JÓKAI MÓR

EGY BUJDOSÓ NAPLÓJA

Eredeti kiadvány:

Jókai összes művei / Jókai Mór

Budapest, Arcanum, 2001

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/00800/00801

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Egy bujdosó naplója

Az óriás elesett, meghalt, porrá lett. A forgószél felkapta hamvait, szétszórta egyik országszéltől a másikig, a poratomok repültek ide-oda, sok kihullott a külső országokba, jutott belőlök a tengeren túlra is, úgy szétszórták őket a viharok.

Ez elesett óriás hamvának egy atomja voltam én is.

Múltra emlékező, jelent érző, jövőt látó, tehetetlen porszem.

Hajtott a vihar engem is az ország egyik szélitől a másikig, sokszor kimehettem volna, – mindég visszatértem a határról, nem bírtam elhagyni ezt a földet.

Eszembe jutott a délibábos róna, láttam az éji pásztortüzet, hallottam a távol furulyaszót, a sötétzöld dombon ült a méla juhász, ki tudja: hogy kik és hányan vannak oda eltemetve?

Eszembe jutott a rengeteges hegylánc, a kis fehér falvak kilátszanak belőle, az esti harangszó széthangzik a völgyben. Ki tudja hányan és miért imádkoznak könnyező szemekkel az esti harangszóra?

Eszembe jutott a fényes zajos város. Mért, hogy ablakai most mind zárva vannak? Sokan, kik boldogan, úri kényelemben laktak egykor itten! ki tudja: hol, merre? végtelen utakon, erdőben, avarban, futva bujdosnak most, kerülve a napfényt és az emberarcot.

Eszembe jutott a düledező csárda, népes faluvégén, ott ver egy rongyos őszült cigány szomorú nótát zokogó cimbalmán, az ott iddogáló lehúzza mélyen szemére karimás kalapját: „ne verd azt a nótát!” – kiált a cigányra. Ki tudja, mi volt oly szomorú abban a nótában?

Eszembe jutott az ősi apai ház, láttam messziről a zöld ablakredőnyöket, a háztetőn a fülfű rózsái sárgultak, a kapun belől ugatott a vén házi eb, a csendes utcán egy fáradt ember megy végig, távol az éji őr kiáltása hallik, a fáradt ember benéz az ablakon, a csöndes szobában egy nő ül egyedül s a bibliából olvas, a fáradt ember ismét tovamegy. Ez a fáradt ember úgy hasonlít hozzám.

Eszembe jutott a gyászos búsongó nő. Éji lámpa mellett elmélázva ott ül fejét kezére lehajtva. Gondolatai messze-messze hordják vágyakozó lelkét, keresztül sivatag avar pusztaságon, csalitos erdőkön, idegen városokban, millió idegen emberi arc közül keresve az egyet, akit meg nem talál; hirtelen forró csók éri lehajtott kezét, egy ismert hang nevét mondja ki, felrezzenve szétnéz. Senki sincsen közel. Az éji lámpa csendesen lobog.

És a kísérő emlékek nem hagytak tovamennem. Valami veszni kényszerítő vágy, valami holdkóros szédülés visszahajtott felkeresni a délibábos rónát és a rajta felhányt magas sírdombokat, bejárni hegyet és völgyet, a futó folyamok partját, az ismeretlen fehérlő falvakat, elvándorolni a nagy zajos városig, messziről megnézni félig ködbe merült tornyait, palotáit, s ha az éj leszállott, végiglopózni a hallgatag utcákon, mint ki gyújtogatni indult, benézni az ismert ház ablakán, meglátni a gyászos búsongó nőt, amint éji lámpája mellett álmatlanul álmodozik, jó éjszakát mondani neki,… s azután fölkeresni a legelső börtönőrt, tegyen velem amit akar …

És útnak indultam az ismert föld és az ismeretlen jövendő felé…

Hogy össze volt zúzva az egész világ!

Felbomolva minden társadalmi kötelék, családviszonyok, hit, vallás, törvények, tulajdon, – minden, minden felforgatva, összedúlva.

Láttam a leégett városokat, miknek lakosai egymástól féltükben nem mernek hazatérni, láttam a fekete ruhás nőket, egyiknek férje a csatában veszett, másiké fogva, harmadiké nem tudni, hova lett; menyasszonyt, ki özvegy lett, mielőtt nő lehetett volna, nőt, ki csatatérről csatatérre járt keresve az eltemettek közt híreveszett férjét, és bujdosó férjet, kit nője elhagyott, elfeledett s máshoz adta magát.

A bujdosó honvéd, ki bénán jött el a csatából, az üldözött polgár, ki nevét eltagadta, a megfogyott család, a koldussá lett nép, a látogatatlan templom, az álhírterjesztő sarlatán, a sírok az útfélen; mindezeket s a hozzájok kötött borongós emlékű eseményeket elmondjam-e, leírjam-e?

Titkos fájdalmakban sorvadoz ez a nép, ha elmondom betegsége egyes kórjeleit, tán lesz orvos, ki azokat meggyógyítsa, vagy tán mindaz, mit le fogok írni, nem egy beteg kórjelei többé, csak egy bonckés alá jutott halott anatómiája?

I. Puszta falvak

Már a harmadik puszta falvat értem utamban.

Útitársam egy éltes képviselő volt és egy fiatal huszártiszt, szép, ifjú, barna nejével.

Hallgatag vándoroltunk keresztül a szomorú helységeken.

Az utcákon nem vezetett kocsinyom keresztül, a leégett házak udvarai be voltak nőve paréjjal, a beszakadozott romokon keresztül-kasul lehetett látni, egy házból sovány csikasz kutya nézett ki az ablakon, oly vadul, oly egyedül.

A falvak már hónapok óta le vannak égve, még egy ház sincs belőlök felépítve.

Nem akarnak tán lakosaik visszatérni?

A magyarokat kiölték belőlök a rácok, azután kiölték a rácokat a magyarok, nincs kinek visszatérni oda.

Egy ember, ki meg tudott menekülni, bátorságot vőn magának visszatérni nagy időre. Sok keresés után ráakadt házára. Egy ágyúgolyó keresztülütötte valamennyi falát. Pitvara előtt halott ember feküdt, szobája falán mintha véres kéz öt ujja hagyott volna nyomot, széjjel az egész faluban egy élő teremtést nem talált, csak itt-ott repültek fel néha kerítések mellől nagy görbeorrú madarak, nehéz, lomha röpttel, amint tovament, ismét visszacsapva, ahonnan fölverettek. Az ember ásót vett kezébe, házrul házra járt, a holtakat, ahol találta, ott eltemette, harmadnapra belefáradt a munkába, otthagyta házát, telkét, s elment világgá, sohasem tért vissza többet.

Egy másik még csaknem épen találva házát, beleköltözött. Első éjjel azt álmodta, hogy valaki a mestergerendára fel van akasztva szobájában. Az iszonytól kitörte a hideg, három nap lelte a forró láz, harmadnapra meghalt bele. Senkinek sem jut eszébe azóta visszatelepülni.

A házfalakon mindenféle gaz nő, az is olyan sárga, mintha bánná: hogy ott kelt ki; körös-körül a szántóföldeket fölverte a bojtorján, soha nem látott ismeretlen gyomok nőttek rengeteggé rajta, ha néha a meleg szellő belekap ősz fejeikbe, a pelyhes mag fellegként repül szanaszéjjel a légben.

Útitársnőnk, a huszártiszt neje, a rekkenő melegtől tikkadtan egy ital vizet kért egy forró délután, valahol egy kútra akadtunk. Nem volt sem kámvája, sem vedre, sem ostora, üggyel-bajjal merítettünk belőle vizet egy bőr kalaptokkal, s mikor kimerítettük, borzadva önténk ki a földre. Veres volt, mint a vér!

Körös-körül kiszáradt minden tó, egy ital víz, egy árnyékos fa, egy szemközt jövő utas – sehol. Ha valaki lefeküdt valami domboldalba alunni, láthatta maga fölött rögtön megjelenni a magasban a kóválygó röptű vadmadarakat, amint szüntelen közelebb-közelebb jöttek hozzá, kóválygó, kerülgető röpttel, s bántó, ijesztő kiáltással, – a hullakeselyűk…

II. A karperec

Útitársam, a huszártiszt egy levert kedélyű szomorú harmincéves férfi volt. Neje szép fiatalasszony, kinek Pesten gazdag apja lakik, akinél élhetett volna kényelemben, nyugalomban. Szerelemből követte férjét, az egész úton egy panaszhangot nem ejtett, tűrte az éhséget, a szomjat, a déli nap hevét, még félelmet sem mutatott, mikor az alkonyati gőzkör, mint egy emelkedő árnyöv kezdte elfogni a láthatárt, s mi egyedül esteledtünk el valahol az emberhangtalan fenyéren. Még ő bátorított, vigasztalt, felderített minket is, olyan jókedvűnek látszék.

Ezerféle tervet csinált: hogy férje gondjait elűzze.

– Elmegyünk valami félreeső helyre, lesz belőlünk parasztember, te szántasz, vetsz, hajtod az ökröt, én a teheneket fejem…

Valamennyien nevettünk.

– Ha elfognak, addig járok bíráidra, míg megunják és kibocsátanak. S ha nem nyitják meg börtönöd, magamat is odacsukatom hozzád, s ottan élünk, ott halunk meg.

Sírva fakadtunk mindnyájan.

A fiatal nő egy karperecet viselt kezén, a nagy opálbross alatt, ha egy titkos rugót megnyomtak, egy szép fiatal férfi arcképe látszott meg, emailban festve, nyalka huszárruhában. Rá lehetett benne ismerni férjére. Sokszor megnézte s mindenkinek megmutatta, hozzátéve: „akkor nem volt ily szomorú”.

Amint egy falu alatt az út kétfelé vált, a huszártiszt elbúcsúzott tőlünk, szánta nejét oly sivatag úton hordani, s elvált tőlünk a falu végén, ahova mi nem tértünk be, ott egy oláh kalauzt fogadott, aki jártabb utakon vezesse.

Amint eltűnt szemeim elől, úgy szántam őtet magamban, őt és vidám feleségét, magam sem tudtam: hogy miért.

Hisz ő biztosabb útra tért, én maradtam a kietlenben. – Őt szerető nő kísérte, engem hallgatag útitárs, ki egész úton szót sem szólt, s mégis úgy fájt: hogy elvált tőlem, mintha amerre én járok, ott nem volna semmi veszély, mintha a pártfogó fátum, kiben vakbuzgóan hiszek, még azokat is megvédné óvó kezeivel, akik hozzám közel vannak.

Több hónapok múlva egyszer egy hírlap akadt kezembe. Az első volt, amit régóta láttam. Elolvastam végtől végig, még a hirdetményeket is, leghátul bitang jószágok leírását köröztették, miket rablóktól vettek el, kik utasokat gyilkoltak meg értök. Finom női ötvözetek, bevérezve, meghasogatva, zsinóros egyenruhák, hímezett finom fehérneműk, s a sok mindenféle között egy becses nehéz karperec, melynek nagy opálköve alatt, ha egy rugót megnyomtak, szép fiatal férfi arcát lehete látni, huszáregyenruhában, email festésben…

A lap kihullott kezemből.

Szegény asszony, szegény férfi! Miért nem követtek engem?

…

Később megtudtam: hogy nem messze az erdőben a kalauz elárulta őket, a férjet lelőtték, ekkor a velök volt inas elszaladt az erdőbe, egy kardot hajítottak utána, azt felkapta s tovafutott, nem messze bujdosó honvédekre akadt, azokkal nekiindult a rablókat felkeresni, urát és úrnőjét megtalálta holtan egy árokban, később a ráhajított kardról nyomára jöttek a rablóknak. Mindent kivallottak.

Miért kellett tőlem elmaradniok?

III. A három hajcsár

Hajj előre! Hajj előre! Hangzék végig a poros országúton.

Egy falka sertést hajtottak felfelé.

Három hajcsár küszködött velök. Zsíros, szurtos mind a három, nagy tüszők voltak derekukra kötve, rézcsatokkal s szironnyal kicifrázva.

A nehéz, fekete szőrű állatok mogorva unalommal döcögtek lassan előre, néha megálltak marakodni, neveletlen ordítással vonva magukra a figyelmet. Ahol valami tócsára akadtak az útban, annak ott nekifeküdtek, alig győzték a hajcsárok onnan ismét tovább terelni. Egy vagy kettő olykor kifutott, nekivadultan a csordából, a bojtár fél óráig elkergette, míg vissza bírta hajtani.

A főhajcsár magas napsütötte férfi volt. Zsíros haja lelógott szemébe, nyakába piszkos szűr volt akasztva, a rekkenő melegben félvállára vetve, lábain szíjas bocskort viselt, kezében nagy ólmos bot volt s nyakába cinnel öntött nyelű karikás szíjostor.

Egyik bojtárja alacsony, vén ember, apróra nyírt fehér haját lekonyult zsíros kalap födé, éles szemei villogtak alóla, görcsös botját kanászosan húzta maga után.

A másik bojtár fiatal legény volt, sántítva ügetett a buffogó csorda mellett, lába meg volt sértve, botjával duzmadtan hajigált a rendet nem ismerő csapat elmaradozói után.

A röfögő csorda mellett kurjongatva haladt a három hajcsár. A főhajcsár menés közben egy féligsült kukoricacsövet rágott, az ősz bojtár melancholice kongatott hosszú ostorával, a fiatalabb bicegve, sziszegve sántikált előre fájós lábával, kerülgetve az út göröngyösebb részét.

És nekem úgy tetszett, mikor elmentem mellettük, mintha mind a három arc régi jó időkből ismerősöm volna.

Az a magas férfi a szíjas bocskorban úgy hasonlított valakihez, ki az országgyűlési körök első arszlánja volt, delnők ideálja, a szalonok szemefénye, kinek öltözete mindég a legújabb divat, a legjobb ízlés szerint készült, kinek egész Pesten csak egy helyütt tudtak szájízére főzni.

Az a fehérhajú bojtár arca úgy emlékeztetett egy merész komoly férfira, kinek arcképét a patrióták szobáiban látni, ki a karzati tapsokat annyiszor hallotta szavaira felzendülni, – bátor, vakmerő ember, ki semmi hatalom előtt meg nem hajolt, jött légyen az felülről vagy alulról.

S az a sziszegve sántikáló ifjú, mintha hasonmása volna egy igen boldog embernek, ki most éve házasodott meg, azóta mindég mézesheteit éli, szép, fiatal felesége csaknem tenyerén hordá, nemrég kisfia született, apjának egészen hasonmása…

…A tikkasztó nyári hőség alatt, porfelleg közt, izzadozva hajtogatja a három hajcsár a lomha piszkos állatokat, ruháik tele vannak ragadva a koldusdinnye dióval, arcukon csorog alá az izzadság… Hajj előre! Hajj előre!

Napok múlva, hetek múlva, fáradságos küszködéssel egy városhoz ér a három hajcsár.

Szemközt egy utas jő rájok, aki azon városban lakik. Megállítják, megszólítják.

Az első azt kérdi tőle: nem ismer-e ott egy házat, melyben egy szép asszony lakik, a legszebbik a városban, mit tud róla?

– Ismerem jól – szól az utas –, ó, e házban vígan vannak, soha sincs az vendég nélkül, szól benn a zene egész éjjel, a szép asszonyt ne féltsétek; ő magát jól mulatja.

Most az ősz ember szól hozzá: egy asszonyt említ előtte.

– E másik nőt ismered-e? nemigen szerette férjét, de volt oka rá: hogy becsülje, hideg szenvedélytelen nő, mit beszél róla a világ?

– Nem ismerted jól azon nőt – válaszol a kérdezett –, sem te, sem a világ. Sokat búsult férje után, bánatában eszét vesztette miatta, elvitték az őrültek házába.

Végre az ifjú tudakozódik.

– Fiatal nő lakott kisded gyermekével egy kis szerény lakban. Szép piros volt nő és gyermek. Mit csinálnak?

– Nem laknak többé a kis házban. Még kisebbe mentek lakni. Ott feküsznek kint a temetőben, egy sírban, egy koporsóban…

…A három hajcsár összenéz. A könny végiggördül napbarnította arcukon. Zokogva kérdik egymástól: „bujdossunk-e még tovább is?”

