MADÁCH IMRE

COMMODUS

DRÁMA ÖT FELVONÁSBAN

ELSŐ FELVONÁS
A DÍSZMENET

ELSŐ JELENET

(Capitolium előtt, jobbra Quintiliani-, balra Pertinax-feliratú ház, 
Condianus, Virginia, rabszolgák bútorokat hordnak.)

VIRGINIA
Az istenek hozának vissza ősi padunkhoz, te kedves bátya, tégedet. Ládd, nélküled oly komolyak valánk, mert fészkébül a nagy sas elrepült.
CONDIANUS
S most újra ölelve, édesem, kikért e szív dobog, el is feledtem utam veszélyeit.
VIRGINIA
Ládd, anyám úgy esdte az eget, hogy adja az hamar néki vissza elorzott mindenét, s az ég meghallgatá e könyörgést, s a bú sóhaját jöttöd elölé.
CONDIANUS
Óh, édesem, mi hosszú, hosszú holdakig nem ízlelém e körnek édenét, de bocsássák meg házam Láresi, én a hazának hoztam áldozatot.
VIRGINIA
Igazad van, bátya, jól beszélsz, a hon feléri házad istenit, és ne hallgasd a gyönge hölgy szavát, ha búsg, hogy szíve rajta megtörik, ne hagyj utadba gátat vetni könnyemmel, utadba, mely az ég felé vezet.
CONDIANUS
Szólj hát, Virginiám, mi öröm hajnallott élted szép egén, mi bú felleg tódult irigyelve rá? Mióta én a szelíd görög honba, imádva a múzsák templomit, kincseket szereztem hazám oltárira. Minden, mi téged érdekel, mi bánt, szívemnek is örömet s keservt hoz az.
VIRGINIA
Te jó testvér vagy, halld hát titkomat; de vissza ne élj ám vele, mint szokás. Három napja, hogy anyámmal Róma fényes utcáin jártam fel s alá, midőn hon jövet azon setétesb utca szegletén egy deli ifjú tekénte reánk, és mi reá, ő mozdulatlan állt, mint kőszobor, s reánk mereszté szüntelen szemit. Midőn a másik utca végzeten hátra tekénttem egész véletlenül, még ott kövülve állni láttam őt. Másnap ismét így történe, és nem tudom hogyan jött, én kétszer mentem arra aznap, és másodszor az ifjú megszólít.
CONDIANUS
Tovább, kérlek, Virginiám.
VIRGINIA
Ő megszólíta hát, s oly édes volt e szó, mintha szívéből nőlt volna fel az érzet virága. Ő egy gall vitéz, neve Hilár, mi édes név ez, Bátya, ugyebár? De te oly komoly vagy, nem is figyelsz reám, mi is lenne egy oly nagy kebelnek ily hölgyi gyöngeség?
CONDIANUS
Hallgatok, sőt, igen is, csak tovább.
VIRGINIA
Elbeszélte sorsa átkait, és Láresinkre kért, vegyük fel őt, nehány napokra hajlékunk alá. Az embernek szíve nem kő, tudod, s egy elhagyott embertárs megindítja azt. Mi felvevénk, Hilár körünkbe van, ő oly szelíd, oly jó s mi szeretjük őt; de úgy szeretjük csak, mint elhagyottat. Te mindig komolyb leszesz?
CONDIANUS
Virginiám, akkor, tudod, tündöklik az ég, és hízelegve csalja a virágot, ha éji árva dért s fagyot hozand. Te gyönge virág vagy, és ha lesújt a dér, ki nem virulsz a tavasz virágival. Csak egy a nyár, vesz az, s a tél örök.
VIRGINIA
Bátyám, minő viseleted! Te engemet ijesztsz, bátyám, mi rosszat tettem, szólj csak, óh?
CONDIANUS
Semmit, éppen semmit, ládd, az emberi szívben oly nehéz gyanúk zajlanak, de álmok csak e gyanúk, az álom dőre, az álom elrepül.
VIRGINIA
Mi gyanú bánt értem? Mondd meg, óh, nekem, mondd szíved rejtekét; ládd, nem kerülheti ki a hajós azon szirtet, melyt nem ismér, szólj, édesem, s lemosolygom arcod fellegét.
CONDIANUS
Isméred Commodust?
VIRGINIA
Hogy ösmerném őt? Még gyermek valék, midőn Rómát elhagyá.
CONDIANUS (magában)
Három napja éppen, hogy városunkban lappang, várva seregét a díszmenetre, s azok ma érkezének el, - de nem, ez nem lehet. (Virginiához.) Te oly kegyes vagy, e világ tengerén egy gyönge sajka vad habok között, üdvöd kebledben van, s ha elvesz az, vissza nem térend. Vigyázz magadra, szép Virginiám! A gyönge plántát, mely a gondos kertész kezei alatt nőle fel, a déli szél lesorvasztja hamar. Mostan tehát áldjanak meg istenim, tüstént hozzád megyek, s te napként győzendsz szívem borújain. Ha erre megy a díszmenet, kijössz tán?
VIRGINIA
Ha vidámabban láttam kedves arcodat. (El.)
CONDIANUS
Sötét gyanúk váltják fel egymást keblem éjjelén, s mindenütt Commodus, s Hilár a kép, melytől iszonyodva rejtem el magam, s ha csakugyan úgy lenne, úgy Virginiám, Róma elveszénk; óh, ha tudnád, mily iszonyú mélynek szélein vagyunk, borzadva lépnél vissza, s szíved megtörne kínodon.
MAXIMUS (kilépve)
Bátyám, miért búsongsz, miért vagy oly komoly, nem száll a mosoly kedves ajkaidra. Óh! Valld meg nékem, valld meg szerető testvérednek, kinek nincs öröme, ha véled nem oszthatja azt, kinek a nap sötét borúba fúlt, ha nem látja szemedbe visszasugárzni.
CONDIANUS
Óh, öcsém, kettős tőr dühöng szívemnek húrjain, de búm okát ne kérdd, azt meg nem mondhatom.
MAXIMUS
Ne szegd ily kegyetlenül meg a bizalom rózsapántjait, melyek gyönge korunktól kapcsolnak össze már. Ládd, egyesülve gondolánk ki gyermekjátékainkat, együtt ízlelénk azoknak örömeit. S midőn te oly beteg valál, hogy lemondva máris élted, egész házunk gyászba borult, elrepült a gyermeki Maximusnak is mosolya ajkiról s helyette a keserv kristálygyöngye ült. - Ágyad lábainál mélázott szerető testvéred s visszajövő élteddel kedve is visszajött. Hányszor látta akkor a hajnal térdein a szilaj gyermeket, imádva az Orcus istenét, hogy meghagyva házunk reményét, vegyenek inkább magukhoz engemet, és ládd, pedig akkor még igen-igen szerettem éltemet, mert mindenem csak egyedül e dőre pálya volt.
CONDIANUS
Öcsém, te mindig oly igen jó valál.
MAXIMUS
Lásd, bátyám, nem könnyebb-e a terhet vinni kettőnek, mintha csak egy hordja annak egész súlyát? Nem esik-e jól, ha bánatunk tölt mérőjét kiöntjük egy rokon kebelbe. Hozd vissza atyánk drága emlékét szívedbe, ki halálos ágyán megáldva, és karjaimba vezetve, szólt: Szeressétek egymást, Maximus, kövesd bátyádat, mert útja csak az erénynek útja lesz. És ekkor én keblemhez szorítottalak, könnyeket hullajtva atyánk rideg kezére, esküve, hogy holtig hű leszek.
CONDIANUS
Ne vágyd tudni titkomat, öcsém! Te még az élet rózsakorában élsz, néked még sok napjaid vannak elélni, kéj s öröm között, ha egy szívben már dühöng a méreg, nem jobb-e, ha véle örökre sírba száll, mintha megmérgez más szívet is? E bú kimeríthetetlen, mint az élet a mindenségben.
MAXIMUS
Látom, te nem szeretsz engemet, érzem azt, és vétkem nem tudom. Óh, be fáj pedig a szívnek, ha eltaszítva, bűnét nem ismeri. De ha eltaszítsz bár, hű ebed gyanánt, ki alkalmatlan hízelgésével, ha széttiporsz a földnek férgeként, lábad porába fordulok még feléd. Óh! Én nyomorú, én! Úgyis sokkal tartozom neked, minden, mi vagyok, azzá te tevél, és megfizetni érte nem tudok; minden, mim van, mivel bír e szív, szeretetem az; és ez is - megvetett.
CONDIANUS
Felkészülék ellened dacom minden fegyverével, s a mord ellen legyőzve áll gyöngéd fegyvered előtt. Ím, halld, és szánj, ha szánni tudsz. (Lucius és több ifjak a fürdőből kilépnek danolva.)
LUCIUS
Tovább, barátim, később követlek. (Mind el, Maternus előlép, komolyan.)
MATERNUS (magában)
Az ős hazának oszlopi ezek, így elfajula Róma vére hát? De, szolga, te érzni, szólni mersz, fojtsd érzeted törött szívedbe bé.
LUCIUS
Már rád ragad bátyád kedvetlensége, Maximus? Te víg fiú, nem áll neked a szív keserve jól. (Commodus hallgatózva kilép.) És te, Condianus, mi túlvilági terveket koholsz, melyek porként összedűlnek itt.
CONDIANUS
Lucius, ma különös jókedvbe vagy.
MATERNUS
Midőn kesergni legtöbb ok lenne tán.
LUCIUS
Ah! S te itt, Maternus? Örüljetek együtt mindnyájan tehát, mert ma Rómát az istenek újra egy császárral fogják megáldani. Éljen Commodus! S ki nem mondja utánam, nem honfi, nem Róma vére az. Örüljünk tehát, hisz az öröm a társas életé, s mennél több kebel osztja fel azt, annál nagyobbra nől.
COMMODUS (előlépve)
Polgár, hogy érted ezt? Rómát császárral áldják meg isteni?
MAXIMUS (Commodushoz)
S te itt, Hilár? Mi észre sem vevénk.
LUCIUS
Hogy értem azt? Csak úgy, hogy mentül több császárja lesz Rómának, annál inkább zsarnokára un, s talán még egykor földerülve barnuló ege, kitör felette a szabadság fénysugárival.
CONDIANUS (súgva)
Az istenekre, nem tovább!
COMMODUS
Valóban szép mese, csak véretek ne fesse hajnalát.
LUCIUS
Herculesre, különös vagy, bárki légy. Mint látom, megfelel a szolga öltözetnek beszéded is, te tetszesz nékem durcás arcodért, mely olyast mutat, mint házi őrebem, bár azt te érted odadni, nem szeretném. Ha, ha!
COMMODUS
Az őreb, hogyha nincsen láncokon, onnan urát is megtámadja még. (El.)
MATERNUS (dühvel)
Te szolga! Gaz! Te átkozott pribék! Mi áruló fajzatja vagy te eb, mert Róma ily fiút nem szülhete! (Eszmélve.) Hah, de én is rab vagyok csak itt, s a szolga gyáva, a szolga hontalan.
LUCIUS
Maternus, és te ily tűzbe vagy? Felengedél a hon oltárinál, valóban, szívből láng ütőde fel!
MATERNUS
Habár nem adták az istenek nekem, hogy hazámban hont találjak én, ha nincs szívemnek semmije bilincsein kívül, csak mord ború agyamnak éjjelén, a szolga keblében egy szent tűz ég, eremben Róma régi vére forr. Tüzel a szirt, ha vassal összevág a csendes tenger ölében a halál.
LUCIUS (súgva)
Maternus, én elismertelek, kezet nekem, és szívet én adok. Bár aranyszövetek környeztek gyermek engemet, s te rab anyától rab születtetél, a szerencse játsza csak velünk, két rokon szűt öntve két alakba.
MATERNUS
Te jó vagy, egy a sok kaján között. (El.)
LUCIUS
Félre, barátim, most a gondokat, űzze őket el a kocka, bor, most ez a divat.
CONDIANUS
Tedd, Lucius, szívedre jobbodat. Lethe vizére te teteted magad; ezen könnyelmű, pajzán máz alatt egy nemesb szű ver a hon felé. Óh, valld meg, Lucius, hogy szívemhez szoríthassalak; valld meg, hogy kettőt szeressek benned: barátomat és szent hazám fiát.
LUCIUS
Nem ismertelek így el tégedet, s midőn az utcán elfordulva tőlem, nem nézhetéd könnyelmű tetteim, akkor ége szívem még nagyobban, és barátomnak téged vágytalak; igen, Condianus, imám a hon, imádom azt még Marciám előtt. De a világ oly furcsa, óh, barátom, s indulatim legszentebbikét eltitkolám előtte, mert nevetné, mert ismerve elrontná tervemet. S utálom minden társimat, azok a kéj s gyönyörnek rabjai, kit szeretve, valóban tisztelek kívüled, az Maternus csak maga, e rab, e pór szabad nemes, bilincsiben magas, és honfi, míg csúf szolga lett a polgár, fény között. (A nép gyülekszik.)
MAXIMUS
A díszmenet közelg. Anyám s Virginiánk kiváncsik látni azt; értek megyek. (A díszmenet jön. Virginia, Condianus és Lucius egy szegletbe vonulnak, Commodus a tribunalra lép, a praetorianusok körülveszik, a Szenátus eleibe áll.)
MAXIMUS
Mi ez, Hilár és Commodus egy?
CONDIANUS
Beteljesült, amitől remegtem én.
PERTINAX (a szenátus nevében)
Köszöntlek ím a szenátus és Róma nevében, Commodus! Még gyászban áll a Septicolis, atyja halála miatt. De te letörleni jöttél szemiből keserve könnyeit. Te jövél nékünk vigasztalóként, meggyógyítni a hon sebeit. Büszkén fiára szegezte Róma szemeit, midőn Herculesként vívtál az ősi Dunánál, esdve azon időt, mely borostyániddal körünkbe vezet, itt adni a hazának -
MATERNUS
A vég haláldöfést! (Morgás, bámulat.)
LUCIUS
A vakmerő!
A NÉP
Halál, halál reá! Rossz előjel.
COMMODUS
Miféle szolga ez, ki így zavarja a szent ünnepélyt? De, vakmerő, lakolj!
SOKAN
Maternus, az üvölt, a gyáva szolga csak.
COMMODUS
Mit érdemel, reátok bízom őt, szenátorok, ki nem is ismerve még kormányomat, ím így gyalázza máris fejedelmét.
SZENÁTUS
Halál, halál!
COMMODUS
Mit hozhatsz vétségedre, szólj te is, s így megcáfolom, hogy szavad hazug.
MATERNUS
Hogyan? Kihallgatni köteles vagy.
COMMODUS
S még ez is? De hát vétségedet -
MATERNUS
Nincs, s ha volna is, elhallgatnék vele, hiszen erős vagy, vedd el éltemet, ha halálom hasznodra lehet. Mindenki annyit tesz, amennyit tenni bír, nem mennyi joga van. Kívánod éltemet? Vedd el, hatalmas úr! Úgyis, ha kívánod, bármi színbe öltöztessed vétkedet, a véghatár csak a halál lehet, és ha nem veszítsz is, csak azért nem teszed azt, hogy bizalmat nyerve többet ölhess le később, ha késed alá áll a szegényke juh. Elvégezém.
COMMODUS
Halj meg tehát! De ki szolgája vagy?
PERTINAX
Enyém, - és könyörgni érte nem tudok.
COMMODUS
Ki sincs tehát, ki érte esdene?
MATERNUS
Ki esdne e nyomor rab életiért? Veszélybe hozni önnön életét, csak addig ér, amíg használhat ő; aztán nem ember, s a szolga veszhetik. S még ekkor is mondnak jót vele tenni; mert a halál leoldja súlyos bilincseit; s a szolga haldokolva, ha porba görbedett, még hálaszókat nyög ki tettekért.
VIRGINIA (Commodus lábainál)
Én esdek érte, mindenre, mi szent, és esdek érte, porba hullva így: Quintiliana porba térdepel, egy éltet esd, mi nem tiéd, Uram, mire nincs joguk a föld hatalminak; mivel az ég ajándoka csak az, ti venni tudtok, adni percet sem már. Ha elrepült a mult borúba az, halálra látok fényes templomot, de behorpad a halál hazája, és a templom porba hullva már. Oh, a világ nem élet-e egészen, nem élet-e parancsok isteninknek. Ne szegd meg azt, és áldom létedet, add nekem azt, mit venni bűn neked. Bocsáss meg, óh, ezen szolgának és legyél kegyes első napodban már! Melyben parancsolsz a drága szent hazán, nem ölni, de csak boldogítni őt. Nem esdek én Commodustól, mit is? Commodus nagy, én csekély vagyok, de esdem őt a szende jó Hilárt, kivel Laresinknek libatiót hozánk. Mi ő neked? Te oly hatalmas úr vagy, ő láncival csörgve rab marad. Őrseregiden keresztül is megtalál a tőr rabló kezükben; de legszentebb védfalad a nép szerelme lesz. Bocsáss meg néki, óh, felséges úr!
COMMODUS
Kinek szószólói a Gráciák maguk, annak fejére ki mondna még halált? Most fel tehát, mert esdve lesznek vágyoktól égve jó testvéreim. (Szenátorok. Commodus köszönti híveit.)
PRAETORIÁNUSOK
Éljen Commodus, a császár. (Mind el, kivéve Maternust, Condianust, Virginiát és Juliát.)
MATERNUS
Közel álltam sírom éjjeléhez, a határhoz lesújtni láncimat, s egy égi mentő szóla most le hozzám, s parancsolá, hordjam bilincseim. A szolga nem tudja, vajon köszönje, vagy átkozza istenit, kik őtet itt csak tűrni alkoták, de mit is köszönjem én meg, nemes hölgy, tettedet. Kiége már a szolga érzete, gyalázva lefosztja, haj, a tettnek ékeit, ha dicsérni szolga kezdi azt. Kívánom, élted rózsahajnalát ne zavarja soha se fergeteg, de te igen is jó vagy e világra, te mord körén boldog sose lehetsz, s ha jön a vész gyönge sajkádra majd, a szolga lép elédbe láncival, védőd lesz, mert bilincsbe is feldobog hálaérzete s ha sok, ki most lebeg rózsa kor körül, tovább repül a téli fagy előtt, csak én leendek, ki erősen áll megkeményült szíve érzetivel. (Letérdel.) Ím térdelek, mit eddig nem tevék, sem ember, sem viszonyok előtt, ím könny fakad szemem borúin, és mind ezek nem hálaérzetek, de a keserv ömlengései, hogy pór, én neked hálálni nem tudok. Óh, égi lény! E korban, Rómában te egyedül érzesz a hon leányi közt, kik érzéketlenül elhagyják anyjukat. Te vagy egyetlen, ki megvetve minden dőre, kába esküvést, megnyugszol egedbe, mely szívedben van. (Elrohan.)
VIRGINIA
Szegény Maternus, valóban szánom őt.
CONDIANUS
És én a rabban a honfit tisztelem.

MÁSODIK JELENET

(Díszterem, Commodus, Lucilla, Fadilla, Arrius, Claudius, kíséret.)

