Kármán József
Fanni hagyományai

ELŐSZÓ
Az első eredeti magyar regényt tartja kezében az olvasó. Kármán József (1769-1795) Losoncon született, Losoncon halt meg. Pesten, Pozsonyban, Bécsben tanult - itt legfőképpen azért, mert a császár, II. József jó néven vette, ha az állami hivatalra pályázók iskoláik egy részét a császárvárosban végezték -, de a jogi kar elvégzése után Kármán végleg Pestre költözött. Rövid életében sűrűn, sokat élt.
Arról álmodott: Pest-Buda a magyar irodalmi és szellemi élet központja lesz. Barátaival, Pajor Gáspárral és Schedius Lajossal irodalmi folyóiratot indítanak: az Uránia három száma 1794 őszén, 1795 tavaszán jelenik meg. Előfizetője kevés van, olvasója alig.
1795. május 20-án és június 2-án a Vérmezőn kivégzik a politikai összeesküvésért halálra ítélt Martinovics Ignác apátot és hat társát. Június 3-án szülővárosában váratlanul meghal Kármán József. A kivégzések árnyékában csönd borul az országra. Szinte minden magyar író börtönben ül. Megszűnik az Uránia. Feloszlik az első magyar Játszó Színi Társaság, Ferenc császár rendet teremt országában: némák, engedelmesek a megfélemlített alattvalók.
Kármán József halott. Az Urániában név nélkül megjelent műveit - a magyarság felemelkedésének, európaivá válásának távlatos programját felvázoló A nemzet csinosodása című röpiratát is - elfelejtik. Toldy Ferenc, a neves irodalomtörténész 1843-ban támasztja föl tetszhalálából Kármánt és a Fanni hagyományait, a XVIII. század magyar irodalmának e különleges remekművét.
Fanni képzelt alak, de gróf Markovicsné, Öffner Mária Anna 1789 nyarán Bécsben valóságos személy, szerelmes asszony, akinek Kármánhoz írott - az idők viharait túlélt - levelei arról tanúskodnak: a szerelem vállalása a feudális keretek közé abroncsolt nemesi világban vagy a szenvedélyes szerelem, vagy az érzékeny személyiség elsorvadásához vezet.
Kármán regényhőse, Fanni nem tud és nem akar lemondani a lelkét, egyéniségét felszabadító, gazdaggá varázsoló szerelemről - az életéről kell lemondania.
Naplójából, leveleiből ismerjük meg mélabús történetét. Kármán egy, az Uránia szerkesztőihez írott, levélnek álcázott előszóval azt sugallja: Fanni valóban élt s az Uránia szerkesztői csupán az eredeti napló s levelek közzétételére vállalkoztak.
Ma már tudjuk: Fanni leveleit, naplóját - az első igazi magyar regényt - Kármán József írta, s az érzékeny lelkű, szerelme elvesztését túlélni nem képes Fanni: képzelt alak.
De nagyon sok hasonló sorsú nemes kisasszony élt akkoriban Magyarországon. Egyetlen vagyonuk: a hozományuk. Egyetlen lehetőségük: az apjuk választotta férfival házasságra lépni. Szürke élet, reménytelen biztonság - ez várt a szófogadó engedelmesekre. S aki szembeszállt a családi akarattal, akinek érzelmei, szerelme, szabadsága volt a fontos, az vagy nyomorultan, szegényen s rejtőzködve élt, mint Kármán regényében az özvegy sorsra jutott, jósorsából kikopott báróné, vagy szégyene, magánya, reménytelenül szertefoszlott álmai sírba vitték, mint a boldogságra vágyó, csillogó szívű, szerelmét szerelemmel szerető Fannit.
Kétszáz évvel ezelőtt, 1794 őszén írta regényét Kármán. Már lerombolták a Bastille-t, de még élt Martinovics Ignác. Éppenhogy csak beszélni tudó kisgyerek volt Kölcsey Ferenc, Széchenyi István a cenki kastély udvarán első csizmácskáját koptatta, Vörösmarty Mihály még meg sem született. Közeledett a századforduló; az emberek reménykedtek: ami jön, jobb lesz, mint ami elmúlt. S a fiatal lányok, akik nem mertek szembeszállni az életútjukat ellentmondást nem tűrően eldöntő atyai akarattal, könnyezve, titokban olvasták Fanni szomorú történetét. Vagy belelapoztak, egy-egy mondaton tétován megállt a tekintetük s aztán olvasatlanul félredobták: nem akartak tükörbe nézni.
A XVIII. század végén másképpen írtak, másképpen olvastak az emberek, mint a XXI. század előestéjén. A részletek voltak fontosak, nem a végkifejlet. Nem a történet, hanem a történés hangulata: az elmosódott, gyakran beláthatatlan körvonalú látképen az apró részletek kecses kidolgozottsága. Szavakkal festett világot varázsoltak az írók olvasóik köré - „A hajnal könnyező szemmel költ fel” - s a könyvet kezében tartó, vissza-visszalapozó, egy-egy mondat ízét élvezve olvasó el-elmélázik egy érzékletes képen, egy tárgy látványt felidéző leírásán, egy érzelem finom rezdülésének pontos rajzán. Amikor a kályha mellé húzódva, vagy elrejtőzve a kerti lugasban belebújik egy könyvbe, s mindent elfelejtve olvas, amíg be nem sötétedik, úgy érzi, igaza van Kármánnak: „A képzeletek országlása kezdődik...”
Olvas. Van ideje: meg akarja ismerni, meg akarja érteni önmagát, az őt körülvevő világot, s átélni - képzeletben - minden történéseket.
Álljunk meg, vegyünk egy nagy levegőt! Keressünk magunknak egy kényelmes zugot! Próbáljuk meg úgy olvasni a Fanni hagyományait, mint csendesebb, lassúbb, őszintébb korokban élt eleink: ízlelgetve a szavakat, vissza-visszalapozva, mélázva egy érzékletes képen, elmerengve egy tárgy látványt felidéző leírásán, gyönyörködve egy érzelem finom rezdülésének pontos rajzában. Emlékezzünk: ilyenek voltunk.
Szigethy Gábor

EGY SZÓ AZ OLVASÓHOZ
Egy esméretlen küldötte hozzánk az ide beiktatott életefolytát és árnyékát azon személynek, akit ő Fanninak nevezett. Méltónak ítéltük, hogy azt közöljük olvasóinkkal, mert minket legalább megindított. Használjuk ezen alkalmatosságot avégre, hogy gondolatainkat kifejezzük itt az efféle kis biográfiákról.
Hibája az a históriának, hogy csak fényes cselekedeteket, híres téteményeket tartott fenn a maradéknak: és a titkos, együgyű, szemérmetes tökéletességet az idő fátyolával befedezte.
Nagy és felséges jelenés a természetben a nap világos és szúró tüze... a zuhogó és sziklákat szaggató erdei rohanó víz - mindkettő a lármás és magas virtus példája.
Ó! de szép és magához vonszó a hold éjféli ezüst világa is... s a mezőket termékenyítő, virágok alatt csendesen folydogáló csergeteg is, mindkettő a házi, titkos, magával megelégedő virtus példája.
Mindkettő megérdemli a mauzóleumot. Azt réz- és márványoszlopok nevezik - ennek egy könnyel áldoz itt-amott rejtekben a szív.
Minden rendben és állapotban talál az okos vizsgáló virtust. Nemcsak a világot ijesztő isten-vesszei, Attilák, Sándorok, vagy a világ gyönyörűségei, Titusok és Trajanok érdemlik meg, hogy legyen cselekedeteknek és dicséreteknek hirdetője.
Az emberszeretet, jóltévőség nemcsak akkor érdemel mauzóleumot, ha azt fejedelmekben találjuk, akiknél az leginkább kötelesség és legkönnyebb kötelesség. Minden embernek neve, aki azokkal a tulajdonságokkal bír, melyek a jó ember, jó polgár, jó atya, jó barát kötelességei, megérdemli, hogy a késő nyom nevezze.
Az asszonyi nemben is miért kellene csak Kleopátrák és Aspasiák emlékezetét fenntartani? - Azok a szeretetreméltók, akik elfelejtetnek, mert nem ültek királyi székben, vagy - nem szerettettek olyanoktul, akik trónusban ültek... mert jó szíveket nem bizonyíthatták meg királyi ajándékokkal... és nagy elméjeket nem trombitálták a világ előtt, de híven tűrtek, híven szerettek, férjeket és háznépeket boldoggá tették, szüleik örömei voltak, jó anyák, jó feleségek, jó leányok: miért nem érdemlenének ezek emlékezetoszlopot?
Ilyeneknek is szántunk mi helyet munkánkban. Bár használjunk szép példák mutatásával, és bár találjunk eleget hazánkban, kiket például mutathatunk!

FANNI
Az Uránia szerzőinek boldogságot!
Áldott légyen az a gondolat, amellyel nemesebb hazánk leányainak életeket és cselekedeteket felmaradandó emlékezetű és például akarjátok feljegyezni.
Élek ezen alkalmatossággal arra a végre, hogy közöljem a világgal egy ifjú személynek életét, akinek emlékezetét én örömest feltartanám, mivel én elmondhatom őfelőle, amit Petrarca mondott Laurájáról: „A világ őtet nem esmérte, valamig véle birt, és csak azoknál esméretes, akik itt maradtak, hogy őtet sirassák.”
Nem arra született ugyan ő, hogy csudálkozást indítson, de arra termett, hogy szeretetre buzdítsa fel azt, aki látta. Csendes és jó, teljes szeretettel, melyet mindég magában elzárt, félénk és kellemetes volt az az asszonyi angyal, akiről itt beszélek.
Egy kis alacsony falucska volt születésének s nevelésének helye, mégis gondolkozása módja szép volt, józan ítélettétele és szive világokat ért; mert a legnagyobb oskolában tanult - a szenvedések oskolájában.
Édesanyját még ifjú gyenge korában, dajkája karjain késérte az elmúlás helyére. Édesatyja nem édes atya volt. Elfelejtett minden emberi és atyai érzékenységet, mert azt hitte, hogy a gyermek csak keménységgel neveltethetik jól, és nem tudta, hogy ez az áldott lélek úgy jött ki, mint legjobb, a természet kezéből...
Szaporította az ő szenvedéseit még mostohaanyja is, aki azonfejül, hogy atyja nem úgy tartotta mint leányát, még testvéreinek szolgálójává tette. Soha jó szót nem hallott ő, aki mindennek jó szót adott. Parancsoló és rettentő dörgő hang volt atyjának hangja, amelynek csak hallására is reszketett. És azért maradt magaviseletében valamely félénkség és maga visszahúzása. Ezenfelül valamely kedves melankólia és szomorú hallgatás, melyet csak némely jobb barátnéi előtt tett le. Ennyi szenvedések megtanították mindazáltal, mint kell magát az ég rendeléseinek aláadni. A nyomorúságok soha le nem nyomták, még erősítették. Sohasem panaszolkodott, csak néha a magánosságban folytak keservesen könnyei, csak néha kívánkozott megboldogult anyjához.
Ezt a kedves lelket hozta előmbe egy szerencsés történet, tizenhatodik esztendejében. Ő és én egyszerre érzettük a szeretetnek boldog felindulását. Hogyisne örült volna ez a szánakozásra méltó kedves lélek azon, hogy van még teremtés a nap alatt, aki őtet szereti?
De kevés ideig való nyájasságunkat is megkeserítette kegyetlen atyja. Ez a tyrannus, akinél esméretlen volt minden érzékenység, hogy láthatta volna azt, hogy leánya boldog egy őtet szerető ifjúnak karjai között, és el ne rontotta volna boldogságát, ő, aki a szeretetet csak úgy esmérte, mint minden állat.
Ezt az elegyített boldogságot is nem soká érezhettük. A fátum minket egymástól elszakasztott. Ezt egyedül el nem viselhette; ő, akit a szeretetlenség hidege meg nem emésztett, elhervadott a szeretet édes melege alatt.
Az elválás után minden bú kettős erővel nyomta, mert nem volt, aki azt véle osztotta volna. - Végre egy sebes forróhideg ágyba ejtette.
Közel a kétségbeeséshez mentem, hogy legalább utolsó óráiban véle lehessek, és tanúja vagyok én halálának, amely őtet énelőttem örökké elfelejthetetlenné teszi.
Halálos ágyában mutatta meg heroizmusa magát egész méltóságában. Csendes szenvedéssel töltötte ki egész betegségét. Sőt, minthogy atyja, akinek fájt, hogy leánya sohasem érzette azt, hogy ő atyja, és aki szorgalmatos ápolgatással akarta az életre visszahívni, és ezáltal helyrehozni vétkét, hogy atyját vigasztalja, ez a szelíd lélek mosolygott, ha atyja bejött, mosolygott, ha elment, holott szörnyű kínt szenvedett. - Egész betegségében sohasem panaszolkodott. Néha énreám nézett nedves szemekkel, és - csak énértem kívánt volna még élni. Így égett teste, és tekéntete vígságot mutatott. Mosolygott, mikor a halál közelgetett; mosolygott, mikor megholt az én karjaim között!

FANNI HAGYOMÁNYAI
Az Uránia szerzőinek boldogságot!
Forróan köszönöm, hogy Ti is Fannimat kedvelitek... hogy azt Urániátokba befogadtátok, s így fenntartottátok emlékezetét, onnan fejül háladó mosolygással köszöni ő... Ó, mely megelégedéssel láttam érette már egynéhány könnycseppeket hullani. Mivel ezek reményltetik velem az olvasóközönség részvételét, hátramaradt írásait, melyek mint szent hagyományok, holta után nálam letéve voltak, íme, itt küldöm... Ha jónak állítjátok, tegyétek közönségessé. Elszakadozott töredékek, apró gondolatok, de amelyekből egy szép egészet öszverakhat - a gondolkozó. Isten veletek és munkátokkal.
I
Ó, be jó itt!... Veteményeskertünk ajtaja megett, melyen a gyümölcsösbe járnak, a sövényt vastagon befutotta a komló, amely általfonódik egy szép kökényfácskára, és ezen nyájas boltozat alatt áll az én kis asztalkám, amelynél oly jóízű az olvasás. Ide lopom ki magamat sok vasárnap délutánján és sok korán reggelen, mikor senki sem lát, senki sem bánt. Itt olvasok orozva, itt írok, itt sírok orozva.
