségek!
Általunk nyomkodott fűvek, ‘s kiességek!
Nem fogadjátok-el többé e’ kintseket!
Nem szemlélhetitek ez édességeket,
Ama’ tiszta kézre nyúlytott szűz tsókokat,
Mellyek meg-hathattak égi lakósokat!
Nem lankadoz ismét Nimfám karjaimon,
Ki bóldogul örvend az Elisiumon!
Sem magát a’ nedves part szélenn el-vetve,
Nem bóldogit vizet képe tekintgetve.
Ah! a’ Najadesek hogy téged látnának,
Habjaikkal hányszor meg-tsillapodának!
De a’ mellyek mihelyt Téged el-vesztettek!!!
Űző vizeiknek vég nélkűl engedtek!!!
Kellettlen előttem minden! tsak siralom,
Könyv, sóhajtás, jajszó kell, és aggodalom!
Vagy ha tévedezek, parti fövenyt járva,
Mint ama Krétai el-hagyatott Árva;
Vagy szavam’ számtalan zokogással rontva,
A’ magas hegyekig hat nyögésem ontva.
Mint bús Füleműle nyirfák árnyékában,
Ismarusi Isist kesergi fojtában.
Vagy a’ kősziklákat fogom tanitani,
Galatéa, a’ Te Neveddel hangzani.
Hogy mohos kőszáli Neved elő-hozzák,
E’ kedves hangokat fülembe hangozzák!
Óh szép Istenasszony kedvelt termeteddel!
Szavam helyett tőlem kőnyveimet vedd-el!
Engedj-meg, hogy nints szóm méltó panaszomra!
Hogy fel-akad nyelvem igaz fájdalmomra!
Néked szentelt elmém tiszta játékiddal
Meg-elégszik, ‘s nem bir egyéb javaiddal.
‘S most-is, bár a’ halál részeid’ óldozza,
Állandó lángjait Tenéked áldozza.
Az Elisiumi seregbe ha le-száll,
Hozzád foglaltatva ott-is kezedenn áll.

VEGYESEK

Egy Pásit nevű szép leányról.

Be gyönyörű Pásit, be sok szív és ajak ásít,
Hogy le heverje gyepét, birja jeles közepét.
Óh ékes Pásit, haladod sok rósa nyitásit,
Boldog az óh egyedűl, rád, ki gyepelni le dül.

Egy Torma nevűre.

A’ ki ilyet tisztít, örömest véghez viszi tisztit:
Mert reszel oly tetemet, nem teker ott se szemet.

Felyül-Irás edgy nap-órára.

Felkél mindennap; de lészáll ugyan annyiszor a’ Nap.
Éltünk nap: ha halad; fel-jöve, majd leszalad.

A’ hónapok nevei.

Kos, Bika, Kettős, Rák, az Oroszlán, Szűz, Jegyek, és még
Mérték Scorpi’, Nyilas, Bak, Víz-öntő, Halak együtt.
Vagy:
Kos, Bika, Kettős, Rák, az Oroszlán Szűzzel,
Font, Scorpio, Nyilas, Bak, Vizöntő, Hal jel.
Vagy:
Martius, Aprilis, Maius, Jun. Julius, Auguszt,
Septemb. Octo. Novemb. Decemb. Január, Februárral.

Januarius, az Égi jegy szerént Vizöntő Hava.

Vizöntő havában Nyárra
Hordj jeget, ha a’ Tél nagy.
A’ Vízvévő tsatornára,
Vigyázz, bé ne zárja fagy.
Trágyázz, vadássz, búzát forgass,
Égett bort ‘s olajt le-tsorgass,
Száraz ágakat le-nyess,
Tűzre, másra fákat mess.

Februarius, az Égi jegy szerént Hal hava.

Hal havában lékeléssel
Halas tódon nyiss ajtót,
Szárassz Halat, ‘s új nemzéssel
Töltsd viszont az Halas tót.
Most ólts, almád nem lesz férges,
Most ha fád mohokkal kérges,
Mind mohot ‘s hernyót le-végy,
Fűzfa rakni jó ha mégy.

Martius, az Égi jegy szerént Kos hava.