COMMODUS
Lucilla, te távollétünk ólta hymennek rózsaoltárin áldozál, kívánom, e rózsák tövistelenül viruljanak késő sírodig, mit kétleni nem hágy választásod, mely Róma szenátusa szép füzéréből a legszebb virágot tudta kikeresni.
CLAUDIUS
Ámbár megtisztelésed egy érdemetlenre esett, de e bizalmat megérdemelni, légyen éltem főcélja csak.
COMMODUS
Hogyan? S szavad tetteddel úgy meg nem egyezik, midőn testvéredet, a szépségéről híres Marciát be sem mutatod? S te néked is, Fadilla, távollétem óta fiad jó nagyra nőlhetett, és őt csak éppen öcsédnek látni nem szabad?
ARRIUS
Bocsáss meg, bátyám, nem akartam a császárt kormánya első napján mással elfoglalni, mint a hon java.
CLAUDIUS
Én is ezt felelem csak, Uram, de távozom, elődbe hozni őket. (El.)
COMMODUS (nevetve)
A hon java, mi dőre szózat ez, a hon java nem önjavunkért kedves-e nekünk?
CLAUDIUS
Mi ez?
ARRIUS
Ha nem lenne meggyőződve arról Arrius, hogy beszéded tréfa csak, Uram, sógorod lenne az, ki ellent mondana. Veszélyes és oly komoly tréfa ez, Uram, melyhez korán szokik a fül.
CLAUDIUS
S a dőre szóból komoly való lehet. (Arrius és Claudius el.)
COMMODUS
Ez meglepett, e szó nehéz vala, de való, való, én nagyban vétkezék.
LUCILLA (nevetve)
Így csalt tehát meg fáma engemet, ki tégedet bajnoknak hirdete. Egy asszonyos szenátor felére szíved szent sugaltival.
COMMODUS
Hah, a vakmerő lakoljon, igen, Lucilla, ő lakolni fog.
ARRIUS
Bátyám, atyád halálos ágyán Arriust adá második atyádnak, s midőn megáldva könnybe lábadott, s szerelme megfagyott hideg ajkain a halálban, te ígéréd, hogy Arriust hallgatni fogod, ő mosolyga, és ez végmosolya volt. Mint ember ígérted, mint fiú, s a fejedelem szót fog tartani.
COMMODUS
Valót beszélsz, Fadilla, hű testvér vagy, egy rossz lépéstől vonva vissza most.
LUCILLA
Természetes, Fadilla oly jól érti, a rény ügyében védni férjeét.
COMMODUS
Igaz, s azért ő bíró nem lehet. (Claudius, Arrius, Marcia és Lucius bejőnek.)
ARRIUS
Itt áll fiam, fölséges úr, kinek szívében a hon szerelme ég.
LUCILLA (félre)
Hah, átkozott eset. (Commodushoz.) S mivel te a hazának egy reménye vagy, úgy Rómával érted érzek én.
COMMODUS
Dicsőn beszélsz, s ha nem csalódom, mi már találkozánk, de hagyjuk ezt most. Te agg Arrius, te még ősz fejedre pártütést hozasz.
ARRIUS
Fölséges úr, én nem értelek.
COMMODUS
Emlékezz vissza mai tetteidre, üdőt hagyok, de hát az ily fiúnak atyja mi is lenne más, ha elveit tőled tanulta meg.
ARRIUS
Uram! Tetteim sorában vétket nem lelek. Vagy tán az pártütő előtted, ki a jog igaz útjára visz, úgy kívánom, mint ki az legyen, és országod fölvirágozik. Nem kérdem én a császártól, jól tettem-e. Hallgat szívem és így nem vétkezik. De te, ki híved ellen szólni mersz -
COMMODUS
Bocsáss meg, Arrius, igen hibáztam; hibám megismerem, s javulok is. De ládd, legyen türelmed én velem, még nem szokott a bajnok trónba ülni. Ez hát fiad (Félre.) - kívánnám, lenne más. Claudius Pompeius, te is elhoztad szép testvéredet, és a hír hazug volt, midőn azt kiáltá, mert nem beszélte, hogy égi isten ő. De, szép Marciám, remélhetjük-e, hogy többször eljössz udvarunk egére, e nap derítni fényes hajnalát, melyben elborul minden más csillagzat.
MARCIA
Igen kegyes vagy, felséges úr! A gyönge repkényen örülni a sor, ha egy nemes cser védelmezője lőn.
COMMODUS
Oly kegyes, mint szép, a nap sugáriként, ily tömlöcbe rabbá lenni kéj. Addig is hát, míg újulni látjuk új színekbe fénylő ékidet, csak a remény rövidíti hosszú perceim, mert ládd, oly nehéz az egyszer ízlelt Elyseumot felejtni már, ha tőlünk elveszett. Pompeius, te gazdagabb vagy nálam, mert ily kinccsel nem bír földi más.
CLAUDIUS
S már üdvöm egészségéhez csak egy hibázik, hogy a gyönge galambot erős sasnak védelmébe adjam, s míg az a Lareseknek hoz libatiot, amaz egekben vívjon a tüzekkel, melyek hazája fényegén borongnak.
COMMODUS
Szép álom ez, csak a sas, kire bizod a galambot, el ne tépje azt.
CLAUDIUS
Marciámat Lucius bírandja, ők a rokon szívű szülők közös reményeik, s ily véd alatt galambom nem remeghet.
COMMODUS
Úgy? (Félre.) Az egekre! Nem bírandja őt. Magunk kívánunk lenni, testvéreim. Ti ketten itt maradtok. (Mind el, kivéve Commodust, Lucillát, Fadillát.) Ittlétem első napján egy különös kalandom vala. Egy nemes ház létezik Rómában, a Quintilianusoké. Ismeritek talán? E háznak tagja Virginia, csinos leányka, oly szende, oly bájos ő. Egy érzet gerjede fel bennem iránta, minőt képzelni nem tudtam, hogy ember ily érzetre képes lenne. Hogy képes lenne az égbe ragadva e por megvetni, mindent felejtni, mindent, mi nem az ég maga. S e leányról örökre lemondjon a császár, mert purpurt visel, legyen megfosztva az égnek üdvétől? És úgy van, úgy van, én őt nem bírhatom.
LUCILLA
Fölséges öcsém, te így beszélsz, nem bírhat-e egy oroszlán egy gyönge zergét, hol lenne lány, ki ellent állana?
COMMODUS
Igen, igen, de mord testvérei azon rideg, bezárt keblű hősök, borzadok, ha rájuk gondolok, nekik istenek a rény, a rény, mondom, ők dacolnak földi urokkal, és nevetve, szilárdul megvetik bilincseit. Én ismerem őket, és ilyes embereket nem szenvedhetek, nem küzdöm vélek, nem, én félem őket. És ily embert többet ismerek, ilyenek mindkét sógorim. Én utálom őket, mert minden szeszélyim ellenségei. Pirulok, rejtőzni kívánnék tekintetek előtt, mert egy szó súgja szívemben, hogy több a rény, mint puszta eszme, s ha több, úgy ők nagy emberek, s korcs császárjok.
LUCILLA
A császár, kinek kezébe az istenek adák villámjukat, fél egy nyomor ebet, ha rá ugatni mer? Minden embernek van valamije, miben tartja díszét, mindenét. A nyomorú szolgának, kinek semmije e föld körén, a rény eszméje az, s a túlvilágban egy boldogabb való. De te hatalmas vagy s mi kéne több?
COMMODUS
Ha ez való lenne, óh, Lucilla! De érzem, nincs ez így, s e hang igen gyakorta kísért engemet. Felijedek tőle a sivatagnak vadjaként futva, futva magamtól. De neked igazad lehet, csak korán gyermekségem maradéka ez, melyet vén tanítóim fejembe vertenek.
LUCILLA
Természetesen, mint kinek annyi joga van, mennyit tenni bír, se több, se kevesb. Vizsgáld az egész természetet, és minden abban e törvényt súgja csak. A kis féreg nem annyira tart-e jogot, mennyire erejével tartni bír, a férget a kis madár eszi meg, s a kis madár mindent magáénak tekint, minél erősebb. De jő a sas, előtte rab a kis madárka is. Te vagy a sas, fölötted senki sincs, róvni tettedet, tehetsz, mit tenni bírsz.
ARRIUS
Igen, te hatalmas vagy, öcsém, a honra nyomort és égi sugarakat hozhatsz, de jól fogd fel, óh, mi szent e név, a hon. Az istenek a kezedbe adtak egy hazát, hogy szolgája légy, a közjó rabja csak, néped kivett társaid közül, nem a nép van te érted, de te vagy népedért, és számot kérnek a túlvilági bírák minden életért. S te nem tudsz adni majd egy éltet is. Szívedre száll az átok, melyet népedre hintél. Menekvést fogsz keresni, ösvényt agyad rémétől, de összevágtak az Óceán sötét habjai fölötted és te elveszél.
LUCILLA
Jó testvérem, túlköri bírálatodat szép lenne a népnek hallani, de mink, kik tudjuk, hogy életünkkel lételünk veszett.
COMMODUS
Lucilla, s valóban, ezt lehet gyanítani. Lucilla, mondd, hogy csalni vágysz, én megbocsátok. De ha ez való, csak képzelhető, úgy, ah, mi lenne földi lételünk, mi hátrálna tenni úgy azt, mi a nem tevést okozná társainknál? Miért ne lenne akkor a bűn egy és erény? De már lehetlen többet hallanom, nekem nyugodni kell, kialudni agyam rémeit, hogy gondolat nélkül ébredjek fel, mert gondolat nélkül lenni oly dicső dolog. (El.)
ARRIUS
Testvérem, ezt rólad fel nem tevém. Már annyira ment, hogy visszalépni nem lehet. Óh, Róma, én öcsémmel gyászolandlak, ki a hon szent reménye volt.
LUCILLA (nevetve)
Csak rajta, oly dicsőn ment, mintha Zenoból szavaltad volna el, csak kár, hogy már a boldog kor veszett, hol effélével mindki jóllakott.
FADILLA
Fortine [?] hát, mitől remegtem én. Hasztalan üvöltnék e teremben vad manesek gyanánt rossz magzatiknál, hol az erénnyel örökre múlt a megelégedés, hol a jog istene szent helyére ült a kajánság büszke rémalakja. Jó, én megyek, ne hallja szóm, a rénynek szent szavát, a jog oltára, hol csak vér folyand. Elvonulva is sírathatom a hont és öcsémet, mely véle sírba szállt, mert a hon, élte annak ki vezérli őt s eleste néki hoz halált. Az ég veled, testvérem, én kívánom, hogy szód alapja szíved úgy legyen, amint enyémnek csak szerelme volt, s hogy súgja szíved legbensőbb szavával, hogy bátyáddal mindig jól tevél. (El.)
LUCILLA (gúnnyal)
Csak azt kívántam, hogy lerázzalak, most már nem féltem tervem sikerét; még férjem egy azok közül, kik gátakat halmoznak utamon. De vannak módok elvakítni őt, és Arrius nyitott sírjába fut. De Commodus jő. (Sír.)
COMMODUS (belép)
Mi ez? Ki merte bántni Luciát. Hah, átkozott! Lakoljon az nekem.
LUCILLA
Óh, ne mondd ki oly korán ítéleted, meg találnád bánni azt.
COMMODUS
Jupiterre, nem, soha! De szólj.
LUCILLA
Ígérd előbb meg, hogy megbocsájtsz neki.
COMMODUS
Mert kéred, ám legyen.
LUCILLA
Fadillával rólad beszélgeténk, tűzbe jövék szíved védelmében; ő azt állítá, hogy durva, elvadult, én hogy miként a sassal égbe tör, úgy galambként szelíd e föld körén. Ő azt vitatta, hogy mi kár, hogy nő nem részesülhet a trónnak szent hatalmú bíborán. De nem, tovább nem mondom el testvérem gyalázatát.
COMMODUS
Az istenekre, Lucilla, ha még szeretsz!
LUCILLA
Mi fönt beszéltünk tehát, ő megszidott. Ő érdemetlenül gyalázva végre még többet is, még dühben őrült innen elfutott.
COMMODUS
Hah, Fadilla, ez volt tehát sima beszéded! Ne lépj soha trónom elébe, hogy meg ne törjem bocsánatom szent ígéretét. Lucillám, te egyetlen vagy, ki híven szeretsz.
LUCILLA
Óh, bátyám, ez elismerés mi szép jutalma szenvedésimnek. (El. Perennis már ezalatt bejött.)
COMMODUS
Ah, Perennis, éppen jól jövél. Mit vélsz, Virginiával mitévők legyünk? Tudod, kiről már szóltam én neked.
PERENNIS
Fölséges úr! Érzem e megtisztelés becsét, mely bizalmadban részesít. De azt javallnám, kezdnők gyönge szerekkel, kérni, vakítni kell előbb, fenyítni, s később, mit az erősb tehet.
COMMODUS
S a nép, ha zúgni fog, hogy császárja haramiává lőn, mely elorza legszebb kincseit -
PERENNIS
A népnek foglalatosságot adunk; azon nép, melynek magával dolga van, nem gondol arra, hogy szabad lehet. Csinos igát jobban húz a kevély, terjesszük hát azért a fényűzést közöttük el, s a fényűzés a viszály almája lesz; kimeríti erejüket, s az erkölcstelen fényűző népből puha szolga lesz; építsünk fénytermeket nekik, és ne féljünk, hogy ellenünk kitör, csak olykor kapjon az őreb egy hízelgést s csontot annyit, hogy élhessék csak s leghűbb éji őr marad.
COMMODUS
Igaz, tégy, mit jónak ítélsz, reményem benned él. (El.)
PERENNIS
S a többiről gondoskodom. Vakítni kell előbb, és érzeményinket másokéhoz alkalmazni, míg egyet érezni vélnek ők velünk s ön akaratjukat vélik látni mienkben; és ekkor arra vezetni, mit mi akarunk, őket könnyű már. Szükségesnek kell magát tenni az embernek másoknál, s akkor kéretheti magát arra, mit maga is kíván. (Nevetve.) Egy fejedelem, ki népeknek parancsol, alacsony szolgája, rabja lesz.

HARMADIK JELENET

(Átrium Pertinaxnál, a Laresek oltárukon áldozati tűz ég.)

PERTINAX
Honom, ím újra oltárodra áldozom, s reményem fent lobog oltárod lángjaként. Óh, ne csaljátok meg, istenek, e szent remény sugallatát, ne játsszátok ki egy egész hon dicső álmait, egy emberen áll, egy porszemen a lét; egy ember hajtja a sors kerekét honok felett, s ez ember oly halandó, oly gyönge, mint rab társai. Ő rabja szíve viharzatinak, és egy szeszélye ezer veszélyt okoz. Egy nemzet sorsa oly sajkában hever, melyet ezernyi szél moraja visz, egy szirtről hajtva másikára, míg végtére mind összetördösik. Óh, küldjétek el hát szívére, istenek, bárkik legyetek, kik fölvirulni engedétek a hazát, szent malasztotokat, vezérelje rény éltének útjait, s az út dicső lesz, melyen haladand. De mit beszélek? Nyomja szívemet is egy bűn, s e bűnt felejtni nem tudom, nem küldhetem fel hozzátok, istenek, e bűnterhelte szívnek érzetit. A nap sugára kínt hoz énnékem, az éj viharja kínzza e kebelt, és annyi éve táplálom már e kígyót! De ezentúl hordni nem tudom (Kiszól.) Maternus, Cleander, jőjetek! (Mindkettő be.) Ugyebár, véletek sose bántam úgy, mint többi szolgáimmal, de mennyire lehetett, magamhoz emeltelek fel. De hogyis ne tettem volna ezt saját gyermekimmel? A vad nem taszítja el magzatát, nem löki el az undok igába; és én egy ember tettem volna ezt?
CLEANDER
Hogyan?
MATERNUS
Mi ez?
PERTINAX
Lássátok, e vész letörte szívnek is valának érzeti, nem volt az mindég oly sötét, üres; de ége és reményle vágyva üdveget találni itt, e bús világ között. Csak ezernyi vészvihar tehette azzá, mi most, kitépve minden szentet, minden tüzet, kivéve azt, mely a hazáért ég, s csak a hontól vett porral enyészik el, mely annál inkább rögzik meg keblem belseiben, mentül kevesb van, mit szerethetek. Ecet tehát e szív, de ez érzet nem e világ nyomorszülöttje volt. Bilincszörej között láttam én elvirulni a rény, a kellem legszebb bimbaját, nem csodálva, nem imádva, mert becsén korbács és békó volt lefestve csak. E rableány volt üdvöm képzete, mindenem e rableányban leltem, mit hasztalan keres sok hatalmas úr, a dőre fény között. És éltem jelen Elyseumomat, mert nem gondolék a bús jövőre még. Két gyermek volt szerelmünk záloga, s a rableány nyomorának mélyéből felnyújtá őket nekem, felnyújtá és elköltözött, hol lehullva földi bilincsei, kacaghatá e föld ítéletét. De én itt maradtam, és emléke két fiamban élt. Imádtam őket, mert őt láttam bennek visszasugárzni, óh, de a világ nem így ítélt tetteim felett, nem így a nő, melynek hűséget esküvék, nem így ítélt tetteim felett, mert a világ oly kemény, oly szigorú, nem ismeri az a szentebb érzeményt. S mivel nem ismeri, nem is becsüli azt. És két gyermekem, szeretve bár önéltem gyanánt, rab maradt, s ti vagytok ők, én átkozott atyátok; ím térdein bocsánatért könyörg, ah de látom azt, nem lehet ott bocsánat, hol így lesüllyedt már a mord szülő. Ti dőre szégyen áldozati vagytok és ezt soha másolni nem lehet.
MATERNUS
Atyám, (Megölelve.) óh, nézd, mi hát az ember? Tehetlen egy gyönge húsdarab, de benne él a szent istenség dús szikrája már, él mindkiben, királyban s rabban is. Az ember önmagának istene, ő alkot egy világot szívéből, ő Tartarust és Elyseumot, s azzá, mi lesz, maga tevé magát. Te éltet adtál, viselve gyermekedre oly édes gondot, mint ezernyi szem, te szívet adtál, elmét és érzelmet, mit esdne még fiad? Óh, Pertinax, most rajtam áll, szerezni fényemet, s az önszerezte fény oly dicső; míg ősatyánktól szállva csak reánk dőre füstté lesz, mely megé a csúfság rejtezik; csak az dicsekszik születésivel, ki dícsérteset magában nem talál. Én rab születtem és addig az leszek, míg nem beszéli Róma fényemet. Rabnak neveznek a fényfedett urak és szellemem kacagva nézi fénybilincseket. Atyám! Fiad úgy boldoggá teszed, ha szűd keserve rajta megtörik. (El.)
PERTINAX
Te jó fiú vagy, az ég megáldjon érte.
CLEANDER
Én elfogadom, atyám, szíved szép ajándokát, és elfogadva azt, szent célja lesz életemnek hálaérzetem. E szó, “Atyám”, erősítse szívem érzetét, dacolni vésznek éltem útjain.
PERTINAX
Óh! Mily soká lemondtam az örömről, két ily nemes szűt fiamnak mondani. Nyugodtan nézhetek az egekre, mivel megbocsájttak, rabgyermekim nekem, s meg nem vetették a kaján atyát! Kevés napom van már hátra átélni, hagyjátok azt nyugodtan élnem át; egy félrelépés életem útán annak hajnalában egy hosszú éltet tesz nyomorulttá. De én örülök, hogy bűnhődék, mert még nagyobb keserv vétkesnek érezni magát, nem szenvedve vétkeért. (El.)
CLEANDER
Úgy mi gyermekid vagyunk, s míg te tisztelve, fény között töltöd hasztalan, hosszú napjaidat, mi gyermekid megvetve rabként éljünk a sötétben, az esztelen világ csacsogása végett? Igazad van, Pertinax, ha úgy kell, atyám! Néked nincs sok életperced már. Utat csinálj te is, nem látod-e, e világon minden helyet csinál? Te hasztalan foglalod el tiédet kóró gyanánt, melyre már vár oly sok új csira. S ha kitérsz, még e helyet is osztva bírjam? Hej, Maternus, ez így nem lehet.
MATERNUS (belépve)
Miért vagy oly komoly, Cleander? Azt hittem, e nap neked örömsugárt hozott.
CLEANDER
Ah, bátyám, mikor minden örömet oly drágán kell megfizetni s a vásárolt öröm elveszti édenét, semmi sincs tökéletes e világon.
MATERNUS
Szólj, öcsém, mi rontja kedvedet?
CLEANDER
Ne kérdd, minek búsítnám szívedet.
MATERNUS
Öcsém, ha szánsz, szeretsz, az istenekre, szólj, miért búsongsz?
CLEANDER
Ha szeretlek? Óh, igen! És éppen ez búsít, Maternus. Atyánk oly kegyetlen, ő holta után engemet szabadnak akar hagyni, gazdagon megajándékoz, és tégedet, de nem, nem mondhatom -
MATERNUS
És azt hiszed, hogy a legrosszabb meglepjen engemet? Szólj, kérlek, eléggé megkeményedett szívem, bármit hallani a bilincsnek súlya alatt.
CLEANDER
Szólok tehát, bár szívem megtörik. Ő tégedet a rabság nehéz éjjelében hágy, mivel megvetéd kegyajánlatát. De ez így nem lehet, én is felosztom véled nehéz sorsodat, de testvéremet így látni nem bírom. Én sajnállak tégedet, s sajnálatom egy nehéz fellegként elborítja éltem fény egét, s abból a gondolat villámként sújt alá s a bérc alatta megtörik, ha hajolni igenis erős.
MATERNUS
S csak ez oka keservednek, öcsém, hogy a rab Maternus nem nyer kincset, fényt, címeket? Ah, úgy hasztalan e bú, kiégett keblem, megtanulta viselni a sorsnak vaskezét, por már nekem a fényvilág, és szívemben csak egy a kép, mely él s örökre benne élni fog, ezt nem ragadja el atyám: kincsem, mindenem ez s fénytermem a nagy természet maga. Isten veled, élj, örülj e földi javaknak, boldog vagy, ha azok neked örömet sugárzanak, én láncimban oly boldog nem vagyok. (El.)
CLEANDER
Ez nem sikerült. Nem képzelém, hogy ily esztelen is lehet még halandó; de nem kerülitek ki Cleander tőreit; ti félelmesek vagytok nekem, én is néktek az leszek. Nem mocskolom be kezem véretekkel, legyetek sírásók önmagatoknak. Atyám, már te nem élvezed jószágaid, kéjeket, hagyd azokat fiadnak. Maternus, nékem vetélytárs ne légy s szíved nemes tüze eloltsa éltedet.