Ó, te kedves zöld setétség, titkaim meghittje! mely édes alattad az ábrándozás, szabadabb alattad a pihegés, és midőn alád érek, malomkőnyi nehéz teher esik le mellyemről. A napsugárok csak hellyel-hellyel sütnek papirosomra, és barátságos csalfasággal látszatnak hozzám beleselkedni... egy komlószár nyájasan s hízelkedve nyúlik által hozzám vállamon keresztül, s látszatik esmért barátnéját általölelni... Ó, be jó itt! Ez a hely engem oly jó szívvel fogad, mások - tőlem mind idegenek... Kedves szomorúságú dongása hallik a méhecskéknek, melyeknek kasai túl a sövény mellett vagynak kirakva, barátságos mormolásuk olyan, mint a forrás álomhozó csergedezése... Néha egy eltévelyedett, lézengő méh rövid látogatást ad hajlékomban... Kedves kis vendégem, örömmel látlak. Állapodj meg itt, nyugodj itt ki nálam. Nem félek én fullánkodtúl... ó, mérgesebb annál az embereké. Te azzal csak a bántót bünteted, egyező társaságtokban közszerelemmel munkáltok... Az ember pedig az embernek teszi napjait keserűkké... Itt távol vagyok tőlök... Azért, ó, azért oly igen jó itt!
II
Amott, titkos rejtekemmel általellenben nyugoszik le a világ királynéja pompás felséggel, és veres lángot gerjeszt setét magánosságomban. Az én orcám is mind tüze visszaverésétűl, mind a gyönyörűségtűl gyulladt. Jövel, édes borzadások órája! estvéli szürkellet, mikor az elmém oly mélyen elandalodik, és képzelődésem a véghetetlennek tartományait járja!... A nap tüzes kereke lesüllyedt a hegyen túl. A szellők hívesebben lengenek. Csak egy-két magános szállangó bogárka repül fülem mellett el, és annál jobban növeli az esthajnal dicső csendességét... A képzeletek országlása kezdődik...
Suhog az estszél a falevelek között. A magas tölt hold függ a levegőben. Csípő hívességet harmatoz le... Minden homályos szegletéből a bokroknak csuda árnyékformák ballagnak elé!... Az én szívem megtelik szomorú emlékezettel szerelmes halottaimról... Ott a hold felett, dicsőült anyám! ott vagy te; egyetlen leányodat itt hagytad az emberek keménységének. Nézz le reám, kísérj mindenütt, légy őrző angyalom. Ha békétlenkedik ez a szív, nyugtasd meg. Ó, ha a szomorúság rágja, jelenj meg egy gyenge estszellőben, fuvallj orcámra jelenlétedül, és vidám leszek. De ha lehet - anyám, én édes anyám, végy fel hamar magadhoz...
III
Telhetetlen szív! mikor lesz vége vágyódásidnak, melyek oly akaratosak, mint a makacs gyermek kedve. Mit kívánsz, mit óhajtasz?
Valamely édes, nehéz, titkos, nem tudom mely érzés fekszik kifejtetlen, homályosan mellyem rejtekében! Ha az éj titkokkal teljes árnyéka beteríti a földet, midőn a természet elszenderedett és innepel - akkor támadnak fel leghatalmasabban érzései... Oly édes, bájoló érzés - és mégis fájdalmas. Az örömtűl dobog szívem - és mégis könnyel telik szemem.
Megfoghatatlan magának is az ember! Ha a távol lévő kék hegyekre nézek - ó, mely óhajtanék túl rajtuk reppenni... Ha az erdő temérdek bükkfái közül a kakukk barátságosan kibeszél - ó, mint kívánnám árnyékai ölébe magamat... Mikor a kis pataknak, mely gyümölcsösünket elzárja, apró habjai eltűnnek - ó, mely örömest rajtok én is elcsuszamlanék... Ilyeneket kívánok, és mégis, ha mindezeket megtenném is magamnak, híja volna boldogságomnak... és mi ez? azt újra nem tudom. - Makacs, akaratos szív! ki gázol keresztül érzéseid zűrzavarján?...
IV
Mint csudálkoznak kisírt szemeimen? Nem tudják, a boldogok! mi szorongat belől, mi fojt el sokszor, mint ha a levegő kiapadt volna körültem... Híjamat érzem, egy része szívemnek nincs betöltve... Én mindenhez olyan jó vagyok, és engem senki sem szeret! Szeretetlenség! a te hideged kínzóbb az elkárhoztak kénköveinél!... Ott fenn - ott a szerelem boldog hajlékiban, ott majd szeretnek; ott találom majd azt a jó anyát, akinek képe előtt annyit sírok, ott az angyali ifjak között bátyámot...
Ó, ha még ő élne! Itt ülne majd gyakran velem, itt beszélgetnénk elköltözött édesanyánkról, egymásnak könnyeznénk ki, hogy ellopták tőlünk édesatyánk szívét... Őbenne tenném le minden reménységeimet, őnála minden panaszimat. Ő volna oltalmam, ő volna boldogítóm; az ő boldogulása az enyim is lenne, volna kinek örülnöm, kin és kivel szomorkodnom. Ő! - talán ő betöltené szívem hiánosságát. Szeretne ő engem, én őtet! és a mi boldogultunk mennyei vidámsággal mosolyogna le a felhőkből... De így - egyedül! - -
V
Miért nincs annyim, amennyi elég lenne jól tehetni másokkal. Miért fogy ki tehetségem előbb, mint a jótéteire való kívánságom! Ó, atyám ott fenn! köszönöm néked ezeket a szenvedéseket, amelyek szívem érzékennyé teszik a mások nyomorúsága eránt. A jó állapot öszveszorítja az érzést, bebőrödzi a szívet. - Csak magát szereti a gazdag, fut látása elől is a nyavalyásnak, mint a kényeztetett gyermek. Ezek énkörültem mind olyan kőszívűek...
Egy özvegy vonta meg magát, két szép gyermekeivel, egy alacsony zsellérkunyhóban falunk végén!... Senki sem tudja, honnan jött... Állásában s viseletében hajdani jó állapotjának maradványi jelentik magokat. Beszédje jó nevelést mutat. A szomorúság s bánat könyörögnek a szánakozásért lefüggesztett tekintetéből. Szerettem első látásra ezt a szenvedő anyát. Gyermekei testvéreim lettek... A boldogtalan oly örömest csatolja magát a boldogtalanhoz; itt talál egyetértő szívet, melyet a balsors csapdosásai meglágyítottak. A boldog hideg tekintettel megy el mellette, és szalad azon kedvetlen érzéstűl, mely belső részében titkosan mozog: Neked is igy eshet! - Senkinek sem alkalmatlankodik. Gyermeki s bánatja társaságában egyedül él.
Mi az, hogy engem kerül? Midőn találkozunk, miért, hogy egy csendes „jó nap” mondással odább megy? Engem is olynak vél, mint a többiek... vagy talán kevély? Még nyomorúságában is felemelt szívű?... Ó, ha az, szeretlek, nagylelkű asszony! ezen nemes kevélységedért is. Ne építs az emberekre; semmit se reménylj. A szerencsétlenség elveszti fullánkja leghegyesebb éleit azokon, akik elfelejtették a szemfényvesztő reménységeket... De talán szégyenled - hogy nyomorult vagy. Jer karjaim közé, kedves boldogtalan! én is a vagyok.
VI
Szomszédságunkban gyermekségem társait ma, sok idő múlva meglátogattam. Közel egy időben vannak velem, együtt laktunk egy tanítónénál... Kellemetes tavasza az első emberi életnek, mint a reggeli álom, eltűnsz! Ártatlanul éltünk, nem vájta kívánság szívünket, nem szédítettek a reménységek. Szorgoskodás nélkül láttuk felkelni s lenyugodni a napot; a jelenvaló betöltötte kis szívünket könnyen szerezhető óhajtásaival. Egy báb volt legbecsesb jószágunk, egy szabad óra legboldogabb időnk és egy cifra csekélység legnagyobb örömünk... Feltámadtak ezek az emlékezetek szívemben, midőn hozzájok készültem. A nyájaskodó barátkozás képzelései kísértettek hozzájok.
Módos, de hideg volt a fogadás. Az emberség szoros köteleivel lebékózva minden szó. A mesterség erőszakos törvényei szerént minden mozdulás. Buzgott a száj a szép üres hangoktól, a szív - hallgatott. Akkor nemrégen jöttek vissza a városból. Tele voltak annak boldogságaival. Unalmas volt itt kinn nékik minden. Nem volt játékszín, nem bál! nem körültök sürgölődő s enyelgő ifjak. A ruhatartóbúl minden módikat elészedtek, és belső kevélységgel mutogatták... Hívtak a farsangra, amikorra atyjok kedvekért bált ígért tartani... Újonnan megtréfáltak képzelődéseim, én gyermektársaimat nem találtam.
VII
A hiba enyim, én vagyok rossz és igazságtalan. Az atyák szeretik gyermekeiket. Társaimat tetézi atyjok sok ajándékkal, minden vágyódásaikat betölti, még mikor azok ki sem fejlődtek. Azok kedveltetők - én, látom, komor, kedvetlen, békételen vagyok. Nem közitekbe illem, én azt magam is látom... Miért, ó, miért öntött belém a természet oly visszás indulatokat? - -
Lám, én titkon sírok. Ha atyám éjféli álmomból mennydörgő szavaival felrezzent, vagy általverő tekintettel mordan néz, én hallgatok, készen teszek mindent. Ha testvéreim fennyen parancsolnak, mert van pártfogójuk, én ellenszólás nélkül, legmakacsabb akaratjukban szolgálok. De ki lenne az a gondolatlan, aki ily állapotban vagy buta ne lenne, vagy szomorú?
VIII
Szép volt a reggel. A hajnal könnyező szemmel költ fel. Frissítő szellők lehellettek. Az illatok fellegei széjjelhaboztak a nedvesített mezőkön. A megvidított egész teremtés mosolygott. Víg volt az én szívem is. - Határos a mezőkkel, melyek kertünk mellett elterülnek, egy kedves fiatalas. Az alja puha, zöld hanttal kipárnázott és tiszta. Az én sok reggeli zarándokságim helye. Egy könyvvel kezemben lépegettem elé a gyönggyel kirakott téren, míg az erdőcskének boltozatjai alá jutottam.
Szívet felemelő jelenés! az özvegy két gyermekeivel itt térdepelt egy hanthalmocskán; kezeiket az égre emelték ezen kisdedek, és végezték anyjuk után reggeli áldozatjokat. - Ott, ahol állottam, leestem én is, és imádtam az Örökkévalót...
Egy fának árnyékában ült le ez a jó anya; kisebb gyermeke fejét ölébe eresztette, a nagyobb fennszóval olvasott... Leszegezett bús tekintetét függesztette kis gyermekére, egy könny reszketett szemében, és sóhajtás mellett kérlelő tekintettel az egekre nézett...
Gyönyörű csevegéssel megállította a kisebb a nagyobbat... „Miért sírsz, édes mami! majd megjön atyuska! ugyé megjön? Én elmegyek a kis kertecskénkbe, és néki bokrétát kötök, ő pedig nékem hoz sok-sok holmit.” A nagyobb, aki tudta valamennyire érzeni, mit vesztett el: „Nem jön meg atyuska többet szegény! Bezárták egy setét boltba, és a fekete emberek elvitték.” Szívét szaggatták ezek, és szemét keszkenőjével eltakarván, felállott.
Az én szívem majd megrepedett. Sűrűn szakadtak könnyeim, és anélkül, hogy tudtam volna, közelítettem, és egyszerre sírva-zokogva egymás karjai között találtuk egymást.
IX
Esméretségünk egyetlen a maga nemében. Házacskájához kísértettem. Szívemet hasogatta, midőn láttam házi eszközeiben azt a szomorú elegyítését a városi tisztaságnak a falusi szegénységgel... Itt egy tükör állott, nagy és gazdag, előtte egy fejér, rossz asztal... amott egy selyemkanapé és körülte szalmaszékek... Halvány, szép orcáját gyenge pirulás futotta el... Ágya felett függött egy szép férjfiú képe. Mindezeket én felfejteni és egyeztetni nem tudtam.
X
A szánakozó irgalmasság számkivettetett. Miért meresztenék szemeiket az emberek, midőn látják, hogy valaki áldozik az emberiségnek? Ritkaságának ez a bámulás bizonysága. A paloták rézzárjai a nyomorult előtt legerősebbek. Az együgyű egyenes lelkével - nem siránkozik, de segít.
Alattomban varrtam egynéhány apró ruhácskát barátném kicsinyeinek. Sok éjjel, midőn mélyen hortyogott a háznál minden, és egymást felváltva hangzott a kakasszó egy végtől a más végig, szorgalmatosán öltögettem; előre képzeltem azon kis lelkek repesésit, mint fognak benne magoknak tetszeni... Ó, ez a képzelődés szebb volt egy szép álomnál, jobban megnyugtató egy éjféli hortyogásnál!... Készen volt ajándékom. Lopva felöltöztettem a kicsinyeket, kik azalatt is nehezen tarthatták vissza lármás kis örömöket, és nagy szorgosan titkoskodtak. Én előre bementem, és meghagytam, hogy nemsokára utánam jöjjenek be új köntösökben...
Én barátnémmal beszélgettem, várván őket. Egy jólelkű öreg falubeli tehetős gazda belép, és engem ott látván, kevéssé megháborodott, de magát öszveszedvén: „Feleségem - úgymond - szerencsés volt a lentermesztésben; az ifjú asszony ez idén nem vetett: a kis cselédek sokat elnőnek, ne utálja meg szegény ajándékomat; ha pedig ideje nincs megfonni, az én Erzsim azt is megteszi...” Zavarodva volt az asszony, egy könny görgött le orcáján, kezét az öregnek megfogta: „Köszönöm, édes szomszédom.” Ennyit mondhatott. Ekkor -
A kicsinyek kiáltozó örömmel berohantak. „Nézd, mami! nézd, be szépet hozott nénink!” Szótalan állott, általölelt, és ábrázatját kebelembe takarta. „Barátném, ez az én szívem rossz, nem tanulta még meg a jótételt pirulás nélkül elfogadni.”