Kos havában a’ meg-ellő
Nyáj Juh gond nélkül nem hágy.
Ekkor a’ Juh fris füvellő,
Rértre újóllag ki-vágy.
Által-ültess fát, virágot,
Oltsad a’ sok óltó ágot,
Szántogass, ‘s azokba vess,
Veteményezz, szőllőt mess.

Aprilis, az Égi jegy szerént Bika hava.

Bika Hóban a’ bikákat
Ismét a’ tsordába verd.
Szőllőt köss, a’ báránykákat
El-választni meg ne merd.
Vess a’ mit még nem vetettél,
Kőfalat most jól kezdettél,
Méheket ki-menni hagyj,
Plántáidnak vízet adj.

Maius, az Égi jegy szerént Kettős hava.

Kettős hóban vídámodván
Plánta, állat párral szép.
Párost tojik, párosodván,
Párost költ a’ tollas nép.
Most palántot ültetgettes,
Kendert, lent vess, téglát vettes,
Rajzik a’ méh, fogj rajat,
Sajtot nyomj, köpülj vajat.

Junius, az Égi jegy szerént Rák hava.

A’ kies Nap Rák havára
Leg magasb tetőre ér,
A’ Nap hossza Rák módjára
Már ezentúl hátra tér.
Sípra most ólts, most kaszáltass,
Török búzát most kapáltass,
Most a’ Szőllőd ád sok bajt,
’S Méhed mikor botsát rajt.

Találós Mesék.

I.

Mond-meg mi állat az, mely tsak egy mozgó szem,
Sem keze, sem lába, sem hím, sem nőstény nem.
Még is minden napon egy-egy magzat’ Atyja,
Mindég Anya nélkül születvén magzatja.
De hoszszú élete nintsen szülöttének,
A’ melly nap születik vége van éltének.
Mindenik szülöttnek vagyón egy testvére,
Ki származást Atyja’ nem létében ére.
Ez részes bátyjának mind birodalmában,
Mind születésében, mind gyors halálában.
Jó Atyjok sem nem víg, sem nem kesergeti
Szívét, hogy magzatit tsak szüli ‘s temeti.
Más állatok pedig vígan udvarolják,
Őket lételeken, ‘s hólttokon gyászolják.
Megfejtés: Nap.

II.

A’ ki tsinálja reá nintsem szüksége magának,
Még ha ki meg-veszi is nem szeret élni vele.
A’ ki pedig vele él, ‘s hasznát veszi, abba tudatlan.
Kelletlen jószág! jöszte találd-ki mi az?
Megfejtés: Koporsó.

III.

Mi víz? melly akármelly nagy folyó-vizeknél
Szélesebb, ‘s meszszebb hat a’ nagy tengereknél?
Még is mélységére mindennél tsekélyebb,
Egy kis tsergedező patak nála mélyebb.
Megfejtés: Harmat.

IV.

Egy házatska vagyon, hó szín márvány fala környűl
Hó szín szőnyeggel van be-borítva belől,
Ablaka egy sintsen, tsupa fal, sehol ajtaja sintsen,
Még is rakva vagyon, ‘s benne terem lakos is.
Test is ez, és él is, szólgál nyereségre is ollykor,
Néha sok éh hasnak bőv eleséget is ád.
Megfejtés: Tojás.

V.

A’ fejemen járok, fel-alá karikára kerengek,
’S minden lépésen főldbe verem fejemet.
Még is az én Gazdám akkor veszi hasznomat inkább,
A’ mikor igy fejemet főldbe, kövekbe verem.
Megfejtés: Sín-szeg.

VI.

Egy nagy Híd tarkállik sok ékes színekkel,
Leg-bőltsebb festői elegyítésekkel.
Bizonyos folyó-víz nem hajt-el ez alatt,
De sok temérdek víz rajta felyül haladt.
Nem jár senki rajta, de járhat alatta,
Nem tudja, nem látja a’ ki meg-haladta.
Megfejtés: Szivárvány.

VII.

Nagy változó, nagy gúnyoló, nagy tsapodár, nagy majom.
Még is kedves az Ifjaknak. Vele gyakran van bajom.