IV. Az ezermester és a kozák

Útitársammal együtt csikósoknak voltunk maszkírozva. Kerek, karimás kalap, borjúszájú üng, bő gatya, korcán leloggó cifra dohányzacskó s kohával volt viseletünk.

Porlepte, napégette arcainkkal, olvasva is beillettünk volna bárhova betyárnak.

Aradon biztatták a képviselőt megrezzent kollegái: hogy nagyobb ismeretlenség kedveért vágja le bajuszát.

A jó ember nagyon meg volt ijedve, kezébe vette a borotvát, nekiült egy tükörnek, megcsavarintotta a bajuszát először jobbra, azután balra… egy könnycsepp esett ki szeméből… azután visszatette megint a borotvát: „mégis csak inkább a nyakamat!” monda, s a bajusz ottmaradt.

Három jó parasztló volt szekerünkbe fogva, mindketten a kocsisülésben ültünk, a lőcsön lógott a csutora meg a posztószél tarisznya. Szalonna volt benne s ötödnapos kenyér.

A hibari erdők egyik mellékútján egy délelőtt egy csodálatos kis emberkére akadtunk. Nyilván bujdosó volt ő is. Nagy magostetejű kalapot viselt, a képe az orrától a füléig meg volt borotválva, miáltal kicsiny arcához aránylag képtelen nagy álla s még szélesebb szája a legcsodásabb módon lőn prostituálva, a nem őreá szabott frakk ujjai, mindamellett, hogy fel voltak hajtva, a körme hegyéig értek, míg a hosszú fecskefark szépen verte a bokáit. Szürke pantalója zsebéből nagy ostentációval fityegett ki egy irtóztató nagy kétfülű szabóolló fogantyúja.

– Ez az ember kell minekünk – mondék társamhoz fordulva –, ha ezt felvesszük szekerünkre, azt hiheti, aki meglát, hogy ő fogadott bennünket fuvarba.

– Nem vennének fel, földi? – kiálta ránk messziről az ember.

– Szívesen, ha akarja.

– De hát hova mennek kigyelmetek?

– Megyünk mi mindenhova – felelém, s mentül jobban néztem, annál ismerősebbnek kezdettek előttem látszani arcvonalmai. Két év előtt valamelyik kisvárosi színpadon láttam, színész volt, hanem rossz, Hamletben ő volt a lélek.

– De már mégis hova mennek? – kérdé tőlem siránk hangon.

– Hát teszem föl majd Borsodba. (Jól tudtam: hogy odavaló, jó birtokos, csak csavargási vágyból járt néha a színészekkel.)

Az ember felmászott a szekérre, esküdve: hogy öt garasnál többet nem fizethet a vitelért, mert az úton kirabolták, s több afféle.

Azután előadta nagy szóbőséggel: hogy ő böszörményi szabólegény, valami örökségért megy Kövesdre, s beszélt egy határ anekdotát a szabólegényi élet eseménydús szférájából, s amidőn kerekre bevégezte mondvacsinált szerepét, hátrafordulva hozzá, azt kérdezém tőle: „mikor adta utoljára Hamlet apját?”

Az ember kék-zöld lett ijedtében. Őt még a csikósok is ismerik; de amikor aztán ő is rám ismert, elnyúlt a szája mind a két füléig, sírt és kacagott, a hátamra borult (mert elöl nem fért hozzám), s azután elbeszélte: hogy az a színésztársaság, mellyel együtt kóborolt, tömegestül áttért Thália zászlója alól a honvédekhez. Ő is osztotta e sorsot. Ott sok ideig főtréfacsinálója volt a hadseregnek, később: hogy a törzsorvos meghalt s a másodorvost helyébe mozdították elő, a megürült másodorvosi állomást ővele töltötték be.

– De hiszen nem értett ön ahhoz.

– Valamelyik tiszt ajánlott e hivatalra, kinek Nagyváradon nagyon megtetszettem a Sevillai borbélyban mind doktor Bartoló. Egyébiránt volt ilyen magamforma doktor a hadseregnél akárhány.

– Gyógyított-e meg valakit?

– Sőt, igen is furcsán jártam. A debreceni csata alatt, míg az ágyúdurrogás folyt, leültettek egy bakhát mellé, hogy majd a sebesülteket odahozzák. Egyszer egy szép ifjú tüzért két másik karonfogva vezetget felém, az ifjú megáll előttem, felemeli két véres karját: „nézze, doktor úr, már nekem egy kezem sincs”, monda szomorúan. Amint az ágyút töltötte, mintkét kezét egyszerre vitte el a golyó. Velem elfordult a világ, elszédültem, hanyattvágtam magamat az árokba. Úgy locsoltak fel hideg vízzel. Akkorra egy másik sebesültet is hoztak oda, annak meg mind a két lába volt ellőve, amint az egyiket elvitte a golyó, könyörögve kérte mellette álló pajtását: hogy taszítsa odább, mert rögtön a másikat is ellövik, s mielőtt az segíthetett volna rajta, egy másik teke éppen odavágott s másik lábát is elszakította. Inkább álltam volna az ágyú előtt, minthogy ezeket a sebeket láttam. Alig kötöttem be őket, mikor a sereg elkezdett futni, ők is ottmaradtak szegények, jól jártak, ha meghalhattak.

…

Estefelé: hogy az erdőből kiértünk, messziről kozák lovasokat láttunk felénk nyargalva jőni.

Észrevettek bennünket, vissza nem lehetett fordulnunk az erdőbe. Leghelybehagyhatóbb tanács volt ily helyzetben jó lelkiismérettel előrehaladni.

Néhány perc múlva körülfogtak bennünket, s szekerünket megállíták.

Egy singes kalapú torzonborz vitéz kis kurta paripán, kezében harmadfél öles dárdájával, hátán a hosszú puska körösztbe vetve, odavágtat hozzám, s mielőtt a, nehány emlékemben ragadt tót szentenciát összekeresgettem, töredezetten, de elég érthetően megszólít – magyarul.

– Honnét jönnek?

Meglepetésem oly nagy volt: hogy első pillanatban nem tudtam mi nyelven válaszoljak kérdésire. (Később megtudtam: hogy e hetman horvát határvidéki lakos volt, s mint ilyen, sokáig tartózkodott a komaromi garnizonőrség közt, ott tanult meg magyarul, s innen egy orosz herceg magánszolgálatába állva, később a kozák katonaság közé soroztatta magát.)

– Honnét jönnek? – kiálta rám újólag, miután első kérdésére bámultomban nem válaszoltam.

– Ladányról – felelém.

– Mit visznek?

– Fuvarba megyünk ennek az úrnak, aki itt hátul ül.

– Micsoda úrnak – förmedt rám a kozák.

Hátratekintek. Az én doktoromnak sem híre, sem hamva. A saraglyában senki sem ült.

A kozákok azonban már ekkor elkezdtek a kocsiderékba hányt szénában kopjáikkal turkálni, mely műtételre az eltűnt férfiú reszketve és pisszegve emelkedék ki a kocsiderékból: hova ijedtében elbújt. Szerencsétlen kinézése, toronytetejű kalapja, széna-, szalmaszálakkal koszorúzva s ijedtséges ábrázatja irtózatos hahotára ingerlék a kozákokat, mit növelt az exorvos azon ötlete miszerint, hogy magát mint igazhívő keresztyént mutassa be a fenyegető muszkáknak, elkezdett magára keresztet hányni, először csak egy kézzel, azután mind a kettővel, ami nagyon furcsán jött ki.

– Kicsoda az úr! – kérdi tőle mennydörgős hangon a torzonborz kozák hetman.

Az ember se látott, se hallott, s bár magyarul szóltak hozzá, arra értette a kérdést: hogy adja elő a pénzét, s nagy remegve nyúlt belső zsebébe, s kihúzva onnan egy csomó kék, zöld és sárga színházi retourbillétet, s borosüvegekről leszedett cédulákat, átnyújtotta a kozáknak.

Azt gondolta a nyavalyás: hogy az a messzeföldről jött férfi láthatott ez idő szerint Magyarországon annyi mindenféle színű és alakú és feliratú bankót: hogy ezentúl bármi színes nyomtatott papirost bátran annak fog nézni.

Hanem a kozák jól tudott olvasni magyarul, s az átnyújtott cédulákat úgy vágta a reszkető exdoktor fejéhez vissza, hogy ahány, annyifelé repült, s azután kirántva kardját, vérben forgó szemekkel s nem minden bőkezűség nélkül használt káromkodással rivalla az agyonijedettre.

– Ki vagy? meghalsz. Mit akarsz? Mi vagy?

Látva: hogy ez nem fog felelni, hanem mindég nagyobb galibába kever bennünket, odafordulék a hetmanhoz, ráköszöntve a kulacsot:

– Hagyja szomszéd azt a boldogtalant. Szabólegény ő és nem egyéb.

– Igen, igen! – integete az én emberem fejével sebesen bicegetve s komikus pantomiával illusztrálta állítását, mutogatva a tűveli öltögetést.

A hetman nagyot kacagott, azután nagyot húzott kulacsomból, s azt visszaadva, levetette flegmatice felső zekéjét, s egy nagy szakadást mutatva a hátán, odaveté a doktornak, lakonice parancsolván: hogy azt foldozza meg.

Ez nagy kipkapkodás között előkeresett tűt, cérnát a zsebjeiből, felhúzta a félgyűszűt ujjára, a cérnát szabólegényesen megpattogtatá, megviaszkolta, a zekét térdére fekteté, s addig varrt nagy mohón, nagy sietséggel, míg olyan vargafótot szúrt-szabott a kérdéses zekére, hogy elhordozhatja maga a generális.

A kozákok kíváncsi nevetéssel kísérték minden tűöltését s rettenetes volt jókedvük, midőn a doktor vissza akarván adni a hetmannak megfoldozott csurapéját, kitűnt: hogy azt foldozás közben saját térdéhez hozzávarrta.

A hetman még egyet húzott kulacsomból, azután tudtunkra adta; hogy mi mehetünk, amerre látunk, hanem a szabót elviszi magával, mert kompániájának mindennemű öltönyei nagyon igényelik gyógyító műtételeit, s anélkül: hogy beleegyezését elvárná, felfogta a kis embert frakkja gallérjánál, s kiemelve a szekérből maga mellé ültette hátul a nyeregbe.

S azzal csörtetve, csatangva elrobogott torzonborz társaival, amerről jött az avarba. A kis doktor remegve kapaszkodott bele kétfelől két kézzel.

…

Tudtam, hogy nem vész el. Mire két hét múlva Zemplénbe vetődtem, már akkor ő régen iskolamester volt valami palóc faluban, ahonnan a kosta elment gerillának, s úgy megaprította a fiatal scythákat, mintha a markába született volna a mogyorófa.

V. A mocsárok rejtekhelye

Szellő sem lengett az izzó ég alatt. A délibáb reszketett a távol lathatáron.

Messze, igen messze egy karcsú toronytető látszék felfordított alakjával a hullámzó délibáb csalóka vizében mint tengerre vetett árnyék, s körül egy-egy kazal, vagy távol tanyai fa, kettőztetett alakjával mint egy a légbe felkapott sziget, mely a körüle rengő tengerrel együtt libeg-lobog, majd kisebb, majd nagyobb lesz, néha egészen elmerül.

Egy homokdombon ült egyedül, magasra fölemelt fővel, egy nagy pusztai sas, oly nyugodtan nézett felénk, alig ötven lépésnyire haladtunk el mellette. Szárnyat sem libbentette meg.

Szekerünket odahagytuk, felültünk lovainkra, s bevágtunk a puszta közepébe, az úttalan, jeltelen kopár avatagba.

A nyár legmelegebb napjai sivárra asztalták a földet, – a vizenyősebb helyeken, csonttá száradva összevissza repedezett a szikes gyöpszín, a kis sárga széki-fűvirágok levéltelenül nyomorogtak szerte elhintve rajta. A tavaszi földárjakor ráhajtották a gulyát a söppedékes legelőre, s az összegázolt gyöp azonmódon ripacsossá száradt a kánikulában.

Néhol éktelen tövisek vertek megátalkodott gyökereket a száraz sovány avarban, miknek magvait keresztülhajtott sertések hozták ide Szerbiából sertéik közé ragadva. Másutt a mérges kutyatej foglalt el egész pásztákat, gyilkos piros leveleivel dacolva a megölő hőségnek.

Eleinte egy szekérkerék nyomai voltak vezetőink a pusztán keresztül, mely hónapok előtt mehetett itten át, később a marhajárás egészen eltapodta előlünk a szekérnyomot, s találomra ügettünk a jeltelen láthatár felé.

Déltájban nagy messze két kankalikos kútgémet pillantottunk meg oldalvást egymás mellett; a szomj s azon remény: hogy ott valakivel tán találkozhatunk, arra vezetett bennünket. Tovább mentünk felé két óra hosszánál, s még mindig oly messze látszott hozzánk, mint azelőtt.

Még nem értünk oda, midőn velünk szembe egy lovast láttunk közelíteni. Amint a nagy távolságból ki lehete venni, valami csikós lehetett. Csak imígy-amúgy ült a lovon, hol előre, hol hátra bókolt, egy kézzel sem fogta a lovát, az pedig ballagott nagy cammogva, földig leeresztett fővel s csapkodta magát két oldalra hosszú farkával, s egyet-egyet harapott, ahol gyöpöt talált. Az ember ült rajta nagy idomtalanul, nyaklott jobbra is, balra is, néha előre-, másszor hátraesett, de a súlyegyent sohasem veszté el. Aludt a lovon.

Egyszer megsejtett bennünket a legelésző paripa, s hirtelen megállt, és fejét felütötte, miáltal lovagja szinte a nyakára esett s fölébredett. Egy perc alatt széttekinte, megpillantott kettőnket, s lekapva karikását nyakából, felénk fordítá a lovat, s egyet pattantva a levegőben, mint a pisztolydurranás, elkezde felénk nyargalni.

Most még inkább meg lehete benne ismerni a csikóst. Az, mikor lovagol, hajlik jobbra-balra, mintha csak táncolna, dereka szüntelen mozog. Hátra-hátraveti magát, a kantárt hosszúra eresztve, néha nem is ül a lovon, csak két térde tartja rajta, a paripa minden rohamánál melle előbbre-előbbre feszül, s amint rohan szelet verve az álló levegőben, széttekint maga előtt a kerek láthatáron, melyen sem hegy, sem ember nem uralkodik; ki tudja, mi kéj az, amit akkor érez?

Midőn mintegy száz lépésnyire ért hozzánk, térdének egy szorítására lova, mintha földhöz cövekelték volna, megállt. Kémlelni látszott bennünket.

– Isten jó nap kendnek, földi! – kiálték rá.

– Fogadj Isten, tinektek is – válaszolá. Joga volt bennünket tegezni, vénember volt, ősz bajuszát kétfelé kikenve, könnyen a fülére csavarhatta volna.

– Honnan jöttök, hová mentek? – kérdé azután halkabban, s közelebb léptetett hozzánk.

– Rossz fát tettünk a tűzre, bátya – felelék –, odább akarunk egy kicsinyt állni a vármegye elől, ha tudna kend valami jó alkalmas helyet.

– Hogyne tudnék, gyertek velem – szólt bajuszát végigcsavarintva, s végigmustrált mindkettőnket, lovainkat, mozdulatainkat ember- és lóismerő figyelemmel, azután gyanú nélkül indult meg előttünk.

Egy szót sem szólott az egész úton. Útitársam akart vele valamit kezdeni, azt is hamar letorkolta, „nem szeretem a sok beszédet” viszonza, s nyargalt előttünk mogorván.

Az utolsó toronytető is eltűnt a hátunk mögött, előttünk azonban valami sötétzöld síkság látszott keletkezni, mely utóbb az egész látkörön végignyúlt, egy véghetetlen mocsár szélihez értünk.

A sivár, kiszikkadt pusztaság véget ért, hogy egy újabb irtatlan, járatlan pusztának adjon helyet, a víz pusztájának.