XI
Ez az epesztő egyformaság kiemészt unalmával. Egy nap olyan, mint más... Azon baj, azon kínzás, azon reménytelenség... Az idő szakasza felváltja a mást. A nyári hő meleg összeolvad már a hívességgel, mely az ősz közellétét jelenti. A szürke napok sokasodnak. A gyenge felhőkkel bevont ég gyakrabban meglátogat édes melankóliájával... Az én állapotom mindég ugyanegy. Így kell-é nékem vajjon mindég élnem?
XII
Szükséges az embernek az ember. Ki rontja öszve azt a hatalmas kívánkozást, hogy egynemű valóságokkal élhessünk? Ez a kőszirt visszahangzja panaszaimat, de nem érti, az estvéli szél széjjelhordja szárnyain sóhajtásimat, de nem érzi, az én lelkem atyafias lélek után vágyódik, szívem keres véle egyező szívet...
Ó, mind ily fagyos és gyémántszívűek-e az emberek?... Hol az a szerető teremtés, amelyhez mindég közelebb és közelebb szorulhatnék, amely mégis szívesebben reám hallgatna, mint mások, és ó - amely mégis sokban jobban megértene, mint ezek, amely követné érzésimet, és elfogadná, és amely minden mások felett énhozzám, és csak énhozzám, és őhozzá én lennék kapcsolva?...
XIII
Az ember nyomorúságai véghetetlenek! - Szegény, szenvedő barátném! Most már elhiszem, hogy vég nélkül nyomorult vagy. Még most is hallom szavaidat, midőn történetedet lebeszélted.
„Az atyám (úgymond) gróf ** jószágainak főtisztje volt. Nagy fizetése mellett nagy volt jövedelme is. A pompa és az egész városi bujaságok véghetetlen serege nálunk tartottak szállást. Sok gyermekei közül a legifjabb én voltam.
Fennyen láttam, bízván atyám nagy értékében; gondolatlan képzeleteim a lehetetlenségekkel hízelkedtek magamszeretetének. Vidékünk legszebb, legtehetősebb ifjai körültem udvaroltak. Az én szívem gyermekes képzelődéseimtől vezettetvén, nem érzett egyebet a szilaj mulatságok kedvelésénél. Nevettem az indulatot, és a szerelmet csak nevéről esmértem.
Az anyám nagy születésű volt, erántam való szeretete nálam is oly házasságot kívánt. A középrend még csak igen nyájas tekintetet sem érdemelhetett tőle. Az ő magas képzeletei az enyimeket is elragadták, s elszédítettek engem teljességgel. Minden boldogságom a külső fény - a rang és a névtől függött.
Az ember nálam gondolóba sem jött... Úgy rendelte a jó ég, hogy a kettőt egyben megtaláljam.
Báró ** csekély értékű lévén, először talán a hasznos házasodásnak reménysége alatt jött hozzánk, de azután indulatosan megszeretett. Az ő leírhatatlan kedves, okos módja, szép vezetése és érlelt bánása, de leginkább eránta égő szerelmem a szeles gondolatlanból egy jó és tisztán szerető leánykát, és végre egy hiv feleséget formáltak... Mennyei boldogság volt ötesztendei házasságom. Ezek a könnyek az ő emlékezetének folynak, és korántsem panaszok az ég ellen. Aki szerfelett boldognak engedett lennem öt esztendeig, nincs jussom ellene zúgnom, ha most nem a vagyok.
Megholt nemsokára az atyám. Nagynak vélt értéke adósságai kifizetése után kevés volt. Számos gyermekei között ez a maradék felosztatván, igen-igen csekély lett. Férjem, hogy haszonkeresés nélkül is szeretett és hogy nem ez indít’okból vett el, azt tudom; nem várta ugyan ezen véletlen kimenetelt, de tűrte és szememre sohasem vetette.
Királyi tisztsége, melyet viselt, csekélyebben táplált a középszerűségnél. A nagyvilág értetlen és véghetetlen praetensioinak eleget nem tehettünk, sokszor kellett apró adósságszerzéshez folyamodnunk. Várta, munkálta ez a jó férj előmenetelét, melyet oly példásan megérdemlett, de ezen reménységek közepette elragadta tőlem s gyermekitől egy sebes forróhideg.
Nyomtak kéméletlenül kölcsönözőink. Kevés értékem azoknak kemény kezeiknél hagytam. Első időmkori érzéseim egészen el nem hagytak, a külső fényhez hozzászoktatott szívem a szegénység pirulását a városban ki nem állhatta, és ide jöttem gyalázatomat eltemetni és szegény lenni legalább esméretlenül. De, kedves barátném! ez még nem mind, ami bánt!... Nevelésem magas és pompás volt, az örökké tartó boldogsághoz szabott, és kézimunkával magam s ártatlan árváim nem tarthatom; szolgálni - ó, barátném! nem vehetek annyi erőt ezen kevély szíven, hogy azt tudnám... A legszükségesebb dolgok maholnap nálam kifogynak. Én!... de gyermekeim éhen nem láthatom halálos fájdalom nélkül... Ó, én vagyok szegény gyermekeimmel a legnyomorultabb teremtés!”
Miért nem vagyok én gazdag?... Istenem! miért nem áldottál meg tehetséggel, én odaadnám néki mindenemet... Mit kívánok? Ha szabad kívánnom: Isten! segíts te őrajta... így elkerüli a jótétel-elfogadásánál a felpirulást. -
XIV
Ily édesen szenvedni; szomorkodni, anélkül hogy tudnád - miért?... az egyedülvalóságot jobban kedvelni minden mulatságnál; örömest magánosan lenni a világos tavaknál, a kőszálakon és a homályos erdőségben, minden gyönyörűséget csak az kies természetbűl szívni vagy csak egyetlen egy léleknek társaságát kívánni, akinek ezt mind megmondhatnád, és aki azt mind elfogadná... Micsoda, ó, micsoda állapot ez? Itt olvadnak egybe a menny gyönyörűségei a kínok helye gyötrelmeivel...
XV
Mi könnyebbek azólta a szenvedések, hogy azokat kiönthettem. Barátnémmal együtt sírunk, együtt panaszolkodunk. Ó, ha visszateszem magamat hajdani állapotjába, mely boldog volt ő akkor, és mely boldogtalan most... De mégis, lám én soha jó napokrúl semmit nem tudok. - Az ő Károlya (így nevezi volt férjét legörömestebb), ha ő azt festi, eleven s szinte látható színekkel rajzolja, látom, esmérem s szeretem én őt!... ha lebeszéli azt az egyességet, azt az egymás lelkébe és gondolkozásába való átalolvadást, azokat az apró és mégis oly igen-igen édes házi örömöket, az ő határozhatatlan érzéseiket, azokat az alig tapogatható és mégis oly igen hatalmas érzéseket - vélek élek, vélek vagyok. Boldognak mondom barátnémat, mert tapasztalta a boldogságot, és boldogtalannak magamat, mert lám én soha jó napokrúl semmit sem tudok.
XVI
Epét öntenek még ezen kis örömömbe is. „Nem kell a csinos társaság néked, azt mondják, már a koldusokhoz kapcsolod magad.” - Istenem! bocsásd meg ezt a káromlást nékik, azt a merész rövidlátást, amely a te utaidat keresztülhatni akarja, és a nyomorúságot a megvetés méltó okának teszi. Nem ver olyan szív sok drága fedél alatt, mint ennél az asszonynál, és vajjon oly igazán verne-é ez a szív a drága fedél alatt?... Ez a melegen érző koldus kedvesebb nekem a ti hideg, csinos kevélységteknél...
XVII
Bocsáss meg, természet, hogy kis ideig elfelejtettelek. Hiszem a barátság érzése oly igen közel van a te szépségeid érzéséhez! Szép vagy te, midőn kellemeidet elhányod is. - Az én kis hajlékom temérdeksége ritkul, lassanként elveszti már zöld koronáját, és midőn így írok, egy öszvefonnyadt sárga levél panaszolva s búcsúzva esik pennám alá. Az puha sétálóutakon hallik a lehullt száraz levelek szomorú zörgése, melyeket a sivatag őszi szél öszveráz... Magános csevegéssel repdes a madár a puszta s lefosztott ágon, melynek titkos barlangjai alatt a boldog tavaszkor párjával a szerelmet érzette s éneklette. A természet szünnapja beállt. -
Nehéz szívvel vál el tőled barátnéd, és nehezebb szívvel engedi magát bezáratni az emberek szorosabb társaságába. A te édes örömeidnek emlékezete, szép természet, vigasztaljon meg, mikor te nyugszol: azoknak megérkezésének reménysége vidámítson meg, ha az emberek keserítnek!...
XVIII
Barátnémban tanítónét találtam. Mely sok új és esméretlen igazságokat hallok szájából. Látta az emberek cselekedeteit, esméri a világ ítéleteit és szokásait. Az ő széles tapasztalása fő oskola nekem itt az én félre való szegletemben... Az én vágyódásaim teljesedni kezdenek! Mi történik túl a mi határinkon, azt őtőle hallom. Milyek az emberek más környülállásokban, azt őtőle tanulom. Sőt magamot is, ki magammal egyező nem voltam, magamot - ezt a nagy mesét - magamnak felfejteni nem tudtam, jobban esmérem, jobban megfogom. Új világ, új játékszín nyílt meg szemeim előtt, és én - ó, mely jól érzem magamat ebben az újban, mivel az eddigvaló oly tűrhetetlen volt.
XIX
Mint omlik a zápor kívül, mint csapdossa az üveget. Vak setétség fekszik a falun. - Mely édesdeden esik ezen keskeny kamrácskában a pislogó, gyenge világnál a beszélgetés, mely jóízűen esik itten belölrűl hallgatni az eső zuhogását és közel öszveszorulni jó barátnémmal... Gyermekkoromban ily estvén, ha a rokka kerekei zörgöttek, és dajkám iszonyúságokat mesélt, én pedig félénken hozzáragaszkodva, hátratekinteni is rettegtem, és mégis oly örömest hallgattam; - ilyformán érzem most magamat! különösen emelődik mellyem; homályosan érzelt képei a jövendőnek lebegnek előttem. A kicsinyek alusznak; barátném Károlyának képére függeszti szemét, s lassú sóhajtással szenteli emlékezetét.
„Ó, barátném (megfogá egyszerre nagy indulattal kezemet), a gyötrelem és gyönyörűség határosak, és minden szempillantásban öszvetalálkoznak. A szerelem a legmagasabb tetője a boldogságnak, de változhat a boldogtalanság legmélyebb örvényévé.”
Legelső volt ez a szó, melyet a szerelemről hallottam. Ez az indulat, melyet magamnak kifejteni nem tudtam, érzettem, hogy bennem lakik. Figyelmetes lettem.
„Közelít ahhoz az időhöz, ahol ezt a szív felindulását tapasztalni fogja. Hagyja magát jó korán tapasztaltabb barátnéjátúl megintetni. Nem vagyok én sem oly érzéketlen, sem oly irigy, hogy tiltsam azt, ami életemnek legszebb részét boldoggá tette. De - esmérje meg azt! A titkolás itt helytelen, és annak rejtegetése csak egy indít’okkal több annak kívánására.”
Szemérmesen lesütöttem szememet, és belső kívánással vártam, hogy folytassa beszédét.
„Ha kérdi tőlem: Mi a szerelem? aligha azt megmondhatom, holott azt oly elevenen érzettem. Sokat mondok róla majd, de nem fogadnám fel, hogy azt megértse, míg magát benne nem érzi. Sok részben megfoghatatlan leszek most, amit annak idejében oly világosan meg fog érteni. De a messzirűl villámló dörgés előtt nem hasztalan az idején való óltalomkeresés. Érkezése bizonytalan, de jövetele bizonyos. Fegyverkezzen fel, édesem! az értelem jó elszánásaival, hogy azt veszedelem nélkül várhassa.”
„Ne rettegjen előtte, ne szaladjon előle - de vigyázzon. Ittlétének egy fő célja a szerelem: de boldogtalanságának legfőbb eszköze is lehet a szerelem.”
„Nem kárhozatos indulat az; a jó természet oltotta azt szívébe. Szeressen! de a természet és a józan értelem törvényei szerént; a szerelem jó! - de a vak szerelem veszedelmes.”
„Ez az édes szédelgés, ez a szemfényvesztő elbódulása a szívnek nem a mi hatalmunkban áll. Nem akaratunktól függ, hogy szeressünk - de az okosság azt megelőzheti, hogy azt ne szeressük, aki arra nem érdemes.”
„Jobb formálást és helyesebb gondolkozást találok benne, édes jó barátném, mintsem hogy azon leánykák száma közé elegyítsem, akik ezt az indulatot nemesebb részérűl nem esmérik, akiknek minden kívánságok a férj, és minden félelmek a hosszú és megvénült szüzesség, akik minden megfontolás nélkül a legelsőnek, akinél élelmeket találják, és aki által szüléinek hatalmokat lerázhatják, karjai közé vetik magokat. Azok a gondatlanok, akik férjeiket minden előrenézés nélkül választják, és azt a lakodalom után kezdik esmérni. Megbocsáthatatlan gondatlanság! egész éltek boldogságát egy órának vak rendelése alá vetni... Ó, barátném! ne szégyenljen erről az élet nyomós pontjárúl magában gondolkozni, ne szégyenljen vélem róla értekezni...”
„Fontolgassa meg, mely férjfival gondolja magát legboldogabbnak; melyet képzel olyannak, aki vágyódásainak minden részének megfelel. Csináljon magának egy eleven képet, és - most, midőn az indulat vakító fellege nem tévelyíti, hidegen, egyenes szívvel húzza próbára ezt a képet; vesse, ha bízik értelmemben s egyenességemben, az én próbakövem alá is; legyen hozzám bizodalommal, és ne titkoljon el semmit... így, ha ez a kép áll, így megmarad - ne bocsásson meg egy kisebb vonást is, amely ettől eltávoz. Keressen ehhez a képhez hasonló valóságot - keressen és feltalálja!...”