Vagy bővebben:

Nagy Próteus: sok ezer formát tud venni magára.
Minden szem más más képbe jelenve leli.
Most virgontz gyermek, majd ifjú ‘s élemedett vén.
Aszszony, férjfi, leány, szolga, komorna, vitéz.
Most iszonyú rútság, majd szép alak, angyali gyöngy kép.
Most tsevegő madarad, majd kutya matska, ‘s egyéb.
Nagy Mómus: szabadon ki-jelenti szemedbe hibádat.
Nagy majom: a’ mit tész, egybe tselekszi veled.
Sír, ha te sírsz, ő is; ha enyelegsz, gyors enyelegni,
Tsúfol, tsak te gyalázd; hogy ha nevetsz, ki-nevet.
Aszszonyi módra magad piperézd, hajadat fodorítsad;
Aszszonyi módra veled Dáma hajat fodorít.
Hízelkedj te magad, hízelkedik ő is azonnal.
Nagy tsapodár: ‘s ha nem az, nints betsi senki előtt.
Megfejtés: Tükör.

VIII.

Élek, nem is élek, lehellek is nem is,
Egy helyben sem lakom, mindenütt helyem is.
Eletem futva fut. Mi hasznom’ találom,
Ha tárgyom’ el-érem? hirtelen halálom.
Megfejtés: Szél.

IX.

Hús nem vóltam, húsból lettem,
Hogy már húsom el-vesztettem,
Meg-metélik testemet.
Meg itatnak, tántzoltatnak,
Sok jót roszszat koholtatnak,
Sokra vesznek engemet.
Megfejtés: Író-toll.

X.

Könyvek köztt van származásom,
Könyvez a’ kit illetek.
Az ég felé van vágyásom,
Héj! de lassan léphetek.
Ha szél indúl, ég sűrűdik,
Tíltja könnyű testemet.
Nálam nélkül nem születik,
A’ ki nemzett engemet.
Megfejtés: Füst.

XI.

Meg-emészthet mindeneket,
Éleszthet sok lételeket,
Vólt sok dolgok’ kezdete,
Lesz’ sok dolgok’ végzete.
Megfejtés: Tüz.

XII.

Éltem, hogy már nints életem,
A’ hólt élőt el-temet.
Annak éltét őrizgetem,
Ki-el vette éltemet.
Megfejtés: Hamu.

XIII.

Engem szült az anyám, de viszont én szűlöm az Anyámat.
Megfejtés: Jég.

XIV.

Tengeren, szárazon eggyre születtetem,
Születésén ‘s végén leg-nagyobb termetem.
Éltem’ kezdetétől szinte közepéig
Fogyok; de majd ismét meg-növök végéig.
Leg-közép koromban így leg-kissebb vagyok,
Főldön vizen járok, nyomot még sem hagyok.
Megfejtés: Árnyék.

XV.

Mi az, tsak kettő a’ lába,
Eggyik meg-áll eggy nyomába,
Másik annyit el-mehet,
Vége hossza nem lehet.
Megfejtés: Tzirkalom.

XVI.

Kisebb lész ha hozzá teszel,
Nagyobb ha tőle el-veszel.
Megfejtés: Rés vagy Lyuk.

XVII.

Mi az? egynek szoros,
Kettőnek alkalmos,
Háromnak igen tág lész’,
Egyszer neve is el-vész.
Megfejtés: Titok.

XVIII.

Két forrás fakad eggy hegy alól, két kis patakot mos,
Nem széles, nem mélly, nem sebes egygyike is.
Úgy de tsalárdsággal nagy mélly, és gyors vizeket győz;
Mert sok okos főnek veszti gyakorta eszét.
Megfejtés: Asszonyi könyhúllatás.

XIX.

Eggy vendéget űzz-ki százszor,
Mind annyiszor vissza jő.
A’ kihez nem tér-bé másszor,
Meg-hal az. Találd, ki ő?
Megfejtés: Éhség.

Rejtett Szók.

I.