A mezőkről száműzött növényélet ide látszott menekülve lenni, a sáserdők sötétzöldje ki volt hímezve a legtarkább mocsárvirágokkal, a földet ellepte valami ezüsthátú fű sárga virágokkal, a vízmosási árokból magas füzéres fűzlevelű rózsaszín virágú növények tekingettek elő, a magasra felnőtt nádi buzogányok legtetejéig felfutott a délignyitó hajnalka, s a víz színén úszott a tányérlevelű nymphaea, fehér tulipánjaival s korsó alakú gyümölcseivel, és messze, mennyire szem látott, egész le a láthatárig terült a végtelen nádberek ingó barna buzogányaival.

Lovaink megálltak egy pillanatra hűs vizet inni, fejünk fölött egy falka kócsag csapott el nagy sikoltozva, fehér tollazatjuk ragyogott a napvilágban.

Azután vezetőnk megindult, nekifordítván lovát a mocsárnak, meghagyva: hogy nyomába maradjunk, mert egy öllel odább lovastul beleveszhetünk az ingoványba.

A víz majd nagyobb, majd csekélyebb volt, néha szinte lovaink szügyéig ért, semmi jel nem mutatta az utat.

Vezetőnk itt beszédesebb kezdett lenni, amint a nádrengeteg árnyékában érzé magát, elmondá: hogy tapasztalatlanabb járók-kelők akárhányszor beletévednek itt a nádsűrűbe, aztán nem találnak ki belőle, ottan vesznek. Éjjelenként sokszor hallani segélyért sírást, egy-egy vadász, csikász, valami üldözött ember, vagy tán éppen az üldöző, belebódult az ismeretlen ingoványba. Másnap, harmadnap is hallani még kiabálását, majd itt, majd megint távolabb, ki bírna segélyére menni oda? a nadályok, vízikígyók, végre lassan elpusztítják. A mocsár oly rengeteg, oly hamis.

S továbbmentünk nagy sietve, a mocsári vadmadarak zajongva röppentek fel előttünk vízi fészkeikről, a nád között a délutáni szellő susogott rejtelmesen, a távolban a bölömbika bánatos bőgése hallék. Ez az emberhangtalan méla nyüzsgése a természetnek, még magányosabb, még aggasztóbb volt, mint maga az éj csöndje. Itt az egészen új idegen világban, melyben földje, vize, növényzete és lakói nincsenek szoktatva ember szomszédságához, ki merne ide követni bennünket? A pusztán elöli a szomj, itt elöli a víz, út, nyom nem vezeti sem itt, sem amott.

Vezetőnk hirtelen megállt és figyelni kezdett.

– Valaki jő utánunk – monda halkan.

Zavarodottan tekinténk körül, én éppen arról gondolkodám; hogy ki volna oly merész utánunk jöhetni, a távolban elég kivehetőleg hallatszék a gázoló lótiprás locsogása. Ki lehet az?

– Siessünk előre! – kiálta társam, lovát sarkantyúba kapva.

– Csendesen! – dörmögé a vén csikós, – egy moccanást se tégy, – mindjárt megtudjuk: hogy ki az, ismerős-e vagy perzekutor.

S ezzel elkezdé halkan, csöndesen fügyörészni a csikósdalt: „lóra csikós, lóra, elszaladt a ménes”. – Nincs az a tilinkó, amely jobban meg tudta volna cifrázni.

Amint elhallgatott a füttyel, messziről, mintegy válaszképpen valaki elkezdé fütyölni e nótát; „Én vagyok a petri gulyás!”

A vén csikós kalapját szemébe vágva lován fölágaskodott, arcán valami végigfutó reszketegséget lehete észrevenni, valami vegyületet szokatlan ijedség, öröm és gyanú között.

– Nem lehet a! – dörmögé, a bajusza alól, mintegy magával beszélve, elesett az, látták akárhányan halva, összevágva; – s még egyszer elkezdé fütyölni a „lóra csikós”-t.

Ismét a petri gulyás nótája hallatszék válaszul, hanem már közelebb; a lovas nagyon látszott nyomunkba sietni. A vén csikós haragosan kapta még társam lovának zabláját.

– Menjetek be mélyen a nád közé!

– Mi baj? – kérdé társam meghökkenve.

– Na papolj! az ördög jön utánunk kölykestül, vagy valaki, aki pokolbul szabadult vissza. Ez Dúzs Gergő nótája, a vőmé, akit harminchárman láttak agyonverve, agyonlőve, összevágva, kolbásznak aprítva.

Beljebb nyomultunk a nád közé. Vezetőnk lova nyakára lehúzta magát s hiúzi szemekkel kémlelte a törést, melyen az utánunk jövőnek előttünk el kelle menni. Mi példáját követve lovainkra feküdtünk. A csikós lova meg sem moccant gazdája alatt, egypár nadály szívódott a hasa alá, a tanult paripa meg-megrázkódtatá ideges bőrét a fájdalom miatt, de lábát sem emelte, hogy attól meneküljön; a mi lovaink azonban egyre prüszköltek a rajzó szúnyogok miatt.

– Hallgass azzal a lóval! – riada ránk a csikós bosszús fojtott hangon.

Mi egymásra néztünk, mintha mindenikünk a másiktól akarta volna megkérdezni: hogy mi módon lehet egy lóval elhallgatni?

A csikós végignézett rajtunk. Azután félig mosolyogva mondá:

– Tegyék az urak a lovaik fejét a másik ló nyakára, akkor elhallgatnak. – S utánadörmögé magában: kár volt előttem magukat csikósoknak adni ki, mert megismerem ám én az embert. Hanem hiszen sebaj, most olyan világ van, mikor a szegénylegény tartozik az urakon segíteni.

Társam egy csomó pénzt akart ekkor az embernek adni, mit az kevélyen utasított vissza: „nem abból élek én!” viszonza dacosan, s inte: hogy csendesen legyünk.

Eközben a csörtető tocsogás mindig közelebb hallatszék jőni, nehány pillanat múlva egy lovag alakja bontakozék ki a sűrű nádberek közül, kesely paripáját csak úgy nyereg nélkül ülte, cingombos dolmánya s minden öltözete összevissza volt rajta lyuggatva, szaggatva, egy konya pörge kalap, mélyen lehúzva szemére, födte megnyírt fejét, s míg bal keze feje egy rongydarabbal keresztül-kasul volt pólálva, jobb kezében egy idomtalan nagy csákányt lógatott, s lovát térdeivel, szavával és ütlegeivel kormányozta.

A vén csikós szemei ragyogtak, mintha bort ivott volna, amint a jövevényt meglátta. Hirtelen tarkón kapta lovát, s velünk nem törődve, elébe ugratott az érkezőnek, s mielőtt az szóhoz jutott volna, úgy összevissza ölelgette: hogy szinte lerántotta a lováról.

A jövevény napsütötte arcán a komoly, mosolytalan büszkeséget lehete észrevenni, mely az ifjú hadsereg fiainak arcán annyira otthonos volt, mellyel azokat a kiállott veszélyek s férfias lélekkel eltűrt sanyarúság öntudata díszíté fel. E komolyságot az öreg ömledezései alatt is megtartá.

A vén csikós csaknem sírva fakadt.

– Édes fiam, édes fiam –, csakhogy itt vagy.

A jövevény kérdőleg tekinte felénk, ipa nehány szót súgott fülébe, tenyerét szája elé tartva, mire a vő, nemével a tiszteletnek, kalapjához emelte bepólált kezét s biztatólag szóla hozzánk: „nem kell félni, itthon vagyunk már, az Ábrahám kebelében!”

– Hát a feleségem, hogy van? – kérdé ipához fordulva.

– Csak az árnyéka hajdani magának, félig agyonsírta már magát utánad.

– Nem ment azóta férhez?

– Agyon is üttem volna. Nem becsületes asszony, aki legalább a gyászesztendőt ki nem tölti, pedig ugyan esküdtek a visszajövők: hogy téged ott láttak halva.

– Igazok volt. Majd elmondom, ha hazaérünk, de most száraz a torkom, lelkem: érjünk előbb a tanyára. Nem szokásom a hazugság, de magam is alig hiszem, ami velem történt.

…

VI. A halottaiból feltámadott

S azzal csörtettünk előbbre. Most az ifjú vő vezetett bennünket, neki volt legnagyobb vágyódása a keresett helyre érni, alig érhettünk nyomába.

A mocsár nemsokára véget ért, a nádas ritkulni kezdett, helyette sűrű fűzfabozót lepte el az utat, a lágy iszapban meglátszottak az előttünk járt-kelt lovak lábnyomai, a föld mindinkább szilárdulni kezde alattunk, nemsokára szárazon lelőnk magunkat.

A vő paripája vígan, otthonosan kezde nyeríteni, megismerve a helyet. A fűzfák közül egy kisded pázsitos térség bontakozott ki, melynek egy darabja kertnek volt felásva s beültetve konyhanövényekkel, a kert végében állt egy kis vityilló, nádból építve egészen, a vadkomló sűrű lombozattal nőtte be legtetejéig. A kunyhó mellett tűzhely volt rakva, melyet odvas szomorúfűz árnyazott be csüggő gallyaival, a lobogó tűz fölött egy bográcsban főtt valami, mellette kis parasztmenyecske sürgött-forgott, kötényével szítva a parazsat.

Amint a csörtetést meghallotta a nő, arra fordult, szeme elébe tett kézzel nézett a rekettyés felé, az öreg csikós odafordult a vejéhez: „maradj hátra – mondá neki –, majd előbb én beszélek vele,” és azzal előre nyargalt. A vő hátul maradt, mi vele mentünk.

Amint odaért az asszonyhoz a csikós, leugrott lováról: „no asszony – úgymonda – újságot hozok, ezek az atyafiak látták az uradat”.

Az asszony arca kigyulladt: „él-é?” kérdé nagy örömmel.

– Élni csak él – monda a csikós –, de se keze, se lába.

– Nem bánom én – szólt nyüzsgő örömmel a nő – csakhogy maga megvan, elmegyek én hozzá.

– Dehogy mégy, szolgám, hova mennél? harminc mérföld ide az a hely, ahol ő elmaradt, ott is fogságban van: beszélt a jó öreg, s az volt szerencséje: hogy leánya nem nézett rá, mert arcát eközben sehogysem tudta megőrizni a meghazudtoló mosolygástól.

– Ha a világ végén van is, nem lesz messze – rebegé a pusztai virágszál, köténye szélével törülve szemeit, még ha el volna temetve, úgy is érte mennék.

E percben a rekettyés közül elkezde hangzani az „én vagyok a petri gulyás” dala.

A vén csikós nem tarthatta magát tovább, felkacagott, a nőnek pedig minden vér arcába látszott sietni: „hisz ez Gergely!” sikolta kezeit összecsapva, s ahelyett: hogy örömében elájult volna, elkezde tüskön-bokron keresztül szaladni arrafelé: honnan a dal hangzott. Perc múlva az ifjú vő ölében hozta vissza lovára emelt kedvesét, ki szerelmesen fűzte magát a hadfi nyakába gyöngéd karjaival.

Amint hozzánk értek, Gergely leemelte lováról feleségét. Magyar ember nem szeret mások előtt szeretkőzni, még a feleségével sem. Az asszony sietett a tűzhelyhez, s egy óranegyed múlva oly vendégséget csapott számunkra bográcsos hús és cserepcsíkon sült halból: hogy társam meg nem állhatá, miszerint ki ne vallja: hogy vicispán korában sem evett jobbat. Elfelejtette, hogy csikósnak van álarcozva.

Azután egy nagy kulacsot hozott elő az asszony, tele jóféle kerti borral; a bortól mindenki elfelejtette a maga baját, s így lőn: hogy Gergelytől akarta megtudni mindenki a magáét.

– Nos, fiam – szólt az öreg – most mondd el hát, hogy miként vagy te most élő, ha már egyszer meghaltál?

Gergely maga mellé húzta feleségét a gyöpre, mely közös asztalul és pamlagul szolgált, s röviden kevés szóval elmondá a szomorú történetet, vígan tréfálódzva, mintha mulatságos kalandot regélne.

…

„Kácsnál, a szerencsétlen ütközetben két kardvágást kaptam már, midőn a vak rohamban egy tizenkét fontos ágyúgolyó szele leütött lovamról. Apám, kend mosolygott erre a szóra, de bizonyomra: akit az istennyila megüt, nincs jobban megütve, mint akit az ágyú szele ér. Láttam egy lengyelt, akinek a golyó szele combban eltörte a lábát, anélkül: hogy a bőrét megkarcolta volna, s a komáromi sáncokban, ahol huszonnégy fontosokkal lőttek, egész sor katonát leltek megdermedve legkisebb seb nélkül.

Nagy sokára magamhoz kezdtem jönni, fél felem meg volt dagadva, s a fejem még mindig úgy zúgott, mintha a víz alatt volnék. A csata még folyvást tartott. Én ott feküdtem a csatatér közepén, a seregek jobbra-balra jártak mellettem, körültem; egyszer egy század horvát oly közel rohant el hozzám: hogy a szélső káplárok elértek szuronyaikkal, kettő hozzám döfött, egy beletalált az oldalamba. Én meg sem mozdultam, azt hivék: hogy halott vagyok, s nem törődtek velem tovább.

Később egy félóra múlva nehéz lovasság vágtatott el azon. Egy közölük megismerte: hogy csikós vagyok, s a többi közül kiválva, odanyargalt hozzám s rám akart gázolni. Azonban a jól iskolázott lónak az a szokása van: hogy előtte fekvő emberre soha rá nem lép. Tovább egy negyedóránál toporzikáltatta felettem paripáját a vértes, anélkül, hogy az egyszer is rám hágott volna, mindig úgy ugrott keresztül, hogy nem érintett patkójával.

Én egy mozdulatot sem tettem ezalatt, mely bennem az élőt elárulta volna, úgy feküdtem ott, mint egy kő. Végre otthagyott a vértes.

Végre jött egy ágyútelep. Egy ágyút alig ötven lépésnyire tőlem állítottak fel. A lovak szinte odáig jöttek, amint megfordultak vele.

Akkor elkezdtek lövöldözni. A golyók búgva repültek el fölöttem, – a puskaporsalak odahullott rám s az ellenkező félről odairányzott ugrató (ricochet) lövések rajtam szökdeltek keresztül, rám szórva a felvágott homokot és kövecset.

Késő estig lövöldöztek ide-oda. Estére vége lett a csatának, láttam, a magyar seregek mint bomladoztak szét, egy zászlóalj keresztül akarta vágni magát, nagyrészint ottveszett, zászlóját négy huszár mentette meg, s mint később hallottam, e szavakkal tűzte le a tábornok elé: „Itt a nyolcadik bataillon zászlója, a sereg maga a csatatéren maradt.”

Én is ottmaradtam az elvesztett csatatéren.

Este, mikor már sötétedni kezdett, fölemelkedtem, széttekinték, s láttam a távolban, ahol reggel a magyar seregek álltak, kigyulladni sorban az őrtüzeket. Messze volt tőlem, s én alig bírtam már magammal, de mégis nekiindultam a tábort fölkeresni. Lassan, néha négykézláb vánszorogva késő éjjel jutottam el a legelső őrtűzig. Az őrszem észrevett, s amint rám kiáltott, akkor vettem észre: hogy a császári seregek közt vagyok. Már akkor nem bántam, akármi történik velem. Az őrvezető odajött. Kértem, hogyha kedve van, öljön meg, ne hagyjon tovább nyomorognom. Az ember csaknem sírt, úgy megszánt, maga bekötötte sebemet, lefektetett a tűz mellé, és ennem, innom adott.

Másnap tova kellett menniök. Engem a többi foglyokkal együtt egy rongyos faluban elhagytak, valami szerbek maradtak velünk őrségül, akiket nem használhattak ütközetben.

Egy este megláttam a templomablakon át, hova be voltunk zárva: hogy két szerb alkuszik az én jó kesely lovamra. Az egyik tíz forinton vette egy nehézlovastól, aki kénytelen volt azt elprédálni, mert a jámbor állat nem hagyott senkit magára ülni. A szerb, miután egynéhányszor közel volt hozzá: hogy a nyaka kitörjék, elhatározta magát: hogy valamelyik pajtását nyomorítja meg vele; de nyerni akart rajta vagy két forintot. Ott alkudtak a fülem hallatára az én jó lovamra, akit egy faluért nem adnék. Az egyik tizenkét forintot kért, a másik meg nem ígért többet tíznél, pedig az egyik mindenesetre meg akarta venni, a másik pedig mindenesetre el akarta adni, de egyik sem engedett a magáéból, utoljára is az lett belőle, hogy összeverekedtek, s miután egymást jól megdöngették, azt határozták, hogy holnap reggel majd megegyeznek.