XX
Nyughatatlanság volt az éj, mely ezt az estvét követte. Öszveszorította szívemet barátném tanítása. Vágyódásaimnak sok érthetetlen mozgásait láttam felébredni. Sok homályos érzéseimet egyszerre, mint a semmiségből előmbe toppanni... Sok álmaimból öszveszövött kép lebegett előttem, melynek valóságos mását az emberek fiai között még nem találtam, mely szívem rejtekébe volt edzve, és melyet csak halkal érzettem, és magamnak csak vakon tudtam kifesteni. A reggel ébren lepett meg... A keskeny és magános völgy lakosa, mikor a hegynek, mely lakhelyét keríti, tetejére legelőször felhág, látja a térséget, mely lábai alatt elnyúlik, a messzeség homályába beborított vidéket és a tárgyakat mint árnyékokat szemléli, egy nagy véghetetlenség és zűrzavar nyíl meg előtte, néz, lát, de semmit meg nem különböztet. - Így vagyok én most! -
XXI
Fagyosan fújt az eső után a reggeli szél. A dér lepusztította a vetemények és a virágok leveleit, szomorú feketével vonta be lemart áldozatjait... Friss volt a levegő; vidámságot szívott be minden lehellet. Víg orcával tértem meg atyám házához; még minekelőtte ideje lett volna a pirongatásra, hogy házán kívül töltöttem el az éjjelt, kezét csókolván, a leszaladó záport okoztam kimaradásomért.
„Mi asszony az, akit mindnyájan nem esmérünk, és akivel barátkozol, vagy te sem esméred, vagy mi is?”
„Ha megengedi, uram atyám, örömest. Meg fogja tapasztalni, hogy megérdemli a becsülést.”
„Miféle hát? Ki volt az ura? Miből él? Micsoda nemből származott!...”
Maradj a te magánosságodban, becsülhetetlen asszony, itt a te szívedet nem fogják nézni.
XXII
„Ne fusson a társaságtól, édes barátném, de ne is helyheztesse minden boldogságát a társalkodás mulatságaiban. Éljen magának - de másoknak is. Ó, tudom én, mely édesek a magánosság örömei. Ellensége volnék, nem barátnéja, ha ezektől, melyek oly kedvesek minden érző, minden szép szívnek, megfosztani akarnám. De oly igen elszoktatjuk az egyedülvalóságban a szívet, elkényeztetjük és fajtalanná tesszük magunknak a társalkodás örömeit. Vannak még sok jó lelkek, akikkel az élet útján öszveakadunk, ó! mely szép azokkal barátságosan kezet fogva keresztülvándorlani az életen... Vannak, akikkel ha nem napokat, de órákat kiesen eltölthetünk. A magánosságban öszveszorul a szív, és megakaratosodik... holott, lelkem barátném! mi szegény asszonyemberek akarat nélkül vagyunk, legalább anélkül kell lennünk, ha szeretjük a magunk nyugodalmát; másért vagyunk teremtve, nem magunkért, mások által, és magunkban semmik vagyunk. - Fogadja el örömest társai hívogatását. Örüljön, míg ideje van. Nézzen körül, és higgye el, mindenütt talál olyakat, akiknek találásán örülni fog.”
Így bátorított barátném, midőn társaim közül egy neve napját innepelte, és bálba engem is hívogata... Kimondhatatlanul kedves tréfával és mosolyodva így ereszte el magától: „Keressen, és feltalálja! Isten hozzá! (megcsókolva és tréfás fenyegetéssel) megharagszom, kedves Fannim! ha szívét épen haza nem hozza.”
XXIII
A nap eltölt a készületekben. Testvéreimre minden drágaságait felrakta anyjok. Én őkörültek szolgáltam; az ő csinosgatások úgy elvette az időt, hogy magamra kevés maradt, s minthogy nyughatatlankodtak, abból örömest semmit sem engedtek volna... Nem tagadom, itt felbuzdult magamszeretete: Miért álljak én hátra? miért csak azoknak mindent és nekem semmit sem? - Ó, képzelődés, a te írod mindenkor gyógyító. Nemcsak egy módja van a tetszésnek, gondolám alattomos ravaszsággal magamban, legyen tiétek az egy út: vakítsatok! a fény nem kellemetesség, a cifra nem szépség. Én az együgyűséget választom... Fejér, tiszta ruhát vettem ki, hajam természetes színében, szorgalom nélkül rendbe szedve, egy rózsa minden más ékesség helyett belészúrva, derekamon egy övpántlika - s így kész voltam...
XXIV
Alkonyodott, midőn a kastélyhoz közelgettünk. A számtalan gyertyák világa előnkbe lobogott. A muzsika csendes és alacsony zengése, mint a reggeli álom árnyéka, messzérűl hangzott előnkbe. Rendkívül érzettem magamat. Szívem akaratom ellen dobogott. Rettegés és valamely nem tudom mi, elfojtott. Félénkségemet s parasztos szemérmemet dorgáltam magamban. Azt véltem, az sokaság irtóztatott, és bátorítottam magamat...
Megérkeztünk. Elénkbe futottak társaim, akik az öröm miatt magukon kívül voltak: „Lám, uram atyám farsang előtt betöltötte szavát! vígan leszünk; ugyé, Fanni kisasszony, víg lesz velünk? Vannak itt sokan, sokan! a városbúl is jöttek ki egynéhányan...” így csevegtek nyájasan, és énmiattam elfelejtették mostoh’anyámat s leányait. Máris egy megbocsáthatatlan vétek!
Kedvetlen orcával lépett be a palotába. Én erőszakoskodtam magamon, hogy vidám legyek. - Minek tulajdonítsam, nem tudom, megjelenésünk figyelmetességet okozott. Társaimtúl és más sokaktúl körülkerítve mindjárt az ajtónál elszakadtam az anyámtól... Még öszve sem szedhettem magamat, midőn felsőruhám rólam lefosztva volt, és táncolnom kellett.
A tánc mozgása, a vér sebesebb kerengése, a sokféle tárgyak, a ritkaság, újság és a muzsika megvidámítottak. A közöröm engem is elragadt, és ami régen nem voltam, víg lettem. Enyelgettem, szökellettem társaimmal. Nevettem, amit ritkán teszek, egész szívemből. Hány megbocsáthatatlan vétek, melyekért magánál a lakoltatást feltette mostoh’anyám...
XXV
Kifáradtam. A személyek és tárgyak sokasága széjjelragadozták képzelődésem, amely még eddig nyugvóhelyet nem talált. Leültem, és itt volt egy kis időm magamat körülnézni. De - ó! látás, amely minden inaimon mint láng keresztülcsapott, látás, amely életem minden pontjait betöltötte... Egy ifjú! ó - milyen ifjú! - háttal az ablakhoz támaszkodott, két karját öszvekapcsolta, és gondolatokba merült. Tévelygett tekintetem, mindenfelé nézett, tántorgott, és újra - hatalmasan, minden erőn felül visszarántódott hozzá - a hasonlíthatatlanhoz. Orcám veres tűzzel égett, és szívem rettenetesen vert... Reám tekintett... Mi az, amit a teremtő egy tekintetbe helyheztet? Ez a szó minden hang nélkül, ez a beható, értelmes és minden hangot haladó beszéd, ami egy tekintetben fekszik... Ó, ez a tekintet, úgy érzem, úgy! minden tetemimben, mit mondott ez a tekintet, és ki nem mondhatom...
Az én szívem repdesett elejébe annak, akit nem láttam, és most első látásra enyémnek esmértem, akit szívem hangosan, érthetően kiáltott: Ez az! Eltűnt előlem minden, az egész világ körültem semmivé lett, őt láttam, őt érzettem, csupán csak ezt a kívánva kívántat. -
Bátortalanul, orcája gyenge pirulással bevonva, mintegy magán erőszakot téve, felém jő... Ó, Isten! az ég és a föld feküdt rajtam. Az öröm, a félelem, boldogság, rettegés - minden, minden indulat tolongott mellyemben. Mit szólt, nem tudom. Én mit szóltam, azt sem tudom... A táncban ezer hibákat, ezer zavart tettem - míg magamhoz jöhettem.
XXVI
Ki ez az idegen, aki mint felső valóság megjelen sebesen, és szívem meglepi, ez az esméretlen, aki oly egészen - egészen elfoglal. Ifjak akadtak előmbe szebbnél szebbek, elmémbe sem ötlöttek, számtalanok hízelkedve kedvem keresték, én meg nem indultam... erem nyugodalmasan vert, szívem hallgatott, mint soha nem éltek, emlékezetemben nyomot sem hagytak... Ez a csudálatos esméretlen előmbe tűn, és bájoló, titkos erővel magához ragad. Tekintete öszveolvaszt, tapintása tüzet önt orcámra - s szegény szívembe. Félénken tekintek mindenfelé, mert rettegek, hogy már talán magamat el is árultam. Szemébe nézni senkinek sem merek, mert tartok, hogy titkomat szememben olvassa... kérdezni sem merészlem - mert az okát eltalálnák... ó, ki az az idegen?
XXVII
Teréz, kinek névnapján itt vigadtunk, mellém érkezik. „Megint szomorkodik. Máris oda kedve?”
„Fáradt vagyok, lelkem Tercsám! nem szomorú.”
„Dicsőségesen táncol az a T-ai Józsi. Ugyé? Úgy szál, mint a gondolat. A taktust úgy tartja, mint mester. Lám bezzeg, aki városbúl jön... Ezek itt csak úgy tántorognak, hol a sleppem szaggatják sarkantyújukkal, hol a lábujjamra hágnak, mint részegek, hol a térdemet koppantják, hol a más párhoz csapnak, majd kiugrik az agyvelőm... De ő a levegőben viszi a táncosnéját, azt hinné az ember, hogy úszik? Ugyé?”
„De ki az a T-ai?”
„Akivel csak most táncolt. Az atyja kapitány. Minket jól esmér a városbúl, azért jött ki a többiekkel.”
Itt táncba hívták.
Én gyermekes teremtés, én! - kivallom gyengeségem... A könnyek fojtogattak, szívem ólommá változott, s majd leszakadt, mert láttam, hogy - Teréz is kedveli. Ó, ha más vele nyájasan beszélt, mint nyilamlott mellyembe, ha ő mással egyet szólt, mint hasította szívemet!...
XXVIII
Az éj sebes és enyelgő szárnyakon elreppent. A gyertyák lassanként kialudoztak; gyenge és pislogó lángjaik mintegy erőlködve kapdosták utolsó világocskájokat. Nehezedtek a szemek, a párok ritkultak, a palota tágasodott... Ó, rövid, igen rövid éj! miért nem kötötted fel most ónlábaidat, melyekkel sokszor körültem resten hevertél, és a hajnalt átalkodva letartóztattad!...
Mint halálos szentencia, úgy hangzott fülembe a - készülj! Vontatva szedtem öszve felsőruháimat, és ebben a foglalatosságomban hűséges és kedveltető segítőm volt T-ai...
„Mint a test a lélektől, úgy esik megválnom a kisasszonytól!” - azt monda, és a bánat láthatóképen festette magát kékellő magas szemeiben.
Vidámságot vontam orcámra nagy erőltetéssel, és ha szinte kelletlen is, mosolygást húztam számra, és tréfálva azt feleltem: „Hiszi az úr a feltámadást?...”
Kevéssé meghökkenve, de magát öszveszedve s kezem indulatosan megcsókolván: „Ha a kisasszony reménylenem engedi - hiszem.”
Karja alá őtöttem karomat, és barátságosan elhúztam, s mondám: „Aki hiszen - idvezül... Menjünk!...”
XXIX
A kocsi zörgött a kapu alatt, és az én szívem reszketett!... Mindent elnyomott kevés idő múlva a kocsiban az álom, egyedül én valék ébren. Előttem mindenkor az ő árnyéka lebegett, fülemben a muzsika zengése csengett. Minden mozdulása, hangja, fordulása szemem előtt állott. Nehéz volt mellyem, és vérem járása nyughatatlan. A reggel harmatja egyaránt borzongatott, mint indulatom belső hánykódása... Már ágyamban feküdtem, és mindég ezen egy állapotban hevertem; előttem tolongott a képzeletek temérdeksége, és ily állapotban nyomott el a szunnyadás - amelyben meg újra mindig csak T-ait láttam...
XXX
Az egész nap rendetlenül foly. Fejem nehéz az álmatlanságtól, öszvetörött minden tetemem a lankadtságtól, és szívem - öszve- meg öszveroncsolt. Mi lesz belőlem?... Ő talán felét sem érzi annak, ami engem úgy magamon kívül ragad... Ha ő - csak szokásból, csupa hízelkedésből, csak mutatta, amit nem érzett... vagy ó, ha talán csak tréfált velem, szegény próbálatlannal... vad lángot gerjesztett belső részemben, hogy kínjaimon nevessen; hízelkedett - hogy magaszeretetét temjénezze; szerelemmel kendőzte orcáját, hogy egy éjjelt unalom nélkül tölthessen; és most - talán most, midőn én itt törődöm, midőn magammal vesződöm, másnak ugyanazon ajánlásokat fogadja... Távol tőlem, távol, rettenetes félelmek! Ha megigazodtok - ó, akkor bizonyosnál bizonyosabb halálom...
XXXI
Nem! A tettetés nem hazudhat oly mesterségesen... Mely édes tűz fénylett szemében, mely erő, mely éles behatás volt szakadozott szavaiban, indulatos felkiáltásiban, mely gyönyörű zavarodás bátortalan rebegésében, mely kibeszélhetetlen vonszó gerjedelem mély sóhajtásaiban, mely titkos és reábeszélő láng szemérmes felpirulásában! mely győzedelmes könny reszketett szemében, midőn elvált, mely ragaszkodó volt az a kéznyomás, midőn a kocsiba felemelt - nem! a színlés nem majmol ily természetesen; és - ha ez álorca volt, úgy micsoda köntösben mutatod magad, dicső igazság?...
XXXII
Sűrű kinn a levegő, a pelyhek szaporábban hullnak, és nevelik a havat, mely az éjjel beterítette a földet... Én ablakomnál ábrándozom, és késérik szemeim a leeső hópelyheket... A gondolatok kifogytak tőlem, mert csak egy gondolat, hatalmas, mint a halálos fájdalom, elfoglaló, mint a kívánkozó reménység, erős, mint az érc és édes, mint a mennyei gyönyörűség, egy gondolat maradt meg nékem, és ez a gondolat - Ő.
XXXIII
Vendég jön, Fanni! bekiált az öcsém. „Sok szán áll tele emberekkel a kapu előtt.”
Már az újságkívánás is elhagyott. Mintha taszigáltak volna, s alighogy tudtam, úgy mentem én is a többiek után, de gondolatim másutt kóvályogtak. Az ebédlőszobán kiléptem, hogy a vendégeket elfogadjam, hát - mint a villám és mint az éjféli jelenés, váratlanul és megfoghatatlanul állott előttem - T-ai. Szinte elárultam magamat, és az éjjeli álmatlanságot kellett okoznom fejem szédelgésének.