(A kárpit lefordul.)

MÁSODIK FELVONÁS
A KÉNYÚR ÉS UDVARA

ELSŐ JELENET

(Csarnok. Commodus, Lucilla, Perennis, Claudius, Arrius s többen asztalok körül. 
Hátul táncosok, hangászok és a többi mutatják magukat.)

COMMODUS
Már bármit beszéltek, ő enyém leend. Ti haszontalan erkölcs harangjai vagytok, kik összehívjátok az embereket segélyre és magatok kongva, nem segíttek. Lucillám, ugyebár joggal enyém lehet?
LUCILLA
Miért ne, jó öcsém? Uroknak választottak, érezzék hát, hogy urok vagyon. Örülhet egy Quintiliana, ha Commodus tetszéssel rámosolyg.
COMMODUS
Igen, igen, vedd hát parancsomat s menj, Pertinax, kerítsd meg őt nekem, munkád jutalma, tudod, hogy nagy leend.
PERTINAX
Tudom, hogy a nagy Commodus legcsekélyebb munkája is magas, de legdicsőbb jutalmam az elismerés.
ARRIUS (felugorva)
Ennyire mentetek már, átkozottak, kiknek nincs istenek a vétek-telt szű átkozott mélyében? Mely isten súgná szörnyű vétketek? Azt hiszitek, hogy nincsen szívetekben a rénynek szent szava? Csalódtok, behúnyjátok szemeteket a fény előtt, mely onnan sugárzik, hogy ne lássatok szörnyű rémeket kebleteknek barna éjjelén. Ti öltétek el vétkekkel a rénynek bimbaját, melyet az istenek mindenki szívébe tevének. (A tánc megszűnik, zavar.) Ti semmire való ebek, kik nem mondhatjátok el az abécét, mivel második betűnek hízelgésből egyet sem akartok tenni. Ti nyomorultak, kik közt az ember, ha élni kárhozott, elfelejtné, hogy ember létezik. Ti rontottátok el azon nemes csírákkal telt kebelt, mely a haza dicső reménye volt és tán e tettetekre is tudtok egy rény nevet. A császár nevében szívjátok ki a honnak vérét, és e vér a nép szemében Commodusra száll, de néktek is jő majd végnapotok, s a rém, mely mögéje rejtezett, ha az lehull, átokkal lép elő. Itt van végnapom, tudom, mivel az igazságot hallani szokatlan fülek megmérgeződnek szavam által, de örülök, hogy kimondtam, mi szűmön feküdt. Kívánom, urak, végnapotokban ily bátran nézzetek a halál elébe, mint én tettem azt. Commodus, méz szavaik oly jók legyenek, mint fényesek. Mert enyémek megvetettenek. (Kifelé).
CLAUDIUS
Én csak hallgatva némán sírhatok!
ARRIUS
Ne hidd, hogy vétketek kevesb, kik érztek, és tenni nem akartok; átkozott azon fiú, ki éhezni látva a szülőt, imádkozik és tenni nem siet. Ugyebár, ha zúg a tenger, fergeteg fenyíti a tar ormokat, de zúg a nép s remegjen zsarnoka. Meglátjuk, a zordon tél előtt el nem repül-e majd a sok madár. (El.)
COMMODUS (eszmélve)
Mi ez, őrült? Vagy lázadó? Utána hát, fogjátok meg hamar! (Néhányan utána mennek Perennisszel.)
LUCILLA
Ím itt vagyon, mondtam, ugyebár, hogy önvéred az, mely ledöntni vágy? (Gúnnyal.) De a szelíd Fadilla arról mit se tud, ha férje ellened pártot üt.
COMMODUS
Ne említsd őt, ne hozz haragba, testvérem ő, s megfojtsam ezt is, mint egy szörnyeteg? Nem, ne szólj tovább.
LUCILLA (a táncosok felé)
Tovább, tovább, mi az hogy már pihentek? Vígan, urak, Virginia javára, bort nekünk! (Claudius felkel.)
COMMODUS
Claudius, hová sietsz, hogyan mered elhagyni ünnepünket?
CLAUDIUS
Bocsáss meg, óh, uram, rosszul vagyok.
COMMODUS
Itt kell maradnod, mert parancsolom. Van mit viszonznod? - úgy, tovább tehát. Bort, bort nekem, elölni benne rémes képzetim; mi boldog akkor az ember, ha hátra nem tekint. De hát hol régi kedvetek, urak? Vígan, barátim, élni, míg lehet!
LUCILLA
A szép Virginia és Marcia javára.
COMMODUS (félrészegen)
Igen, igen hát, Marcia javára, most jön eszembe, Claudius, hogy nékem tetszik ő, és kívánom, mindig körömbe legyen, csak ő hibázik barátnéim szép füzérében. Érted? Semmi viszonzás, mától honja e terem leend.
CLAUDIUS
Óh, fölséges úr! Ő testvérem, nem, ez így nem lehet.
COMMODUS
Kell lenni, mondom. Nincs-e erőm, nincs-e hatalmam így?
LUCILLA
Nincs-e jogod? Mi szép egy fejedelemtől, ha szolgái közül mindkit így észrevesz.
CLAUDIUS
Commodus, hamar eltompult a hízelgéstől kebled, hallj meg mégis engem, és ha ember ezred szikrája ég még a hamu között, tudom, hogy jól ítél. Te nem vagy gonosz, de gyönge műszer cudar kezek között, eltévedél csak oly vadon közé, honnan kijönni tán lehetlen is. De hadd meg Marciámat, ölj meg engem és áldni fog e vészletörte szű.
COMMODUS
Lucilla már kimondta, és mondása szent. Szolgák, menjetek! (Szolgák el.)
CLAUDIUS
Végre kérek és parancsolok. Commodus, Claudius testvére az, szűnj meg, vagy átkom az egekbe hat! (Lucillához.) S te asszony, te megvetésre érdemetlen már, férjed vagyok, a férj fog szólni majd, és nem jöve szó számból még soha, mely azonnal tetté nem leve.
COMMODUS (felugrik)
Ne ingerelj tovább, istenemre, akarom s mit akarok, annak lenni kell; az Elyseum édesebb, tudod, ha tiltva vészeken érünk belé. (Kinn zaj, Perennis jő.) Mit vonítnak kívül ott felém az éhező ebek?
CLAUDIUS
Néped az, mely áldja tetteid és az egekbe szent imát üvölt. Fejedre száll ez, asszony, néked is, és iszonyú lesz akkor átkotok; te a gyöngédebb nemnek tagja vagy, az erénynek békés nemtője, és egy szörny elkerülne a sivatagon, ha lehellted mérgét érzené. A nép kívánja szent jogát, uram, és a nép imája az egekbe hat. (El.)
COMMODUS
Jogait kívánja, és vannak hát a népnek is jogai? Az adózáson kívül?
PERENNIS
Ők úgy hiszik, de ez nem áll, uram.
COMMODUS
Ah, és ha mégis, - Perennis, mit tegyünk? (Lucilla ki.)
PERENNIS
Már adtam parancsokat, ledobni néhány liktorok fejét, kik végzék kegyes parancsidat; kiereszti bosszúját a nép a gyáva eszközön.
COMMODUS
S ez egy nehány fő elég-e oly sok életért? Perennis, segíts, te tetted mindezt. Segíts, mert megfojtlak. (Kívül a zaj megszűnik.)
PERENNIS
Ím megszűnt a zaj, fölséges úr! Mi már megmenekedénk.
COMMODUS
Vezess tehát el, én nyugodni megyek. Hah, átkozott nép, lakolj e tettedért, véred fesse nyomorult tunikátokat purpurra, hogy fényben haljatok meg. (Kint újra zaj.) Hát újra üvöltenek? Perennis, kérik éltemet és életem kívül nincs semmim is.
PERENNIS
Ne félj, uram, a nép hasonló egy forgó szélhez, szenvedélye magasra kapja fel, hamar enyészik és porokba hull.
COMMODUS
Vezess tehát el, ordítsatok csak, ordítsatok, császártok nem hall, mert üvöltéstek már elaltatá.
LUCILLA (belép)
Közel vagyunk a célhoz, még egy lépés csak s napom előtt, Commodus, leszáll tiéd. Ezernyi szív várja tőlem parancsait s az alkalom is legjobb; ha hontérsz éjjel, a ferdők csarnokán várjon üdvözletem, és végre is ki gyanakodna rám? A gyilkos előre mérget kap kezemből, s a sír nem nyitja még föl ajtaját. Ha jól sikerül, én vagyok a hős. Igen, igen, mind oly dicsőn megyen. (Claudius be.)
CLAUDIUS
Levethetéd-e minden nemesb tulajdonid, melyek a nőt nőé teszik? Jupiter látja szívemet, én tettem, mit tehettem, most rajtatok a sor, és mentül inkább megfeszül a húr, annál sebesbben lő ki majd nyíl, és megismered akkor magad, ha néma sírokon rém manesek kiszívják véredet. (El. Lucilla nevetve utána. Marciát szolgák behozzák, Lucius áttör rajtuk, ők hátra vonulnak.)
LUCIUS
Félre, pórok, a fejedelem teremében kívánok, könyörgő, menni én; ki tiltja meg ezt nekem? Én tisztelem a jó fejedelmet, magára vessen tőlem így, ha fél. Hah, és ő nincsen itt, kikerüli újra tőrömet. Commodus, jőj elő, Commodus, számadást kér egy alattvalód, te neki számadással tartozol. Itt áll, ki rád bízta boldogságát, mindenét, hogy nyugton alhassék, míg te virrasztasz érte, most kéri tőled szíve birtokát. Nincs válasz, elrezegnek tompa hangjaim, elhal a keserv hangja császári termedben. (Az ajtókat feszegeti.) Bezárkózol, őrök állnak mindenütt körödben, elbújhatsz-e önérzeted előtt? (Letérdel.) Halljátok meg átkomat, istenek, itt esdek ím szent széketek előtt, Commodus vádolója vagyok, a császárt vádolom; mert tudom, előttetek csak gyáva ember ő. Megfoszta atyámtól, anyámtól, elorzta éltem végső birtokát, elfosztá szívem, mert Marciám az övé leve. Óh, szakadj le ég, zúzd össze a világot, hogy ily iszonyúk történnek dőrén, enyéssz el mindent, nyugalmat adva így, csak Marciámat vedd fel csillagid közé; mert én őtet már nem védhetem. (Ledűl, Marcia ráborul.)
MARCIA
Lucius! Lucius! Óh, istenek! Lucius, óh, ébredj! Ládd, nekem, ládd, sose volt még oly szükségem rád, mint éppen ekkor, és most hagynál el, kedves, engemet?
LUCIUS
Marciám, ah! Hogy eltűnél.
MARCIA
Ő megőrült, és én magam maradtam vigasztaló segély remény hián, kisújtva a vadak martalékokul, nem remélve mit is a jövő borúiban. De megbosszullak, bátyám, kedvesem, s egy nő bosszújától remegjen az utóvilág. Most Lucius, az ég legyen veled, a galamb is védi gyermekét. (El.)
LUCIUS
Egedbe rontok, lefosztom őtet, nem véd előttem ezernyi őrsereg. - Látlak, látlak, mosolyogsz reám, én tenni kész vagyok. (El.)

MÁSODIK JELENET

(Éj a Capitolium előtt, Maternus.)

MATERNUS
Anyám rab vala, születésemmel öröklém mindenét, és birtoka csak a nyomor vala. A rab fiú első tette gyilkosság vala. Megvetve, kisújtva éltem az emberektől, és szívem, mely őket szeretni volt teremtve, őket gyűlölni tanulta. Minden egyes embert megveték, mert minden egyes ember engem megvetett, egy imám a hon volt, mely ki nem ereszte karjai közül, egyformán szeretve többi gyermekivel. Az igaztalanságokat, melyeket szenvedék, nem ő sújtá fejemre, de embertársaim. Osztályrészem a nyomoron kívül egy érckebel vala, eltűrni erős fájdalmimat. Megnyugodtam és boldogító honszeretetem keblembe zártam, hagy azt meg ne fertőztesse az emberek badar ítélete. Láttam e világ egész nyomorát, az éhen haló szolgát bilincsiben, s a vérrel hízó átkos zsarnokot mámorban feküdve fényes trónusán. Láttam a hon reményeit egy tengertől hányatott gyönge sajkán, és gyilkosok vetének kockát szent templomok felett. És nem hívém többé az isteneket, kik kormányozni mondatnak e világot, kiége minden érzetem, és én benne boldog valék. Megláttam Virginiát, s a szolga szívében egy tűz keletkezett, mely az istenek orzott tulajdonok. A tiszta égen mosolya sugárza felém, mosolya e föld rózsahajnalán, a gyönge zefír fülembe csak nevét súgá, nevét ordítá a rémes fergeteg, s hol ő vala, ott az ég is létezett, őt álmodám, az álom elrepült s keservem ő vala. Ő volt a csillag, mely vezérelte rózsás utamat, ő volt a csillag, mely ége viharos éjeken törött hajón felett. Ő volt az isten, mely mindenütt él, hol semmi más, mint szűmben a keserv. S ha templomok rideg márványokon könnyt hullajtva térdepeltem én, s imám Virginia vala, ki oly mérhetetlen, mint a mindenség és szolgain én őt sose bírhatom, mert úgy adá a sors, hogy az legyek. (Egy kődarabra dűl, Commodus jön a ferdő folyosóin, két gyilkos reátör.)
ELSŐ GYILKOS
Ezt Lucilla küldi, itt üdvözlete.
MÁSODIK GYILKOS
Halj meg, vérengző zsarnok, vétkeid mérője már betelt! (Commodus megsebesítve leesik.)
COMMODUS
Hah, átkozottak! Segélyt! Segélyt! Meghalok, Lucilla, ah, ő nem tehette ezt! (Perennis jő néhány fegyveressel, a gyilkosokkal víva; az egyik megsebesítve elillant, a másik megfogatik.)
RABLÓ
Mi átkozott eset, óh, bocsánat!
COMMODUS
Őrangyalom vagy. De mi hozott e vidékre ily órába tégedet?
PERENNIS
Én Virginiáért jövék, s az istenek így összehoztanak, de hogy vagy, jó uram?
COMMODUS
Érzem, sebem nem halálos, hazamenni még erőm vagyon, emeljetek fel. Úgy, már nem vérezek. Járj boldogul, s te áruló, a sasnak körme közt vagy. Előre, férfiak. (Néhány fegyveressel s a fogollyal el, Perennis az ajtón zörög.)
PERENNIS
Commodus nevében, ajtót nyissatok. (Be.)
MATERNUS (előlépve)
Hah, mi lesz ebből? Bent zaj vagyon, asszonysikoltás, és Commodus nevében a császár őrzni jött-e gyermekét? (A bezárt ajtót feszíti.) Istenek, ha vagytok az egekben, segítsetek. Ah, Virginiám, segély! Segély! Segély! De szóm elhal a távol lég között. Hah, nem lehet bemennem, és ezt kell hallanom élve. Segélyt az istenekre, itt is tehát az erősb ügye győzni, a gyenge mindenütt csak eltiport, a fondor ér célt vér utak felett. Virginiám, megígérem neked, a szolga tartja töretlenül szavát, habár megszegi büntetlenül a hatalmas azt. (Betör.) Hah, átkozottak! (Kisvártatva Perennis Virginiát kicipelve el, poroszlói Condianussal és Maternussal víva ki, végre Julia.)
JULIA
Hah, ti szolgák! Gyermekem nekem, Virginiám, vagy átkom az egekbe hat. Nincs már reménye tehát az anyának, mert ti nyomor bérért zúztok szíveket. Nem halljátok a természet szavát; bezáródott-e már örökre annak a zsarnoki kebel? Én gyönge hölgy vagyok, tenni nem tudok s imám egyetlen, mivel még bírok, némán elrezeg. (Maternus megsebesítve leesik, a poroszlók elvonulnak, Condianustól követve.)
MATERNUS
Hah, átkozottak! Ez jól talált.
JULIA
Vigyétek őt, szelíd galambomat, rejtsétek el vad tornyok alá; az anya szíve ott is megtalálja, (kiordítva:) zsarnok! - gyermekét. Fel hát, szavam trónodnak fényéhez és hangomtól trónod rengni fog.
MATERNUS
Virginiám! Te érted meghalok, érted szívesen megtörik, jutalmam úgyis itt egy jégkebel; amott megfagyva nyugalmat lelek. Az éltet a természet adá, te tanítál élni éltemet, ha odadom érted azt, tulajdonodat pótlom vissza csak. (Condianus visszatér.)
CONDIANUS
Elvitték őt a csúf zsoldosok, de ne hidd, Commodus, hogy nyugton bírod őt, édened mámorában ordítom füledbe vétkedet; oly ember vagy, mint embertársaid, a nép az, mely fejévé tőn, s a nép lesújtja hajójáról a rossz kormányozóra, mert ő fogadta fel, vezetni tengerén.
MATERNUS
Te úr valál bölcsődbe, átkozott, büntetlenül tépdelve a nép véreinek ősz szakállukat s akkor láttam, mi nyomorult az ember sorsa; de mit beszélek, rab én? Mert atyám is igába görbede s véres arcával szerzte kincseit urának, melyeket ledérül elpazarla az.
JULIA
Óh, azért bír-e hát az ember csak eget, hogy veszte keservet hozzon nékie?
CONDIANUS
Anyám, vár tőröm, vigasztalódj, páncélja nem oly erős, hogy rajta át ne hasson. S majd akkor, ha fénye lehull, s meglátja szörnyű önmagát, borzadand, s ez lesz pokla, ha önszíve magától fölijed, s szavát lelkének nem tompítja el már a kába zene.
JULIA
Mi haszna, ha már az őszi szél lesorvasztá a rózsa lombjait, nem ébreszti föl a zsarnok vére azt. (Lucius kilép.)
LUCIUS
Mi lárma ez? Elorzták kedvesteket, elorzták élttek csillagát, láttam, igen, midőn a sas elrepült galambtokkal, és mondtam a sasnak, hogy repüljön, mert utána a nyíl repül. Elvitték? Ha, ha! Elvitték enyémet is, de szólnom nem szabad, mert császárom tette s néki mind szabad. Ő a törvényt kezébe tartja, maga a törvény felett vagyon, s nem köti a törvény súlya így. Bámuljátok hosszú kardomat? Lássátok, nekem ily hosszú kell ám, mert magasan ül azon sas, melyet le akarok szúrni, és én pedig oly porkicsiny vagyok.
CONDIANUS
Őrült, szegény. Lucius, ismérsz-e engemet?
LUCIUS
Ismertelek, de már ez oly régen volt, még Saturnus aranykora alatt, és tudod, azólta minden elveszett; emlékszem reád, de akkor honfi voltál, most siess tehát, és öld meg a hydrát, mely nézd, nézd, mindjárt lenyel. Lenyel, mondom egy egész hazával, és temetőnk átkos gyomra lesz. Öld meg őt!
CONDIANUS
Így kell egymást viszont látnunk? Ez kegyetlen, s mert kegyetlen, éppen oly való. Ha édes lenne, átálmodnók egy rövid perc alatt.
LUCIUS
Sötét van, Condianus, elborult a nap, s ki nem derül már rózsahajnala. Azért eltűrhető a tél, mert méhében már a tavasz ragyog, de nékem nincs reményem, ez megöl. Gondold meg, keblemből kitépte szívemet és gonosz lehellete az égig felhatott, és elborult az ég, sötét vagyon és ez sötétben eltemetve én.
CONDIANUS
Nem jössz be hozzám nyugodni egy kevéssé s közös keservünk egymást ölje el.
LUCIUS
Nem, nékem nem lehet, kell sietnem a rémet megölni. Ah, oly keserv, ha csak kacagni láttatunk s nincsen ember, felosztni bánatunk.
CONDIANUS
Az ég legyen irgalmas hát velünk.
LUCIUS
Ah, de az ég oly kemény, barátom, ahhoz a por keserve fel nem ér, elhangzik hangja a messze látkörön s a szirt csak az, mely könyörül rajta, visszaadva bánat szózatát. (Együtt el.)
MATERNUS
S én nem mozdulhatok helyemről, átkozott eset, de jó, igen jó, a reggel itt talál s innen orditom fel gyalázatát, itt lássa Róma, császárja mily dicső és halálom az ő halála lesz. Mi élvezet. (Perennis jő katonákkal.)
PERENNIS
Az egyik gyilkos megsebesítve távozott el, itt kell feküdnie közel. Hej, ki fekszik itt?
MATERNUS
Én.
PERENNIS
Úgy-e, jó madár, megfogánk! Te gyáva, éji lator, te csúf lázadó.
MATERNUS
Semmi azok közül, mit mondasz, nem vagyok.
PERENNIS
Itt van jele, te vakmerő hazug.
MATERNUS
Orgyilkos, mondom, nem vagyok, a vád hazug, nem én, becsületemre.
PERENNIS
Azt megmutatja később a pallos.
MATERNUS
Meglehet. Elég erős vagy hozzá s gazember is elég nagy. Ezt mondja szám, ha fejem lábad porába gördül, s ott sem cserélnék véled, gazkölök, minőt minden szabó szab magának. (Elvitetik.)