Soha a’ vásárban engem’ nem árúldnak,
Noha a’ vásárban a’ kik meg-fordúlnak,
Mind a’ leg-főbb rendek, mind a’ kik kóldúlnak,
Tagadhatatlanúl hasznomra szorúlnak.
Négy részem’ a’ vadász felettébb szereti,
Három lész’; de négygyé nem minden teheti
Magát; négyét ‘s ötét Boris emlegeti,
A’ két végső bennem az ízt érezteti.
Megfejtés: Koporsó.

II.

Betegnek használok, az épet sem sértem,
Sokan meszsze főldre el-útaznak értem.
Fejem ‘s végső lábom elő olly részt állat,
Mellyet félt, ‘s melly nélkűl nem él semmi állat.
Fejem nélkűl nagyobb hasznom mondhatatlan,
Hány állatot tartok meg-számlálhatatlan,
Siet minden állat hozzám sok jó végre,
Lakásra, haszonra, vagy gyönyörűségre,
Vesd-ki a’ hasamat, úgy is hasznos lészek,
Takartatnak velem sok likak, sok részek,
Öt tagomnak hárma nélkűl nem jó lennem,
Semmire sem betsűlsz ha meg nem lesz bennem.
Megfejtés: Feredő, mellyben van fő, erdő, fedő, erő, ‘s.a’.t.

III.

Tör, ront, főldet, Eget, tengert, fel-forgat egészen,
A’ fele zúg, mormol, ‘s a’ fele el-hal ezen.
Még fele újra mozog, ‘s fel-kél, az előbbi felének,
Egy hijján szép kints, a’ leg-utólbi fele.
Megfejtés: Szélvész, mellyben van szél, vész, él, ész.

IV.

Négy ritka; és miért? kettő az ok benne,
Három több, ‘s fordítva még annál több lenne.
Megfejtés: Okos, mellyből ki-telik ok, kos, sok.

V.

Nints falu öt nélkül, nints Város, nints sehol Ország.
Ketteje bár akadály; tartani hárma szeret.
Oszszad más-képpen, három tész’ szinte meg-annyit.
Árt is, használ is ketteje hogy ha hegyes.
Megfejtés: Határ, mellyből ki-telik ha, tár, hat, ár.

Az Emberi öt Érzékenységek:

Látás, Érdeklés, Hallás, Izlés, Szagolással.

Az Ég négy részei.

Napkelet és Nyúgot, Dél ‘s Észak része az Égnek.

Az Esztendő Négy részei.

Egy kerek Esztendőt Tavasz és Nyár, Ősz teszen és Tél,
A’ Tavasz a’ Kosban; a’ Rákban érkezik a’ Nyár.
A’ Mérték mérsékli az Őszt; a’ Bak Telet indít.

A’ Hónapok Napjaiknak számok.

Harmincz nap Bika hó, Rák, Mérték és Nyilas éppen,
Többeket eggy szaporít, de huszonnyolcz Halhava napja,
Még ehez eggyet tégy minden negyedikre kerülvén.

A’ Heteknek számok az Esztendőben.

Mindenik esztendő ötvenkét hét ‘s vele eggy nap.

A’ Hét Napjaiknak Neveik.

Vasárnap, Hétfő, Kedd, Szerda, Tsötörtök,
Péntek, Szombat; ezzel eggy Hetet eltöltök.

TÖREDÉKEK

II-dik Jósefről.

Az Alké mértéki szerént.

Örvendj Magyar-Nép a’ te Királyodon,
Örvend reménylő két Haza dolgodon.
Ládd, sok keserves kéreményed
Istened im megadá reményed.

Fénylő egéből rád leveté szemét,
Meg-nézte benned bús Jerusálemét,
Romlása, hogy távozzon, intett,
Árva leányira rá tekintett.

Kertének immár mord tele távozik!
Vidám tavaszsza’ napja ma változik!
Meg-hervadott rósája szépűl;
Kőfala’ romladozása épűl.

A’ nyögdögélő Gerlitze zengedez,
Zöldes mezőnkben szép szava tsergedez,
A’ száraz ágról már le-szálnak,
Sok panaszok nagy örömre válnak.

Minden hitében már ma hagyattatik,
Minden szabad leszsz: viszsza adattatik
A’ lelki-esméret szabadság,
Mellyet-is, óh zabolázni vadság! ‘s. a’. t.