Nem tudom, megalkudtak-e aztán másnap, mert én még azon éjjel kiszöktem az ablakon s elhoztam a keselyt.

Az ember semmin sem mulat oly jól, mint ha saját kiállott szenvedéseit mondhatja el, oly helyen: hol senki sem szenved, víg, jókedvű társaságban, vidám tűz, vidámító bor tüze mellett, s gyönyörködik a hatásban, mit azon rémséges jelenetek elmondása idéz elő az arcokon, miket ő maga oly közel látott, mik vele történtek.

Késő estig osztozánk a boldog család örömeiben; este az öreg maga kivezetett bennünket a füzes partjára, melyet szőke folyam kerített be kanyargó mentében mintegy félszigetül. A folyam közepén ismét egy kis rekettyés szigetet lehete látni, s a sziget és a füzes közti folyamon egy fakó vízimalmot, mely ott őrölt tombászaira kikötve, egyszerű kitkattogó kelepeléssel a csöndes éjszakában.

A csikós háromszor füttyentett, mire a malom felől evezőlubickolás kezdé hallatni magát.

Egy csónak közelgett felénk, egyetlen faderékból vájt keskeny lélekvesztő, melyet egyetlen ember hajtott két evezővel.

Amint közelért hozzánk, a csikós, odafordult felénk súgva „nem kell neki jó estét kívánni, – nem szereti. Az olyan embert föl nem veszi a ladikba, aki jó napot vagy estét kíván”.

– Furcsa ember lehet.

– Az a mondása: hogy nem kell az Istennek parancsolgatni.

A csónakos kikötött. Ő volt a molnár abban az eldugott malomban. Mi szótlanul beültünk ladikjába. A molnár anélkül: hogy egy szót kérdezett volna tőlünk, ismét helyet foglalt a kormánypadon, s csendesen sikamlott velünk odább a sajka, az alkonyatban elfeketült víz tükre felett. Egy szót sem szólt senki, egyetlen hang volt az evezők taktusos csapása.

A sziget orra mellett elhaladva, valami halk éneklést hallottunk odabenn, a molnár nyugtalanul csóválta fejét, fogai közt egy-egy káromkodást morzsolt szét nagy mogorván, s a csónak lejtett odább, s mentül tovább ment, annal enyészetesebben hangzék a dal a szigetből.

A túlpartra érve, nehány darab pénzt készíték kezemben előre, a molnárnak adandó. A csikós észrevette, visszanyomta kezemet, s fülembe dörmögé: „nem szereti az olyan embert, aki pénzt ád, furcsa ember ám ez”.

Lovaink mellettünk úsztattak át a csónak után kötve, s mi azon vizesen felülve rájok, csöndesen ügettünk tova, partmentében, öreg vezetőnk után.

VII. A csárdai csaplár

Éjfél lehetett, midőn egy többszáz holdra terjedő kukoricaföldet elhagyva, egy szakadékos homokdomb által félig rejtve tartott kis házat pillantánk meg. Ez a „szikra” csárda.

Félreesik az országúttól. Csaknem a Tisza partja alatt, az itt legmagasabb part homokdombjaitól eltakarva, körülültetve ezüstfűzekkel és kanadai jegenyékkel.

Bennünket a kutyaugatás tett figyelmessé a rejtett tanyára. Hat fehér komondor rugaszkodott ki az udvarából, bőszült csaholással rohanva felénk. – Egy pillanat alatt körülfogtak bennünket stratégikus elrendezéssel egyszerre elöl, hátul és oldalt támadva meg.

A vén csikós flegmatice leszállt lováról, leguggolt a kutyák előtt, kalapját hóna alá vette, mutatóujjával orra cimpáját ütögetve, valami bosszantó, gúnyoló, orrhangot hallatott, s eközben folyvást guggolva közelgett a legvitézebb komondor felé.

Az elkezdett e jelenetre sértetten nyihogni, s egyszer csak megfordult és elszaladt, a többi utána, egymást törve, az volt boldogabb, amelyik előbb elfuthatott.

– Nem szeretik ám ezt – mondá vezetőnk kuttogva. – Az ilyen nagy kutyának nem használ sem csitítás, sem ütés, sem fütyülés, sem szólongatás, – lehúzza az embert a lórul, megfogja a szekérkereket, a vásárra járó koldus talyigáját szétszedi, s a borsos tót nyakából leböngészi a szűrt, hanem a csikós már tudja a módját, leguggolt előtte s az orra cimpáját veri, s úgy dimmeg-dömmög előtte, attól elszalad, mintha a nyavalya verné, s aznap elő nem bújik.

Nemsokára a csárda előtt álltunk.

Az épület jó karban van tartva. Gondos, csinos kéz nyomai látszanak meg rajta. Meglátszik: hogy a csárdás nem is annyira a mások, mint a maga kedveért lakik ottan.

– Ezt az érdemes embert „Sallai uram”-nak szokták tisztelni – instruált bennünket vezetőnk. Nem szereti: ha hallja kendezik, a „kocsmáros” nevezetért pedig teljességgel megorrol.

Nem kellett zörgetnünk. A lódobogásra megnyílt a csárda ajtaja, s maga a csaplár jött elénk, talpig fehérbe öltözve, tudniillik: ingben és gatyában. A szemérmetes magyar ember még ha alunni megy, sem hagyja el szokott vászon öltözetét, s Sallai uram éppen most ugrott fel az ágyból. Csupán egy nagy báránybőr süveg volt fejébe nyomva, az sem azért: hogy meleget tartson: hanem annak bizonyságaul: miként ő az úr a háznál.

Vezetőnk nehány szót dörmögött hozzá s azzal bennünket kezébe szolgáltatva, búcsút vett tőlünk, s még azon éjjel visszatért túlparti tanyájára.

Sallai uram pedig, megértvén tőlünk: hogy már vacsoráltunk, bevezetett bennünket egy kisded benyílóba, ott lefektetett tornyos nyoszolyákba, a töméntelen tollas párna és dunna, mikbe bele kelle fulladnunk, tanúsítá; mennyire szívesen látott vendégeinek tekinte bennünket. – …

Reggel korán beállított hozzánk Sallai uram, azzal az örvendetes hírrel költve fel bennünket; miszerint a szomszéd tanyákon perzekutorok vannak, kik nemsokára itt is meg fognak jelenni.

Mi ijedten ugráltunk fel s nyilvánítók abbeli szándékunkat, hogy a Tiszán ismét körösztülmenjünk.

– Nem kell tőlük tartani – úgy monda. – Csak tolvajokat keresnek, ilyen emberek nem kellenek nekik. Különben is, késő volna odábbállani, észrevennék, s még inkább gyanút kapnának. Csak maradjanak itt a szobában és reggelizzenek addig, majd csinálunk velök valamit.

Mi leültünk reggelizni. Sallai uram pedig kiállt pipázva a pitvarajtóba. Társam panaszkodott: nem tudja mi lelte, az ő torka úgy megszűkült, egy falat sem megy le rajta. Magam is olyanformán voltam. A félelemnek különös összehúzó ereje van az emberre.

Nemsokára szívdobogva láttuk elrobogni az ablak alatt a perzekutort hat pandúrjával. Sallai uram odakünn a legnyájasabb hangon üdvözölte őket agyba-főbe, mire a perzekutor nyers, kemény hangon válaszolt.

– Gyanús embereket keresünk, s azzal leugrott lováról s jött befelé.

– Csak tessék – viszonza a csaplár nyugodt hidegvérrel, s nyitotta előtte az ajtót.

Társam vakarta az orrát: „szeretném, úgymonda, ha most egyéb nem nyomná a lelkemet egy lopott csikónál.”

Perc múlva hallók a pandúrokat csörtetni a vendégszobában, melyre szobánk ajtaja nyílt. Sallai uram körülöttük forgott.

– Tessék leülni, nagy uraim, kentek! – Messziről jönnek? elfáradtak ugyé? Fogtak-e valamit? Tudom, hogy megszomjuhoztak. Mivel szolgálhatok? Tetszik bor vagy pálinka? Igen jó bakatort kaptam, most ütöttem csapra.

– Nem bánom – szólt a perzekutor, dörgő, kemény hangon. – De csak szaporán, mert nem késhetünk; míg a házat összekutatjuk, dél lesz. A legényeknek pálinkát, nekem jó lesz a bakator is.

Sallai uram ugrott a söntésbe, kiválasztott hat tulipános szűknyakú egyest, teletöltötte jó törkölypálinkával, az asztalra rakta, a perzekutor elé pedig egy üveg jó bort állított, ott mesélt, tréfálózott, komázott velök; aközben kiszemelte magának a pandúrok közül a legegyügyűbb kinézésűt, s addig söntör-forgolódott körüle, míg egyikét a tulipános egyeseknek észrevétlenül zsebébe csúsztatá, s aztán ismét mesélt és tréfálózott.

A perzekutor azonban kiitta az üveg bort. S azzal megtörölve kiviaszkolt vastag kurta bajszát, mormogá: „már most lássunk a dologhoz.”

„Nem tetszik még egyszer? – kérdé a megelőző csaplár, s amint a perzekutor visszautasítá, a legényekhez fordult, hát kenteknek öcsémuraimék?

Azonban egyszerre, mintha kettévágták volna kedvét, mogorva képet öltött, bosszúsan kezdé fejét csóválni, megszámlálta az asztalon álló öt tulipános butykost, s nagy nehezteléssel fordulva a pandúrokhoz, „ejnye öcsémuramék, úgymondá, ez már mégis furcsa tréfa. Én kentek elébe hat egyest állítok s mire egyet fordulok, csak öt van az asztalon.”

A perzekutor ránézett mogorván

– Csak nem hiszi kend, hogy mi loptuk el?

– Már hiszen meglehet: hogy magától repült el, vagy valaki pálinkástul leszalasztotta a torkán. Annyi látni való: hogy egy tulipános üveg nincs itt.

– No hát vizitálja kend meg a legényeket, míg itt vannak, azt ne mondja azután, hogy valamelyik elvitte.

– Bizony nem is hagyhatom azt szó nélkül – hetvenkedék a csaplár, s elkezdett a legények zsebjeiben motozni, s mily meglepetést tudott mutatni, midőn a tudvalévő zsebben meglelte tulipános egyesét.

– Ehen van, mi! – kiálta előhúzva az üveget. – Ez az én üvegem, la. No, kentek ugyan derék perzekutorok. Én kenteknek bort, pálinkát adok, s kentek köszönet fejében az üvegemet is eldugják. Kentek tolvajokat keresnek, s maguk lopják meg a becsületes embert. Kentek házvizsgálatot tartanak, csak azért, hogy amihez szép szerivel hozzájutnak, eldugdelveddeljék. Kentek itt gyanús embereket keresnek! soha sem volt az én házamnál kenteken kívül gyanús ember, de nem hagyom abba! elmegyek a vicispánhoz; föladom kenteket a vármegyére. Hadd tudják meg, milyen szép emberek kentek.

A perzekutor szörnyű zavarba jött. Dühös lett.

– Ne veszekedjék kend! – ordíta a csaplárra félig ijesztve, félig engesztelve.

– Hogyne veszekedném! – ordíta az még hangosabban.

– De velem nem veszekedik kend, azt megmutatom.

– Azt szeretném látni.

– No hát lássa meg kend – rikolta dühösen, s kiment a szobábul, bevágva az ajtót, felült a lovára és pandúrjaival együtt odábbment, diadalmas pátosszal kiáltva le a tornácból utána nyelvelő csaplárnak, már most pöröljön kend maga magával! s azzal elporolt onnan.

Sallai uram pedig tenyereit dörzsölve jött be hozzánk, s hamisképpen hunyorítva félszemével, monda:

– Már most nyugton lehetnek itt. Míg ez lesz a perzekutor, addig ide házvizsgálatra nem jőnek.

…

Három hétig maradtunk még azután a csárdában.

VIII. Nő és szerető

Vészben, zivatarban, kétségbeesés közt – egy némber utazik.

Maga sem tudja: hová, azt sem tudja: meddig. Sehol sincs megpihenése.

Egy embert indult el keresni, akit szívéből szeretett, akiért élt, akiért elhervadt, és aki őt sohasem szerette, most sem szereti, – ha él, – nem gondol rá a túlvilágon, – ha meghalt.

Hírét hallotta: hogy elesett, – valahol a székely határszélen; és elindult: hogy fölkeresse sírját. Kinek keblén nem nyughatott soha, sírhalmán megpihenhessen, megvallhassa a halottnak, hogy őt egyedül szerette, szeretni fogja ezután is, és meg fog halni bele.

Mint vándorol a zarándok a szent sír felé messze-messze földről, nem ismerve örömet, félelmet, nem gondolva másra, mint a szent hantokra, mik egyetlen földe annak, kié az egész föld; úgy vándorolt messze földről, örömtelen szerelmével a fájdalom hölgye, az álmaiban látott sír felé, hol ingatja fejét a sárga őszvirág, mely a holtak álmát őrzi.

Egy virágot e szent sírról! – sóhajta búsan magában –, azt elviszem magammal utána, s hol a holtak találkoznak, megmutathassam azt neki: ott voltam, – felkerestelek!

És sokáig tartott utazása, oly időben, midőn senki sem járt, oly helyeken, hova más félt menni, ő csüggetlenül utazott. Hosszú fáradság után eljutott a mondott helyre. Ott tudakozódott utána.

– Nem itt halt meg – mondák néki az emberek. – Nézd végig az új sírokat, köztük nincsen, akit keressz, ide az a híre jött: hogy az ország túlsó részén – ott esett el, ottan fekszik.

A hölgy felsóhajtott búsan, s újra kelt a hosszú útra, hideg éjek, hideg népek között, sok nyomort, sok szenvedést tűrve, eljutott a mondott helyre, s kereste a sírt, melyen annyi viszontagság után megnyughasson.

Ott sem volt az. Onnan ismét máshova utasították. Egyik itt, másik amott látta őt meghalni. Egy sem mondta azt: hogy „él!” – „meghalt” ebben megegyeztek, csak azt nem tudták: hogy hova van eltemetve.

A hölgy bejárta az országot, ahol csak csatatér volt, mind fölkereste, elolvasá a holtak neveit, akit keresett, sehol sem találta.

És ha kérdék olykor tőle: miért keresi annak sírját, aki neki sem férje, sem rokona, még csak barátja sem, búskomolyan felelé: „egy virágot a szent sírról.”

S már nem termett virág sehol. A tél eljött, a hó belepte a földet.

Ekkor egy nagy dombhoz ért. Egyetlen nagy sírhalom az, az út mellett fölárkolva, sem sírkő, sem zöld bokor mellette. Ki tudja, kik és hányan vannak ottan eltemetve?

Tán a kedves is ott fekszik, a jeltelen domb alatt? hisz oly sokan porlanak ott, kiket síró szem keres, s kiknek a hír nyomát veszté.

De a hölgy nem bírta hinni, sem a hírnek, sem szívének: hogy kedvese is ott fekszik. A sírt belepte a hó, néhány puszta virágkóró állt ki szárazon belőle. E sír alatt az ő kedvese nem nyughatik. – Mint a meleg forrás körül, mikor szerte tél van és hó, a virág mindegyre zöldül, a fű megcsalatja magát s azt hiszi: hogy örök tavasz van; – az ő sírja körül is, azon földön: hova az ő lángszíve van eltemetve, tél derekán zöldülni kell fűnek és virágnak. „Egy virágot az ő sírjáról” – mondá búsan, elmerengve. Pedig virág sehol sem nyílt már.

Soká, soká bujdosott még azután. Szenvedett és szeretett. Végre bizonyos hírt hallott. Kedvese el van temetve. … El van temetve, de él. … Él – börtönbe eltemetve.

*

Vészben, zivatarban, kétségbeesés közt – egy férfi utazik.