HARMADIK JELENET

(Terem Pertinaxnál, Pertinax, Claudius, Arrius.)

ARRIUS
A bűn már legfensőbb lépcsőire hágott, még egy lépés és néki esni kell.
CLAUDIUS
Mire jutánk Rómában! Az kapja a tisztségeket, ki értek legtöbbet fizet, a boldogtalan hazán az kormányoz, s csak az fizet egy hivatalért, ki a hazától tudja kizsarolni kamatostól újra veszteségét.
PERTINAX
Rossz előjelekkel a föld, és az ég tele; nem szokott pedig figyelni egyik sem arra, ha egy nagyobb por, mint a többi társ cserél ez élttel egy enyészetet, ez csak hazáknak veszteket jelentheti. Borzas éj volt tegnap, fenyítve, hogy a gonosztevőket elnyeli; holtak keltek fel a tárt sír öléből, körüllebegve a Capitoliumot. És egy sas varjaktól üldözötten, lelketlenül rogyott le városunkba.
ARRIUS
Borzas volt az ég a gonoszoknak, és bőgése a jókat elaltatá.
PERTINAX
Nékünk tenni kell, ez így nem maradhat.
ARRIUS
Én kimondtam, mi szívemen vala; most Rómán az istenek könyörüljenek.
CLAUDIUS
Igazad van, Arrius, de haj, még sem lehet elhagyni az udvart, mert féketlenül a bűn uralkodik ott, ha tőlünk félelem nem tartja vissza már.
ARRIUS
Boldog, ki így ki tudja számítni lépteit, de az nem érzi a szent ügy egészét. Én kimondtam, mi szívemen vala, és azért egy hont veszejttem el. De kis ár ez nekem, melyet meggyőződésemnek szentelék.
CLAUDIUS
Távozzunk, mert ha együtt lelnek, itt mind elveszünk, és vélünk a haza.
ARRIUS
Vajh mi nyomor, ha egyes emberektől függ egy hazának veszte, létele.
PERTINAX
Az istenek vezérljenek tehát, remény a csillag, mely minket vezet, és a hajnal már közel vagyon. (Pompeius, Arrius el.) Igen, remény a csillag, mely annál inkább fönt sugárzik, mentül borúsb egünk; remény az élet, és nélküle enyészet mindenünk. A jelen csak egy gyönge fuvalom, mely a múlt s jövő csókjából ered. Csak addig édes minden, míg esdjük azt s a percig tartó csillagfutás után csak síremléke: gyászos élvezet. (Cleander jő.) Miért vagy oly komoly, Cleander?
CLEANDER
Ah atyám, egy nehéz bánat sorvasztja szívem érzetét. Maternus - de nem, ez nem lehet. Miért is búsítanálak, csak egy badar ötlet ez.
PERTINAX
Maternus, mit akartál róla szólani? Kérlek, kívánom, mondd csak el, fiam.
CLEANDER
Nem, nem, atyám! Ő reményed vala, úgy szerettük őt és oly erényesnek mutatta magát és ő erényes is bizonnyal, egy szót se többet, szívem súgja, bár minden ellene mutat.
PERTINAX
Az istenekre, szólj hát, Cleander!
CLEANDER
Ládd, tedd, atyám, meg gyermekednek első kérését és ne kívánj többet szólanom; ő bizonnyal nem oly gonosz, minőnek mondja az egész világ.
PERTINAX
Én mint atyád, kérem és kívánom, szólj mindent, én készen vagyok hallani, bár legmélyebb poklomat, de így a kétség sorvasztóbb, mint a napvilágon hullott eső.
CLEANDER
Vajmi nehéz kötelesség egy testvérnek szólni vére ellen. De kívánod, ám legyen, csak hirtelen ne ítélj.
PERTINAX
Szólj, szólj, hamar!
CLEANDER
Emlékszel, úgy-e, midőn Maternus azt mondá, hogy ő maga fog fejére díszt szerezni? Szép cél, de eszközét rosszul választá meg. Egy jó atyának megveti kegyét, szavának állva, de ah, szívem törik. - A szenátus és Lucilla nevében, kinek béreltje volt, orozva kívánta megölni Commodust, ezt mondja a világ s ezernyi küljel. Én nem mondom ezt.
PERTINAX
Hallgass, hallgass, ne szólj, valóban. Ő nem tevé ezt, becsülete nem engedé neki. Cleander, óh, te vélem egy kegyetlen tréfát üzesz. De mondd, hogy tréfálsz és megbocsájt atyád. Az istenekre, Cleander, szólj hamar.
CLEANDER
Kívánom, tréfa lenne, jó atyám, hisz ő oly jó volt, oly szerény, és mérhetetlen dicsvágya másik mérlegében erényivel föl nem ért talán.
PERTINAX
Dicsvágya! Óh, valóban e Charybdis mily számtalan áldozatot nyelt le már. Cleander, s tudod valóban, hogy e hír igaz? Óh, ne szólj, a nyelv hízelgve nézné az atyát, arcod mutatja, te eleget tudsz. Átkozott hát a gonosztevő, örökre és visszavonhatlanul, kisújtva vesszen embertársitól; ne vesszen, éljen nyomorok között, hogy egy barátja volna a halál s ez egy barátja is elhagyja őt. Oly mértékben legyen megátkozott, minő mértékben irántam rossz vala. Most, Cleander, te vagy csak egy fiam. Két fia volt a boldog atyának, mint két nemtő leküldve a mennyekből, vigasztalásul zordon utakon. Két hajtás az agg csernek odvas gyökerén s az egy lefoszla tőlem, egyik mankóm a mélybe hulla le. Ah, ily keservet elélni éle hát át ez agg szív súlyos éveket, hogy görbülve alattuk megtörjön végső napja borújain. (El.)
CLEANDER
Bátyám, Isten veled, már jó úton vagy, és te, atyám, majd véled számolunk.

NEGYEDIK JELENET

(Egy földalatti bolt, keresztény gyülekezet. Julia. Egy ének véghangjai zengnek el.)

JULIA
Most érzem erősnek újra magam, s az égi ír enyhíti kínomat. Most újra dacolhatok sorsom viharfedezte tengere halált üvöltő mord zajgásinak. Mit elveszték, az földi kincs vala, csak kába fény, mely visszasugárzik az égi kegyből szivárvány gyanánt ez emberlakta föld borúiról; de megmaradt szívemben a remény, meglátni őket, kikért szívem dobog ott, hol nem perceg már mulékonyul e pornak élte, és magasra száll. Ott, hol nem tépi már a zsarnok el a gyönge hölgynek egyetlen birtokát.
AGG
Hála tehát az égi szent atyának, ki ha minden utunkba elhagyott, ha elhagyatva keserg kijátszott érzetünk, mely csalatkozott embertársiban s a pusztaságok zarándokaként enyhet nem talál a forró ég alatt, csak egyedül ő vesz fel karjaiba s felejtjük az atyai házban utunk keservét, mely kívül zsarolt.
JULIA
Óh, és mégis engedheti atyánk a zsarnokot fényes körében hazák sírjok felett ízlelni a bűn szerezte kéjeket.
AGG
Ne vakítson el a dőre fény, leányom, szerencsésnek hágy lenni az égi isten; de nem ki szerencsés, boldog is azért. Az lehet csak boldog, ki szívében hordja az üdvöt, s másoktól nem lesi; vakít a fény, ámde megette a szív téte még fel nem virrad. Egy kígyó mardossa a páncélos keblet is, s e kígyót megölni, gyönge még a por. Kopasz falak környeznyek és körönkben csak a nyomor vigyorgja szent imánkat, és szűnkbe mégis az égnek üdve van, holott ezernyi fény virraszta termet, melyben a purpur vérrel festetett, a kajánság zord réme dühöng s üröm pohárrá változtatja az istenek ambrosiájokat.
JULIA
Dicsőn beszélsz, agg. Volt nekem egy leányom, dicső leányom életem telén. Egy bimbaja volt a vén gerébnek, ő volt az élet keblem érzetén, és én az éltet úgy szerettem benne; mert ez élet egyetlenem vala. Benne láttam újulni hajnalom, benne teljesülni legmerészebb reményeimnek reptit. És galambom a kánya elvivé; elorzták ők éltem tavaszát, nekem a tél maradt, s a tél előtt lesorvad a virág. Én egyedül álltam kisújtva és letörötten, mint égő hajó a tenger habjain, csapkodva feléje nem oltják el tüzét, míg örökre örvényekben lelik. És felkiálttam a nehéz borúban, vigasztalóm sehol se volt nekem, s visszarezegtek tompa kínjaim, s örültem, ha senki sem zavart. De most az ég malasztja szállt le hozzám, és én remélni megtanultam egy jövőben, mit a jelen nem ád. Nem félelem taníta szeretni szent atyámat, mint ősi istenimnek véres oltárukat. Ő kegy által ismerteté magát velem meg, ő kegy egészen és kegy parancsa is.
AGG
Kegy parancsa s mi gyermeki vagyunk, egész világ egyforma gyermek. Ő mindki szívében önté az üdvet; de kevés tudja észlelni azt. Holt testekből alkotnak szent oltárokat, lépcsőt az égre, halált orozva adnak életért, és az éltet nem ők adák nekik. Ezek eltévedt eszetvesztettek, kikért könyörgni, átkozni nem lehet; nem tudják ők, hogy élet az égi parancs, hogy embertárs az, kit leöltenek. Hogy szeretni teremtvék minden emberek és szerelmek az isteni parancs. Nem tudják, hogy nem holttetemrakás visz az öröki valóságba, mert már magába csak enyészet az. Nem tudják, hogy nem távol honokon, csatás mezőkben kell keresnünk az eget, de önszívünkben. (Lucius jő.)
LUCIUS
Ti emberek, hej! Nincsen senki itt már, halandót hát sehol sem lelek, felfalták-e már egymást mind, hízva a rokon szű vérével? Sötét ború van itt, sötét, mint szívem gyászos érzete, de itt ebek, vadak tanyáznak, itt ember nem lehet? Hogy lenne ember lesülyedve így? Miért bújna föld alá a nap sugáritól? Mi vén kopó vagy te, vagy embernek nevez az esztelen elmés állat? Szakállad ősz, mutatja, még gyermek vagy, még meg nem értél a véghatárnak, mely a sír.
AGG
Szerencsétlen, mi emberek vagyunk.
LUCIUS
Mit mondasz, szerencsétlen? Jól kitaláltad, mától te lészesz istenem. Te jobb isten leszesz, mint régi istenem volt, az még nem is tudá, hogy boldogtalan vagyok. Szép egekbe lakott, s nem volt gondja e por föld picinke emberire. Miféle emberek vagytok tehát, hogy a föld alá bujtok? Nem elég tágas-e e világ? Vagy úgy, néktek sincsen e tágas világon egy szűk hazátok, melyben leljetek egy oly hosszú földet, mint magatok, hogy abba sírt vésve leljetek megelégedést? Mindeneteket elrablá a zsarnok? Óh, ő itt is megtalál. Elorzá szíveteket kebletekből, hogy ne legyetek nála jobbak, és azért oly sok szívtelen ember él. De csak bújjatok még mélyebben a földbe aztán, és ott ő se fog bántani, csak szolgái csipdesendnek, a férgek. Hajtsátok őket el, hisz ott nem félhettek mesterek láncitól.
AGG
Keresztények vagyunk s az álmos nép utálja a korán felkelő napot, és elbújánk a setétbe, hol világít az igazság napja, melyet hátrálni zsarnoknak lehet, elojtani a szívekbe soha.
LUCIUS
Keresztények vagytok, úgy jól jövék; azt hallottam, hogy hitetekben enyhet talál minden tört kebel, én írt könyörgöm keblemre, mely kiholt, hogy ott teremjen egynehány virág; én hinni fogom istenteket, bárki légyen, csak adjatok szívemre írt nekem. Igen, sötétben minden oly üres, mint szívem, s az egykoron reménybe oly dús vala; de nappal látszik, hogy sötét vagyon. Nincs semmim, semmim, és hittem egykor az emberekbe, és istenembe akkor nem hivék, mert oly jó dolgom volt, hogy nem láttam az imádság gyászos mézeit; most az emberek mind megcsaltanak, nem akadt semmim, mint szent istenem, s az, kit előbb megveték, nem hallja most imádságomat.
AGG
Szegény, mi sok vész hozhatott ennyire.
LUCIUS
De nem panaszlom kínom az embereknek, az emberek nevetnek engemet. A kő könyörületesebb, mert végighallgat és visszaadja keservem hangjait.
AGG
Mennyi évnek súlyos átka rághat egy nemes termen, míg porokba dűl, s egy toronynak romja gyászosabb, mint a kis gunyhó, melyet a kor bedült.
LUCIUS
Sokat kiálltam, többet, mint kiállhat emberi kebel, s az ég elvette elmém világát; most sötét, nehéz sötét vagyon. Én elveszejttem mindent e világon, mit egy halandónak veszteni lehet, még többet is, elveszttem üdvömet. Egy lányt, egy deli hölgyet, kit szereték; ő oly lény volt, minőt akkor adának nekünk az istenek, midőn e földről az Elyseumot elvivék. S e kárpótlás oly dicső volt. De hát, hitetek vigasztalását!
AGG
Néked vigasztalás hitünkben nincs. Egyetlened a sírbolt hőse csak.
LUCIUS
Úgy? Köszönöm. Nékem tehát reményem már sehol? Isten véletek. Halni, Lucius. Igen, igen, így hívtak egykor, de most már a régi nem vagyok. Nincs semmim is, csak a halál. (El.)

(A kárpit lefordul.)

HARMADIK FELVONÁS
NÉPÁTOK

ELSŐ JELENET

(Commodus terme előtt, a keresztények csoportozatokban vonulnak el, 
egyes akkordokat énekelve, - a nép a kapukat ostromolja és zajg.)

NÉP
Kenyeret, Commodus! Kenyeret nekünk!
NÉHÁNY
Itt vannak az istentelenek, a döghalál reájuk.
KERESZTÉNYEK
Átok, átok!
NÉP
Ők hozták ránk a vészt, öljétek le mind. Nem halljátok, hogy átkozódnak?
KERESZTÉNYEK
Átok, átok! (Elvonulnak, kövekkel hajigálva.)
NÉP
Kenyeret, Commodus! Vért, vért, halált! (A keresztények ismét jönnek.)
ELSŐ KERESZTÉNY
Öljetek le és megmenekszünk igátok alól. Egy hosszú útról csak édes honunkba térünk vissza. Nem érzitek-e az átkot, mely várostokon fekszik? Az égnek átka ez. Nem látjátok-e, az emberek mint kerülik egymást vérengző vadakként, bennek a döghalál csírája van. Nem látjátok-e véreteket éhhel elhalni és megmentésére nem adhattok néki egy darab száraz kenyeret, míg ott fent a kéj és gyönyör bősége ural. Átok!
NÉHÁNY
Valót beszél a hitetlen.
NÉP
Commodus, vért vérért! - Commodus, kenyeret! (A nép dühe pontról-pontra nől.)
KERESZTÉNYEK
Nem látjátok-e az elpusztult templomok csarnokit, melyekben a halál illatozik felétek, s ki sem megy beléjek, imádni istenét, mert mindki jobb szereti életét. Mi nekünk nincsenek elpusztítva templomink, mert templomunk a természet kebele, mely sosem hal ki. Nem félünk meghalni, mert életünk a halál; nem esünk kétségbe, mert reményünk végtelen, mint a nagy istenség. Emberek! Lehúny a nap, hogy dicsőbb fénybe ragyoghasson újra; legyetek egyetértő testvéreké, és a szabadság szent napja deríti fel borús lelkeiteket. Átok, átok! (A keresztények el.)
LUCIUS (előlépve)
Mi ez? Aha! Meg akarnak dicső munkámban előzni, de abból nem lesz semmi, semmi, mondom. Én ölöm meg őt. Emberek, mit tett nektek, hogy meg akarjátok fojtani őt? Nem feleltek. Vagy szégyenlitek megvallani, látva engemet, kitől egy üdvöt orza el, és fejedelemtől ezt is békén viselem. (A nép legnagyobb dühvel ordít, a zene még vidámabban hangzik a teremből.) Mi ez? Vagy úgy? Igen, a nép keservének visszhangja ez - - - De mit keserg a nép? Hej, apák! Azért keseregtek-e, hogy fiatok nyomorultan kileheli lelkét, hogy nőtök elraboltatott a fejedelemtől, és testvértek vére mindennap veresre festi az áldozó napot, mely elfordul gyalázatotoktól? Kacagjatok inkább, gyermektek nem lesz rab, magatok öljétek le őket. Nejeitekkel kedveskedtek uratoknak, ti jó jobbágyok vagytok. S ha pedig testvéretek meghal, nagyobb lesz osztályrészetek. Ha! ha! ha! Commodus vigadj, néped csinál csak éjjeli zenét. (A nép betör a kapun, Julia előrohan.)
JULIA
Zsarnok! Gyermekem! Szerette gyermekem! Elérkezett a bosszú napja, most üvöltöm füledbe vétkedet s a koldus anya előtt a porba hullj! (Lerogy.)
LUCIUS
Hallod! Hallod, jó anya, az ég üvölti, hogy szavad igaz. Jer hát velem a vérlakomára! (Felemeli.)
ARRIUS (fellépve)
Eltaszítád testvéredet magadtól, Commodus, élted szebb korányán s a testvér eltávozott, mert nem vala szükséged reá; de most, midőn üvölt a fergeteg fejed felett, s elhagyatva hasztalan fordulsz ál-barátid felé, kik gyönge fűszálak gyanánt elenyésztek az első fagyos éjen, előlép az eltaszított testvér, megmentni, vagy elesni veled. Most tenni kell, a szó csak dőre hang, és elrepül, mint álbarátjaid. - Ah ég! Fiam, fiam, és ezt is ő tevé! Ő és segítsem őt - -
LUCIUS
Anyám valál, tudom, jó, dicső anyám! Kebled oly édes nyugvó helyet adott, hogy homlokom a fergetegből hányt sajkán megizzada, de már ez elmúlt, ezen asszony gyermekét keresi, én anyámat, gyermeke leszek, - ő szeretni fog, mert tudja, mit tesz szerencsétlennek lenni. Te menj csak, intsd a cethalat, hogy kiszárad a tenger, én meg nem fúlok, próbáltan könnyeimmel.
ARRIUS
Óh, ég, mi nehéz ítéleted! Óh, szakadj meg, szív, vedd, Isten, el elmém világát, - én nem tudom, mitévő legyek? (A nép zajgása hallik.) Bátyám, fiam, az ég őrizzen titeket! (Elrohan.)
LUCIUS
Menjünk mi is, mert későn jövünk a lakomához. (Juliát elhurcolja.)

MÁSODIK JELENET

(Díszterem, lakoma, zene, olykor a zendülés és ostrom hallatik. 
Arrius, Commodus, Claudius, Marcia, vendégek.)