XXXIV
Itt vette kezdetét esméretsége házunkkal. Mindenek szívét elfoglalta, mindeneket magához kapcsolt. Igyekezett az anyámnak tetszeni, s - megtetszett. Testvéreimet megelőző udvarisággal tetézte, és - reménységeket indított; - mert engem elfelejteni látszott és csak azoknak kedveket keresni... Engem eleinten ugyan megbántott ez a hátravetés, de győzött végtére nálam az okosság... mert ó! jól láttam én azt magamról, hogy szorgosan kerüljük az emberek előtt, akit szeretünk... Az atyámmal országos dolgokról beszélt, egy-két anekdotát titokban megsúgott, és nyomós ábrázattal az ország nagyjainak háziállapotjokat, melyeket a városban minden cipővarga tud, nagy szorgalmatossággal és szinte oly nyomós ábrázattal elészámlálta - és midőn elment, mindnyáján meghasonlottak dicséretében... Testvéreim hátmegett kacagva dicsekedtek tréfáival, és pirulva mondták: „Szép legény az!” Az anyám bizakodó s bíráló hanggal s ábrázattal ítélt: „Tud emberséget!” Az atyám éppen oly nyomós ábrázattal, mint amilyennel ő beszélt, azt állította: „Tanult egy ifjú, és nem alávaló esméretsége van!” - Az én szívem kevély megelégedéssel azt dobogta: „Az én T-aimnak nincs párja!”
XXXV
Az unalom bántotta társaimat. A lármás városi örömhöz szoktatott képzelődések sírt és tömlöcöt ábrázoltak a mezei csendességben. Ezért szaporították, amint tőlök lehetett, magok körül a sokaságot. Ha az udvar tele állott kocsikkal, akkor voltak a vígság legnagyobb tetőjén. Megfogadtatták azokkal, akik a városból hozzájok kijöttek, hogy egynéhány hetet nálok, kívül töltenek. Engemet is beírtak a vendégek lajstromába. Addig esdeklettek az atyám körül, míg megengedte, hogy én is vélek és nálok töltsék egy kis időt... ó, szegény, magánosságot kedvelő lyánka, mit csinálsz te ott a tolongó zivatarban! az én örömeim nem olyak, mint a tieitek!... De hiszem én ővele, őkörülte töltök majd egy kis időt! T-ai is ott lesz...
XXXVI
Még egy napot! még meg egyet! azután értem jön Teréz, azután - meglátom őt... - Rest örökkévalóság! miért mászol oly szenvedhetetlenül lassan!! -
XXXVII
Telerakottan ezen egynéhány napok történeteivel, futottam barátnémhoz... Aprólékos szorgalmatossággal lebeszéltem azokat. Szemre vett!... Lángoló ecsettel festettem T-ait. Elmosolyodott... tréfás dorgálással rázogatta fejét - én elpirultam... ujjával fenyegetett - megzavarodtam. De midőn kezét pajkos vizsgálódással szívemre tette, ha dobog-é? szememet eltakartam.
„El vagy árulva, jó lyánka! ugyé, elvesztetted szívedet?”
Karjai közé estem és kebelébe rejtettem orcámat.
„Ami megesett, azt ki változtatja meg? - Forr már az édes tűz ereidben, azt az én hideg okoskodásim többé el nem fojtják... De nem - édes Fannim! nem is akarom én azt elfojtani. Egyet, egyet kér tőled barátnéd, fogadd meg azt nékem!”
„Mindent! mindent!”
„Elmégy most majd oda, ahol ő van. Vele leszel, vele társalkodol. Légy szemes! - vagy inkább én vigyázok helyetted. Ne titkolj el tőlem semmit; szabadon írj, és írd meg szíved állapotját. Én leszek az a vezérlő kéz, aki a botlástól megmentlek. Légy hozzám egyenes!”
„Oly egyenes, fogadom szentül, mint Istenemhez, midőn az éjfél óráiban szívem előtte kiöntöm. Vezessen! tanítgasson! én szófogadó leszek!”
„Ez a csók legyen pecsétje barátságunknak és fogadásunknak. írj gyakran, szabadon és egyenesen. T-aidat szeretem, mert te is szereted.”
XXXVIII
Teréz elérkezett, de jaj! ő nem jött vele!... Hallgassatok kétségek! El innen! el! mennél előbb, hogy őtet megláthassam...
XXXIX
FANNI BÁRÓ L.-NÉHEZ
R-CRÚL DECEM. 28-KÁN, 17.
Szokatlan, új játékpiac van körülöttem, édes barátném! Az én házi magános csendességem, mint a könnyű reggeli álom elszállott... és én egy lármás, tolongó sokaság között ébredtem fel. Nem tagadom, hogy ezen változásba nehezen egyengethetem magamat. Az én félénk szemeim azt a szabad és zavarodás nélkül való forgást meg nem tanulhatják. Az én orcám a pirulást el nem felejtheti. Titkos hallgatásra szoktatott nyelvem arra a kedves fecsegésre, arra az üres hangverésre, melyet mint tulajdonságát a kellemetes társalkodásnak kíván tőlünk a nagyvilág, hiába! csak nem tud indulni... Mintha be volnék szorítva, úgy érzem magam. Nekem itt minden szempillantásom nagy áldozat!
Tudom én, szerelmes barátném! hogy az emberekért élünk, és vélek kell élnünk... hogy az egész körültünk élő világot a mi mértékünkre húzni akarni nagy balgatagság és kegyetlenség.
Ezerszer mondom magamnak, hogy mindent mindeneknél ne keressek. Én mégis mit tehetek róla, hogy azt a szorongatást, mely a társaságban környülvesz, le nem vetkezhetem?
Ó, mely más vagyok én különösen. Mint valami erős zár, úgy esik le szívemről, ha azokkal vagyok, akiket szeretek. Megnyílik szívem és ajakam... íme, itt egy vallástételem hibámról. Ó, ha csak e volna a legnagyobb!...
De - tele vagyok szemrehányásokkal magam eránt. Ő, akit nevezni átallok, T-ai egészen elfoglalt... Vigyázzak, szemes legyek, próbáljam meg őtet! - Ó, lelkem barátném, hol vegyem én azt az erőt ezen indulatok szélvészében, amelyben vergődöm. - Hányszor elárultam már magamat. Egy óhajtozó tekintetét sem hagytam viszonzatlanul. Egy sóhajtását sem vigasztalatlanul... Ha rajta értem magamat, s vissza akartam vonni vigyázatlanságom, hideg tekintetet csafartam ki, haragos lett - és ezt újra megbántam, s annál engedelmesebbet tettem, amelyen megzavarodtam - elpirultam - helyem sem találtam... Jaj! tudja ő bizonyosnál bizonyosabban, hogy én őtet - vér futja el orcámat, midőn ezt írom! tudja ő, hogy én őtet - szeretem.
De mely tisztelettel, mely tartózkodó indulattal viseli magát!... Ez, csak ez megérdemli, hogy én őtet becsüljem. Minden mozdulásában festve van a szerelem; minden tekintetébűl sugárlik ez az édes veszedelmű szikra - és ő hallgat, szemérmes, tisztelő és szenvedő hallgatással...
Én ezt a hallgatást kedvelem! - De kedves barátném! imhol egy hibám újra. Ez a hallgatás nekem ezer gyanút, ezer kétséget okoz. Becsülöm ezen viseletéért, de - mi tagadás benne! szívem kívánná, hogy felbontsa ezt a hallgatást...
Most belépett... látván engem foglalatosan, megállapodott, és fejét hajtva akarta magát visszavonni.
„Háborítom talán?”
„Egy barátnémnak írok, aki megbocsátja, ha egynéhány szempillantással később veszi írásomat...” és megbocsáss, engedelmes lelkű asszony! - én a levelet félretettem.
XL
FANNI BÁRÓ L.-NÉHEZ
JANUÁR 3-ÁN, 7.
Együtt hagytál minap vele; az T-ai társaságáért elhagytam a tiédet... Ó, mely különböző ez a két társaság egymástól! - Özönnel ömlik a szó számon, ha veled vagyok, jó asszony!... És ha éjfélig a fáradásig csevegtem is nálad, mégsem beszéltem az elégedésig. - De nézd el, milyen voltam vele!
Székre intettem, hogy fogna rajta helyet. Az az ő kedves bátortalansága, az a magával való küszködése, az az erőszak, melyet elárult orcája, leláncolta a szókat... némák lettünk... kerestem én is a gondolatot, és az előlem elsuhant; a hangot, és az torkomon akadt. Csakhogy az időrűl nem kezdtem beszélleni.
Készakarva való késedelmeskedéssel hajtogattam a hozzád írt levelet, csakhogy valamit tegyek... azután munkám vettem elől - és mégsem jutott semmi eszembe.
Az asztalkán, mely mellé ült, Gessner Idyllái feküdtek. Forgatta levelenként, és szeme néhol megakadt... Épen csakhogy az ürességet betöltsem, kértem, hogy olvasson belőle.
Ha te őt hallanád olvasni - életet s hathatóságot nyer minden szó szájában. Az a tűz - az a jól alkalmaztatott hangadás - ehhez az ő rezegő férjfiúi szava - ó, hallanod kellene őtet, hogy ezt jól képzelhesd.
És mely alkalmatosan választott!
„Sápadt, csendes hold! légy bizonysága sóhajtásimnak! - Ti pedig, csendes árnyékok, hányszor sóhajtották ezt: Dafne! Dafne! utánam!... Édes illatú virágocskák! Harmatcsepp fénylik leveleiteken, mint az én orcámon a szerelem cseppje... Ó, bár - bárcsak megvallhatnám neki, hogy inkább szeretem, mint a méh a tavaszt... A minap a kút mellett öszveakadtam vele, egy nehéz korsót merített meg vízzel. «Engedd, hadd vigyem kunyhódhoz ezt a nehéz korsót»! így szólék akadozva. «Igenis jó vagy» - felelé. Reszketve vettem fel a korsót, s némán sóhajtozva, földre sütött szemmel mentem mellette, s nem mertem néki megvallani, hogy inkább szeretem, mint a méh a tavaszt.”
Reszketni kezdett itt szava, és szeme zugolyában egy könny reszketett.
„Be szomorúan hanyatlasz, te kis nárcisz, előttem; délben még virágoztál, már el vagy fonnyadva, így, ah majd így fogok én is elfonnyadni, én fiatal pásztor, ha megveti szerelmemet.”
Akadozott, s erőltetve és zokogó szóval mondhatta ezt ki. Megállapodott, és úgy folytatta...
„Ha megveti azt, kis virágok, ezernemű füveim, eddigvaló gyönyörűségem, fő gondom!... akkor majd orvosló kéz nélkül fogtok elfonnyadni, mert nekem nem virít semmi gyönyörűség...”
Titkosan kapott keszkenőjéhez, és orozva törölte ki nedves szemét.
„Megfojt a vad gyom, s dögleletes árnyékkal borít a dúdva be! - Te is oda leszel, szép gyümölcsös, kezem ültetése, mely eddig a legédesebb gyümölcsöt termetted; szomorúan állanak majd ki levél és gyümölcs nélkül kiholt törzsökeid a gazból; én pedig alattatok fogom hátralévő napjaimat sóhajtások között eltölteni... Te azalatt, míg hamvam itt nyugszik, érdemesebb férj ölelései között élj a legtökéletesebb boldogsággal...”
Szörnyű felháborodással olvashatta ezt, alig mondhatta már ki az utolsó szókat a zokogás miatt. Elvetette a könyvet, sűrűen folytak le könnyei; megragadta kezemet, és homlokát reáeresztette.
És kimondhatatlan kínosan gyötrettem. A szánakozás őeránta, az én belső eránta való hajlandóságom, ezen váratlan fordulás, ez az új kedves meglepés magamon kívül ragadtak. Én is zokogni kezdtem... Segéteni magamon nem tudtam, felugrottam, és sebesen kiszaladtam az ajtón.
Ó, de mihelyt kívül voltam, mely rettegések fogtak körül, mely óhajtások!... Ő kínlódni fog akaratosságomon!... Ő meg fog bosszonkodni ily megvetésemen... Ő kétségbenesvén szeretetem megnyerésérűl nem fog többet merni szólni is a szerelemről... A szemérem visszatartóztatott, másként, meg ne ítélj, szívem barátném! kívántam volna ebben a szempillantásban kinyitni az ajtót, berohanni, nyakába esni és tőle engedelmet kérni, hogy az elébb tőle kiszaladtam. Ó, szív! szív! a te ellenkező érzéseidet ki festheti le!
Beszaladtam Teréz szobájába. Azt véltem, hogy a társaság helyrehoz. De mint a kísértet, ide is kergetett az ő szenvedő, kétségbeneső vagy bosszús ábrázatja... Vad zűrzavar és háborodás volt festve orcámon, melyet szerencsémre észre nem vett, mert mélyen be volt merülve egy új fejrevaló öszvetőzésében... Beszélt szakadatlanul, én semmit sem hallottam. Ledülve a kanapén, fejem karomra támasztva, merő szemmel itt ültem és - nála voltam lelkemmel.
Hátratekint Teréz; látja mély andalodásimat... Gonosz tréfával, melyet soha néki meg nem bocsátok, egyszerre sebesen elrikoltja magát: „Itt jön T-ai!”
Ijedt és hangos sikoltással felugrottam. Ő kinevetett, és én elárult, kinevetett lyánka, nem tudtam, mit tegyek zavarodásomban.
Ekkor kitekintek az ablakon, hát ő lovon ül, és erős nyargalással vágtat ki a kapun.
Ó, szerettél valaha te is, ugyé, barátném! tudod, hogy nem sokat mondok, ha azt állítom, hogy az ájuláshoz közel voltam. Visszatántorogtam szobámba, lecsaptam magam ágyamba, és keserves zokogással sírtam.
Elment! gondolám magamban. Talán igen érzékeny kevélységét megbántotta kemény, sebes, hirtelenkedő magamviselete és ezt ki nem állhatván, a szégyen elűzte... vagy talán nem remélvén szeretetemet, meg akar kímélleni, és nem akar üldözni szerelmével, melyet nékem kedvetlennek lenni gondol. - Talán, hogy a távozás által szívét meggyógyítsa, elment. - Ó, boldogtalan én! én magam kergettem el őtet gondolatlanságommal.