Üldöző sorsát kerüli. Elveszté bizalmát Istenéhez. Legjobb barátaitól fél.

Csak egy lény van még a világon, aki gondolatjait bírja: – felesége.

Távol, távol esett tőle. Ahol az van, azon helyen neki nem szabad magát mutatni. Bujdosnia kell tőle messze elszakadva, még hírt sem hallhat felőle.

Éjjel álma, nappal gondolatja e nő; – a mezőn nyílik a virág, s ha lát közte liliomot, eszébe jut felesége neve róla, mindenütt, hol idegen nőt lát meg, talál benne valami hasonlót, egy-egy vonást az övéhez, s olyankor búsan gondol rá: miért hogy ezek mind boldogok, csak az övé oly szerencsétlen?

Egy éjjel, midőn ismét vele álmodott, a könnyező, búsongó, hízelgő asszonnyal, még reszketett ajka a fájdalmas csóktul, mit az álomlátás kedves fantomjának ajka oly elevenen nyomott rá; fölkelt a bujdosó ágyából, vevé vándorbotját, koldusmezt öltött magára, s megindult nejét fölkeresni.

Érzé: hogy az álmok megölik, ha nem megy. Éjjel mindig látja őt, mellette ül, vele beszél s nappal kábult fővel gondolkozik elmúlt álmán. Ez az őrültség ösvénye.

Fel kell őt keresnie, bármi veszély várjon ott rá, látnia kell. Csak egy percre, csak egy szót szólni hozzá, csak egyszer ölelhetni őt karjaiba valóan, ébren, – amaz álomlátási szép kísértet helyett, s azután meghalni, elveszni vagy bárhova lenni.

Ment koldusnak öltözködve faluról falura, az utcán a kutyák végig ugaták, néhol a poroszlók kiverték a határból, idegen házak küszöbén költötte el ebédjét, erdők rejtekében aludt, gyalog kellett megtennie a hosszú unalmas utat, a zápor, az őszi vihar sokszor ottlepte, később a hulló hó, a téli förmeteg. Ő mindezt nem érzé, csak egy eszméje volt, egyetlen gondolatja, mely lelkének, testének erőt adott: a találkozás percének képzelete. Azt százféleképpen elgondolta magában, és egyik szebb volt a másiknál. Majd úgy gondolá el: hogy éjjel fog ablakán beszólni, úgy lepi meg majd, hogy az utcán alamizsnát kérend tőle, majd azt: hogy levelet ír neki, melyben tudósítja, hogy ott van, vagy bemegy házához, mintha eltévedt volna. Mint fog a nő megijedni és megörülni egyszerre. Arca elsápad és aztán meg kigyullad. Reszketve ragadja meg a férj kezét s féltve omol kebelére, mintha el akarná rejteni idegen szem látása elől. Szíve oly hangosan dobog; – amilyen némák csókjai. Nehogy valaki meghallja… És míg ezeket gondolá, nem érzé: hogy azalatt körüle zúg a förmeteg, s veri a hópelyheket arcába, hogy az ebek végigkísérik az utcán, hogy az emberek szidva utasítják ki a faluból, s hogy az út oly hosszú, oly fáradságos.

…

Egy hideg téli alkonyon megérkezett azon városba, ahol ősi háza állt, melyben feleségét hagyta.

Végigballagott nagy nyomorékul az utcákon. Jöttek vele szembe ismerős emberek, s nagy megnyugtatására volt: hogy mind úgy mentek el mellette, hogy egy sem ismert rá.

Végre eljutott a keresett helyre, – tulajdon lakához.

Nyitva volt a kapu. Egy régi cselédje állt künn a kapuban, bámulva és pipázva. A koldus „jó estét” kívánt.

– Menjen kend, Isten hírével – mordult rá a hajdú, senki sincsen itthon.

– Adjon Isten ezerannyit – dünnyögé a koldus, s leült a kapu mellett a küszöb szegletkövére.

A hajdú bement az udvarra, átallva a rongyos emberrel civódni, csak a kutyát uszította rá, a nagy, láncos örvös ebet.

A kutya vihogva, ugrálva futott a koldusig, ott körültáncolta jókedvű csaholással, végre hasán csúszva odalapult hozzá, s hűséges, örvendő szűköléssel feküdt le lábához, fejével rongyos szűre alá búva, s eldugott kezét megnyalogatta.

E percben pariparobaj hallatszott, az utcán délceg lovagok vágtattak végig. Egy delnő lovagolt elől, kecses amazon-öltönyben, három vagy négy lovag kíséretében. A delnő vígan kacagva fordult vissza egyik kísérőjéhez, ki elejtett zsebkendőjét a földről nyargaltában kapta föl, s amint visszaadta neki, oly közel hajlott arcával az érte nyújtott szép kézhez. Senki sem vevé tán észre: hogy a kezet megcsókolta. Csak a koldus a küszöbben. Az a nő az ő felesége volt.

A lovagok ismeretlen arcai szentségtelen mosolygással fordultak a szép nő arcához, kinek lángoló szemei kihívó pillanatokat vetének egyikre is, másikra is.

– Ez nem az én nőm – mondá magában a jövevény –, kísérői is mind idegenek. Valaki lehet tán: ki hozzá ily kárhozatosan hasonlít. Valami nőiségét megtagadott némber, aki elég átkozott oly arcot viselni, mely az én bálványképemhez vonásról vonásra hasonlít.

Azonban a kapuhoz ért a lovagló csoport, mindnyájan otthoniasan fordíták arra lovaikat. Legelöl a nő ugratott a kapu felé. A férj ott állt előtte, merev, élettelen alakká zsibbadva, koldusmezben, sápadt arccal, vad, emberijesztő szemmel.

A hölgy lova félreugrott az élő kísértet elől. Bosszúsan fordult oda a nő, s korbácsával végigvágva az ijesztő alakon, megvető hangon kiáltott le rá: „félre az útból, te koldus!” S azzal bosszúsan nekihajtott. Az ember nem tért ki, a ló feltaszítá s keresztülgázolt rajta, a galant nő kísérői kacagva mondtak elménc ötleteket, a hóban, sárban evickélő koldusra, delnőjük után bevágtatva az udvarra. A mogorva hajdú bezárta utánuk a kaput, éktelenül káromkodva, csak a láncos eb nyihogott, sírt odabenn, rést kaparva magának a kapu alatt.

A boldogtalan pedig felvánszorgott a földről. Fejét nagyon megütötte, de mégsem ott fájt neki legjobban. Odább ment tántorogva, s keresett magának szállást – másutt; ahol tudta, hogy befogadják, ahol jobban emlékeznek reá, és ahonnan el nem űzik… a börtönben.

*

Víg zene hangzik az úri lakban, az úrnő kézről kézre jár a táncban. A rossz világ azt mondja: hogy még a szerelemben is. Cseng az összeütött pohár, farsang utolsó napja van, ez a bolondok ünnepe, mulat, vigad minden ember, a jókedvnek kicsiny a ház, senki sincs, aki szomorkodnék, az úrnő öröme mindenkit magával ragad. –

…A férjet ma ítélték el hosszú fogságra.

Az ítélő bírák előtt gyakran fordult meg egy gyászba öltözött hölgy a fogolyért könyörögve. Akit semmi körülmény nem védett, amellett ő könnyeit hozta fel mentségül.

Hiába kért, a törvény szigorú. Az ítélet kimondatott rá, vaskeményen, elengedhetetlenül.

A bírák néha együtt sírtak vele, sajnálták, vigasztalák, de az ítéletet kimondták.

Ekkor tanácsolák neki: hogy menjen oda, ahol a kegyelmet osztják; vigye könnyeit a kormány, vigye a trón elé, akit a bíró elítélt, az irgalom szava fölmentheti.

A hölgy bejárt minden forrást, ahonnan kegyelmet várhatott, odaveté magát a hatalmasok lábaihoz, összecsókolta kezeiket, mindennapos volt küszöbeiken, reggel, este, Isten előtt – egész nap emberek előtt térdelt, imádkozva, esedezve azért, akit úgy szeretett.

Egy napon a hatalmasok egyike azt kérdé tőle: miért könyörög egy emberért, akit tulajdon neje elfelejtett, kinek ő sem neje, sem rokona.

– De ő mindenem énnekem! – válaszolt a megtörhetetlen nő.

– Úgy illendő, hogy ő is mindene legyen önnek.

…

Másnap a fogoly szabad lőn.

Amint kilépett börtöne ajtaján, egy nő térdepelt ott, fekete ruhában, leeresztett fátyollal, zokogva.

A fogoly hallotta e nőt börtönőreitől emlegetni. Mindennap elment az oda, felőle tudakozódni, ételt, könyveket küldött neki, pénzt adott a porkolábnak: hogy szelíden bánjon vele, s végre azt is megtudá, hogy szabadságáért mit tőn.

Amint kilépett börtönéből, megismerte benne a mellőzött kedvest, ki őt úgy szerette, és kiről ő nem gondolkozott soha, vagy csak lelki szemrehányás között.

A nő megragadta láncaitól megszabadított kezét, s csókokkal és könnyekkel halmozá el. A férfi pedig titkon esküt mondott magában: hogy e kéz minden mozdulatja őt boldogítandja, míg él.

*

Víg zene hangzik az úri lakban…

…A táncvigalom közepett hívatlan vendég jelen meg az orgiák termében. Egy tisztviselő. – A zaj megszakad, az úrnő a hivatalos férfi elé lép, s jelenléte okát kérdi.

– E ház nem öné többé, asszonyom, ön férje el van ítélve, vagyonát a status foglalja el.

– Uram. Egy év előtt férjem minden vagyonát rám ruházta által.

– E tette érvénytelen. Ugyanazon törvény, mely elítélte, megsemmisíté azt is.

A nő elsápadt.

– Könyörögni fogok érte: hogy ítéletét engedjék el. Kegyelmet kérek számára.

– Már késő. – A kegyelmet megnyeré.

– Úgy én ismét nője vagyok! – kiálta fel örömmel a delnő.

– Többé nem az, a válóper meg van indítva ön ellen.

Az ajtó föltárult s a bámuló csoport közé belépett a halvány, sápadt koldus, lélekijesztő arcával – jobbján egy reszkető nőt vezetve, aki gyászöltözetében, arca fátyollal lefedve úgy zokog, úgy sír hangosan; – míg a sok fényes alak bánat és rémület közt áll, hangtalanul, mozdulatlanul, elzsibbadva a háziúr leverő tekintete előtt.

Csak a gyászos teremtés sír hangosan zokogva – örömében –, diadalában.

IX. A víg ember

Egy estve későn egy faluba értem: hol egyikét régi jó ismerősömnek véltem feltalálhatni.

Soha vígabb embert nem ismertem, mint ő. Úrnak született, az életszükség apró bajaival nem kellett törődnie soha, egyéb gondja sem volt, mint magát és másokat mulattatni.

Ismerte őt az egész környék, a vendég és a jókedv soha sem fogyott ki házából, kapuja tárva-nyitva állt mindig, az embert a kocsiról húzták le, ki be nem akart térni, s ha egyszer bent volt, kiszedék a szekere kerekeit, hogy tovább ne mehessen.

Tartott egy udvari bolondot, akit olykor, ha leitattak, tetőtől talpig kisuviszkoltatott, s másnap elhitette vele: hogy a szerecsenek megválasztották kacikának.

Már messziről lehete hallani a zeneszót, amint kastélyához közelgeténk, az ablakok ki voltak világítva mind. Saját cigánybandája volt, amelynek tagjai kötelesek voltak egy Páriz-Pápaira tett kézzel ünnepélyesen megesküdni: hogy csárdásnál egyebet soha sem fognak húzni.

Útitársammal együtt előre örültünk magunkban: hogy annyi gond és nélkülözés után e vidám körben pihenhetünk meg. Akik őhozzá rendesen jártak, mind szemenszedett víg fiúk szoktak lenni, kik egy órát sem hagytak elmúlni a napból valami új tréfa, valami hallatlan, képzelhetlen ostobaság nélkül.

Kapujához érve, kivehetők: hogy odafenn a tornácban éppen az ő nótáját húzzák. Ilyenkor már széles kedve szokott lenni.

A pitvarajtó küszöbén ült a vén bohóc; széles képét két tenyerére támasztva bámult ránk dőrén, mereven. Pipája szárát fogai közt tartá, maga a pipa leesett róla s lába előtt hevert, fején a sipka meg volt fordítva, ellenzőjével hátrafelé.

– Jó estét, Stiglic! – kiálta rá útitársam jókedvűen (Minden ember más néven szokta őt nevezni).

A bohóc nem szólott semmit, hanem elfordult tőlünk a fal felé, s fejét lehajtotta térdére, két karját homloka elé téve, úgy látszott: hogy rossz kedve van, nagyon megharagíthatták, ami ritka eset volt nála.

Mi jókedvvel siettünk fel a lépcsőkön, s tartottunk arra, honnan a zene hangzott.

A tornácban álltak sorban a cigányok, egytül egyig mind vörös nadrágban. De mind valamennyi olyan képet csinált, mintha éppen fogat húzatott volna, a vén klarinétos pláne többet fútta az orrát, mint a klarinétot.

– Ezek még ma nem kaptak inni – monda társam tréfálózva.

A szoba ajtóban egy hajdú állt. Régi, ismerős cseléd.

– Hol urad? – kérdénk tőle.

– Idebenn van, szólt az ajtóra mutatva. S nagy ősz bajusza reszketett, míg e nehány szótagot kimondá.

– Képzelem, hogy fog örülni! ha bennünket meglát – szólt társam hozzám fordulva, s víg, mosolygó arccal nyitott a szobába.

…Az ember, akihez jöttünk, ott feküdt az ágyon, – haldokolva.

Ispánjai s nehány szomszédja ágya lábánál álltak csendesen zokogva.

Mi megzavarodva álltunk meg a nyitott ajtóban.

Az egyik ispán odalépett hozzánk, megfogta kezemet: „látják?…” Tovább nem bírta mondani. A haldoklóhoz vezetett. Iszonyú görcsök látszottak azt kínzani, homlokán a halálveríték gyöngyözött a belső kín miatt, minden izma vonaglott, s oly fájdalmasan, oly dermesztően nyögött: hogy kín volt hallani.

– Hát e zene mire való most? a halálnyögés gúnyolására.

– Ő maga kívánta – válaszolt. – Vígan akar meghalni, ahogy élt. Még egy óranegyed előtt beleénekelt a zenébe s még megmondta hogy melyik ki nótája? s kért bennünket: hogy legyünk vígan; mint egyébkor.

– De hát mért nem hívattak orvost?

– Megtiltotta, azt ígérte: hogy főbe lövi, ha idejön. Neki kedve van meghalni, és ő táncolva akar átmenni a másvilágra. Szegény ember.

Néhány pillanatnyi kínlódás után szűnni kezdtek a haldokló fájdalmai, szemei, mik addig fehérével forogtak felfelé, nyugodtan, de fénytelenül tekintének a körülállókra, arca, mely a kínlódás alatt sötétvörösre dagadt, elsárgult, elsápadt, csak néhol maradt rajta egy-egy szederjes folt. A zene ott künn tombolt, rikoltozott. A haldokló már nem hallá.

– Mért hagyták el azt a nótát? – kérdé rekedt, tompa hangon.

Ismerői zokogtak ágya körül. Nem látott, nem ismert senkit többé.

– Hová lett az a sok ember: aki az elébb itt táncolt? – hörgé gyors, szapora szóval. – Hívjátok vissza. – Mulassanak. – Azt a frisset, – azt a frisset húzzátok rá. – Táncoljatok. – S még egyszer végigfutott haldokló arcán a jókedvű szarkasztikus mosoly, mely egyébkor oly kedvessé téve, úgy szokott neki illeni … Majd én magam... nyögé elmaradozó lélegzettel … a halállal járok el egy csárdást …

Azzal lehunyta szemét és nem is nyitotta fel többet.

…

Később az a hír kezdett el szárnyalni, hogy önkényt mérget vett be. Sokat találgatták miért? Az igazi okát, úgy hiszem, senki sem tudta meg.

X. Egy emigráns levele

Egy napon barátunknál voltunk, midőn éppen levelet kapott öccsétől – Konstantinápolyból.