COMMODUS
Ide, kedves Marciám! Ide tölts bort nekem, kezeidből kétszer oly édes lesz az. (Perennis jő.)
MARCIA
S te ihatsz, míg kint a nép dühöng, átkokat bocsájtva feléd?
COMMODUS
Dühöngjék! A brit ebek kezdék a lázadást, de elhalnak hangjaik a csarnokokon, míg hozzám beérnek. (Lucilla jő.) Kedves, Lucillám, ugyebár szeretsz? Sajnálsz, hogy megsebesíteték?
LUCILLA
S te kérdezheted ezt? Midőn tudod, hogy éltem benned él!
COMMODUS
Úgy? Hiszem, igen, hiszem, Lucilla! És hinni van okom. De mit sápulsz el így? Mi bajod?
LUCILLA
Búsít, hogy szeretetemen bár egy percig is kétkedel. Lenne csak alkalmam, bebizonyítani azt?
COMMODUS
Lesz. Tán ma még lesz alkalmad, édesem. Nem kétlem a tündöklő sikert. De ne többet erről. - Marciám, önts többet, el kell hajtanom emlékimet. Oly komoly álmaim és ötletim vannak hosszú éjeken. Perennis, mit jelent ez? Azt álmodám, hogy koronám nagyra nőlt, mint egy világ, én pedig gyönge ember maradtam, és súlya elnyomott, segélyt kiálttam, körülnéztem s láttam, hogy a barátimnak vélt alakok csak ennen árnyaim valának, melyek napommal elenyésztek. S oly sötéten mosolyga rám atyám vérszelleme, és én felébredék. Oly komolyan, oly reszketve. - Bort!
PERENNIS
Álom, dőre agyrém, boldog leszesz, uram.
COMMODUS
Azt tartod? És te, Marciám?
MARCIA
Ez álom egy nagy fejedelmet jelent, kit elkábít az őt környező fény s kit agyonnyom koronája súlya, ha nem Hercules -
COMMODUS
Mától Herculesnek nevez ki mindki, ha nem pártütő!
MIND
Éljen Hercules, az Isten! (Fadilla berohan.)
ARRIUS
Hah, s ti még vigadtok? Átkozott mámor és dőre fény között, míg kint felétek üvölt a nép áldása! Lakomátok zenéjével akarjátok-e elölni azt? Fel, Commodus, ébredjen jobb részed! Hajtsd el ez álnok barátokat! Térj meg! S az árva nép újra atyának fogad. Most tenni kell, férfiak; kik osztják meg velünk a vészt? (E szókra mind hátravonulnak, kivéve Arriust és Claudiust, Marcia az asztalnál marad.) Phuj, háromszoros szégyen fejetekre, rút ebek, még gyomrotokban Commodus bora, még ajkatokon a néki kiáltott éljen, vállatokon a tőle nyert palást, s így elhagyjátok őt, átkozott pártütők! Így elveszénk.
COMMODUS
Fadilla, az istenekre, ne mondjad ezt, halálomat kívánja hát a nép? Szörnyű! Én meghalok, meghalok és nincsen segéd. Én rossz valék, igen rossz, nem hittem az Isten és emberekbe. Bánom mindezt, megjavulok, megjavulok, csak most ez egyszer mentsetek meg istenim! Lucilla! Perennis! Ti vezettetek mindezekre, segítsetek! - El, el, szemem elől, mondom, nem láthatlak, csúf ördögök. (Az udvaroncokat karddal kergeti.) Perennis! Lucilla! Adj tanácsot! Az istenekre el ne hagyjatok! Halljátok a népet? Jő már! Megöl, én meghalok, - segély! segély!
PERENNIS
Ha! ha! ha! Vessz, átkozott, napod hanyatlik és enyém derül.
ARRIUS
Föl, császárom. Javulásod új erőt önt belénk.
CLAUDIUS
Mi a sírig érted harcolunk.
PERENNIS
Mind késő már ez, ti mind elvesztetek. (Az ablakon ki.) Hallunk, Róma! És az ajtó fölnyilik előtted. Vigyétek! Öljétek le az áruló császárt, mi kezetekbe adjuk őt. (Az ajtó felé megy többekkel.)
LUCILLA
Kövesd, Commodus, Perennis tanácsát első zendüléskor, és mind megmenekvénk!
COMMODUS (Perennist leszúrva)
Akaratunk eszközét küldjük a pokolba, és a nép megelégszik, úgy-e? Ha, ha, ha! Magadra mondtad az ítéletet. Vessétek le tetemét a népnek. (Megtörténik, a nép lecsendesül.) Éhes farkasok, itt lakjatok jól!
ARRIUS
Lecsendesült a vész, az ég veled! És újra jönnöm már ne kelljen!
COMMODUS
Maradj, Fadilla! Lásd, én neked oly sokkal tartozom. És ti, ebek, gaz kölykök! Semmire való fattyak! El szemem elől, el, mondom, vagy egymás után mind megfojtalak, s kiteszlek mutatványul az emberiség dacára, hogy emberek valátok. (Mind elsietnek.)
LUCILLA
Most ketten leszünk, Commodus, kik a gondos anyaként szeretve őrzeni fogunk!
COMMODUS
Ketten, Lucilla? Ketten! S ezért sápult el arcod? Héj, őrök, őrök, be a vádlottakkal. Hah, átkozott, sima vipera, tagadd tettedet; hisz gyalázatos arcod nem pirul! (Maternus, őrség; Lucilla egy székre dül.)
ELSŐ ŐR
Az egyik gyilkos szörnyű fájdalmak között kiadta lelkét, megmérgezés jeleit adá, és végszava Lucillát átkozá.
COMMODUS
Elég! Akkor akartalak eltiporni, kígyó, midőn legjobban hízelegsz. El véle a halálra. Néki veszni kell.
LUCILLA
Ah istenek, ha vagytok az egekben! Könyörület, csak ezt ne, óh, csak ezt ne! Meghalni és enyészni, örökre elenyészni, iszonyú! Átok reátok, pestis szálljon kebletekbe. (Elhurcoltatik.) Férjem a bűnös, ő beszélt rá!
COMMODUS
El, el, férjével is! A férj egyet érte nejével, el, mondom, a felségsértő díja halál! És borzadjon Róma, ha fohászira a néma sír felel.
CLAUDIUS
Ártatlanul! De bátran várom a halált. Hazám, én osztom sírodat; dicső e nagy temetkezés. Marciám, el, el nyakam közül. Szebb viszontlátna, hol porba hull a zsarnok ékszere, a por s te, győzelembe dicsőülni fogsz. Marciám - az istenek veled! (Elvitetik.)
MARCIA
Bátyám, követlek nemsokára, szívem keservén megtörik. Commodus, a testvér is tudott ám a cselszövényről, vitess tömlöcbe, ölj meg engem is.
COMMODUS
Te maradsz, önts bort, szép Marciám!
MARCIA
Hah! Hát már annyi könyörület sincs szívedbe, hogy egy kegyes halálcsapást adj törött szívemre? Halált, kárhozatot szívj magadba, és mindazon átkokat, melyeket kiszórtál gyermekid között e borból, fejdelem!
COMMODUS
Szépséged nől haragodban, még így nem láttalak!
MARCIA
Alávaló! Hogy szépnek kelle lennem! (El.)
ARRIUS
Látom, hogy itt felesleges vagyok! Nincs semmim hátra, mint könnyezni a vészek napjain. (El.)
ARRIUS
Commodus! Engedj néhány szót szólanom, s ez végszavam lesz. Te gyönge vagy a pillanat benyomásának ellenállni. Te nem vagy oly rossz, mint tetteid, de nem látod azon kör cudarságát, mely vezet; nem látjuk a léget, melyet beszívunk, de látja az, ki távol áll. Tudom én, hogy ők kegyetlenségidet rideg jogszeretetnek, pazarlásidat bőkezűségnek, büszkeségedet nemes önérzetnek nevezik. Óh, hol is lenne bűn, melyre nem lehetne némi erénymázat kenni? Hajlékony vala szíved, és ők avval egy hon szent reményét a vétek posványába ölék, hegy ők húzhassák a hasznot; míg a gyalázat rajtad marad. És a haza java néhány semmire való játszó labdája lőn. Ezt kötelességem volt mondani, e szent kötelességet az istenek adák, mely rajtad, te gyáva kényúr, megtörik! De én ezért túl nem számolok.
COMMODUS
Hah! Ne tovább, cudar. Elmúltak az idők, hol mesterem valál! El a lázadóval! Fogjátok be száját, el, el! (Arrius elcipeltetik.)
MATERNUS
Meddig várjam még, kegyes halál, ítéletedet?
COMMODUS
Vigyétek őt el. A tett bizonyos, a seb elég tanu, el, el vele!
MATERNUS
Köszönöm, hogy tovább várni nem hagysz. (El.)
COMMODUS
Be a többivel, Lucilla, Fadilla, Arrius, Claudius, mind elhagytatok, kisújtva állok, dühöngve önmagamban, ha már kiirtám ősi fészkemet. De jól van, megmutatom, hogy önállólag is dacolok az egész világnak. Dacolnom kell, ölnöm, vérengzenem, hogy holtommal ne enyésszen el nevem is, mely egyetlen szerető kebelbe nem fog visszhangra találni. Vérrel kell öntöznöm sírvirágimat, melyeket nem éleszt egyetlen könny se. Én semmivel se tartozom a világnak, minden mosolyt, minden ölelést megfizetek, s a vásárlott leány-szerelem oly hideg, oly kéj nélküli. S hát én szeressem a világot, mely utál és én szeressek, ha mindki gyűlöl? Nem, nékem átkozott sorsom dühöngni és végre enyészni.
CLEANDER (belépve)
Bocsáss meg, Isten, Hercules! Hogy egy por mer színed elé lépni. De nagy felfedezendő titkaim vannak, melyektől egy hon java függ.
COMMODUS
Beszélj!
CLEANDER
Pertinax, felséges úr, kinek rabszolgája vagyok, több társival élted ellen összeesküdött, nékem hallgatnom kellett volna. Ah, de fejdelmem és hazám javát, uramnál többre becsültem. Elvégezém.
COMMODUS
Szolga, ha nem beszélsz valót!
CLEANDER
Úgy örökre verjenek meg Róma isteni, jutalmam uramtól most úgyis a halál lesz, de ám legyen, a te javadért, nagy császár, ezt is elszenvedem.
COMMODUS
Összeesküvének ők is tehát, jó! Esküdjetek csak mind! Egész világ esküdjön, én kacaglak! (Zaj.) Mi ez? Consult kívántok! Ám legyen, Cleander a pór lett consul. - Most, őrök el, Pertinaxot kötözve hozzátok elémbe, esküdjön össze akkor és csörgesse láncait, míg én trónomról lenézek és kacagom, ha ha! - Menj, Cleander, egy szót se többet, később jőj újra. (Cleander el, Condianus, Virginia, őrség jő.)
CONDIANUS
Azt merték uram, hazudni bérszolgáid, hogy parancsodra tépetének ki a békés polgárok fészkeikből. De én azt nem hivém, s amint látom, meg is büntetéd már a vakmerő rablót, Perennist.
COMMODUS
Igen, igen, de hogyan mertél kardot vonni te is embereim ellen, ez büntetést érdemel! - S te szép Virginia, mert így kezemre játsza sorsom, nálam maradsz. Hisz mi már ismerjük egymást, ne oly visszatartólag, kedvesem.
CONDIANUS
Nem, császár, ő nálad nem marad! Az istenekre, e szégyenfoltot magán nem szenvedi Quintiliána! Vagy ennyi történhetik már, nagy istenek! És ti nem sújtjátok e világra villámjaitokat!
COMMODUS
S ha mégis történnék? Ha a jog az erősbhöz hajlana?
CONDIANUS
Akkor átkom felijesztené népedet álmából, és addig ordítanék, míg dermedve lerázná vállaidról trónod súlyát.
COMMODUS
S ha átkod puszta falak közt halna el, és nem hallaná azt, csak a sziszegő kígyó és a lapos béka? Mit akkor?
CONDIANUS
Akkor szívedbe ébredne fel egy szózat, halálos ágyadon, mely poklot gyújtana kebled éjjelén, s ha akkor magadra hagynálak, véres bosszúm be lenne telve.
COMMODUS
Fölségesen beszélsz. És te, szelíd, kis gerlicém, te sírsz? Haragszol, hogy imádlak? Haragszik-e a nap, ha ezernyi virág tőle nyer életet? - Vagy nem ismérsz?
VIRGINIA
Átkom reád, áruló! Óh, ismérlek! Adták volna az istenek, hogy nem ismertelek volna. - Házunkba csúsztál, s az elhagyott bajnokon könyörültek szíveink, te édes szavakkal akarád a gyönge hölgyeket elkábítani, kik nem ismerve a külvilág álnok fényű örvényeit, mindenik szívben önérzetiket keresék, kiknek érzetek nyitva állt, gyanútlanul mindkinek, mert a rózsabokor alatt nem tudák a kígyót tenyészni. - S mindezért lerontva Laresink oltárait, melyeket együtt libáltunk isteninknek, kivonsz boldog családi körünkből. Óh, szégyeneld magad, nagy császár! Alattvaló asszonyiddal viselsz háborút, míg hazád ellenségi békén nyugosznak!
COMMODUS
Hah, vakmerő! Vigyétek őt a legmélyebb tömlöcbe, honnan a könyörülő zefir se viszi sóhajit a külvilág felé! El, el vele! (Marcia belép.)
MARCIA
Mi ez újra? Jer, jó leányka! Jőj keblemhez, innen csak a halál ragadjon el. Istenimre, Commodus! Ne merd őt bántani! Szégyeneld magad, még nem elég hullt-e áldozatul lábaidnál? Ne remegj, leányka, én védelek!
CONDIANUS
Óh, Virginiám! Így meghalnom kétszeres halál! Én kész vagyok arra - nékem élnem vagy halnom egy! De te! De te! Védetlen galamb a sas körmei között!
VIRGINIA
Óh, bátya, én erős vagyok! Találtam a fergetegben is egy szívet, mely osztja sorsomat. És adott a természet a gyönge hölgynek is fegyvereket, erőt, védeni magát. Elorzhatja mindeninket a durva erőszak, és még akkor is megmarad egyetlen hű barátunk, a nyugtadó halál.

NEGYEDIK FELVONÁS
ISTENÍTÉLET

ELSŐ JELENET

(Cirkusz, gladiátorok).