Lassan jövök magamhoz, felveszem könnyes szemekkel Gessnert, és olvasom, és ismét olvasom azt az elfelejthetetlen helyet, melyet ő olvasott, és újra sírok... Ó, barátném, segélj! most segélj, tanácsoddal
szegény Fannidon
AZNAP KÉSŐ ESTVE
A fagyos eső vág odakinn, a szél rettenetesen süvölt. Egy óránál tovább várakoztunk reá a vacsorával. És ő meg nem jött. Már itt vesződöm magam több két órájánál, és mégsem jött meg... Ó, talán, talán soha meg nem jön!
XLI
FANNI BÁRÓ L.-NÉHEZ
JANUÁR 5-ÉN, 17.
Minden rossz éjjelim félelmeit öszveolvasztva, minden kinok gyötrelmeit öszveragasztva sem találom képét az éjnek, mely azt az estvét követte, melyen leveleimet írtam... Rettenetes álmok, rút ijesztő képek terjesztették ki felettem denevér szárnyaikat... Hideglelős volt erem járása, fejem nehéz és forró, és minden rettenetes álmaimnak foglalatja - ő... Elijedtem magamtól, midőn a tükör elejébe léptem. Szemem beesett, orcám sárgás halvánnyal beterítve, s lépésem tántorgó és erőtlen... Hívattak fölöstökömhöz; én engedelmet kérettem, s a szobámban maradtam. Fellármázódott a ház, mindnyájan hozzám tódultak, és okát kérdezték változásomnak. A többek között belépett T-ai is... és kezem csókolván, megilletődött tekintettel kiálta: „Istenem! mi oka ezen hirtelen változásnak?” „Aprólékság! amely sebesen jő, és sebesen elmegy.”
Mozdulás nélkül felettem állott, és látszott magának szemrehányásokat csinálni... Én pedig - mit mondjak egyebet? - elevenedtem; kiszéledtek a látogatók. Hálóruhámban a kanapéra heveredtem.
Mellyén karjait öszvekapcsolva, lefüggesztett szemmel, mint egy márványoszlop, úgy állott előttem. Nem akartam kérdezni, hol járt, nehogy eláruljam magamat - és tudni mely igen kívántam.
„Az Istenért, kedves kisasszonykám, mi baja?”
„Kicsiny változás, amely mindöszve sem sokat tesz.”
„Ez a halvány orca - nekem sokat tesz.”
„Rút ideje volt a lovaglásra tegnap?”
„Igazán megvallván, én jóformán nem is tudom. Az én szívemben nagyobb volt a szélvész, és nem is ügyeltem a másra, mely körültem zuhogott...”
„Játszik az úr az egészséggel, pedig azt könnyebb elveszteni, mintsem gondolná.”
„Ahol a nyugodalom elveszett, minek ott az egészség is?”
Evvel az ablak felé fordult, és a könyöklőre borulva egy székre vetette magát.
A szánakozás - ellenállhatatlanul vonszolt... Az a gondolat, hogy ez a hasonlíthatatlan ifjú énértem szenved... miattam kínlódik, elfelejtetett velem minden apró gondoskodást, úgy érzettem, hogy szoros tartozásom enyhíteni szenvedését, melynek oka én vagyok...
Vállánál gyengén megrántván elkezdem:
„T-ai! mi baja?”
Minden felelet nélkül megfogja kezemet, indulatos ragadással szájához kapta, érzettem reá hullani meleg könnycseppjeit... Nem bírtam többé magammal, semmit többé nem érzettem... hanem erős, édes és talpamtól fejemig véremet pezsegtető ölelését karjának derekam körül, száját, forró csókját ajakamon - amelyet, ó, lehetetlen volt másképp! - én is viszonoztam.
XLII
UGYANAZ UGYANAHHOZ
JANUÁR 10-ÉN, 17.
Szerettetni - egy szívvel, mely a mienkkel egyező hangon ver, öszveolvadni; minden érütését, minden gondolatját egy atyafias lélekhez kötni; magát avval öszvekapcsolni, oly édesen! oly bonthatatlanul! magát más teremtésben egészen általöntve érezni - szerettetni! magyarázhatatlan, megfoghatatlan és mégis oly tüzes elevenséggel érzett szó... szó, amely oly sokat jelent! oly sokat, hogy azt szó ki nem beszélheti!... Bocsásd meg ezen édes tébolyodásom. Érthetetlen voltál te énnekem egykor - érthetetlen minden szerelmes annak, aki hidegen, a szerelem igéző vidékein kívül, csak természetesen lát és hall... Unalmas, tudom! a szerelmesek csevegése. Tűrd el az enyimet jólelkű barátném. Megreped mellyem, ha azt ki nem üresíthetem...
Változhat-é annyit vajjon oly kevés idő alatt az ember, mint én változtam? Mi lett belőlem? Ha engem most látnál, nem a vagyok, aki voltam! magam magamat nem esmérem.
Az egész világ vidám formát öltözött magára... Leesett a homályos fátyol, az a kedvetlen fedél, mely eddig minden dolgot beborított... A föld, ezelőtt egy tágas irtóztatóságok barlangja, most az édes örömek - nem! a gyönyörű elragadtatások lakhelye lett... A zúzmarázzal beterített fa, a fagytól csikorgó hó - szebb, mint azelőtt a virító rózsabokor. A hideg szeretetlenség, mely azelőtt szívemet oly keserűen nyomta, elmúlt! szeretet, forró, édes szeretet akad előmbe minden lépten... Minden élő állat barátom! - minden ember testvérem - általölelhetném mindazt, ami él, megcsókolnám most, és szívesen megcsókolnám még mostohatestvérimet is, és még abban a szempillantásban is, amelyben kínoznak.
Nem találok ezen indulatnak elég helyet szívemben; szoros az egy ily hatalmas indulat elfogadására!
Mivé lettem!... Az én szívem - ó, barátném, nem esmérjük mi a magunk szívét! Azok az érzések, azok a leírhatatlan érzések, melyek benne minden órapercen termének - sejdíteni sem mertem volna, hogy azok benne lehetnek... Mint a szép arany a földrögben, eltakarva, befojtva öszveelegyítve, úgy feküdtek azok eddig benne. Rajjal zúdulnak most elé, kifejlődnek zűrzavarjukból, és engem minden pillanatban boldogabbá és boldogabbá tesznek.
Mi ez? - mi a szerelem? - nem fogok hozzá leírásához. A szó csak üres, jelentés nélkül való hang. Hideg, mint a réz, amely cseng, de nem érez; holt, megmerevedett állat. Elégtelen a szív véghetetlen, eleven, erős, meleg érzésinek lefestésére. - Ó, mi az élet szeretet nélkül? Iszonyú, mint a tágas vadony, amelyben nem járt embernyom. Borzasztó, mint az éjfél hasgató hidege... Nem élt az, aki szeretet nélkül élt!
Nem emberekért, nem romlandó emberekért való az a véghetetlen érzés. Öszveroskad ez a test a lélek édes erőszakja alatt... Ilyen szerelem, mint amely engem magamon kívül ragad a menny világos palotáiba, a boldogultak dicső karai között tarthat csak örökké. Itt alatt rövidnek kell neki lenni, mert az elegyítés és keserűség nélkül való öröm és tartós boldogság nem e világ örökségrésze.
Eltévelyedtem! bosszús vagyok, hogy pennám nem ír oly tüzes vonásokkal, mint amilyekkel ezen érzések szívemben írva vannak. Szűk, néma, bágyadt a nyelv, amidőn gazdag és teljes érzéseket kell neki magyarázni... Nem ítélsz meg, ó, szeretettel teljes lélek, ezen szabadon festett szívem állapotjáért... Ó, oly emberi - oly édes - oly jó szeretni. - Jól aludj!
XLIII
UGYANAZ UGYANAHHOZ
Ez az állapotom rendkívül való állapot, ó, de - boldog - boldog állapot. Az én Józsim tekintete nékem egy tágas nézőszín, amelyben számlálhatatlan jelenéseket látok. Egy szava - egy egész világ, egy egész gondolatok világa, amelyben bolyongok, és édes tévelyedéssel bolyongok... Minden kicsinység becset nyer, ha arra tartozik, akit szeretünk. Egy kéznyomás nagy és nyomós történet... egy mosolygás szívet rezgető látás... egy csók mennyei gyönyörűség...
Ha mellettem lopva elsuhan, és orozva karomat vagy kezemet szorítja, és tapintásának édes melege keresztülcsap egész testemen - ha lábam feje történetből az övével öszveakad, és én azt hirtelen háborodással visszarántom, és ő csendes elpirulással félremosolyodik... ha kezemen ajakit érzem, és szívem megrázódik, vagy ha zálogát a játékban egy csókkal kiváltani tartozik, és én - elolvadok... Ó, ezeket nem festi le emberi penna.
Vagy ha estvénként szobámban meglátogat. Szemeiben olvasom számlálhatatlan érzéseit, midőn egész órákat némán töltünk el, és a szoba csendes, mint a siralmas ház, és mégis oly tele van szívünk; a gyertya magas lángja közepében homályosan nevelkedik meg hosszú hamva - és magunkról elfeledkezünk... Ó, lelkem! mit hasonlítsak ehhez a boldogsághoz?
Minden szó fontossá lesz, minden mozdulás sokat jelentővé, ahol szíved verését egyező szívverés viszonozza, érzésedet kölcsönös érzés, szeretet szeretetedet...
Hát az az édes nyughatatlanság, mikor szemem elől egy kis időre elvész, midőn a társaság őtet tőlem, engem őtőle elvon, a repesése az ismétlátásnak, amely ennél újra édesebb!
Azok a képzeletek, melyeket a reménység a jövendőről előmbe pepecsel!... Az a nyughatatlan várakozás, midőn szobámban ülök, és minden zördülést övének lenni gondolok, minden ajtónyíláson őt belépni vélem, és alig tűröm - midőn osztán esmért járását, lépésének dobogását vagy szavát kívül rezegni hallom, és szívem repes elejébe, én karjai közé szállok. - Itt jön édesem! itt jön!... Isten veled!
XLIV
Atyám ott fenn! a te ujjaid nyomták az emberi szívbe a szerelem édes törvényét! Te, aki a te teremtésidet az ő boldogságokért teremtetted, és aki örülsz az ő örömeiken, kimondhatatlanul jó és mérték nélkül kegyes atyám ott fenn! Látod az én szívem minden mozdulásait, látod, mint és mit érez az!... Ó, nem - nem kárhoztatod te azt, te, aki magad is szeretet vagy! Káromol a téged, aki azt hiszi, hogy te az emberek szívét érzékennyé alkottad a tiszta szerelemre, és annak mozdulásain kegyetlenkednél, és annak élését tiltanád. Szidalom ez, iszonyú szidalom ellened, te csupa jóság! - Légy bírája te az én szeretetemnek. Őrizz a tévelyedéstől és botlástól! Tiszta minden szívverés, mellyel én őtet szeretem, üres minden salakjaitól a testiségnek! Légy segítője, légy vezérje tiszta szeretetemnek - ó, az erőtelen, a vigyázatlan ártatlanság oly közel van az eleséshez!... Te tartsd fenn karomat, ha rogyni akarok. Az ő szívébe is fuvallj tiszta érzéseket, és tartsd meg azokat állandóan... Isten! Isten! mindenek felett, add boldog végét szeretetemnek...
XLV
FANNI BÁRÓ L.-NÉHEZ
Az ember az embernek legfőbb ellensége... Nincs oly tiszta öröm, melyet keserűvé nem tesznek. Mint a pók az édes gyümölcsöt, megmásszák undok lábaikkal, és csúf mérgeikkel béköpik... Eredjen bár hajlandóság nálad, és légy bizonyos, hogy egy idegen, egy ellenséges ábrázat közibe hág szívednek, és azt széjjelmarcongja. Ó, miért van az a kegyetlen részvétel az emberek között mások szíve állapotja eránt! Sokat ábrándoztam én ezen, édes barátném! és soha ki nem találhattam valóságos okát!
Ha két szerető szív egymáshoz közelít, és esméretségük melegebb társalkodássá általváltozik, ezer asszonyi ajakak hirdetik, bírálják és ócsárolják szívednek csendes indulásait... ezer cirkálók szemfüleskednek minden mozdulásaid körül, és irgalmatlanul bánnak veled a szeretetlenek!... Oly csuda látomány lett-é a szeretet, hogy az ily zendülést okoz?... Oly ritka, oly természetlen dolog-é az, hogy az ember szeressen?... Oly mód nélkül hibás tett-é az, ha szeretsz, hogy arról mint híres gonosztételről csevegjen az egész környék?... Oly kevés bajjal rakta-é őket meg az ég, hogy a magokén feljül a másokét is még magokra vállalják?... Tudja isten, édes jó barátném! de azt látom, hogy énrólam és T-airól mindenütt beszélnek... Uh! micsoda szemeket vetnek reám! Micsoda intézeteket gondolnak! micsoda hazugságokat terjesztenek rólunk, oly iszonyú hazugságokat, amelyekhez nincs más mit hasonlítsak, hanem az ő könnyenhivőségeket... Mely mohón kapnak rajta, ha jó nevemet letapodhatják?... Mely gonosz, kártékony örömmel adja a hazugságot egy fecsegő által a másnak!... Ó, szívem! talán nem is méltó az emberek között élni, ha ennyi jelenségét tapasztaljuk rossz-szívűségeknek!... Rosszabb lettem-é én azáltal, hogy érzékeny vagyok egy férjfiúnak érdemei eránt, akit ők nekem alattomban mind irigylenek, és sok locska leányka magának, sok sopánkodó anya leányának kívánná!... Többet ne erről! mert hidd el, a betűt alig látom könnyeim miatt, melyeket nem tartóztathatok az igazságtalanság meggondolása mellett, melyet méltatlanul szenvedek... Beállott, be! a szenvedések ideje; a rövid és kedves örömeket itt az idő, hogy hosszú és keserves gyötrelmek kövessék! - Semmi az! őérte szenvedem, és ez a gondolat legyen minden vigasztalásom...
Mint élsz te, szerelmes barátném? Mint vannak kicsinyeid?... Rólatok sokat gondolkozom, és megvallom, sokat beszélek. Tudom én, hogy magadat fedezed; nem is árulom én el titkodat, de hogy ne örüljek azon, ha velem együtt más is szán, elrejtett módon ne beszéljem el történetedet - tégy velem, amit akarsz, azt nem tagadom.