Első levél volt, amit küldött. Mi kíváncsiságtól égtünk, megtudandók a kimenekült ottani viszonyait. A testvér ihletett pietással bontá fel a becses levelet, egy könnycsepp rezegett szemében, homloka redőkbe vonult. Míg ő olvasta a levelet; mi azalatt arcvonásaira figyeltünk, onnan iparkodva ellesni a megírt és megolvasott titkokat.

A könny lassanként eltűnt az olvasó szeméből, homlokáról a ránc lesimult. Odaadta a levelet kezembe: „olvasd el te is.”

Szórul szóra ez volt benne.

„Kedves bátyám!

A kajla földemet el ne felejtse megugaroltatni, hordasson ki az őszi alá hatszáz szekér trágyát. A faiskolából a szederfákat szedesse ki, mert majd elvénülnek, s ültettesse a lóherés körül. A Marci zsidóval újítsa meg az árendát a pálinkaházra nézve, – most telik le neki vízkeresztkor. A mi dolgunk itt veszettül bajos. Asszonnyal beszélni sem lehet, vannak ugyan szép arnauta lyányok, hanem azokért hamar elmetszik az embernek a gégéjit. Aztán mindent vajjal főznek, meg olajjal. Áldja meg az Isten kedves bátyámat, csókolja szerető öccse – stb. –”

– Ezért kár volt olyan messze menned – dörmögé a bátya, zsebébe gyűrve a tenger mellől jött levelet. Ilyet Vámos Pircsről is írhattál volna.

XI. A gyilkos

Háromszor találkoztam vele. Mindég ugyanazon elvadult, zavarodott arc. A véres szemek, a vértelen ajkak. A senkit nem ismerő tekintet.

Egyszer az országúton jött velem szembe. Az út az erdőn vitt keresztül, csak akkor vettük észre egymást, mikor tíz lépésnyire voltunk. Visszarettenénk egymástól. Kurta, zöld szűr volt nyakába öltve, roncsolt kalap fedte kuszált haját, csizmái térdig sárosok. Kezében a görcsös vándorbot. Fáradtnak látszék, sietett, mintha valaki elől menekülne. Amint rögtön találkozék velem az útkanyarulatnál; megdöbbenve visszarettent, botját védőleg emelte feje fölé, s hirtelen visszafordulva, letért az országútról, vissza-visszanézve reám. Én ott álltam, mint egy szobor, akaratlanul üldözve őt kísérő tekintetemmel.

Másszor a határdombon találtam aluva, fárasztó napok, álmatlan éjek után le talált ülni a hantolásra, s ott elnyomta az álom. Az elmúlt éj zivataros volt, szakadt a zápor egész éjszaka; – meglátszék rajta, hogy az éjet nem tölté fedél alatt, facsaróvá volt ázva minden öltönye, haja összecsapzott. Nem akartam fölébreszteni, csöndes léptekkel haladék el mellette: mégis észrevett, – nagyon ébren aludt, mint az üldözött vad szokott. Óvatos léptem neszére felütötte fejét, vadul széttekintett, s felrikoltva, mint a fészkén meglepett vadmadár, elfutott előlem, sebesen, őrült sebességgel, s a csörtetve távozó zaj az erdő bokrai közt tudatá: hogy még akkor sem szűnt meg futni, miután nem látott.

Ez a szerencsétlen földönfutó ezelőtt fél évvel politikai fanatizmusból megölte egyik jó barátját, ki mint élelmezési biztos szolgált a császáriak mellett. E véres tettéből aztán dicsőséget csinált, kiíratta nevét a hírlapokba, s nem volt egy lakoma, hol dőzsölés közben el ne mondta volna, miképpen ölte meg azt a boldogtalant. Csatákban a bódultságig vakmerő volt, szóbeszéd közt a dühösségig türelmetlen, alig volt egy nyilvános jellem az országban, kit egyszer-másszor „hazaárulónak” ne nevezett volna, a legkisebb eltérésért a forradalom elvétől, mit valaki megengedett magának, halált szavazott az eltérőre. Így ölte meg saját kezeivel egyikét legjobb barátainak.

Egyszer az utcán egy feketébe öltözött özvegyasszonnyal találkozék szembe, ki két kis gyermeket vezetett karján, szinte gyászban. Az ember sápadt lett, mint a fal. Az általa megöltnek családját látta maga előtt. Nem bírt szemben elmenni mellettök, visszafordult, hazament, ott bezárkózott szobájába, s ha olykor hetek múlva kiment az utcára, amint a legelső ismerős arccal találkozék, rendesen visszafordult és elfutott. Nem dicsekedett többé sem a lakomákon, sem a csatákban hőstetteivel, nem látta őt többé senki sem itt, sem amott; a vigalom és a bátorság örökre kihalt szívéből, helyettök a legfeketébb lélekölő marazmus telepedett le kedélyén.

Egy napon idegen alakú katonaság érkezék azon városba, melyben lakott; aznap eltűnt az ember hazulról, elbujdosott, sokan látták majd itt, majd amott, félénken, elvadultan vándorolni, éjben, zivatarban, jeges förgetegben, – mindenkitől futott, senki sem beszélhetett vele, hol éjjelezett? mivel élt? senki sem tudta róla.

Egy testvére a hon túlsó határán lakik. Jómódú, családos ember. Egyszer késő este betoppan hozzá egy rongyos, nyomorult alak, sápadt arcán bozóttá nőve a szakáll, szemei véresek, ajkai fehérek, ruházata rongyokban csüngött róla alá. A kisgyermekek sikoltva futottak apjuk karosszéke mögé, ez elszörnyedve kiálta föl: „Testvérem!”

– Én vagyok – hörgé az, hangtalan rekedt asztmával – adj ennem, hadd megyek tovább.

Ez összeölelé szerencsétlen testvérét, meleg, száraz ruhát adott rá, tett elébe ételt és bort, biztatta és vigasztalá, kérte: hogy ne menjen tovább; az gyanúsan, szótlanul húzódozott tőle vissza, egy nagy bot volt nála, azt le nem tette volna kezéből, s amint félig kiivott egy pohárt, hirtelen megállt; „hah, mi az? mi zörög ott künn?” – kérdezé: „semmi sem” – felelék neki, a szél játszik az elszabadult kútostorral, dúdol az ablakok között, a kutyák üvöltnek egymásra, az eső veri az ablakokat, künn iszonyatos éjszaka van, idebenn nincs semmi baj, semmi vész.

– Igen, igen, nézzétek meg, mi zörög ott künn? – sürgeté a jövevény testvérét nyugtalanul. Ez kinézett az ajtón, azalatt amaz, az ablaknak rohant, felszakítá tábláit s ijedten ugrott ki rajta, s aztán rohant ki az avarba, a fergeteges embertelen éjben, kísérve a vihar zúgásától s az ebek üvöltéseitől. Nem lehetett utolérni.

Azóta a kisgyermekek: ha éjjelenként hallják ordítni a vihart, játszani a nyikorgó kútostorral, zúgni a jegenyefák között, dúdolni az ablakon át, s rázni a dörgő ajtókat, remegve mondják apjuknak: „Marci bácsi van odakünn.”

Később önkényt följelenté magát, elhatározottan lépett a hatóság elé, elmondá a történteket nyíltan, őszintén.

Ítélethozatalig börtönbe tették, ott csendesen viselte magát, s rokonai közbenjártára hinni lehete: hogy nehány évi börtönnel meg fog szabadulni. – Egy éjszakán, mikor legnagyobb volt a szélvészes zivatar, a börtön kloakáján keresztül, mely oly szűk, hogy egy emberi test csak alig szorulhat át rajta, megszökött a fogoly.

Azóta senki sem hallott felőle.

XII. A körtefa

D*n jártomban egy tehetős gazda házához betértem. Maga becsületes földművelő volt, a felesége szeretett egy kicsinyt pörölni. Háza mögött szép gyümölcsöskert volt, nagy gond látszott rá fordítva lenni, a fák mind megtisztítva a rozsdától, megnyesve, megtámogatva, a fiatalabbak kikarózva, a gyengébb héjúak tövissel és mohával beburkolva a nyulak és a hideg ellen, töveik megkapálva a faférgek végett, s derekaik bemeszelve, bekalamászolva a hangyák s más apró állatok bosszantására.

Annál meglepőbb volt rám nézve egy vén körtefa a kert túlsó szélében, mely telerakva érett gyümölccsel egészen magára hagyatva látszott, alja terítve volt túlérett s nagyobb részint már rothadásba menő gyümölccsel, ami a fán maradt, azt egész raja lepte meg a darázsoknak, fészket csináltak az ágak között, s a gyümölcsnek csak a héját hagyták ottan.

Minthogy a körtefa egyike volt a legnemesebb fajúaknak, nem hagyhattam szó nélkül ez elhagyatását; példátlan levén előttem, hogy az érett gyümölcsöt valaki a fán hagyhassa veszni, s megszólítám a gazdasszonyt, hogy miért nem szedi le.

– Én-e? – viszonza –, hát ha aranyból volna!

Kérdezém: hogy mi kifogása lehet ellene, talán nem szereti e gyümölcsöt.

– Legkedvesebb fám volt az egész kertben, hallja az úr – viszonza, – még a megboldogult édesapám ültette. Isten nyugosztalja meg. Nem terem a faluban ehhez fogható gyümölcs sehol, még a szomszéd faluból is ide járnak belőle venni, néhanapján marékra való ezüstpénzt hozott nekem ez a vén fa, annyi termett rajta, hanem nem lesz tovább a kertemben. Csak a telet várom; – kivágatom, nem marad ott.

Bámulva csóváltam fejemet, s kérdve kérdém: mi rossz fát tehetett a tűzre eme szerencsétlen gyümölcsfa: hogy ekképp kivágassék és tűzre vettessék?

– Hagyja az úr, pogány története van annak, de ha meghallgatja, elmondom. Ezelőtt két héttel, mikor ez a körte érni kezdett, egy ilyen szomorú úr vetődött hozzánk, mint az úr, la. Bujdosott az is, nem maradhatott otthon, no hiszen, azt az urak tudják: hogy miért. Szívesen láttuk; hogy is tehetne másképp keresztyén ember ilyen keserves időkben? úgy volt a házunknál, mintha tulajdon hozzánktartozó lett volna. De hiába kerestük mi annak kedvét, mert ha tenyerünkön hordoztuk volna is, egész nap lógott a feje, olyan szomorú volt, majd a szájába hágott, s akkorákat sóhajtott, mint a kára vallott cigány. Biz Isten, magam is szinte megsavanyodtam a mindennapi látásától. Egy szép reggel, mondom: hogy az a körte akkor kezdett érni, – az én szomorú emberem szokatlanul korán felkelt és kiment a kertbe, rövid idő múlva utána nézek s látom: hogy felmászott a körtefára. „Nézze kend, apjuk – mondom az öregemnek –, a szomorú szentem megsejtette: hogy a körte érik.” – Az öreg megdorgált; „ne panaszold neki, ha kedvét találja benne, biz amit ő leszed róla, nem a világ.” – Ráhagytam. Egy óra múlva, kerülök-fordulok, megint a kertbe találok nézni, az én emberem, még mindig a fán van. Már ekkor morogni kezdtem, de csak azt gondoltam, nem szólok neki, majd ha eleget látott belőle, leszáll a maga emberségiből is. Megint egy óra múlva odanézek, mégis ott van. De már ezt az öregem sem hagyhatta szó nélkül. Lekiált rá: „szálljon le már az úr onnan, vagy mi! Hagyjon nekünk is rajta valamit!” Az ember reá sem konyított. – „De már ez egyszer gorombaság – mondék magam –, ha az emberhez emberül szólnak, legalább billentse rá a fülét!” Meg sem mozdult. Az öregem elkezde káromkodni; már-már a teremtése körül kezdett járni, – azt sem bánta. – „No iszen, majd megindítom én a fülét, ha soha meg nem volt indítva” – kiálték, s odarohantam nagy széllel-lével, olyan pörpatvart csapva: hogy hét országra szólott. De amint odaértem a fához s föltekintettem rá, belém fagyott a szó, egyet fordult velem a világ, s amint álltam, úgy vágtam magamat a földre szédültömben. – Az ember fölakasztotta magát a fára… Engemet négy nap folyvást lelt a hideg, s valahányszor azóta arra a fára nézek, mindig kéket-zöldet játszik előttem a világ; nincs az a pénz, amiért annak a gyümölcséből még egyet megenném, mikor még tolvajnak sem kell, láthatja az úr, nem jár arra egyéb, mint a darázs, nem hiszem, hogy az is valami rossz lélek ne volna.

– S hogy híták azon embert?

Nem lehetett azt voltaképpen megtudni. Háromféle paszusa volt, mindenikben más néven volt nevezve; alkalmasint egyik sem volt az igazi. A bognár azt metszette sírfájára név helyett: „Egy szerencsétlen férfiú.”

… Némán állottam ott csüggedt gondolatim közé elmélyedve, s alig vettem észre, hogy szemeim elválhatatlanul amaz elátkozott fára vannak függesztve. Gazdaasszony megrántá kaputomat.

– Nagyon nézi az úr azt a fát, az úr is éppen olyan szomorú ember, mint az volt, nehogy megtréfáljon az úr is, mert úgysegéljen, itthagyom még ezt a vármegyét is.

XIII. A megvetett nagyság

Minekutána három hónapig bujdosott erdőkben, mocsárokban és barlangokban, másik háromig egy puszta pincében rejtőzködött egy tízakós hordóba befenekelve, és ismét háromig szolgált egy vízimalomban mint molnárlegény, végre átlátta: hogy annyira körül van már véve kémekkel, kik egyenesen őrá leskelődnek: miszerint kénytelen lőn valahányszor lefeküdt, mindég bekötni a száját, nehogy álmában kibeszélje azon titkokat, mik halálát okozhatnák.

Elvégre is, mikor már nem volt számára hátra semmi útja a menekülésnek, elszánta magát életre-halálra, s fölkereste a legközelebbi katonai parancsnokot.

– Uram, én eddigelé bujdokoltam, kerültem a törvény kezeit, most, íme, önkényt följelentem magamat. – Én vagyok az a híres Sárga Péter!

– Nincs szerencsém önt híréből ismerni.

A bujdosó visszahökkent. Ha a parancsnok azt mondta volna neki: ön egy óra múlva halva van! az nem lepte volna meg, ha rögtön vasra vereti, arra el volt készülve.

Csupán arra nem volt resignálva: hogy őt híréből ne lehessen ismerni.

– Mi volt ön – kérdé a parancsnok. – Katona? követ? kormánybiztos vagy hivatalnok?

A bujdosó nemes komolysággal állítá, hogy az egyik sem volt.

– Hát mit vétett ön?

A bujdosó egy mártír elszántságával hajtá le kebelére fejét, s kezeit mellén keresztbe téve, ezt vallá, töredelmes szívvel:

– Én vagyok azon üldözött Sárga Péter, ki az irmicei nemzetőrök csatadalát muzsikára tettem.

– Hát voltak az irmicei nemzetőrök valaha csatában?

– Nem voltak, de lehettek volna. Én elkészítettem a csatadalt. Csodálom: hogy ön nem ismeri. Egyébiránt szolgálhatok vele.

– Hát még mit vétett ön?

– Úgy hiszem; eleget mondtam…

– Elmehet ön.

– Hány esztendőre?

– A mennykőt! mehet ön, míg lát.

– Hát nem a börtönbe méltóztatott küldeni?

– Kell is oda ilyen ember.

– Uram! ön ezt nekem ne mondja. Nem azért ettem én vackort az erdőben, míg csak benne tartott, nem azért szolgáltam Mujkos Mátyás uram malmában, mint egy barom, és éppen nem azért hagyám magamat grádicson föl- és lehengergettetni egy pálinkaszagú hordóban, hogy mikor kézre kerülök, azt halljam: hogy nem kerestek.

– Tán csak nem akarja ön magát egy hiábavaló ringy-rongy versért becsukatni?

– Uram. Ön kegyetlenebb, mint képzelém. Ön híremtől akar megfosztani. Inkább csukasson be, de csatadalomra ne mondja azt: hogy „ringy-rongy”.

A parancsnok hívatta az őröket.