ELSŐ GLADIÁTOR
Szép volt nézni, társ, midőn Claudiusra rohant az éhes oroszlán, hogy felállt hajaszála annak, ki látta, nyugodtan várta Claudius s kitépte nyelvét a porba dobva a szörnynek, hogy felhabzott a föld.
MÁSODIK GLADIÁTOR
S a nép nem volt megelégedve, kérte halálát?
ELSŐ GLADIÁTOR
A nép néma volt s aggódva Commodusra mereszté szemeit.
MÁSODIK GLADIÁTOR
És Commodus?
ELSŐ GLADIÁTOR
Halált inte - és morgott a nép; már pedig ez ritka, hogy a nép morogjon, ha mulatságára legjobb barátjának kéne veszni bár. Egy tigrist eresztének reája. S a tigris nem bír az oroszlán nagy lelkével, az oldalról vérez, nem elől támad meg.
ELSŐ GLADIÁTOR
És ennek körmei között kiadta nagy lelkét a jó Claudius, még halva is fogai közt tartva erősen a szörnynek lábát, hogy az nehezen tudta lerázni magáról.
MÁSODIK GLADIÁTOR
És Commodus?
ELSŐ GLADIÁTOR
Kacagott. - Ma újra ő fog vívni.
HARMADIK GLADIÁTOR
Valjon kit néz ki áldozatjául? Mert ellenének ólomfegyvert ád védeni magát. Gyakran ólomfegyvert ád a bűnös ellenének, ha hatalmas, és győzelme mégis győzelem. Így tesznek a népekkel is, ólomfegyvert adnak kezekbe.
MÁSODIK GLADIÁTOR
Jószívűségből adja, hogy annál bizonyosabban részesítse kegyes döfésében.
HARMADIK GLADIÁTOR
És mikor a két Condianusnak csapatott le feje -
ELSŐ GLADIÁTOR
Az a tömlöcbe történt, nem merte világoson tétetni ezt a császár, mert félt, hogy meg találná látni, tette mily rút.
MÁSODIK GLADIÁTOR
A nép szerette őket, azt félte ő.
HARMADIK GLADIÁTOR
Már 734-szer vívott Commodus, mint secutor, s az elvérzett retiator ólomfegyverével háladatból csókolta a lába porát, midőn szíve vére folyt.
ELSŐ GLADIÁTOR
Minden retiariusnak különös kegyelem, ha egy császár keze alatt esik el.
MÁSODIK GLADIÁTOR
Dicső kegyelem egy fejedelemtől, de nem igen vágyom reája.
HARMADIK GLADIÁTOR
S emlékeire mégis mindenütt Herculest irat, úgy nevezteti magát.
MÁSODIK GLADIÁTOR
Azt teheti, ő a császár. Ki mond ellen neki, ki nem akarja megzavartatni a fő s nyak egyezését.
ELSŐ GLADIÁTOR
Igaz, hisz ő őre az igazságnak s így nincs alatta.
MÁSODIK GLADIÁTOR
Néki ólomfegyverű ellent is legyőzni rény, - mert ő a császár!! (Lucius jő.)
LUCIUS
Emberek, emberek! - Ha emberek vagytok!
ELSŐ GLADIÁTOR
Miféle jómadár ez? Ugyan furcsán néz ki.
LUCIUS
Commodus vívni fog, hej, igen vagy igen? - Feleljetek hát és kérlek benneteket, ha van bennetek emberi érzet - vegyetek be társnak. Én Commodussal vívni akarok - nékem véle kell vívnom, emberek! Lássátok, könyörüljetek rajtam, szegényen - én nem kívánok semmi díjt, díjam a tiétek legyen. - Csak egyszer vívnom hagyjatok.
MÁSODIK GLADIÁTOR
Te nékem nem tetszel, ember. Te jobban kitalálnád őt kérdezni, mint néki felelni kedve van reá. Te nem vívhatsz vele.
LUCIUS
Ah, emberek, lássátok, én kerestem könyörületet a fény termekben, hatalmas urak között. Mindenütt kitaszítának, mint az ebet. Kilöktek, én könyörületet sehol sem lelek. Most a gladiátorok közé jöttem, keresni embert, - és embert itt sem lelek.
ELSŐ GLADIÁTOR
Szegény, én szánom őt. Hagyjuk vívni, mit tehet ólomfegyverével?
LUCIUS
Én vívni fogok. Óh, üdv, óh, élemény, óh! De hát már ily alacsony alakba költözött a rény? Igen, emlékezem, midőn még Luciusnak hívtak, és atyám a rény volt, és anyám is az vala és mutaták magukat az embereknek, felkiáltottak azok, le a fényruhával, kolduskabátot nyakatokra, rény - és a vétek kacagott trónján, és én, én nem tudom, mit tevék. Csak azt tudom, hogy leestem az égből, és egy nehéz szirten, melyt az emberiség szívének nevezett az ördög, betörtem fejemet, - azólta szüntelen fáj, jó emberek nekem!! (Kürt.)
ELSŐ GLADIÁTOR
Csitt, jő a nép. Helyre, helyre mind. (Eltávoznak, Lucius félre a sorompók mellé áll, a nép elfoglalja helyét, Pertinax jő.)
PERTINAX
El kelle tagadnom elmém világát, el azt, mi az embert emberré teszi, - nyomor éltem feltartásáért. Eltitkolám éltem tüzét, melyet az ég gyújta elménkbe. Óh, Commodus, te hoztál ennyire. Egy éltet vásároltam meg avval, egy nyomor éltet, mi éltünknek egyetlen célja csak. De ne legyen hasztalan ily áron kiváltva életem, meg kell mutatnom, hogy megérdemlé éltem, hogy élet legyen. De föl álarcommal, rejtezz el az undok arc megett emberi érzet, hogy ember ne lássa létedet. - Nem vagyok magam. Jó napot, te felfordított villa, mit jársz itt, hol nincsen sült számodra az emberek között?
LUCIUS
Hogy érted azt? Ha marhahúst akarnék felszúrni, nem kellene messze mennem! De hát, te jóllakott Filozófus, te világ csudája, te szélzsák, ki úgy adod vissza a kínt, mint füledbe fuják, mit keressz itt e sok ember között, hol oly büdösen párolg a pestis. Megsárgul a levél, mert egy ember a másikában ellenségét látja csak, és féli, keblére öntni érzeteit, mert minden kebel oly szélzsák, mint te.
PERTINAX
Ah, itt egy esztelenre lelék. Óh, ég, vedd nekem is így elmémet, hogy ne fogjam fel kínom egészét, és én boldog vagyok. De, barátom, hogy hínak tégedet? Mi bú ért, óh, szegény fiú, mely ily hatalommal nyomja le kebledet?
LUCIUS (félre)
Szegény esztelen, menekednem kell tőle. - Barátod vagyok, mondod? Csalódol, én ellenséged vagyok, igen, ellenséged, te vén Filozófus, te eb, te ember. Engem igen megcsaltak az emberek, s oly sima képek volt! De te vagy az, ki azt hitetéd el az emberekkel, hogy a fájdalom nem fájdalom, hogy a rossz s a jó egy, ki érzéketlenné teszed véghetetlenségeiddel a véges nyomor iránt társaimat; ösmerlek, hydra, s te tudatlan eb vagy, nem ismered kínomat, mely oly végetlen, mint a semmiség, ha-ha, ha! (Kürt, Commodus, Marcia, Cleander megjelen a nézőhelyen, a nép zajg. Lucius Marciára mutat.) Nézd, nézd, látod azon égi nemtőt? Ne higgy neki, démon van benne, vigyázz, ne nézz oda, öl tekintete. Én is egykor ránéztem és nézte kiégeté agyamat. Jó reggelt, szép Marciám. Te Jupiter Iphigéniája vagy?
MARCIA
Ah, ne törj szív meg! E próba oly nehéz. S oly lassan halad az idő, mely nemezis rejti éjjelébe.
(Maternus és Virginia kihozatnak, egy-egy oltárhoz kötözve. Julia jön.)
COMMODUS
Mit mondasz, Marcia?
MARCIA
Fölséges úr, - többé már ki nem állhatom. Ah, kérlek, szégyeneld magad egy nő előtt s bocsáss meg Virginiának. Ládd, ne legyen ő türelmesb, mint te engedő és ne féld, hogy az emberek gyávának fognak mondani. Óh, nem, ők feledni fogják e tettedbe sötét vétkidet. Commodus! Szeretni foglak, becsülni foglak, bátyámnak, kedvesemnek gyilkosát. De szörny! Így hogy nézhetek reád, hogy ölelhetsz nővérrel mocskolt kezeddel? Gyáva vérszopó.
COMMODUS
Badar beszéd. Tudod, hogy szeretlek, visszaélsz vele. A dologhoz csak.
JULIA
S te, Virginiám, oly néma vagy, nyugodt elszánás egész léteden, megszégyeníted gyászoló anyádat, ki majd kisírja élte csillagit. Azt hittem, hogy elég erős leszek. Én gyenge hölgy, magamban oly sokat bízék! És ím, lesújtva, szótlan állok itt. Ah leányom, te nálam boldogabb vagy.
LUCIUS
Nézd, nézd, te bőrzsák. Ezt szép lesz nézni, mint fogja mutatni Commodus jogát, oly okokkal, minőkre senki sem felel.
PERTINAX
Szegény, jó fiam. Így kell-e látnom őt, a kajánság áldozatát! Commodus, könyörülj, ő oly ártatlan, oly jó, mint a felkelő napsugár.
LUCIUS
Mint a felkelő napsugár? Úgy nem oly igen ártatlan, minden szépnek ablakán benéz.
MATERNUS
Hah, bátyám, te ott nézed öcséd halálküzdését, ott nézed, mint az ugráló banka csevegve díszedet, míg a nyílsebezte sas kibocsájtja lelkét az égbe, s homályos tekintete rajta megtörik! Csak vigyázz, bátyám, hogy végkínja le ne csapjon tégedet. Nem azért szidlak, hogy éltem elvevéd, hogy beárulál, fekete színekkel festve a zsarnoknak, hogy atyámnak fia helyett egy rémet festél, és atyám keservbe eltaszíta. Óh, nem ezért, ezért mind felel önérzetem, és bosszulóim álmaid. De atyám éltét kérem tőled, és szóm az egekre hat, melyen az atyavér piroslik reád.
PERTINAX
Óh, jó fiú. Van-e oly végtelen kegy az egekben, mely megbocsátja ezt nekem? Én magamnak megbocsájtni nem tudom.
COMMODUS
Ne ügyelj, Cleander, a nyomorú rab ugatására. Elrepül, bár utolsó lehelte is méreg.
MARCIA
Commodus, az istenekre, mentsd meg Virginiát.
COMMODUS
Hallgass, te nő vagy, nem értesz ehhez. Mesterséged a csók, semmi több.
MARCIA
Hah, iszonyú! Úgy hát az ég legyen segélyetek. De büntetlenül ne folyjon ennyi vér.
LUCIUS
Látod, látod, mint beszél a nemtő. Ah, jaj, a kígyó nyelve oly sima, és oly tündöklő színbe, ha napon van.
MATERNUS
Commodus, még soká késsz adni a halál jelét? Hosszabbítni kívánod kínomat? Vigyázz magadra, császár, hogy kínunkkal ne toldd magadét! Törvényt alkotsz és a törvény szolgája te vagy. Óh, mi boldog lenne az elnyomott törvényid nélkül, mert egyesülve védhetné jogát; letaszíthatna, eltiporhatna téged, szörnyeteg. De parancsolja a törvény, és alá kell vetni magát. Mert a törvény te vagy.
COMMODUS
Hallgass, rabszolga, készülj inkább a halálra!
MATERNUS
Készülhetek-e jobban arra, mint ha még a poklot átkozom fejedre végszavakkal. Nyomhatod a népet, cudar, elölheted benne azt, mi teszi a népet azzá, ami, de nyomásod sikere ellen nyomás lesz és borzasztó leend a bosszuló felkelő sugár. Ah Virginiám, csak érted öldököl a kín, érted kívánnék élni, és üvöltni vétkét akkor fülébe, midőn sötét lesz, és a fény többé el nem födi rémalakját. Hah, Virginiám, nékünk halni kell, és vérünk összekeveredve esd bosszúért, bosszúért, bosszúért!
MARCIA
Commodus, hogy tetszik ez? Az istenekre, bocsáss meg Virginiának! Commodus, légy emberi!
LUCIUS
Szép tréfa! Ha, ha, ha! E világon mindég egynek keserve mulattatja társait.
PERTINAX
Hah, e szegénynek kiége mindet érzete, s akkor kacaghat, midőn könnyezne a szirt.
LUCIUS
Mit beszélsz te, filozófus? Hej, látszik, hogy gyomrod tele. Hát nem tudod, hegy vígnak tartja az a világot, ki boldog, szomorúnak az, ki boldogtalan? S mivel az mondja, hogy nem víg, ez hogy nem komoly, tehát semminő és mi semmik vagyunk, semmik, semmik. Ha, ha, semmi no, istenek veled!
VIRGINIA
Álmodom, de nem. Minden való. Isten veled, te egykor szép, oly szép, dicső világ. Marcia, látom, könnyezel. Ne tedd, ismerem jó szívedet és ez nekem elég. - Commodus! Köszönöm néked, jó Hilár, hogy így megjutalmazod vendégszeretetünket, visszaadva nékem azon hazát, hol újra zavaratlanul bírandom mindenem, mit szerelék. - De ah, nem, anyám még itt kesereg e világon, még néki nem telt meg keserve mérője.
JULIA
Gyermekem, ah ég, jó gyermekem, többé már ezt ki nem állhatom. (Pertinax karjai közé hull.)
VIRGINIA
Anyám! Isten, - és én meghalok, ki sem leszen szeretni már, anyám! Ő árva lész, mert én meghalok. Ah, Commodus, nézd, én könyörgöm éltemért, mert anyám is él.
MARCIA
Commodus, utolszor kérlek, bocsáss meg nekik.
COMMODUS
Rajta, a vadakat reájuk!!
JULIA (eszmélve)
Mi ez? El, el tőlem, gyilkosok! Hol van leányom? Ég, add meg őt nekem! Leányomat, Jupiter, ha, ha, ha! Üvöltsetek szelek! - El, el tőlem, mert mondom, megfojtalak! Erősnek véltem szívemet, dacolni egy fergetegnek, mely kimozdítja a földnek sarkait. De poklot nem reméltem én. - Hol a császár? Őtet ide nekem, hogy fojtsa meg őt a gyermekét vesztett anya!
COMMODUS
Vigyétek el, vigyétek át hamar, megbódult. (A nép zajong, Julia elvitetik.) Hah, én nekem szól, és szívem feldobog, de nem győz, nem győz le ez! Ha, ha! Dologhoz hamar!
VIRGINIA
Anyám, drága jó anyám! S te, Commodus, szerelemre akarsz kényszeríteni, te gyilkosom, véghetlen a szerelem, mint az Isten, és az Istenszerelem; a szerelem e világnak lelkén a pánt, mely összetartja e világ hatalmait, a szerelem az, mely minden sugárban, minden életben felénk mosolyg, s mely fáklya vészben, csillag a tévedt hajónak, mely mindenható és hatalmán minden meghajol, isteni származásunk szikrája és reményünk a jövő sötétében. - De erre akarsz-e kényszeríteni, te por, te semmi! Óh, hatalmad a gyönge hölgyön megtörik, ő halni megy, s a bárd alatt csak tégedet nevet.
COMMODUS
Szörnyű, utolszor mondom, gaz ki kérni mer.
MATERNUS
Hah, Virginia! Commodus! Istenek, nincs erőm! Nekem halni kell, kell látnom élve halni éltemet. Óh, segélj ég! Kő, szirt, emberi érzet, segélyt nekem. (Jőnek a lictorok, Lucius beugrik.)
LUCIUS
Már sokra megy a tréfa! El, zsoldosok, átkozott kutyák, vadak után, itt egy emberélet vagyon. Nesze, szabadság, semmi több, élj vele. Itt egy varázsbot, mely alatt a világ nyög, mely jogot hoz, siess! Ha, ha! Örülsz a semminek? (Maternust és Virginiát leoldja, kardot adva neki, a nép zajg, felugranak a lictorok. Commodus bámul, Marcia tapsol, Maternus Virginiát felfogva elrohan víva.)
COMMODUS
Hah, átkozott eset; ez rajtam történe. Utána, emberek! S annyi arany a díj, mennyit nyom feje, s e vakmerőt daraboljátok fel. Még se teljesült parancsom! Gazok, pártütő, ki nem vág!!!
LUCIUS
Mit bámultok rám? Éhes kutyák, ne faljatok fel! Fattyuk, én az állatok királya vagyok. (Marciára mutat.) S ez itt a bőregér, mely kijátsza!!!! No, s még késtek, nem halljátok-e, hogy Commodus mondta: Dörög az ég s a vak villáminak sújtni kell.
MARCIA
Commodus, vedd vissza parancsodat, egy őrültön csak nem veszesz bosszút! Emberek, hagyjátok őt, hisz őrült!
LUCIUS
Juhij, a démon is kezd érzni. A vízből láng buzog fel. A kő sír könnyeket, s ti emberek nem érzitek, elvesz a világ, elvesz a világ. Mondtam már régen azt néktek, és nem hivétek, hogy üdvöm elveszett. (Egy koporsót hoznak be, benne Arriust.) Itt is hoznak néki tál étket, a halálnak fényes asztalára, férgek örüljetek, ha hízott hassal megy hozzátok, ne bánjátok, ha koldult is itt. Jobb, mint a lelkiisméret mardolásitól kiszáradt zsarnok, mert az itt vagy ott koldulni fog kegyelmet tőletek.
ELSŐ GLADIÁTOR
Fölséges úr, tömlöcébe mentünk Arriusnak, mint parancsolád, megfojtni őt, ő felemelte láncterhelt kezeit és nehéz bilincsivel beverte fejét. Végszava volt: Mondjátok meg Commodusnak, hogy láncival egyszersmind a módot is kezembe adá, azoktól menekedni. Utolsó lehelte pedig ez volt: Róma, véled sírba szállok! S egy mosollyal más létre költözött. (Nép morog.)
COMMODUS
Kikerülte igazságos bosszúmat, de nem egészen.
LUCIUS (rádől)
Atyám, ah, te drága jó atyám! Igen, atyám valál. És mostan semmi, semmi, semmi e világon. Te szerettél engemet, atyám, és most oly hideg e szív, nincs abban élet, nincs fiad s Róma emléke benne. Minden, minden kiége már. S ti nézhetitek, emberek, nézhetitek, hogy atyátok, pártfogótok, íly nyomorún veszett el láncba, és láncai még hideg tetemét nyomják, nincs azokban élet, hogy felemelhesse azokat ellened, te zsarnok, te semmirevaló, és mégis bilincsbe! Óh, ég, szakadj le, föld, meny, pokol, Isten, démon, kígyó, mind, mind vesszetek, és tegyetek egy borzasztó kegyet. Te erényes hölgy, légy kerítő, légy semmirevaló, oszd csókjaidat bérért.
MARCIA
Ah, Isten! Mi nehéz ítéleted.
LUCIUS
Te honfi, add el hazádat. Te gyermek, öld meg atyádat, hogy örökölhess!
CLEANDER
Ismét! Ez iszonyat! Sehol sem menekedhetem!
LUCIUS
Mind, mind, mind, öljétek egymást, emberek! A barmok élnek csak békében, mind, mind, mind! Mert nincs semmi, semmi jutalom, Istenbüntetés. - Ah jó atyám, te meghaltál fiaddal, és nincs, ki megbosszulja őket. Kő az ember, melyről fájdalmad visszapattan, kétszer esve magadba. (Fölemeli atyját körülmutatva.) Nézzétek, emberek, ezüst fürtjei véresek. Mi szép, jó atyám volt, és ő elveszett. Ő szerete benneteket, ő értetek veszett el, és ti egy csepp vért érte nem sírtok. Utánam! Az égbe rontunk, kizsaroljuk őt, utánam! (Elrohan, ezalatt a nép fellázadt, nagy zavar, Commodus elfut már a beszéd alatt, mind el.)

MÁSODIK JELENET

(Commodus terme előtt, a nép legnagyobb zavarban van. 
Pertinax elől fel s alá jár, Lucius komolyan jön s némán egy kőre ül, 
olykor egyes nevetéseket, vagy Marciát, vagy Atyám, kedves jó atyám-at ejtve ki, 
Maternust a légbe emelve örömkiáltások közt hozzák.)
NÉP
Arriust nekünk! A két Quintilián életét! Zsarnok! Claudius vére rád kiált! Gyermekinket! Testvérünket! Anyánkat nekünk! Átkozott zsarnok! Lement már élted napja, veszve vagy! Most számon kérünk!
MATERNUS
Polgárok! Ha félbe hagyjuk munkánkat, mind elveszénk! (Nagyobb zaj.)
PERTINAX
Kinyíltak a sírok, a holtak szólanak, és akkor félj, Commodus! Ha hátra nézni félsz. Fiam szól, dicső és megvetett fiam; elébe lépni atyja szégyenel. Isten veled, fiam, az ég megáldja minden léptedet. (El. Commodus megjelen az ablakon.)
NÉP
Vessetek követ reá! Le az ebbel! Nem kell nekünk császár! Már nem szükséges a helyettes, megért a nép eléggé.
MATERNUS
Halljuk őt is! Az ellenfelet is ki kell hallgatni a bírónak; és bíró itt a nép. Csend. Halljuk őt.
NÉP
Védd magad, eb! Le vele, halljuk őt!
COMMODUS
Vétkezék, elismerem.
NÉP
Halj tehát!
COMMODUS
Vétkezék, de szívem nem volt elromolva. Én akartam boldogítni Rómát, csak módját nem tudám. Kezetekbe adom azt, ki mindezekre vitt, büntessétek meg azt, és én igérem az istenekre, hogy célom mátul boldogságtok leend, s minden megtérőnek kegyelmem! Maternus, néked is, minden híveiddel. (Cleander kitaszíttatik, a nép körülveszi és kínozza.)
NÉP
Éljen Commodus! Éljen a császár, vesszen az áruló!
MATERNUS
El, polgárok! Ne kínozzátok őt, ne mondják, hogy vak marhaként a düh vezérle bosszúnkban. Vezérünk az ész legyen és isteni szava.
NÉP
Néked adjuk őt át, Maternus, ítéld el őt, bosszulj meg benne minket is, igen, igen, ítéld el őt.
MATERNUS
Ah, ő testvérem, álnok, gonosz árulója egy szent hazának, és mégis testvérem, én őt így el nem ítélhetem. - De mint honfi, miért ne? Miért? A testvér is siket lehet a honfi bíró előtt. Cleander, elő!
CLEANDER
Bátyám, tudom, bosszúd véres lesz, igaz lesz bosszúd. Én is szenvedni láttalak, és nem segítettelek. De, bátyám, gondold meg, ah, testvérem, könyörülj, kérlek, istenidre!
MATERNUS
Istenim a rény, a jog; a bíró siket, mint a bérc, nem hallja az Maternust is.
CLEANDER
Ah istenek, hol leljek hát könyörületet, ha testvérem halni hágy? Hát még a többi emberek!
MATERNUS
Keress szívedben könyörületet, nyomorú eszköz, ki már azonnal személy, ember lenni megszűnél. Védséged -
CLEANDER
Védségem, óh, védségem, csak a testvéri szű. Bátyám, - könyörülj, könyörülj rajtam. Ah, ezt ki nem állom, oly rémes a setét, és én meghaljak, hah! Még magammal számot sem veték. Borzadok, bátyám, könyörület, légy nemes!
MATERNUS
Most mondtad ki ítéleted! Könyörület a honnal nemes. Feláldozva véremet a közügyért, néked halnod kell.
CLEANDER
Lehet tehát? Én meghalok! Reményim, éltem, minden! Átok reátok! Átok, átok! (Sok döfések alatt elesik.)
LUCIUS
Nézz le, jog istene, itt testvér ölte le a testvért, néked áldozatul, ha, ha!
MATERNUS
Nyugodj békével, testvéri kebel! Akkor szerettelek legjobban, midőn tőrömet rántottam élted rejtekébe. De, polgárok, elesett a vak szerszám, most vérzzen a zsarnok. Én feláldozám nektek testvéremet, most ti áldozzatok a honnak egy zsarnokot fel.
NÉP
Ő megjavul, ígéretét adá, felesleges lenne, ez okoza minden rosszat. Mi megelégszünk.
MIND
Éljen Commodus! (Elvonulnak.)
MATERNUS
Gyáva nép, megvetlek, átkozott! Szégyen fejedre. Te igának születél, igába görbede fejed, midőn láttad először a napvilágot; én véled többé semmit sem akarok. Elhagyva állok, híveim sehol. Óh, hogy bíztam is beléjek? A zsarnok rám vigyorog, Róma elvakult a dőre csillogáson. És Virginiám, egy életem, karjaim között esd segélyért. Bátyám, nyugosztaljanak istenim, követlek, de még addig tennem, tűrnöm kell. Te már boldog vagy a semmiben, én önérzetem sugallati között. (El.)
PERTINAX
Itt fekszik egy holttetem, egy halotti fekély; nincs élet benne, nincs egy cseppre már, és ez fiam volt.
LUCIUS
Nem igaz, kedvesem volt, reményem romja ez.
PERTINAX
Fiam volt, pártos, áruló fiam, az ég büntetése hullt reája; az istenek tudják, nem átkom által. De azon szent törvény után, melynél fogva végre győz a jó.
LUCIUS
Egy ország vére hízlalá őt, most illik, ő is hizlalja a nemes vendégeket, melyek nem adóznak senkinek, és a sánta igazságnak mégis sebes szolgái.
PERTINAX
Nem főz ki agyad többé terveket, nem szíved ezernyi cselszövényt, te oly nyugodtan szenvedsz minden viszonyt, minden igaztalanságot. És mi volt veszted oka? Az, hogy a legkisebb rész is magát tartja az egésznek, a véghatárnak. Ezt tartja a zsarnok, a bölcs, a költő, a vigadó, a pap, minden, és a társt csak mellékesnek tekinti. Hagyjatok zavaratlan helyet minden embertársaitoknak, akarjatok lenni azok, amik vagytok, s az égi béke száll szívetekre. Ne kívánjatok arra jogot, mire jogotok nincs. Minden ember a magáé, s az Isten teremtményei az istenék, nem embertárs adta élteket, nem neki van reá joga, s ha ezt követitek, az emberiség emberi leend, s a jövő századok borzalmmal nézendik vérrel festett éveinket, mert koruk szép, tiszta fény lesz, melynél az emberek embereknek ismerendik mind egymást, testvérileg. (El. Marcia jő.)
MARCIA
Lucius!
LUCIUS
Aha, halni hívsz, jó lélek, vagy sírodból ijesztni, kínozni jöttél-e fel csak? Ládd, engedd meg, ládd, már eleget kínlódtam.
MARCIA
Ah, elméje szép világa ily elsötétült! Lucius, én Marciád vagyok, nem ismérsz?
LUCIUS
Ismérlek. Egy szebb, jobb gyermekkorban ismértelek. De ez már elmúlt, most vér van csak mindenütt. Te Marciám valál, most kedvesem a halál.
MARCIA
Lucius, óh, ne taszíts el magadtól. Én szeretlek, szeretlek most is, Lucius! Mint ember embert szeretni tud, élte minden erejével. Én az erőszak áldozatja lettem, egy kemény sors áldozatja én, de van még egy élet, és abban zavartalanul örökre bírjuk egymást. Lucius, higgy nekem, szeress, és remélj a jövőben.
LUCIUS
Mit beszélsz nekem a jövő életről? Dőre por, ah, reményem a síron megtörik. Nézd, nézd, Marciám, a puszta utcákat, a halál lehelltét mindenütt, a fejérlő koponyákat vedd fel és szagold és nézd, mint zsibog és beszélj a reményről, mely síron túl vár reánk. Ez nem való nekem. Te megcsaltál, kegyetlenül, megcsaltál engemet.
MARCIA
Én szeretlek, mindég, örökké szerettelek, Lucius, higgy szavamnak, Luciusom, édes mindenem.
LUCIUS
Te tréfálsz, te meg akarsz csalni, de tudom, hogy Commodus Iphigeniája vagy.