Töredék.

Kész erántad engedelmem,
Meg kötöttél engemet,
Már hajol hozzád szerelmem,
Birt örökre szivemet ‘s, a’. t.

Töredék a «Lakodalmi vers»-ből.

Engedj! engedj ollykor vídám (vagy: nyájas) Vénusodnak,
Oszszátok az élet gyönyörűségeit, vagy:
Oszszátok egymással az élet terheit.

Catallus Privilégiuma.

A’ bujálkodó szerelmek a’ tavaszhoz illenek.
A’ madárkák párosodni erre kelve kezdenek.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Naplementi gyenge széltől meg-telett két tsetseit
Ő ki-fejvén, nedvesíti meg-hevített lepleit (Vénus)
Ő tsepegtet éjjelenként harmatoknak gyöngyeit,
Mint a’ híves éjtszakának nedvesítő tseppjeit,
Mellyek a’ fűszálak’ ágán tündökölve fénylenek,
És azok hegyére folyván terhesedni kezdenek:
‘S addig addig terhesednek, végre hogy tsepegdegel
A’ lehulló-víz, ‘s keregded kis tsómóba esdegel.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
‘A mezőt is, hogy tenyészszen, a’ szerelmek öntözik.
A’ szerelmek’ édes izét a’ mezők-is érezik ‘s. a’. t.

Horatzíus’ Carm. L. I. Od. XII-ből.

A’ kősziklák meg-száradnak
A’ rájok vert haboktól,
Meg-áll a’ szél; meg-szakadnak
A’ fellegek magoktól,
A’ hánykodó hab el-terűl,
Az ég ki-tisztúl, ki-derűl;
Mert fűgnek mint Uroktól.

Ovid. Trist. L. IV. Eleg. VIII-ból.

Már én vakszemeim hattyú tollal vetekednek,
’S Tiszta fehér Vénség festi be barna hajam.

Hamletből.

Kételkedhetsz, a’ mi éget,
Valyon igazán tűz-é?
Kételkedhetsz, setétséget
Valyon a’ nap elűz-é?
Akár melly szent igazságot
Mint hamissat meg-vethetsz;
De hogy te engem’ meg-győztél.
Szerelmedre le-kötöztél,
Szívem! nem kételkedhetsz.

Solt. XCII: v. 1. 3.

Bosszúállásoknak Istene Jehova!
Bosszúállásoknak Istene, tündökölj ki!
Meddig a’ hitetlenek, Jehova!
Meddig diadalmaskodnak a’ hitetlenek?

Salamon Példabeszédei 27. 7.

A’ jól lakott ember nem tapodja a’ lépes mézet.
De az éh embernek minden keserű édes.

Anna asszony Hálaadó énekében I. Sam. 11. 4.

Az erőseknek kézívek meg töretnek.
És az elestek fel övedeztetnek hatalommal ‘s. a’. t.

Solt. XIX. v. 9.

Az Úrnak Parantsolati igazak, szívet vidámítók.
Az Úrnak fenyítéke tiszta, szemeket világosító ‘s. a’. t.

Hóseás 14. v. 6. 7.

Lészek Izraelnek mint a’ harmat,
Virágzik ő mint a’ Liliom,
Gyökeret vér mint a’ Libanus,
Ki terjednek az ő tsemetéi,
Lészen az ő disze, mint az olajfáé,
Ez az ő szaga, mint a’ Libanusé.

.oOo.

[1] Ez az érdemes, Nyelvünk’ elő-segéllése körűl olly szerentsésen fáradozó Hazafi-társ D. Weszprémi Urnak Leányát jegyzette el. (Kazinczy jegyzete.)

[2] Ez utolsó vers a’ Siralomnak előtte vagyon, v. 31. sőt úgy látszik ezen egész résznek utolsó verseiből, hogy ez az egész Siralom gyakorta meg szaggatva hozódik elő, mellyet én egész folyamotjában is elírtam: de minthogy legszorosabban eddig vagyon: ez a Sidó Verseknek meg mutatásokra most elégséges.