Az önvádlott megörült. Tehát mégis be fogják csukni, gondolá magában.

– Dobják ki innen ezt az embert – monda a parancsnok a katonáknak.

A katonák szót fogadtak.

Sárga Péter halálosan megbántva ment odább, esküdve nagy kegyetlenül: hogy majd keres ő magának olyan embert, ki az ily nevezetes fogást jobban megbecsüli.

Még eddig nem talált; pedig sokat jön-megy, s dacára annak, hogy senki sem bántja, ha olykor ismerőssel találkozik, az Istenre is kéri, hogy ne nevezze az igaz nevén, mert meg találja valaki hallani, s akkor ő veszve van.

XIV. A két csonka vitéz

A kápolnai csata után két sebesült katonát vittek a M**i katonai kórodába.

Mindkettőnek lába volt ellőve, térden felül el kelle vágni.

Az egyik osztrák tüzér volt, a másik magyar tüzér.

Talán éppen egymás ágyúitól kapták azt a szörnyű sebet.

Ott voltak azután sokáig: ott feküdtek egymás mellett, hallgatták a lázas éjszakákban egymásnak kínsóhajtásait, biztatták egymást a kétségbeesésben, összeszoktak.

A csatában egymást lőtték, itt egymás sebeit ápolák.

A magyar hamarább fölgyógyult, s aztán éjeket virrasztott át sebesült ellene ágyánál.

„Ott künn ellenségek voltunk, most nyomoréktársak vagyunk. Mennyit kellett szenvednünk, senki sem tudja úgy, mint mi ketten egymás felől. Majd ha vége lesz a harcnak, minket is elfelejtenek, akkor aztán együtt fogunk – koldulni járni.”

Az osztrák feljajdult e szóra.

„Nekem már elkészítették a falábat, – szólt a magyar sztoikus nyugalommal –, tán csak eltart, amíg élek, köszvény, tudom, nem esik bele.

A magyar jó, vidám fiú volt, az osztrák szomorú legény, mindig volt valami búja, bár társa mindig kész volt azt tőle elenyelegni. Így éldegéltek, sokáig ember irgalmából, utcák filléréből.

Jött egyszer nagy, sötét szárnnyal a napot elfogó hír: „vége, vége minden harcnak, a sereg lerakta a fegyvert, nincsen magyar!”

Odakünn ült a verőfényen a két halavány csonka hős, s midőn a hírnök elmondá, amit látott, amit hallott a magyar nyomorék orcáján végigcsordult a könny, tán először életében: „mi lesz már most énbelőlem?”

– Ne sírj – monda csonka társa odahajolva keblére –, vége lett a harcnak, minket is elfelejtettek, együtt eljárunk koldulni…

…

Késő hónapok múltával Pesten a főparancsnok laka előtt sokszor lehete látni egy rokkant féllábú tüzért, az osztrák egyenruhát viselte, fél kezével mankójára támaszkodott, másik kezében összehajtott írást tartott, s ottan várt nagy türelmesen, míg a sok gyászruhás könyörgő asszony s aranyruhás tisztelgő férfi között egyszer-másszor rákerült a sor.

Mit kérhetett? miért járhatott annyiszor? Esőben, hidegben miért jelent meg rendesen, aggódva tudakolandó: mit határoztak a beadott folyamodásra?

Egy reggelen a csonka tüzér nagy tündöklő arccal sietett le a főparancsnok lépcsőin. Csaknem futott, a mankónak, a falábnak tanulni kellett a táncot, oly örömben volt a nyomorék, kezében valami írást tartott, mint a bódult úgy forgatta maga előtt, mutogatta ismerősnek, ismeretlennek, elfogott az utcán egy embert, elolvastatta magának, ha vajon csakugyan az van-e benne, amit ő már kiolvasott belőle? Aztán ismét tovasietett: „kettőt lépek egy helyett!” mondá fennhangon, falábára s mankójára mutatva, s megkacagta szomorúan víg ötletét, és sietett, – és sietett, mintha valami várna rá, valami nagy örvendetes.

…

Hallgatva ült az utca szegletkövén a csonka honvéd. Sipkája le volt fejére húzva, nem koldult kalaplevéve, akinek tetszett, adott neki, soha sem szólított meg senkit.

Néha egy-egy asszony ment el mellette, valamit tartogatott kezében, sebesen elsuhant előtte s csak úgy észrevétlenül csúsztatta az alamizsnát a nyomorék kezébe, hogy ne lássák, miként az koldus, a távozó szemeit törülte olykor.

Hirtelen a néptömeg közül ujjongatva tör elő valaki, egy csonka osztrák tüzér, kezében valami iratot lobogtat, odaszökell mankóival a szegleten ülő nyomorékhoz, megrázza barnult jobb kezét, nyakába borul és könnyeitől nem tud szólni.

– Te sem leszesz többé koldus – szól végre vígan zokogva –, meghallgatták kérésemet, te is részesítve leendsz a rokkantak alapítványából…

És azóta sokszor látni együtt a két csonka vitézt, sétálgatnak a Duna-parton, egyik az osztrák, másik a honvéd egyenruhában, sétálgatnak, beszélgetnek, csatáikról, szenvedéseikről, csakhogy ki vannak cserélve: most az osztrák a jó, vidám fiú és a magyar a szomorú legény.

XV. Egy pár derék ember

Egyiket régóta volt szerencsém ismerhetni. Első hős a kártyaasztaloknál, adósa mindenkinek, aki vele valaha összejött, kávéházak s más titkosabb intézetek növendéke, később, ha nem is nagy, de mindenesetre nevezetes férfiú, gerillaőrnagy, élelmezési biztos, konfiskáló kiküldött s több afféle.

A másikkal csak bujdosásom alatt hozott össze a fátum, mégpedig úgy, hogy mind a kettőt együtt találtam.

Ez a másik pénzkupec volt minden időkben, s így képzelhetni: hogy most is az, az ezen metier-ű embereken nem változtat sem revolúció, sem restauráció.

1849 szeptember végefelé találkoztam az elsőbbel egy rossz falusi csapszékben, hova útközben betértem. Ott veszekedett a fuvarosával a fizetés felett.

– Már megmondtam kendnek, hogy magyar bankót nem adhatok – beszélt előtte rettenetes pátosszal –, nekem az nincs, egy darab sincs.

– Dejszen! – szólt a paraszt nagy ravaszul – nem szed engem rá az úr, hallottam én jól, mit beszélt az úr az egész úton az inasával: miképp biztatta az úr, hogy a magyar pénzt meg kell kuporgatni, s ahol lehet, a németen adni túl, jó fülem van nekem.

Az én emberem úgy tett, mintha megfogva érzené magát, mosolyogva vert a paraszt vállára.

– Az igaz – úgymond –, jó fülei vannak kendnek (úgy hiszem, azt érthette alatta: hogy nagy szamár), kivett a zsebéből egy csomó újdon bankjegyet s odaszámlált ötven forintot a fuvaros markába.

Az nézett rá egy ideig kétkedve, azután fejvakarva nyújtá vissza; „csak adjon az úr amolyan régifélét.”

Az ember felkacagott; „már kendet, úgy látom, nem lehet rászedni” s azzal visszavette a bankjegyeket s adott helyette a fuvarosnak, aminőt az kívánt, magyar bankjegyeket, ki is a legelégültebb képpel a világon ült fel szekerére s vágtatott tova, nehogy visszahíják. Mire visszaért a falujába, már ott várta a kurrens, mely tudtul adá: hogy a magyar bankjegyek értéküket vesztették.

A ci-devant élelmezési biztos bejött a vendégszobába. Inasa két nagy útitáskát cepelt utána, mikben azon erőlködésről ítélve, mellyel azokat az inas hurcolgatta s ama titkos csörrenésről, mely hallatszott, midőn letette, semmi sem lehetett egyéb, mint jóféle ércpénz.

Ez a derék ember a magyar kormány által ki volt küldve marhákat vásárolni a hadsereg számára. Misszióját azonban némi-némiképpen félre találta érteni, amennyiben tudnillik ahelyett, hogy marhákat vásárolt volna, a kormánytól e végre adott százasokat halomba rakta, a marhákat, ahol kapta, elvette a status nevében kontóra, s jó olcsóért eladta a marhakupeceknek, azok aztán megint jó drágáért a kormánynak, úgy hogy az kétszer fizette meg a marhák árát, anélkül, hogy azok valóságos tulajdonosai csak egyszer is hozzájutottak volna.

A derék embernek tehát a forradalom bevégzetével nyakán maradt két zsák ezüstpénz, meg egy rizma bankjegy, melyek őnéki nagy bajt okozának.

Az ezüst miatt szüntelen félnie kellett, hogy ellopják, a bankjegyek miatt pedig, hogy el nem veszik.

Jött azonban egy másik derék ember, őt kisegítendő ebből a bánatos helyzetből, ez a másik derék ember a pénzkupec volt.

Ennek meg az volt a mestersége: hogy januárban, mikor a magyar kormány elhagyta Budát, sorra járta a falukat, ijesztgette az embereket, hogy a magyar pénz kárba vész. A jámbor népek aztán siettek felében, harmadában beváltogatni nála kárba induló pénzeiket, még meg is köszönték, hogy mást adott helyette; – kettőért egyet.

Ahogy Budát visszavették, valami isten nélkül való újságíró kinyomtatta: hogy ezentúl a német bankó ne érjen semmit, ezáltal szép hasznot gerjesztve az uzsorásoknak. A mi kupecünk is nekifeküdt rögtön a környéknek, s a nyomtatott újságlappal úgy beharangozta a vármegyét: hogy nem maradt abban egy fertálybankó, mely hozzá ne vándorlott volna, persze egy harmadrész árért.

Az embernek megtetszett ez a kereset, azt hitte: hogy ez esztendőn át legalább négyszer fog így fordulni, s mikor a magyarok újra elhagyták a fővárost, ismét végig szomorkodta az ismerős helységeket, a leverő hírek között terjegetve azt a leglejjebb verőt: hogy most már a magyar bankó megint elvész. Az emberek ismét kétségbeesve hordták hozzá pénzeiket, könyörögve, hogy váltogassa be.

– Bizony nem tudom én, lesz-e még ebből valami, de adok százért huszonötöt.

Ilyformán a környék magyar pénze ismét az ő zsebében torlott meg. A kupec azt hitte, hogy meggazdagodott.

A fátum ekkor hozá össze azzal a másik derék emberrel, aki marhákkal kereskedett a status nevében.

Mindketten az útféli csapszékben jőnek össze egy ital borra, egymást nem ismerők.

A marharekviráló kibontja útitáskáját s elszörnyed, látván, mily kevéssé apadt meg a bankóproviánt, dacára háromhéti marokkal-szórásnak. Még jobban elszörnyed a pénzkupec, belesandítva görbe szemmel az idegen papiroskazalba.

– Hol gyűjtötte az úr ezt a sok pénzt? – kérdi, nem állhatva meg szó nélkül a dolgot.

A bikfic ránéz, nem volt szokása igazat mondani soha, még tréfából sem, ha egyébből nem, passzióból hazudott, második természetévé vált a fillentés.

– Vettem itt, amott – felelé hidegvérrel.

– S mit fog az úr vele csinálni? – kérdé amaz, dörzsölve tenyeréről a szutykot.

– Viszem Bécsbe, beváltom – viszonzá ez, belakatolva a zsákot, s maga alá téve és két lábával odaszorítva a falhoz.

– Kinél váltja be, kérem? – tudakozódék amaz tovább.

– Hát kinél! ha nem a pénzváltónál! – mordul ez reá gorombán, mintha haragudott volna érte, hogy az ily egyszerű dolgot – lehet ember: aki nem érti.

– S ugyan, ugyan mit ád érte a pénzváltó?

– Hm. Csekélység. Százért csak ötvenet.

– S hogy szedte az úr maga százát?

– Tizenötöt adtam érte.

A kupec elszörnyűködött. Ő huszonötért szedte mindenütt.

– Az lehetetlen – úgymonda –, hiszen őrült, aki a pénzét így vesztegeti.

– Nem lehetetlen az. Meg kell az embereket ijesztgetni jól, de jól! aztán megy.

– Már, uram én tudok ijesztgetni; mert azt is elmondtam nekik: hogy Törökországba kell menni a pénzzel, hogy az ember túladhasson rajta, de mégsem akarják adni, pedig én is megvenném szívesen, mert, tudja szánom a népet.

– Hjah! aki szánakozik, abból nem lesz gazdag ember – veté közbe a marhász sztoikus pofával –, én másként cselekszem velök. Előmutatom nekik ezt a parancsnot, melyben az van írva, hogy a magyar bankjegyeket ezentúl használni nem szabad, hanem be kell adni.

– Kérem, hadd lássam – rebegé elsápadva a kupec, s végigolvasá az affiche-t, reszketett az álla, csaknem sírva fakadt.

– No, most lássa az úr – monda kacagva a nem élelmező biztos –, az úr maga is úgy meg van ijedve: hogy most, ha kérném, tizenöt pcentóért minden pénzét kezembe adná.

– De hát ne tréfáljon az úr, mi lesz ilyképpen belőlünk, szegény pénzes emberekből?

A marhakisajátító bizalmasan mosolygott, s kihúzva belső zsebéből egy csomó írást, aközt összevissza turkált, mígnem egy nyomtatott papirosszeletre akadt, mi német újságból volt kivágva, valami vezércikk, melynek folytán az jön indítványba, hogy a magyar bankjegyek 85 pcentóval osztrák statusjegyekre váltassanak be.

Fogva a papirost és tenyerére téve közelebb ment a kupechez „nézze az úr, csupa kollegialitásból megmutatom, de ne adja tovább.” Ím, írásból látható – nyomtatva van –: hogy a magyar bankjegyek be fognak ugyan szedetni, de értök 85 pcnt járand vissza, mi csak azért nincs előre publikálva: hogy akik elrejtik, büntetésül ne kapjanak semmit.

A kupec sült-főtt.

– De hisz azok a pénzváltók mégis istentelen népek, ha mégis csak ötvenet adnak százért, miért adja az úr nékik?

– Szükségem van e pénzre hirtelen. Köztünk mondva, ki akarok menni Törökországba, s nincs időm sokáig várni.

A kupec vakarta az orrát. Nyughatatlanul mosolygott, pedig szeretett volna hidegvért komédiálni, végre előrukkolt vele, amit akart

– Hallja az úr. Messze van az úrnak Bécs, ha Törökországba akar menni. Míg odamegy, meg visszajön, tenger pénzt elkölt az úton, meg is lophatják annyi földön. Tudja mit, ne menjen odáig, annyi mint a, húszat én is adok érte, az úr nyer magának ötöt.

– Mit gondol ön? Loptam én talán azt a pénzt? Ne is beszéljen felőle!

– Nem akartam megbántani – szabadkozék a kupec –, nyelvem bicsaklott csak el, negyve – harmi – huszonötöt akartam mondani.

– Nem paraszttal van az úrnak dolga – förmedt rá a statusszipoly –, hanem műértővel, ki a börzével összeköttetésben van, aki számításait pozitív adatokra építi. Tudja-e az úr, mik azok a statuspapirosok? a belföldi és külföldi papirosok kurzusai? az actiák, assignaták, a ferlózungok, metallikok, sterlingek, font- és mázsaszámra, és a biljetti di trezóriók? – No ha nem tudja, hát ne feleseljen velem. Tíz forintot elengedek, ez elég loyális ajánlat. Ha nem tetszik, nem erőtetem.

A kupec számolgatott egy ideig magában, szemeivel a padlásra nézve, utoljára is elhítta magához az országköpölyözőt, ki is egy óra múlva vetődött csak vissza, nagy fütyörészve. Fütty közben olykor el-elnevette magát titkosan. (Soha sem szerettem az olyan embert, aki magában nevet.) Rögtön fogatott és hajtatott odább.

Pár nap múlva kirabolták az úton.

…

Sok gyönyört találtam bujdosásom napjaiban annak látásában, mint iparkodott egyik szerencsétlen ember és másikat segíteni, vigasztalni, fölemelni, de annak láthatása, mint buktatja két ily genre-ű derék ember egymást, szinte nem tartozik az utolsó élvezetek közé.