HARMADIK JELENET

(Tömlöc, Condianus.)

CONDIANUS
Rideg falak körömbe, néma csend! S bezárva én szívem tűz érztivel, melyek a hon oltárin égtenek, s a szent hazával is veszének el. - A hon sírokban és átéltem én! Átéltem kisírni éltem csillagit, üvöltni, a hon sírja felett, csúf zsarnokának átkait. De nem veszél el, óh, hazám, érzem azt, élsz szívemben; e szűbe fentvirulsz s ha majd az elvakult ember-nem éjiből felébredend hajnalra egykoron, s bosszút kiált a felkelő nap is vérszinű sugárain, hazám, sírodra szentelend, ki érz, és érzni fog a korba mindki már, az ész lesz lámpa borzas éjeken, nem félelem, bilincs zöreje csak. S ha a rozsdás lakat lehull, csörög a lánc, s kirohan a rabnép tömlöciből, szablyát ragad, mutatja sebhelyét és fölüvölt az égi bolt felé, megrázkódik az, reátok hull, s alatta porként összezúzva ti. Remegjetek a néptől, mely szabad magába lőn, ha hajnallik, éjt varázsolni, nincsen már erő. - Él az istenek parancsuk, azt elfojtni lehet néktek ugyan a tömlöc éjivel, de elölni nincs hatalmatok. - De hátha földi életünkben mult már lételünk, s a sír enyésztve öl, ha kiragadtatunk kedveseink közül, és veszve minden remény a viszontlátra, akkor, akkor miért adám éltem, üdvöm, boldogságomat, egy dőre füstért, mely a hon? Miért áldozám magam e dőre képzetnek, mely az erény? - Igen, de hát ez oly félelmes lenne, attól nem borzadunk, hogy semmik valánk, s attól remegjünk, hogy újra semmivé leszünk? Nem érjük-e így is el a célt, mely minden földi keservtől felold? Nem érjük-e el a célt, mely mindnyájunkat egyenlővé teszen? Nem oly iszonyat nem lenni, mint vélik az emberek. S vajh, mi dőrék lennének így fényes emlékeink, ha alattok a szű enyészne! Ízlelve ez életet, hogy vesztét érzi csak. Mi dőre lenne, ha honomnak adva mindent, utam virágit, éltemet, ha sorsomat összekötve az ő ügyével együtt az enyészetbe hágnánk. Ha nem lenne az ember más, mint egy váz halál után, egy büdös csont, mely vigalmink közepette ordítná; nem lesz ez mindég így! Mely kedvesünk ölelésében nyomna csókot homlokunkra. S e földi kínjaink csak vélünk vesznének el, s az erényes ember s a borzasztó szörnyeteg egy sírba hevernének, egy plántának adva élteket, mely plánta tán később mérget öntne a rénynek üröm poharába. - Nem, ez nem lehet, mi élni fogunk, nékünk élni kell. (Maximus bejő.)
MAXIMUS
Bátyám!
CONDIANUS
Öcsém, mi hozott e szörnyű helyre, hol társaim csak a sziszegő kígyók? Vagy tán ezt is Commodus tevé, az átkozott eb, hogy nehezebben váljak el éltemtől! Csalódik, engem készen talál.
MAXIMUS
Nem, óh, ezt Marcia eszközlé ki nekem. Bátyám, én egy kéréssel jövék, és ne tagadd meg szerető öcséd végkérését. Ígérd meg!
CONDIANUS
Mi még hatalmamban áll, ez egy néhány élet-perc alatt, azt szívesen néked szentelem.
MAXIMUS
Ím, én ismeretlenül jöttem beburkolva át az őröknél. Én maradok, te menj, az istenekre! Menj, Condianus, szabadítsd meg magadat, én érted meghalok.
CONDIANUS
Ah öcsém, ezt tőled várhatám! De nem, engem mondanak bűnösnek, én halok meg. Te élj! Néked még oly kevés napod derül, már én izlelém e földi örömöket, minden keservivel. Most nékem a halál csak megváltást hoz.
MAXIMUS
Bátyám! Gondold meg, hogyha én hon lettem volna, nem tettem volna-e azt, mit te tevél? Gondolj anyánkra, Virginiára, bátyám, az istenért, siess! Hagyj meghalnom engemet!
CONDIANUS
Ah öcsém, és felteszed-e rólam, hogy tervedet elfogadom? Nem, nem, ezt rólad, ezt szerelmedről föl nem teszem. Mi élet lenne az, melyt testvérünk vérével, vásárolánk meg? Minő lenne azon nyugalom, melyet testvérünk a bárd alatt engede át nekünk? Hogy küldhetnénk imát az égbe, míg öcsénk szelleme vigyorgana reánk? Ládd, sokszor meg lehet tartni e poréltet, ha gyalázattal elhajtjuk a fegyvert.
MAXIMUS
Bátyám, hallgass meg engem! Repül az óra, és majd későn leszen.
CONDIANUS
Hát azt hiszed talán, hogy félem a halált? Óh, ne hidd! Nem ítélt-e már a születés halálra? S akkor még sem borzadánk; és most a küszöb előtt, mely választja e világot a túltól, hol ki sem tudja, mi rejtezik a homályban, most remegjek gyáva asszonyként? Condianus hajolni nem tanult.
MAXIMUS
Te egy kebellel bírsz, melybe a hon reménye van. És kerüld ki e szörnyű mord helyet, mely halált lehel. Élj boldogul, de kérlek, siess! Fuss, menj hamar!
CONDIANUS
Boldog élet! Mi ez? Mi a jó és rossz? Nincsen e közt különbség, óh, öcsém. Jó a tömlöc a becstelenséghez képest, a dísztermekhez képest rossz. Rossz a halál azoknak, kik remegnek önmagoktól, és félik a jövő borúit. Jó azoknak, kik ráunva láncok között e földi nyomorra, szellemek a magas egekbe tör. Mi nékem e tömlöc, melybe zsarnokom bezárja testemet? Lelkem szabad, s az egekbe száll. És fájnak a bilincs helyei, de kellemesek azok a bilincsek sulyokhoz képest.
MAXIMUS
Képzeld hát anyánkat, ha már magadért mit sem teszesz? Szegény anyánkat, ki kétségbe esne, ha hallaná, hogy meghaltál, a hóhérbárd alatt. Hogy állatként igába sebhedél vad tornyok alatt. Óh, megtörne szíve kínodon.
CONDIANUS
Nincs-e hatalmamban kínaimnak véget vetni? De nem, én nem remegem azokat. Én bátran elveszem, jőjön bármi is. Kétszer hal a félénk, mert nem maga a halál oly borzasztó, mint az előkészület. Én csak a halálban is egy teljesülő reményt látok s nekem kívánatos az is. Nézd, öcsém, a féreg bekötődik, elvesz féreg lenni, és dicsőn repül romjából a lepke fel. S ti siratnátok, - gyöngeség! Én erős vagyok és maradok. Isten veled! Erősítőm a drága öntudat.
MAXIMUS
Te maradsz? És én átéljelek? Nem, bátyám, én véled meghalok! (Julia bejő.)
JULIA
Óh, dicső gyermekim! Gyermekim, mondom, és ha fejeitek még véresen csókolandják egymást, ezt mondani büszke leszek.
CONDIANUS, MAXIMUS
Anyám, drága jó anyám!
JULIA
Bírtam két gyermeket, oly szép, oly jó, oly dicső gyermeket, hogy irigyelve néze az ég s világ. És én újra éltem gyermekimben, és üdvöm, reményem mindenem szemekben volt. Úgy őrztem őket, mint egy reményteli világot és karjaim között oly dicsőre nőltek. S az agg geréb nyugodtan néze sírja felé, mert helyette itt két szép virág vala.
CONDIANUS
Ne gondolj erre, jó anyám. Veszett a szép kor visszavonhatlanul. Másoknak még az sem adatott.
JULIA
Midőn legszebben virultak reményem bimbai, akkor, ah, akkor tépdelé le őket szívemről a fergeteg. Nem, midőn gyermeki keblekben még aludt a gyermekindulat, midőn még reményem csak szép álom vala, s szívem mégsem törött meg, mégsem húnyt alá a viharnak. Mert hős gyermekimre anyjok büszke lőn.
CONDIANUS
Anyám, ne szánj! Mert keserved megpuhítana.
JULIA
Nem, gyermekim, hisz én erős vagyok. De lássátok, élt egykor egy nagy ember, élt, szétszórandó a sötétet, mely e földön terjede szét s az emberek szívekbe önté az égi malasztot. Tanítá az embereket, élteket úgy élni, hogy halni emlékezzenek s úgy halni, hogy élni még reményeljenek. Tanítá dacolni erős szívvel a vésznek, és alázatosan élni a fényben. Ő taníta arra, hogy testvérek az emberek, egy atyának, egy Istennek szerette gyermeki, melyeknek úgy kell egymást szeretni, mint ti szeretitek. És mindenütt áldás követte őt a népek között, mert hite Isten vala. Még ő is a vak önkény dühe áldozatja lőn; elhunyt ő, elhunyt isteni nyelve, de közöttünk maradtak szavának magjai, melyek az örökkévalóságba növelik dicső virágjokat. - Nem áldozandnak többé az emberek embertárst isteniknek, engesztelésül; nem hiendik, hogy barmokká alacsonyulhat az ember, néhány emberekért. S halálok oly mosolygó, nyugodt lesz, mint övé volt. Én hiszem tanításait, és szívetekbe öntöm malasztját. Ez erősíte engem viharos éltem tengerén. Ez tartá fel hajómat a sülyedéstől. Gyermekim! Az egy Isten malasztja véletek! (Vizet önt fejökre és alél.)
MAXIMUS
Anyám, dicső anyám, ah, újra egy csapás!
CONDIANUS
Nagy lelked is meghajla kínodon. (Marcia, Virginia.)
VIRGINIA
Anyám, ah ég, - drága testvéreim!
CONDIANUS
Virginiám, hát minden összejön még ma, leverni férfias dacom! Ezt látni, s halni menni, vajh, mi kín!
MAXIMUS
Anyánk csendes álomba merült. Felköltsem őt?
CONDIANUS
Nyugodjék. Ébren úgyis oly kevés kelleme van. Alva legalább felejti kínjait.
MAXIMUS
És te, jó Virginiám, hogy vagy te, édesem?
VIRGINIA
Sokat, igen nagyon sokat kiálltam azóta, mióta láttalak. És tanultam utálni éltemet. Kiállhatatlan terhem lenne az, ha hordanom a jó Marcia nem segítne.
CONDIANUS
Jó leány, vedd forró hálaérzetim a tett helyett. Mást én most nem tudok.
MARCIA
Az tudja csak, hogy segítni mily kötelesség, ki maga elhagyatva vészbe kergetett.
VIRGINIA
De már én mind elfeledtem, mit szenvedék, mert körötökben itt az üdv vagyon. (Poroszlók jönnek.)
CONDIANUS
Értem jövétek? Jó, én készen állok. Anyám, Isten veled. Nyugodj békével, soká, soká nyugodj, mivel az ébredés keserv leend. Te jó, dicső anya, én szólni nem tudok, Marcia, te jó, nemes hölgy, te néked adom által mindenem, vedd itt Virginiát kezemből, őrzed őt, őrzd, mint a szelíd, tapasztalatlan kis galambot. Az ég fogja fizetni tettedet. Néked kell köszönnünk e néhány percet is, mely még egyszer hozta szívünkbe éltünk mézeit. - Virginiám, most halni menni kell. Az Isten áldja meg lépésidet. Ne sírj, dicső hazát cserélek én csak s új honban is a régi Condianus megmarad. Lesújtom itt e földi láncokat, kacagni a földnek mord zsarnokit. Minden csepp vér az ég felé röpül, pirítani hazámnak hajnalát. Vidulj, előre megy csak bátyád, drága hölgy. Utána jössz te is majd egykoron. S akkor, zavaratlanul bírjuk egymást a fénysugárokon.
JULIA (álmodva)
Jó gyermekem, hát elhágysz engemet? Kisújtva állok itt s oly elhagyott!
MAXIMUS
Még álma is mi vagyunk neki, még alva sincs nyugtod, jó anyám!
CONDIANUS
Az ég tehát ti véletek! De hisz az úgyis már tenszívetekben van. S ha azon órákat, melyeket ti elém varázsoltatok, nekem az ég kipótolandja, úgy egy üdv kevés. Virginiám, anyám, Isten veled! Honom! Fel új honba most! (Maximus Condianussal el.)
VIRGINIA
Az istenek, - lehet tehát! (Alél.)
MARCIA
Ti hős fiúk! Így halni üdv lehet.

NEGYEDIK JELENET

(Keresztény gyülekezet a földalatti boltban. Julia őrülten ott ül, 
szemei egészen majdnem kifutva. Egy ideig mély csend.)

JULIA
Elvitték, elragadták a gerlicét keblemről, elorzta azt a kánya, letéptétek a virágot bimbajában és a tar kertecske oly elhagyott, oly komoly. De jó, csak jőjenek rablói, megfojtom, megölöm őket, Istenemre! Átkozottak, jőjetek! Hogyha az ég oly magosan áll, hogy oda a por bosszúimája nem ért, itt az elkeseredett, mindenétől megfosztott anya töltse be bosszúját.
AGG
Barátim, testvérim, embertársaim, imádjátok az Istent, hogy könyrüljön az e boldogtalanon, elvevé az Úr elméje világát, betölt már keserve mérője, adjon néki a kegyelmes ég már nyugalmat.
JULIA
Sötét éj van szemem előtt, sötét, sötét, mint szívemben, kisírtam szemem csillagit, már nincs könnyem, s keservem annyi még! Nem láthatom a nap jótékony fényét, melyet az Úr minden teremtményinek adott. Nem látom e hajdan dicső világot, mely annyi bajt, keserveket adott. Óh, Isten! - de köszönöm, köszönöm, égi egy atyánk, ki el nem hagysz, hogy elvevéd szemem világát. Nem látom legalább a rémeket, a zsarnokot, a szörnyeket, melyek kiszívták szívem vérét. (Maternus berohan, Virginiát hozva.)
MATERNUS
Emberek, emberek, ők keresnek, ők meg akarnak ölni. Ők el akarják orozni szép Virginiámat, az átkozott szótörők. Mi nékik a szótörés, nincs senki is felette róvni bűnöket? - Hallottam, hogy ti, könyrülő jó emberek vagytok, kik segítitek az embertárst azért, mert embertárs. Őrizzétek e lánykát, adjátok őt vissza anyjának. Lássátok, mint elsápultak arca rózsái, mint a halál lepele... Istenetekre kérlek, arra végre, mi szent előttetek, őrzzétek őt, én legnagyobb kincsemet néktek átadom, mindenem ez, őrzzétek őt, nékem halni nem lesz veszteség. Nyugodj, szép, égi nemtő, nyugodj a sok veszély után.
AGG
Szólj hát bővebben, ki vagy? Mi történt? Nem azért; mintha segedelmünk adása végett kellene tudnunk, ehhez eleget tudunk, hogy szerencsétlen ember vagy. Mivel mink oly keveset tudunk a külvilági viszonyunkról, a mi világunk csak a túlvilág. Szólj!
MATERNUS
Én egy gyáva valék, ki elég dőre képzeteket nevelt keblében a népről, én beléje bíztam, becsületébe, keservébe bíztam, mindenemet, mindent, egész hazánk javát. Óh, de kinek reménye a nép, mind csalódik az, reménye, egy forgószéltől felkapott gallyrakás, mely ha megszűnik a szél, suttogja csak a múlt veszélyeket. Nem maradt semmim, mint önérzetem, és a nép ítélete. A nép ítélete mondom, ah, és minő ez ítélet, honfi Isten! Vezére még boldog, ha boldogtalan, pártos lázadó. Oly örömmel nézi a nép fölrepülni babérfüzérekkel, mint vérzeni a hóhérbárd alatt, mert neki mulatságot szerez. Még nem tért vissza isteni szemeibe az élet tüze, és ő, mégis oly szép, oly dicső, oly magas, mint a kiholt természet, mely halálában is emeli, és megrázza az érzetet. (Poroszlók berohannak és a keresztényeket védelem nélkül megfogják.)
MATERNUS
Hah, s nekem egy nyomorult tőröm sincs. Virginiám, hogy könyörüljek rajtad? A föld alól is kiástok, nyomorúk! Ah, ég, ah Virginiám! (Elvitetnek.)

ÖTÖDIK VÉGJELENET

(Fényterem, lakoma, éj. Commodus, Marcia és a többi.)