Keresztülutazott e napokban itt nálunk gróf É-né, és hozzánk beszállott. Örömmel fogadtuk ezt a minden tekintetben érdemes dámát... és még ma is itt mulat kérésünkre. Azon kevés személyek közé, akik első látásokra elragadnak, ezt is beírom... Nem az a megalázó felfuvalkodottság, amelybe sokan nagy rangjokat helyheztetik, nem is az a még jobban lenyomó és megalázó leereszkedés, mely a tisztes alacsonyságnak inkább fáj, mint a kevély megvetés, nem az az erőszakos és természet ellen való viselet, az a csömöröltető gyermekeskedés - nem! mindezt benne nem találod. Mely nyájas magatartása, hozzá vonszó, mert szívétől veszi eredetét. Okos és méltóságos minden külseje, érett és természetes minden szava... fél óra alatt tele voltam hozzá tisztelettel... Erántam is benne némely hajlandóságot tapasztaltam. Örömest látszott velem lenni, és én úgy hozzá szoktam kis idő alatt, mintha régtűl fogva esmértem volna. Tartalék nélkül beszéltem mindent, amire szívem késztetett. Ebben a helyheztetésben, nem tudom micsoda alkalmatossággal, kiszaladt számból - a te történeted is. A barátság és szánakozás elevenen festette velem érdemed és attól oly igen különböző állapotod. Sokszor nedves lett szeme a grófnénak, és mivel nem neveztelek, nagy bajban voltam véle, míg megtagadhattam tőle, hogy nevezzelek.
„Ha titok (úgymond sokszor ez a nagy lélek), és annak is kell neki maradni, én nem kénszerítem a kisasszonyt, hogy elárulja barátnéját. De ha szereti őtet - talán használna neki ezen kis hűségtelenségével... Nem csupa újságkívánás, amiért kérdezőskedem! én segíthetek, és örömest segítenék! - gondolja meg ezt, lelkem! és ha meggyőződik felőle, hogy nem sérti meg a barátságot, akkor bízzon meg titkában...”
Meg nem tudom magamat állítani... Megtörjem-é szavamat? avagy eleresszem ezen alkalmatosságot, mely talán soha többé vissza nem jő? Szabad bánására bízzam-é a grófnénak, amit te csak az én kebelembe rejtettél? Te futsz, te elrejtezel, és én - felfedezzelek, megpirítsalak?... Ha ő talán csak csupa - nem! nem mondom ki ezt a szidalmat ezen igazán tiszteletet érdemlő dámárul! - nem él ő vissza a mi titkunkkal!... Kérjem-é engedelmedet, melyet bizonyos vagyok, hogy gyenge és kényes érzésedtűl meg nem nyerek... vagy engedelmed ellen erőltesselek arra, hogy boldog légy - és legalább avval is kevesítsem hibámat, hogy engedelmed ellen nem vétettem... Ezen zavarban szívemet választom vezérnek, ezen kötelességek csatájában ő a legbizonyosabb bíró... hogy az nem erős, azt tudod - de hogy nem rossz, azt is esméred... ha tehát elárullak, gyengeségbűl esik, de tudom, azt is el fogod hinni, hogy azt csak jó szívbűl cselekedtem.
XLVI
FANNI BÁRÓ L.-NÉHEZ
Bár bűnös legyek - elszenvedem haragodat, csak te boldog légy. Megtörtem szavamat! - elárultalak. Esmérted te gróf É-nét, és mégis hallgattál. Esmér ő téged, szeret és szán... Kocsija, melyet éretted küld, viszi ezen levélkémet. T-ai pedig felvállalta éretted a követséget. Látni kívánunk mindnyájan, de senki oly szívszakadva nem vár, mint
Fannid
XLVII
GRÓF É.-NÉ BÁRÓ L.-NÉHEZ
Kedves báróném!
Miért kellett ily szörnyű elszánásra vetemedni? - miért nem esmért engemet jobban, és miért nem bízta meg azt, aki nem csupán csak társalkodását kedvellette egykor, de mint barátnéját is szerette?... Én szekeremet küldöm, és kérem, ne tagadja meg tőlem ide általjönni s vélem egyenesen és minden tartalék nélkül jövendő állapotjának meghatározásáról értekezni, és meghinni igaz barátságomat, mellyel vagyok
tökéletes barátnéja
Grófné É.
XLVIII
FANNI BÁRÓ L.-NÉHEZ B...-RA
R-CRÚL, 17. FEBR.
Elmentél, és itt hagytál engem, egyetlen barátném! - elvesztettem benned meghittemet, tanítónémat - Mindenemet!... Nem panaszkodom! Kevésbbé kellene téged szeretnem, ha a magam gyönyörűségét a te boldogságodnak áldozatul vinni nem tudnám. Légy boldog! - én szenvedni fogok... Nem kérem barátságodat! Aki úgy szeret, mint te, nem tud elfelejtkezni. Retteghetnék, mert a nagyvilág tolongó vígsági között könnyen elrepül a távollévők csendes emlékezete; de te tudsz szeretni - azért tudom, hogy megtartom szívedet...
Ó, kedvesem! nem tudod te, mely nagy szükségem lesz nekem távollétedben is vigasztalásodra... A szeretetnek zavar nélkül való aranyórái elmúltak, a szerelem kínjai várnak... A kárt örülő hír megrútítva és hazug nagyításaival megbővítve vitte esméretségemet atyám elejébe... Tudod, mely hallatlan jelenés e tájon kettőnek tiszta szerelme, tudod, mely tele vannak előítélettel azok eránt, akik szeretnek, mert a szerelem náluk vad tűz - és a házasság haszonvadászó alku, amaz nagy gonosztétel, ez szabados, illendő mód... Képzeld innen atyám felindulását! Itt termett, és kegyetlen szemrevetéseket tett. Egyedül voltam szobámban, hová ebéd után bejött...
Ráncos szemöldökkel, melyeken komor szemrehányás feküdt, szembe fogván engem, azt kérdé sebesen:
„Ki az a T-ai? he...”
„Az atyja kapitány - ennél a háznál kedvelik.”
„Te is, ugye?”
Lesütöttem szemeim.
„He - hallottam szép híred... Nézd el őtet. Alamusz macska nagyot ugrik, egeret fog... Az tudtam, hogy vizet sem tud zavarni... Szerelmeskedni! várj rá! - Szedd öszve magad, mert velem eljössz.”
„Amint parancsolja uram, atyám.”
„Úgyis! - itt nekem nem maradsz... Hát mi ember már ő? Ingyenélő, kóborló, se kenyere, se háza... Majd bizony! most pelyhesedik, máris a szoknyák után futos. Már abból mi lesz... Azt se tudja az ember, micsoda, kicsoda? - Ej, - virgács neki, nem szerető...”
„Nem oly alacsony ő, mint gondolja uram atyám!”
„No - s hadd halljuk hát? Hol fekszik a jószága? neme? hát hol a famíliája? Nem hallottam én se hírét, se nyomát... Nem oly alacsony? hát mi hát, micsoda tisztséget visel, hogy holnap számra csak a bálok után jár... Nekem nem maradsz egy szempillantásig is... Készülj!”
Reám csapta az ajtót, és én... ó, barátném! elfogyott a könny szemeimből... a csak az apró bajok enyhítése, az iszonyú gyötrelemnek az a boldogsága sincs, hogy sírni tudna... Szívem öszveszorult, és mozdulatlanná lettem.
Bejött Teréz, látta nagy zavarodásomat. Ekkor nyakába estem, zokogó szóval köszöntem szívességeiket, melyeket ennél az elfelejthetetlen háznál vettem.
„Nem mégy oda egy tapodtat is! Hol az öreg? -” (Itt belépett T-ai.) „Tudja-é, T-ai? Elmegy Fanni, nem akarja itt hagyni tovább az öreg...”
Elhalványodott, és ajaki reszkettek.
„Menjünk mindnyájan, essünk az öregre, itt hagyja, ha csak két hétig is. Mit csináljunk itt mi magunk? Abból bizony semmi sem lesz.”
Elfutott... Szegény Józsi! most láttam, mennyire szeret. Szólni sem tudott, mint a kő, merően úgy állott, és a legszörnyűbb fájdalom festette magát egész arculatján.
„Istenem! - felkiáltott - ily véletlen, ily hamar. Lehetetlen! én nem élhetek nálad nélkül...”
„No ne szomorkodjatok! - berohant Teréz. - Rávettük már az öreget. Itt marad Fanni még két hétig...”
Tehát még egy kis időt - még két hetet, csak két hetet leszek véle. Mint a halálra kárhoztatottnak azok a kegyetlen napjai, melyeket bírái irgalmatlan szánakozással halála előtt engednek, oly két hét ez... Mit nyerek vele? azután csakugyan elválunk... Nem ütik a kést egyszerre szívembe, csak lassan összveszorongatják, öszvekínozzák... Ez is irgalmasság - nem panaszolkodom - ó, de ha ezek elmúlnak, ezek az igen kevés, igen rövid napok, akkor örökre - örökre elválunk! Istenem! Azért voltam-é kevés ideig boldog, hogy örökre boldogtalan legyek?
XLIX
UGYANAHHOZ
Fenyegető veszedelme elválásunknak felvert bátor szunnyadozásunkból... Eddig, mint a boldog gyermekek, nem is gondoltuk lehetőségét annak, hogy elválasszon bennünket valamely történet. Minden gondjainkat eloszlatta egy látás, egy tekintet... e boldog jelenvaló nem is engedte sejdítenünk a lehető boldogtalan jövendőt... Ez a merész gondatlanság elenyészett; irtóztató ábrázatjai a következő időknek elszéjjesztették szép álmainkat. Látjuk, bizonyosan látjuk mindketten azt a szerencsétlen kéntelenséget, hogy egymást elhagyjuk... Könny és siralommá változott a mosolygás, a tréfa gyötrelemmé... Nem lehetünk együtt soká! minden estve ezzel a gondolattal fekszem le: Egy nappal kevesebb a kirendelt idő, melyben véle lehetsz. És álmatlan töltöm jajjal és zokogással az éjjelt.
Messze-messze van T-ai elrendelésétől, és most sírással panaszolta, hogy atyja a tábori életre szánta. Kedves remények, melyekkel magamat kecsegtettem, és amelyeket könnyen hivő szerelmem oly mohón elfogadott, nem, ó, nem látom én soha teljesedéseket!
Ó, mely kevéssel megelégednék én! egy csendes telek, melynek termése mezei asztalomnak szolgálna, egy alacsony házacska, amely engem és őt befedné, elég volna nékem, csak ővele élhetnék. Minek nekem bőség, aki pazarolni nem tudok; minek fény és cifra, aki az előtt mindig futottam!... Másként akarja az ég! így, amint ő van, rendes állapot és jövedelem nélkül, sohasem reménylhetjük szüléink megegyezéseket...
Azt mondja ő: hogy az ő atyja oly jó! hogy őtet szereti; fogja őtet kérni megegyezéséért, és ha azt megnyeri, azután az enyimektől is fogja azt kinyerni igyekezni...
Ó, hiszem én, hogy ő engem szeret... de mégis borzasztó érzelések fojtogatják mellyemet. Úgy látszik az a nap, amely minket elválaszt, mint amely el fog választani életemtől, Barátném! örökké boldogtalan lesz.
Fannid.
L
UGYANAZ UGYANAHHOZ
HAZULRÓL 17. FEBR.
Sirass engem, szerelmes barátném! az én örömeim letemettettek. Itt vagyok, egyedül, elhagyatva, magam kínzásimnak és siralmimnak kitéve...
Ó, az estve, az éjjel, mely elválásunk reggelét megelőzte, mint a haldoklók bús éjjele, rettenetes volt. Az a nyájas ház, amelyben a barátságos szívesség, a szokás és a boldogság otthonivá tettek, amelynek ölében éltem egyedül boldog napokat, mint szomorított most! Minden szeglet, minden házieszköz kedves emlékezeteket ébresztett fel. Mindeniket által kívántam volna ölelni - sokra közülök reáborultam, s keservesen sírtam felettek.
A cseléd, amely annyira szeretett, és minden kívánságimat szememből eltalálta - ha rám nézett, szomorú lett, nehezen vesztett el - és ez az együgyű, egyenes szeretet nehéz könnyeket nyomott ki szememből. Itt engem minden szeretett - ott majd minden kínoz és gyötör...
Ővele féltem öszvetalálkozni. Ő is magát előlem elrejtette. A hóval beterített kertben bolyongott, magánkívül és közel a kétségbeeséshez. Bezárkóztam, és vigasztalás nélkül ágyamban fetrengettem; a sok siralomtól kiveresült szemeimből a könnyek kiapadtak.
Így ért az estve. Besetétedett már, én bús merevedésemben így feküdtem, amidőn kopogás esett ajtómon, és T-ai megszólalt; szava, mely elgyengült, és olyan volt, mint a hosszas betegségből felkölté, áthasította szívemet. Felnyitottam az ajtót, belépett, némán dűlt egy székre, és keservesen zokogott. A gyertyánál, melyet éppen behoztak, egymást meglátván, mindketten visszahökkentünk. Halvány orcája, a sírástúl felpüffedt szemei, egész formája szánakozást indított... Én kezemet törtem, és magamon kívül voltam.
„Ne gyötörd magad, egyetlenem! - elkezdé, és vigasztalást akart adni, ő aki maga is anélkül szűkölködött. - Irgalmas az ég, boldoggá teszi szerelmünket... Légy - hozzám - hív!”
Nyakára borultam, egymás könnyei közé elegyedtek könnyeink, és tőle elszakadni nem tudtam...
Miért - ó, miért nem halhatok itt meg! Itt a te öleléseid között... Erőtlen lettem, minden tetemem elesett. Torkomat, mint a fojtó méreg, elállotta; mellyem elszorult, és a levegő után kapdostam... egyszerre minden eltűnt előlem, és magamról semmit sem tudtam.
Egy ágyon eszméltem fel, melyet körülállott ez a kedves háznép, és éleszgetett. T-ai mint a megtestesült kétségbeesés öszvekócsolt karokkal ágyam lábánál állott...
„Fanni!   az Istenért, jöjj  magadhoz.  Ne engedd  magad annyira elragadni a fájdalomtól...” így kiáltozott Teréz - és kiküldte T-ait, akit többé látnom nem engedtek ezek a kegyetlen szánakozók... Végre az erőtlenség elszunnyasztott. Zavartak voltak álmaim, magamat láttam árnyékká változva, halotti köntösben, néha T-ait öleléseim alól elhúzni tetszettek irtóztató képek és félrevonult ábrázatok - minden szempillantásban felrezzentem.
A reggel - ez a keservek reggele, elérkezett. Sűrű, temérdek köd nyomta a földet, a lehelet nehéz volt, mint a fojtogató fájdalom lehelete. Gyászolt még a természet is két szerető szív elszakadásán. Ó, reggel! illettél te ezen elválás napjához.
Magamon kívül voltam, és így érkeztem meg anyám házánál, ahol minden szem, amely reám nézett, csúfolódó volt, vagy - annak látszott. Leszállni a kocsiról alig tudtam, annyira el voltam erőtlenedve.
„Nézd a megszomorodott lelket! Nem szégyenled annyira kimutatni azt, amit titkolnod kellene. A kedves bánt, ugye? szép vagy -”. Ily köszöntésekkel fogadott az anyám, és gúnyoló nevetése testvéreimnek követte.
Tántorogva, lerogyó lépésekkel mentem szobámba, és betegségemet alig tudtam elhitetni vélek. Még midőn ágyamban feküdtem is, és fejem égett, érverésem iszonyú volt, akkor is dörgő szóval anyám - ó, ez az igen kemény anyám - felettem szemrehányásokat mondott, és meg nem kéméllett.
Távozzatok, távozzatok tőlem, édes képzeletek, amelyek csak azért jelentek meg emlékezetemben oly kedves, oly bájoló színben, hogy szívemet emésszétek. Ó, édes csendes kis szobácskám, első és forró szeretetemnek temploma! mely elevenen állasz most is képzelődésem előtt. Az a tükör, mely alatt asztalkám állott, az az ablak, amelyen a majorba volt a kinézés, és mely mellett annyit varrogattam, és ő mellettem állott - és amelynél én oly sokszor boldog voltam... az a kanapé, amelyen vele sok órákat töltöttem - mindezek előttem állnak. Ki nem tudom vetni fejemből ezeket a képeit rövid boldogságomnak, és csak annál jobban, annál világosabban látom jelenvaló boldogtalanságomat! Sirass engem, szerelmes barátném! az én örömeim eltemettettek.
LI
Derül a kikelet. Elevenség és élet terjed mindenfelé tőle. Énbennem az éltető erő napról napra fogy. Elestek tetemeim, szegény szívemet durva héj borította be... Mint repdesett másszor tavasz eljöttére! A legelső fecske, mely mellettem elcsapongott, a legelső gólya, mely a levegőben evezett, édes andalodásba hozott... A pacsirta fennyen járó csavargó éneke örömhírmondó volt. A rózsabimbó, a kikirics, melyet legelőször megláttam, örvendező kiáltásra fakasztott. Most megrezzent a fecske, a gólya képzelődésem félrevezeti, és a messzeség, elválás, elreppentés képeit támasztja fel bennem. A pacsirta halálos éneket dalol. A kikirics és a rózsabimbó (így sóhajtok) talán a jövő tavaszkor síromon nyílik. - Hová lettél, gazdag képzelődésem! amely akkor is gyönyörködtető valál, midőn édes szomorúsággal árnyékoztál be! Kiapadott-e szép folyamatod? - vagy ki zavarta meg tiszta kristályodat? - A tavaszi fellegek, melyeket a magasság üregében a szellő rengett, bús árnyékot hánynak a csírádzó mezőre, és széjjelszaladoznak zöld tábláján... Mint ezek, egy pillantatban úgy múlik el az én életem is. A múlandóság szomorú képei követnek itt, ahol lábam alatt, fejem felett s körültem ezer élet ered, és minden új életre felkel.
LII
Nem találom őtet sehol... Reggel, midőn egész éjjel vele voltam, vele múlattam, és szinte az erőtlenedésig vele tépelődtem, szememet felnyitom, és őtet sehol sem találom.
LIII
Hiába! nincs más gondolatom csak Ő... Bocsáss meg, szánakozó Isten! midőn téged imádlak, midőn hozzád felnyögni akarok egy kis enyhülésért, csak egy percenésnyi szabadulásért - akkor is közbelép az ő ábrázatja, és elragadja, csak magának, egyedül csak magának minden érzésimet... Hová, hová visz ez a dühös indulat? Mikor két-három órát egy helyben mozdulhatatlanul ültem, forró képzelődésem az elmúlt örömöket minden apró környülállásaival festette, ő előttem áll, egészen úgy, mint volt, minden mozdulata, minden fordulása szemem előtt van - azonban nekem úgy tetszik, mintha csak a más szobában volna, én felugrom, utána indulok - és azután látom, hogy magamat megcsaltam, és sírok megcsalattatásomon - mikor így emésztem magam, ó, akkor látom, hogy így - nem soká viszem...
LIV
Bezárom számat, és nem panaszkodom. Ne tudja más, hogy én oly szerencsétlen vagyok. A legalacsonyabb parasztleány bír atyjának szívével, éntőlem az is el van ragadva. Hallgatni tudó papiros! te egyedül zárd magadba könnyeimet, melyek reád hullnak atyám keménységéért... Mit vétettem én, hogy az ő szeretetét elvesztettem? Rossz néven veszi, hogy szomorkodom, és minden órában kifacsarja könnyeimet... Szilaj és kényeztetett testvéreim gúnyoló győzedelmeskedéssel tapodják fájdalmimat, és ő azt - jóvá nem hagyja, de elszenvedi... Kíméletlen anyám! gyönyörködik keserétésemen, és - Istenem! ő tódítja keserveimet... Ha fejemet mellyemre vonja a fájdalom - őtet - őtet hányják szememre. Ha gyengülésem az ágyba szegesz - szerelem betegének csúfolnak!... Ó, annak a betege vagyok, az igaz, de annak a halottja is leszek... Ez a gyenge kéz, a szerelem, a koporsóhoz vezet, és megszabadít kínzásaitoktól...
LV
BÁRÓ L.-NÉHEZ, B.-RA
HAZULRÚL 17. MÁR.
Előre láttam, előre érzettem, hogy így történik. Nem fojthatom magamba, kipanaszlom, ki kell panaszolnom szégyenvallásomat; megöl, ha magamba zárom!... Nem hagytak békét, míg ki nem vonszoltak csendes magánosságomból, amelyben legalább kínjaimon legeltem meghasadt szívemet. Kirángattak az emberek közé, és még gyógyíthatatlanabbá tették sebemet.
A szomszéd városkába bementek, hogy unalmokat rövidítsék. Házallottunk egész délután, én is vélek csavarogtam. Tudod, mennyi itt a nemesház, mindenikhez be kellett egy kicsinyt kukkanni. ***-né, innepnap lévén, öszvehívta a fél várost, és vacsorát adott, minket is megtartóztatott. Én nem akartam okot adni gonosz örömöknek, hogy ne hizlalják magokat szomorúságomon, öszveszedtem erőmet, hogy azt palástoljam, hol eggyel, hol mással beszéltem... Hideg és hátráló volt mindeniknek viselete.
Esméred **-nét, aki oly híres ájtatosságárúl. Itt volt ő is két gyáva leányival. Őbeléjek is belebotlottam. Édes asszonyanyjok lakodalmi köntöse volt rájuk szabva, és mint a karóba húzottak mozdulni sem mertek, mert minden szempillantásban várhatták édes asszonyanyjok jobbító komor tekintetét. Alig kezdek vélek egy-két szót szólani, láttam, integet a tisztes matróna - én azt nem értettem, és azok zavarodva voltak, s még merőebben tartották magokat. Tovább szólok - és észrevehetőképpen láttam, hogy intése azt jelenti, hogy tőlem távozzanak!... Megütődtem rajta, és feltettem magamban, hogy abban nem hagyom a beszélgetést. Folytattam tehát, és még annál inkább igyekeztem őket belevezetni a csevegésbe, melyet oly örömest tettek volna, ha nem féltek volna a komor tekintetektől... Egyszerre mint a felbosszontott fúria, felugrék édes asszonyanyjok székéről, felénk rohan, és mindkét leányát, akik nagy figyelemmel hallgattak, két anyai taszítással elkergeti mellőlem... Megzavarodtam. Nem tudtam, mit gondoljak, és nem érthettem el, mit akart jelenteni ez a gorombaság!... De midőn az egész frekvencia ábrázatjain olvastam a sokféle indulatokat, láttam sok sápító anyának jóváhagyó szájfacsarását, soknak kárt örülő örömét, némelynek üres fején a bámészkodást - ekkor kezdett a dolog bántani, ekkor kezdtem látni, mit akart jelenteni az a történet... Mintha kést forgattak volna szívemben. Nem tűrhettem, és kimentem, elrejtettem magamat, és keserves könnyeit sírtam a megsértett ártatlanságnak.
„Itt, ládd-é, haszna esméretségednek? Gaz leány! egész házam csúfjára vagy... Szegény ártatlan testvéreidnek is szerencséjeket öszverontod. Ládd, szaladnak előled az emberek. Bújj el, szemtelen! bújj el! ne is mutasd magad többé az emberek előtt...”
Így öntötte reám szitkait az anyám, aki utánam jött, és magánkívül volt a harag miatt. Minden szó általjárta szívemet, mintha kettémetszették volna... Ezt a gyalázatot értem, és még én élek. Mint a dögletes nyavalyában kínlódótúl, úgy futnak-é már énelőlem? Mint a ragadó méreg, olyan-é az én társalkodásom? Mint erkölcstelent, úgy mutassanak-é engem az anyák leányaiknak, engem - aki a jobb nevelés példája voltam?... Ez a szégyenvallás lerontja, tudom, még kevés hátralévő erőmet. Legyen bár! mint vőlegénynek, úgy megyek a halál angyalának elejébe. Háladással és öleléssel fogadom el ezt a szabadítót. Nem! nem az a rettentő váz ez, mint ahogy őtet nekünk festik; egy szép és kedves ifjú, aki barátságosan általvezet innen a keservek közül a nyugodalomra. -
Miért hallgatsz, egykori barátném! hát csakugyan igaz az, hogy a szerencsétlennek nincs barátja. Nálad is igaz az? Ládd, édesem, T-ai sem ír. Mióta elváltunk, nem felelt. Hát ő is? - ő is? - lehetetlen! - Csak egy szót, nyugodalmamra kénszerítlek, írj csak egy szót róla és rólad.
LVI
Ha én az övé lehetnék! - Istenem! elérem-é én valaha azt a boldogságot? Ne kísértsetek hasztalan vágyódások!... Ő az enyim! a legszebb, a legtökéletesebb ifjú az enyém! Egy tisztes, érdemes férjfi az én férjem... Ne nyögj, tündérképektől elámított szív! ez a borzadás, amely hátamot általfutja, ez a jövendölő sejdítés, hogy őt - örökre elvesztetted...
LVII
Mindennapi estvéli fohászkodásom lett ez: bár ne érném a holnapot. Ez a gondolat kísér ágyamba, és reggel, midőn felébredek, szomorkodom azon, hogy fohászkodásom meg nem hallgattatott... Jól van! az én órám még el nem érkezett. Mire vagyok én itt? A sírverem oly híves, oly csendes, oly megnyugtató. A földben a gyötrelmek mind elmúlnak! Mikor a fű megnevekedik sírhalmomon, melynek ölébe én elrejteztem, és azt a szél lengeti, ott - vége lesz gyötrelmimnek!
LVIII
Körültem minden elváltozott. Hiába éled a fiatalos. Hiába sarjaz a rét; nékem nem kékülnek többé a domború hegyek, nékem nem csereg a patak, nem virít a rózsabokor... Nem lehelnek ezek többé nyugtatást ebbe a széjjelmorzsolt szívbe, nem folynak belőlök többé örömek... Ó, ártatlan édes örömek. Mikor a természet kebelében feküdtem, mikor azokat hörpölve szívtam jóltévő poharából - édes örömek, odavagytok! Kedves helyem ezután a temetőkert... Ott, ahol a bodza boltos gallyaival egy sírhalmot árnyékoz, ott ülök most legörömestebb, és szívszakadva kívánnék oda leszállani, ahol gyökere eltűn.
LIX
Nem zúgolódom! az én mértékem még meg nem tölt. A keserű pohár még ki nincs ürítve... Nem! ne múljon az el én tőlem! Legyen meg a te akaratod!
LX
Elfelejteni!... Lehet-é elfelejteni?... Miért nem tudok én elfelejteni?
LXI
Itt - szívem mellett, itt rágja egy féreg... Érzem, mint mardossa azt... A halált én magammal hordom! - Szárazak szemeim, mint a mező az aszály idején! Orcám sárga, mint az érett kalász. Érlelődöm én is a betakarításra. Lehullott testem, mint a megszedett szőlőtő. Közel van a lemetszés ideje. Légyen meg a te akaratod...
LXII
Miért költöttek fel álmomból? Oly csendesen aludtam, és szunnyadozásomban a legszebb álmok lézengettek előttem. Ó miért vertek fel?... De mi az, hogy tollamat nem foghatom’ Miért nem volt ez a jó álom megnyugtató? miért reszketek?... Azt mondják, hogy egész éjjel a forróhideg kínzott, és én - oly jól aludtam; hogy tépelődtem, és vigyázóim kezéből kiragadtam magamat - és én mégis oly jól aludtam... Az én oszlatásom közelget...
LXIII
Utoljára teszem reád, titkaim meghittje, sorvadó kezeimet - és csak azért, hogy véle szóljak... Egyetlenem! midőn ezek a jegyzelékek kezeidbe jutnak, akkor már engem a híves föld takar... Bepecsételve hagyom neked azokat a könnyeket, amelyeket ide hullattam, ezeket a gyötrelmeket, melyeket ide kiöntöttem... és néked hagyom azokat. Érted szenvedtem azokat... Nem szemrevetésül mondom azt! sírom szélérűl mondom, hogy örömest szenvedtem... Azzal a gondolattal szállok le csendességem boltjába, hogy hív voltál... és ha az nem voltál - én megbocsátok... Ott, ahová én megyek, nincs haragtartás! Ott majd öszvetalálkozunk, és ott majd - bátran szerethetünk.

.oOo.