COMMODUS
Jőj, Marciám, jőj, önts be bort nekem! A nép egészségére, ha, ha, ha! Kinek vérében szeretnék gázolni, hogy felfrecsegne veleje az égre, hogy íly nyughatatlan. De semmi, kiölöm belőlük az éltet és majd a holttetemen könnyen uralkodhatom.
MARCIA
Commodus, és dicsőség lesz-e ez, ha trónod egy nép sírjának ormain leend? Behorpad a sír, a halál hazája, és trónod összedől.
COMMODUS
Nőbeszéd! Ne zavarjon ez. Te halálmadár vagy, ki mindig rosszt jósolsz, s szép magadnak köszönd, hogy érte nem lakolsz. Mi felséges gondolat, urak, és ti nem nevettek jó hasonlításomon? Én a császár vagyok. (Mind nevetnek.)
ELSŐ UDVARONC
Felséges gondolat.
MÁSODIK UDVARONC
Jelesbet gondolni sem lehet.
HARMADIK UDVARONC
Erről holnap az egész város beszéljen.
NEGYEDIK UDVARONC
És ki nem nevet, az vagy bolond, vagy lázadó.
ELSŐ UDVARONC
Egy darab fának kellene lenni, ki nem lenne egészen elragadtatva. (Nevetnek.)
COMMODUS
Mégis szeretném tudni, halljátok-e, hogy ki nagyobb közöttünk, te-e, Nigricius, vagy én? Mérkőzzünk. Te légy a bíró, Micilius. (Mérkőznek, de az udvaronc hol kinyújtózik, hol összehúzódik.) Micilius, ki nagyobb hát?
MÁSODIK UDVARONC
Uram, felséges uram, igen nehéz elhatározni.
COMMODUS
Sebesen.
NIGRICIUS
Mit gondol, fölséged, melyikünk nagyobb?
COMMODUS
Azt hiszem, te - nincs még - (Nigricius egészen kinyúlik.)
MICILIUS
Kérdést se szenved! mennyivel! Egy jó araszt, fölséges uram. Nigricius nagyobb.
COMMODUS
Átkozott, hogy valaki császárjánál nagyobb. Jól mértél, Micilius? Vagy isteneimre, még ezért lakolj!
MICILIUS
Bocsánat, magas császár, ha újra méltóztatnál mérkőzni, mert akaratunk ellen, Nigricius magasb helyen állt, mint te, Augustus, - itt, ezen eltépett népjog volt lábai alatt. (Egy darab iratot vesz fel.)
COMMODUS
Sebesen tehát, és jól vigyázzatok! (Nigricius egészen összehúzódik.)
MICILIUS
Kérdés nélkül, mily iszonyú különbség. Óh, vak emberi szem, hogy ezt régen észre nem vevéd; fölséged sokkal magasb!
HARMADIK UDVARONC
Természetesen.
NEGYEDIK UDVARONC
Kétség kívül.
MARCIA
Óh, nyomorult gazok, alávalók, ti áruljátok őt el és a hont!
COMMODUS
De csakugyan legjobb vívó gladiátorjaink között Paulus? - Ezután Paulusnak hívatom. Adassék tudtára a népnek, és emlékoszlopimra írassék fel ez is, az egész szenátus 626-szor kiáltsa: Éljen Paulus, a dicső császár. Ki egy kiáltást elmulaszt, pártos, lázadó.
MIND
Éljen Paulus, a dicső császár!
COMMODUS
De mivel a népet is oly kegyes vagyok részesíteni császári viadalmaim nézésében, egy új adó vettessék reá, mely jövedelme enyém leend, mint gladiatoré.
MARCIA
Commodus! Reménylem, nem beszélsz igazán komolyan, vagy már ennyire ment, hogy a császár adót vet ki azért, hogy a fejedelemből komédiás lőn?
COMMODUS
Készíts te csak nekem egy pohár hűtő italt, ne gondolj az adóval.
MARCIA (elől egy asztalon készíti)
Készítem, zsarnok, hogy hűtse meg végkép tüzed. Szívd be véle a halál orvosolhatatlan mételyét. Elmúljanak tőle gondolatjaid, melyeket úgy el akarsz hajtani, és a sötét rémektől oly üres legyen, mert az a semmiség sötéte lesz. - Levetkőzöm minden női érzetet, egy szörnnyé leszek az emberek között, s a nőbosszútól irtózzon mindki, kinek még az irtózatra érzte van. De meg kell lenni, tudjátok istenim, hogy meg kell lenni, én csak hatalmatok műszere vagyok itt. Commodus, igyál!
COMMODUS
Úgy, Marciám. Ha szerelmedben is ily bőven osztanád az édességet, mint az italban, úgy boldog lennék. De reménylem, már minden engedetlenségnek vége lesz. (Szolga jő.)
MARCIA
Reménylem én is, hogy már igen kevés kérésedet tagadandom meg, uram. (El.)
SZOLGA
A foglyok. (Eh [?] Maternus, Virginia.)
COMMODUS
Jőjenek csak. Az anya kint maradjon, nem szeretem hallani a rényt vénasszonyoktól. A keresztények is, átadom őket, ítélje el az állatok királya. Szép Virginiám, mint érzi magát, itt nálunk!? Szokj ide édesem, itt honod leend.
VIRGINIA
Nékem honom a sír, én dacolok néked, zsarnok, én meg is vetem hatalmad, megszégyenítlek, hogy pirulj egy gyönge nő előtt, kit nem tudtál legyőzni. Nincs egy szög, egy tű, egy kemény fal és lánc, mellyel véget vethetek éltemnek. És én nyugodtan meghalok, mert én csak hon megyek, míg néked itt hagyom, véres kísértetemet, megkínozzon éjen napon, lakomán, szerelemben, mindenütt.
COMMODUS
Ej, szép leányka, mi hős levél! Oly könnyen idehagynád-e éltedet Nem igen hiszem.
VIRGINIA
Nem hiszed, Commodus, mert te féled a halált, mert néked az csak borzalom. Én is szerettem egykor éltemet, mert mindenem ezen életben volt, de most már, midőn elutáltattad azt velem, midőn mindenem elköltözött a túlvilágra, ott lerázni földi láncait, hol te, zsarnok, őket nem zavarhatod, azóta én se tartom a halált oly szörnyűnek, mert esdve várom a szabadító napot. Te nem fogod fel, úgy-e ezt, s nem is hiszed. Mert boldogtalan sosem valál s nem ismered a leléphetés áldásait. És mert vétkeid rémekként lesznek a határon.
COMMODUS
Dőre, badar beszéd. De majd megpuhítlak még ma, örömmel hullj nyakam körül. Távozz csak, vigyétek őt el, hol helyettem kígyók társai.
VIRGINIA
És azt hiszed, nem kedvest társok azok nálad nekem, hogy sziszegések nem kellemesb, mint hazug nyelved karjai? Háládatlan skorpió. - Maternus, te védő nemtőm, jó ember, Istenem veled. Nincs hálám, én oly szegény vagyok. Vedd mindenem, mim van, s ez a szánakozás könnye, ha örökre válunk, elválás helyett legyen, ha viszontlátjuk egymást, letöröljük bánatkönnyeinket. (El.)
MATERNUS
Ah Virginiám, érzem, hogy végszer láttalak. (A félig kiürített méregpoharat kiissza.) Ím, zsarnok, iszom átkodat e pohárból, átkodat fejedre, az embernem nevében. Néktek áldozom e poharat, Orcus isteni. Küldjétek fejére átkotoknak oly mértékét, minőben ő küldé társai fejeikre. A pestis aszalja ki keblét, égjen ki koponyájából a velő, nyomorultan, esztelenül, ordítsa e világon végig bűneit, míg fájdalomtól önhusát rágja majd s úgy könyörüljenek rajta az emberek, mint ő könyörüle rajtok.
COMMODUS
El, el véle hamar, az istenekre, nem hallhatom őt. (Kivitetik.)
MATERNUS
Halálod órája, kívánom oly hosszú legyen, mint egy örökség és kínod véle ölje kebledet. (El.)
COMMODUS
Menjetek, barátim, nékem nyugalom kell. (Az udvaroncok el.) Úgy égeti agyam, úgy rágja beleim, mintha teljesülne az átok. De hisz, mi az átok? Az átok szó, és a szó elrepül. - Oly gyönge vagyok, szemem sötét, sötét, - segély, Marciám, - ha, ha, sötét. (Egy párnára dűl.) (Lucius jő, őrülten, egy zsinórral.)
LUCIUS
Csakugyan szerencsésen beértem az oroszlánlyukba, most rajta, rajta. Hol ő? Itt, itt hever a császár. Valóban nem fog-e haragudni, ha ily közönséges zsinórral fojtom meg őt, s nem aranyossal? Megpróbáljuk. Igen, csak hamar. - Nézd ég és föld, megvan, megtörtént, elhunyt a világ ura, és nem sötétül el a nap, nem hullanak le a csillagok, sőt még nyomorult planéta se szárad el kedveért. S ő oly nyugodtan tartá nyakát a kenderzsinórnak, mint ez előtt az aranyláncnak. Ha, ha, ha, nézzétek emberek, ő meghalt, meg, mondom. Nincs benne már egy csepp élet is, és azt egy ember tevé, egy hasztalan nyomorult eb. Ha, ha, emberek! Emberek, kutyák, kövek, szirtek, emberek!!! (Marcia belép.) Aha, a szép Marcia meghallotta már, vagy megszagolta a holtat. Ha elvész a ló, mindjárt fölötte kárognak a hollók.
MARCIA
Lucius, óh, kedves, szeretett Lucius, nézd, elvégezém, megtörtént, a hon szabad és Marcia szíve is.
LUCIUS
De enyém nem szabad ám. Atyámmal a sírba tették. Köszönöm, leányka, szívedet. Én érte szívet nem adhatok, ami ezen összetört fövényórát illeti, azt nekem kell leginkább tudnom, hogy minden szem lepercegett, ha, ha, ha. Még most is nyakán az ékszer, s oly szelíd, oly keveset nagyravágyó, hogy megszenvedi magán, s azt hiszed, hogy megcsókolna, ha odamennél vagy engem megölne? Óh, nem, ő most ártatlan.
MARCIA
Isten, mi kevés volt néked egy halál, ha ennyi szív még tűri átkidat. (Az ablaknál.) Római polgárok, Commodus meghalt. Ő megfizette bűnei árát. Pertinax éljen, a császár! (Kint örömzaj.)
LUCIUS
Mit beszélsz, te szép démon? Megfizette vétkeit? S ha egy jó meghal, megszabadult a földi gonosztól, szép gyógyszer minden ellen. Tán megorvosolná nékem is szívem üregét? Ah, úgy adj halált nekem is, szeretni, áldni foglak én. (Virginia egy koporsón behozatik.) Mit látok? Virginiám, szavadnak álltál, a zsarnok nem győzedelmeskedett feletted. Két helyen véres márványhomlokod. Ne higgy neki, téteti magát, megmar, ha közelmégy -
MATERNUS (berohan)
Való tehát, óh, ég, ajkai becsukvák, ajkai, melyek egykor egy világba tudtak volna éltet lehellni, most kihalva, szemei becsukva, az ég bezárva bennek. Most hiszek istenekbe, mert lelke átköltözött, őt imádom, őt szeretem egybe most. Keble néma, egy csepp mozgás sincs abba, semmi, semmi. Ő holt egészen és még én élek.
MARCIA
Néked is, te boldog, csak néhány perc van még életedből. Te Commodus borából ivál. Csak én vagyok, kinek sorsa halni nem adá s kivel él örök keserve is.
MATERNUS
Érzem, érzem már keblem belsején és örülök benne a semmiségnek. Virginiám, világ, én mindezektől örökre távozom. Virginiám, a rab lábadnál lehelli ki életét. Ő szeretett tégedet, köszönöm - a mérget, - atyámnak - megbocsájtok. - Hazám! Boldog - Virgi -
MARCIA
Nyugodj, te nagy lélek. Levetetted láncidat. Ti boldogok vagytok a viszontlátba, én boldog lehetek a reményben.
LUCIUS
Különös ember volt ez, ugyebár? Megbocsájta atyjának. Atyjának bocsájta meg, ha, ha, ezen világban, megbocsájta. Én is megbocsájtok hát a szép Marciának, ki tőlem is csak egy örökéltet rabla el.
JULIA (jő)
Meghalt a zsarnok és én újra bírom leányomat! Kinyílt a tömlöc és besütött, mint mondják, a szabadság napja. Én nem láthatok, mert kisírtam szemem világát. Én bírandom jó leányomat.
MARCIA
Szegény anya, leányod nem földi már.
JULIA
Vezessetek hozzá, jól tudom én, hogy itt van ő. Ne zsaroljatok, emberek, hisz csak leányomért hagytam oda a halál hazáját.
MARCIA
Jó asszony, leányod meghalt. Itten fekszik ő.
JULIA (ráborulva)
Virginiám, leányom, édes mindenem! Azért rántottak-e fel a halálból, hogy másodszor is érzzem a halált? Ah, ti oly szívtelenek vagytok, emberek; leányom, csak egyszer mondjad még: Anyám! Aztán együtt nyugton elhalunk. - - Szóm elhal. Keservemet kiöntni nem tudom. Keblembe ful az, és keblem oly nehéz.
LUCIUS
Várhatsz, jó asszony, míg ő felel neked. E teremben mindki oly büszke, hogy szólni a világért se tud.
MARCIA
Ily jelenetben az érc is megtörik. (Pertinax jő Fadillával.)
PERTINAX
Ily halál hazája lőn a fényterem, és a zsarnok benne áldozat. Körébe tetteinek véres tanúi, kint a hon, mely vérengzve segélyt kíván. Fiam, dicső nagy fiam te, itt heversz porban, égi terveiddel, és egy kicsinyke sír elég lesz téged béfogadni, kizárva minden szent reményt. Te az árulás áldozatja lettél. Óh, bocsáss meg atyádnak, hogyha tudsz. - Hány szív lett az elismerés és félreértés áldozatja. A tiéd már kiszenvedett. Áldva legyenek hamvaid és könnyű a föld csontjaidnak. Még nekem nincsen itt üdőm, még nékem borús éltem útjain ezer vihar között egy nemes kötelesség is sugárz le az egekről és ez a szent haza sebeit begyógyítani. - Nemes hölgyek, ti mindketten a hon java áldozati vagytok. Nagyobb jutalmatok nem lehet, mint a szent önérzet, mely sebeitekre írt fog szerezni idővel. Most a hon oltárihoz! Ez legyen első lépésem, a hon java tettimnek elseje. És borzadva nézze e jelenetet a jobb utókor, hol ily önkény áldozati nem leendnek.

Vége

Információ
COMMODUS
CD-szöveg, Madách Imre összes művei
A Commodus kézirata az OSzK kézirattárában található, jelzete: 709 Oct. Hung. 64 levél. Prózában írt dráma. A kézirat másolat, a negyedik felvonástól kezdve saját kézírás, címlap hiányzik. Madách a jelenetek sorrendjén bizonyos változtatásokat akart a rávezetett megjegyzések szerint, így az I. felv. 3. színt a II. felv. 3. színével megcserélni, a két katakombajelenetet talán összevonni, az átdolgozást azonban nem hajtotta végre. A harmadik felvonás végét és a negyedik elejét kétszer írta meg; szövegünkben csupán a végleges változatot közöljük, amelyet folytatott. A tervezett változtatásra vonatkozik a következő megjegyzés is: “Egész Hilár kimarad.” Egyes részeknek másutt felhasználására a következő két mondat: “Az első testvéri szeretetű párbeszéd Jolánba.” “Lucius a könnyelmű Rákóczi-ba.” (Valamennyi az első lapon.) A III. felvonás 2. jelenetében ezt találjuk: “Az utolsó kihallgatás ide.”
A drámát először Halász Gábor rendezte sajtó alá, s az általa szerkesztett Madách Imre összes művei (I-II. k., Bp. Révai , 1942) első kötetében adta ki (819-914. l.). Jelenlegi CD-szövegünk ennek a kiadásnak újra ellenőrzött, több helyen javított, kiigazított változata. CD-kiadásunkban modernizáltuk a dráma helyesírását. Természetesen nem javítottuk a dráma archaizmusait, az -a, -á, -e, -é jeles múlt és az -and, -end jeles jövő időket, s a fiatal Madáchra jellemző egyéni szóalakokat, mint búsg (=búsong), érzni, sugárzni, sugaltival (=sugallataival), szű (=szív) stb.

Madách Imre feljegyzései között a Commodus c. drámára vonatkozóan a következő vázlatokat, ötleteket, fogalmazványokat találták (első megjelenés: MÖM II. kötet, 713-718. l., szerk. Halász Gábor): 

COMMODUS
Jellemek
Commodus. Bűn által jő trónra, kéjmámorba akarja magát mártani, de már semmi nem ingerli, a csók hideg, a kacajok gyérek. A rossz tett örök nyitja lelkének. Éltét szereti, haláltól fél.
Testvére. Bűntárs és nagyravágyó; egymásban sem hisznek, cselt gyanítva tartózkodnak, eleven bűnjelt látva egymásban. Csak gazságra egyesülnek. Káromkodva, hidegen hal meg, szánva, hogy többet nem vétett.
Marcia. Commodus kényszerült szeretője, ki női méltóságát megtartja s csókol, hogy öljön.
Szeretője. Hogy figyelmet kerüljön, korhelyt játszik és szeretője ellopatván - bolondot. Később császár.
Maternus. Erős, szilárd, férfias, ateista, elnyomatását érzi, szabadságot imád. Szent hálát érez Virginia iránt s nem tudja, mit köszönjön. Mint kutya, híven védi. 
Virginia. Szelíd, kedélyes, tiszta és élni szerető nő. Ki iszonyodva fordul el, midőn Commodus testvére magyarázza, hogy semmi szent a nőbecsület, s haszon, ha ágyasa kérését teljesíti.
Cleander. Pór származását felejtetni akarja s hatalmát éreztetni. Vadon szerelmet kér, sértett önzése szörnyű. Ez az én hálám, - szólt áldozatainak. Minden átok csak kicsit fut át hátán, Commodust is ő süllyeszti úgy el, kormányvágyból. Púpos szónok. Hideg, Lucia tétetett szeretője. Uralkodásra vágyik s így mindég jószint magára hárít. Kenyeret ígér a népnek, é. u. t.
Pertinax térden kéri fiát - bocsánatért. Lucius elvezeti.
Ki népek sírhalmiból készíte lépcsőt fényegéhez. Mert az emberek úgyse nekik mint jövénk oda, de imádják azt, ki fényben áll, mert elvakul szemek sugáritól. A sugár megé rejtezik a rény, s ha az lehull, csak akkor lép elő.
S a hosszú, fáradalmas nap után nem kívánjuk-e úgy az álmot. S mi az álom, egy földi enyészet, melyben minden vesz, minden elenyész, de vannak álmaink. Ez az, mi visszatartja a zsarnokot, a gonoszat, nem az ember ítélet, vagy a rény, vagy az örökkévalóság. De ez álmok, melyek virradnak, keble éjjelin.
De vigaszút a tömlöc a szabadsághoz, és nekem minden kedves, mi ahhoz vezet.
Lucius: Mondd, jó fiú, most férgeidnek, hogy ki vagy, s a derék férgek nem bántanak talán, nem azért, mintha félnék tán nagy s dicső neved, de mert ily alávaló dög féregnek sem való. Egy porban hever a jó és a rossz, de éppen ez határozza el a való érdemet, mert míg él a zsarnok, tisztelni kell, ha nem, vannak kézzel fogható módok, melyek lábához terítnek, fő nélkül, - de ha megholt - -
Cleander (bejön): Eltávozzál, szörny, mert szemem előtt látásodon elsápul fényem, és szörnyek kápráznak szemem előtt.
Marcia: Ah, hogy oly soká kell néznem a borzalmat és tűrnöm! Istenek! - Hol láttatok, hol teremtettetek még egy ily boldogtalan nőt, kinek tanulni kelle levetkőzni minden nő érzetet. Én borzadok magamtól, de csak a bosszúra keményedik meg e kebel, s a bosszú nagy leend.
Pertinax: De mit szidlak, zsarnok, nem esik-e szívemre ez átok! Nem taszítá-e el atyja a jó gyermeket, mert egy gonosz kígyó súgta fülébe. - Csak én vagyok a bűnös, én nyomorú. - Óh, fiam, nem bocsánatot, de büntetést esdek az istenektől, hogy nyugodt lehessek újra.
Cleander: Nem, nem, én nem maradhatok. Rosszul vagyok, uram. (El.)
Maternus: Cleander! bátyám! miért távozol, testvérednek féled-e szavát? Jaj, neked, ha véredtől remegsz.
Végezet. Marót bán vége.
Testvér dúlta fel a csendes lakot. 
Jutalmunk könny, nem önzés ez? 
Téged egy jobb mester teremte. 
Lázadás. Isten arca vagy, testvér vagy-e. 
Cleander: Téged átkozlak, világ!
Marcia: Nem reményl a gyönge nő a jövőben. Egy szerette hölgy valék.
Átkínzana az örökkévalóságon. 
Egy hű kutyát sajnálunk. 
Megváltozott hitem.
Asszony rény.
Luccius, Pertinax: Egy több, mint kettő.
Fadilla: A jóbarát nem hízelg, de vészbe követ
	A némák sírnak
	Ölében a halál,
	Néma tűz sorvasztta szűm
	Enyhet csak ott talál.
Másik: Csak egy órai éltet, valami cselt vagy véletlent, Isten!
Az út fülétől szívéhez benőtt.
Maternus: Mindenki ebnek hitt, te szépen szólítál, s tudja Isten, mért, én érted meghalnék.
Ha úgy tudnánk felejteni, mint hallgatni, - de a tűz nem emészti el a közvéleményt.
Lucius azért tetteti így magát, hogy fájdalmát ne nevessék.
Hah, mi az! Az állat bőg (a nép), semmi, - meg kell verni.
Érdemlett bosszú hideg kéje, te szörnyű vagy, nő! - S mond Marcia: Egy éltet rontott el, én nem leszek tiéd, nem érdemellek, bár bűntelen.
Cleander: Én ugyan nem hiszek Istent, de te hiszesz, ígérj, tudom megtartod, becsületébe is hisz.
A dühös kérő.
Kényúr szolgája is az.
Mi az, tudom, nincs erény, csak haszon, nincs Isten, csak botor emberek remélkednek, hogy olykor nyomort adok, s a jó jól esik. - Hisz én nem akarok jót senkitől. Commodus, Lucia haragja.
Kéjt, óh, spectáculumot a népnek, igen, de az evő közepette van egy gondolkozó ország is. - Fejeiket le.
Maternus, Cleander természetes öccse. 
A kéjelgőt ábrázoló.
Az istenek is kímélik a kérőt, - te őket sem kímélted. 
Maga égeti le szakállát félelemből.
Veres haja Commodusnak, mint láng.
Soha sem mondtam igazat, csak ha csalni akartam általa.
Sírsz! - sírtam én is, s kacagtál -
Akárhogy módosít - mindig echói is úgy fordítnak s bizonyítnak.
Tudom, nem könyörülsz, én sem tettem soha.
Lucillának Cleanderrel némi szerelmi forma viszonya van, ez Cleandert viszi fel, - a szükség napjain Lucilla biztosítva érzi magát; de csalódik, Cleander megtagadja. -
Lucius s Maternus jó barátok, egymásban pihennek ki a filisztervilágból, örülnek, hogy van ember, ki oly exagerált ideákkal bír, mit nevet a világ.
Virginia Lucius testvére.
Hatalmas vagy erény, hogy a rossz is erényes akar lenni; más névre keresztelik a bűnt.
Cleander púpos, rút, é. u. t.
Valahányszor valami gonoszságot elkövetett, mindég sir nyilvánosan.
A felbérlett gyilkosokat megöleti é. u. t. Ő tisztán marad.
Marcia: Ti olyannak teszitek a szerelmet, mint szükség-végzés, pedig az élv.
Neked, tudom, mindegy külföldi Cleander! de mi itt lakunk. - Te mondtad, vesszen a nép, csak én nyerjek nevet.
Mikor egymást akarják csalni, hogy ravaszkodnak, hogy nem hisznek egymásnak, hogy lepetnek meg egymás okossága s belátása által - s hogy feketítik be egymást.

Jelenetek
Jól esik a szenvedés, mert töritek. Nem a zsarnok alávaló, de népe. (Mese formában az őrjöngőtől.)
A zsarnoknak kell magát nagyra tartani, mert pigmens had környezi s még jobban összehúzódik.
Mark Aurélt Commodus ölte meg.
A kéj a nő legszentebb sajátja, jaj, ki szentségtörőn rabolja. (Marcia)
Mi gondunk, hogy hernyóból lett a lepke, kevésbé szép azért?