XVI. Az eltűnt leányok

Mi sötétlik ott a láthatáron? oly borongós, oly fekete tünemény…

Fekete falak, csonka tornyok, tetőtlen házak…

Egy megholt, elégett város csontváza az. A fekete omladékok ijesztő képül látszanak meg a távolba. Ott nappal is éjszaka van.

A város végin látszik egy magas ház, ablakain keresztülsüt a hold, a szél bánatosan süvölt elhagyott falai közt, s a felkavart üszög és szénporból fekete árnyalakokat hord szét a laktalan éjszakába.

Elmondom a regét az elpusztult házról és a két szép lányról, akik benne laktak.

Gazdag földesúr volt e ház birtokosa, sok kincse, sok jószága, de legdrágább s legféltőbb kincse volt két szép, jó leánya.

Egyik magas, karcsú virágszál volt, szép fekete haját, mindig fürtökben viselte, szemeinek villanása, mint a futócsillag.

Másik gyönge, telt arcú teremtés, szelíd, mint az angyal, akik ismerték, emlékeznek reá: hogy szép hosszú szőke haját két tömött tekercsben, szalag közé fonva viselte. Úgy illett az neki.

Olyan szép volt őket látni, midőn ősz apjának karjába fogózva, egyik jobbról, másik balról, szökellve, vidáman körülenyelegték a jámbor öreget, aki csak értük, csak bennük látszott élni.

A két gyermek szíve még nem ismert más szerelmet, mint ez ősz hajszálak iránt, az édes gyermek szerelmét az édesapához.

Egy reggel mind a két szép leány eltűnt… Elmentek szó nélkül az apai háztól, senkinek sem mondták: hová, csak egy levélkét hagytak hátra, melyben ez volt megírva: hogy ők elmennek a csatába, apjuk ne várja őket vissza… A levél könnytől volt nedves.

…

Élt a forradalom idejében egy fiatal zászlóaljparancsnok, aki igen mulatságos ember leendett, ha halála nem lett volna oly szomorú.

Egykor azon ötlete jött: hogy egy amazon csapatot alakítson, egy zászlóaljat csupa nőkből.

Nem volt-e elég férfi az országban? vagy nem voltak azok elég bátrak? hogy nők kezébe kelle fegyvert adni? vagy nem volt a nőknek egyéb hivatásuk, mint hogy megtagadva nemük szendeségét, keressék a nem számukra teremtett indulatokat?

A felhívás, mely őket fegyverre szólítá, itt-ott visszhangra is talált. Sértett családi viszonyok, féket vesztett szenvedélyek, életuntság, kicsapongás, és ama vágy a regényesség után, az a holdkóros előszeretet minden iránt, ami bizarr, ami szokatlan, megküldék áldozataikat.

Nemsokára Kolozsvárott megalakult a nőzászlóalj, saját hölgytisztjeik voltak, kik a viganó tetejébe kötött karddal, egyenruhásan, csörtetve és szivarozva jártak fel s alá az utcán.

A huszárok mosolyogtak, ha egy-egy elment mellettük, s körmönfont észrevételeiket elég hangosan szórták utánuk. A vártán az őrök furcsa módon tisztelegtek előttük. Az igazi tisztek pedig zúgolódtak a szoknyára akasztott kardbojt miatt.

…

Egy tivornya alkalmával több fiatal honvédtisztek között két szép gyermek ült egymás mellett, magas barna halovány az egyik, telt, piros arcú szöszke a másik, mindkettő honvédruhában.

A társaság vígan volt már, a bor lelke lángolt az arcokon, valaki egy pajkos dalt kezde énekelni, valamennyien utána harsogták, és a jelen volt nők beleénekeltek csengő hangjaikkal a csintalan danába, kecsesen fúva a kék szivarfüstöt piros ajkaikból s szikráztatva a piros bort a fölemelt pohárban.

Csak a két szép gyermek ül némán, örömtelenül egymás mellett, egyik haragos szemölddel, a másik lesütött szemmel.

– Min búsultok, lelkem gyöngyei, ti? – kiált melléjök pattanva egy délceg, víg fiú. – Ma élünk, holnap nem. Felejtsétek el azt a régi szeretőt!

Merészen tekinte a szemébe az egyik leány.

– Mikor visztek bennünket már a csatába? – kérdé. – Hónapok óta viseljük már a kardot, s dörgésit sem hallottuk még az ágyúnak.

– Hova nektek a csatába? gyöngyvirágszál, te. Aki inni nem tud, és nem szeret, nem lesz abból jó katona.

Ezt mondva, kacérul mind a két gyermeket derékon ölelte a jókedvű dalia, s a szemérmesebbnek, a kékszeműnek egy tüzes csókot nyomott ajkára.

A másik ellökte őt magától, s a haragtól csengő hangon kiálta magasra fölemelkedve.

– Tisztelje ön ez egyenruhát!

S azzal kézen fogva testvérét, felrántotta az asztaltól s büszkén elvezette onnan. A szőke gyermek zokogott. A társaság nevetett rajta. Egy honvédtiszten, ki csók miatt sírva fakad…

– Nem így képzeltem én ezt magamnak – szólt testvéréhez a barna lány. Azt a vért szántam én az áldozatra, amit fegyver éle hoz elő a szívből, nem azt, mit szégyen hajt az arcba.

– Bár ne jöttünk volna ide soha – zokogá a másik.

– Eredj vissza. Te még fiatal vagy, még teneked a világ elfelejtheti, amit tettél, de ha nem feledné is el, szegény megőszült apánknak egyedüli öröme leendsz. Őérte élj, – eredj haza.

– És te?

– Mondjad neki: hogy én elestem a harcban.

– S mi lesz belőled, ha elválunk? Mért maradsz itt?

– El fogok esni a harcban. Ezen szégyenletes arccal vissza nem mehetek többé, nekem senki sem hinné el, mint teneked, hogy nincs okom szememet lesütni, mert nem fognám azt lesütni. De a te elpiruló arcod tanú lesz a világ előtt, hogy ártatlan és tiszta vagy.

– S hol talállak meg valaha?

– El fogok esni a harcban.

…

A leány igazán sejtett.

Szeged alatt a csata után, mikor a győztes tábornok végiglovagolt a holtak mezején, szemei egy szép halotton akadtak meg.

A Bocskai-huszárok egyenruhája volt rajta, kardja ki sem volt még húzva, a golyó éppen szívén ment keresztül. Finom kis kezei imára voltak összetéve, úgy halt meg fájdalmatlan arccal.

A tábornok elgondolkozva állt meg fölötte „szegény gyermek, mily ifjú volt,” mondá kísérőjének. És a kísérő alig tudott megválni a halottól…

A kopár országúton, szédelegve, ámolyogva ment a másik szép leányzó az elhagyott szülőföld felé. Kerülte az embereket. Félt, hogy valaki ráismer s megöli tekintetével. Nem is kérdezősködött senkitől.

Le-leült egy fa árnyában, kisírta magát keservesen, mikor eszébe jutott ősz apja és testvére, és mindenik olyan messze.

Késő este érkezett meg a búcsú nélkül elhagyott határba, szíve úgy szorult, úgy sajgott. Visszafogadja-e az elhagyott apa elbujdosott gyermekét?

Messziről meglátta a várost, oly sötét volt az, oly szokatlan. Sehol sem égett lámpa az utcán, gyertya az ablakokban, nem hallatszott a harangszó s az őrt álló kutyák távol ugatása. Mint egy nagy fekete árnyék, terültek el előtte a házak, tornyok, a fekete gyászruhában egyetlen alakká olvadva.

Futott a lány az ősi ház felé. A hold éppen akkor kelt föl, az üres ablakokon keresztül sütött rémséges világa, az elhagyott falak közül üszög és szénporból fekete árnyalakokat hordott széjjel a szél a laktalan éjszakába.

Megsemmisülten rogyott össze a lány az ősi ház romjainál; azon menők ott találták. Kérdé tőlük nagy remegve: mi történt e várossal és e házzal és azokkal, akik itt e házban laktak?

– Isten annak a megmondhatója – felelék néki. – Sokan elvesztek ez időben és nyomorúan. Jobb róluk nem kérdezősködni. Ha meghaltak, megpihentek.

A gyönge leány sírva odább ment, beletévedt a széles világba, sohasem hallottak róla többet, mint annyi másról itt is, ott is.

A fekete, elpusztult ház hallgatagon tekint alá az alatta elmenőre.

Ez a rege az eltűnt két szép leányról, akik apjukat elhagyták: hogy a csatába menjenek.

XVII. A bujdosó tanyája

I.

Ősz lett.

Le volt már tarolva minden. A földműves reménye, a kalászos vetés, sok más szép reményekkel együtt le volt aratva, száraz volt a fű és a szív. A fák levele sárgult, hulladozott, a napok rövidültek.

Sok földet bejártam néhány hónap alatt, a nyarat az Alföld sík pusztáin töltém, őszre idevetődtem Felső-Magyarország hegyes vidékére, a tél hol fog találni, a jó isten tudja.

Nincsen maradásom. Vágyat érzek menni-menni-menni – elbujdosni. Embertelen, laktalan pusztákon végigbarangolni, utat törni ijedős berkeken keresztül, vándorolni messze, messze kéklő hegycsoportok felé, sehol meg nem állni, nem pihenni, mint kinek az idő drága, felkapaszkodni meredek hegyormok csúcsára s ismét lekúszni hallgatag sötét völgyek sűrűjébe, s ismét tovamenni sietve, sietve! A távol helységek tornyait kerülni, hátra-hátranézve, mint tűnnek el egyenként a láthatár alá, futni reggeltől estig, s ha elnyom az álom, repülni messze, hol az ég a láthatárra hajlik, honnan a felhők feljőnek, hova a csillagok leszállnak, és azokat is elhagyni, és mégsem érni el titeket soha, én lelkemnek messzetűnt vágyai!

…

Sokszor látok repülő madarat. Összegyűlnek seregestől az alkonyatos égen, készülnek a hosszú tengerútra, soraikkal olyan különös betűket alkotnak az égen, amint elrepülnek fejem fölött, hívogató szókat kiáltozva le rám… Miért nem vagyok én is az?

Sokszor találok futó csermelyt utamban, milyen régen szalad és mégsem fáradt el, megy, megy, míg a tengerhez ér, onnan felszáll a felhőbe, a déli szél visszahozza, s azután megint újrakezdi futását, csermely alakjába, tarka kavicsokon, zöldes tenger felé, fáradatlanul, fáradatlanul… Miért nem vagyok én is az?

Sokszor végigmegyek temetőkerteken, a halál kezével írt hosszú sorokon, hol mindegyik betű egy lezárt sírhalom, alattam itt annyian alszanak nyugodt, csendes álmot, egy öllel közelebb a föld érző szívéhez s egy csillaggal közelebb az éghez… Miért nem vagyok én is ott?

II.

Gazdám egy jó öreg ember.

Két fia a harcban veszett, a harmadikról nem tud semmit.

Tavaly még gazdag ember volt, hat béres szántotta földjeit, maga szép úri házban lakott. Most egyedül egy félkezű kocsisával szántogat annyi földet, mely számára elég kenyeret terem, s leégett házától távol egy megmaradt béreslakban tanyáz.

S nálamnál mégis boldogabb. Háza üres, de szíve tele van reménnyel.

„Minden vissza fog még térni. A régi öröm, jóbarátok, vígságos téli esték, megtelnek újra a pincék, vermek, a család újra megnépesül, az Isten és az idő mindent jóra fordítanak, s beszélni fogja még a magyar nyelvét a hegy és a tenger köze.”

Így vigasztal engem az én házigazdám, s izzadságos munka szerezte kenyerét mindennap megosztja velem. Ha tehetné, reményeit is megosztaná.

Mért nem cserélhetek vele?

III.

A legmagasabb hegytetőn állok, egy meredek sziklaszálon.

A pásztor, ki ide mászni látott, sokáig nézett utánam, gondolom, hogy mondhatta magában: „az Isten irgalmazzon szegény lelkének, mit akarhat ottan?”

Milyen messze látni innen!

A láthatár-szélén a Kárpát bércei ülnek hosszú sorban, mint ezüstkoronás királyok átlátszó kék trónusokban. Egy hosszú fehér felhővonal lebeg előttük, a bércek fölülemelkednek rajta.

Innen rajtok világoskék halmok, a felföld fenyvesei végtelen távolban. Még közelebb a gömöri hegyek, ködös lilaszínben, a távol tokaji hegyek, árnyékban tartva egy fölöttük álló sötétkék felhőtől, idább a Bükk rengetegsége, vörösre festve már az őszi deres harmattól, a sötét száraz színből itt-ott látszik ki egy halványodó hársfa.

Az alacsonyabb halmok csíkos szalagokra szántva, a friss szántás feketéje között, néhol a csírádzó korai vetés eleven zöld színszalagjával.

És szerte a völgyekben az elszórt falvak, fehér házaikkal, karcsú tornyaikkal; a keletnek fordult hegyoldalakban a világoszöld szőlők.

S mindez, átlátszó aranyszínű ködbe mártva a lemenő naptól.

Bizony szép ország volt egykor az én hazám.

Mellettem az erdős hegyoldalból egy kolostor omladéki látszanak elő. Hajdan paulinus barátok laktak benne, most félig össze van omolva.

Egyik ablakából embervastagságra megnőtt mogyorófa hajlik alá törpe társaihoz, a falak tetejéről az áfonya és a som hullatják alá dércsípte fekete és piros bogyóikat. Az imaterem boltozatja áll még egyedül épen, az oszlopzatokra faragott angyalfőktől visszaijed a repkedő denevér, a gót ablakok márvány faragványi szétszórva hevernek a cserje között, a meztelen falak ablakai mint koponya szemüregek bámulnak a távolba, az épület szobáiból kinőtt fák túlemelkedtek a sötét falakon, mint nagyszerű virágcserépbe ültetett óriás növények.

A kolostor előtt a hegymagasban hosszú planírozott síkság terül, valaha a zárda kertje. Még most is állanak a sorba ültetett hársfák, óriási magasságra nőve, a kút még most is ott a kertben, összeomolva egészen, a belőle kifolyó víz egy kirohadt fa odvában szedi össze magát, kristálytiszta nedvében egy kis ezüstzöld kígyót láttam úszni.

S körös-körül beláthatlan rengeteg. Honnan jártak ide valaha? senki sem emlékezik rá többé.

Lenn, lenn, a legvadabb völgyben, összeboruló erdők mélységében, hova utat vezetni nem látok, távol tűz csillámlik, valami kis elrejtett házikó van ottan, előtte keskeny pázsitszakasz, melyet kétfelé vág egy vonagló hegyipatak medre.

Ki lakhatik ottan?

Ledűlök a szikla mohos pázsitjára, a kövirózsák közé, s úgy elnézem azt a távol égő tüzet. Alant a szőlőkertek oldalában víg parasztlegények és parasztleányok dalolnak. Az esteli szellő olykor idáig felkapja a méla énekhangot: „éljen a magyar!”

A tűz egyre ég az erdő közepében. A szőlőszedők dala oly mélán, oly bánatosan hangzik fel a völgyből. Kedvem volna innen a százölnyi magasból leugrani…

IV.

Ez a kolostor környéke legkedvesebb helyem.

Fél napig elfáradok idáig: hogy a nap másik felét itt tölthessem. Alig Iátok itten embert, azt is százölnyi magasból, úgy látszik ide, mint egy kis mászó bogár.

Hallgat körültem az egész világ, emberhang nem zavarja meg a csendet soha, csak a vadmadarak füttye s a virágról virágra szálló darázs dongása szól körülem. Oly jólesik nem hallani kívülök semmi szót.

Egy hónap óta nem tudok semmit azokról, amik e bérceken kívül történnek. Azóta könyv nem volt a kezemben, hírlapot nem láttam, emberrel nem beszéltem, aki a falu határán kívül lett volna. Úgy élek itt, mint puszta szigetben a tenger közepén. Semmiről sem tudok semmit.

Ha embert látok, kikerülöm, nehogy hírt találjon mondani valamiről, amit nem akarok tudni.

Úgy vagyok, mint egy halott, kinek minden érzékeiből csak öntudata maradt meg, vagy tán inkább, mint ki a tébolyodáshoz közeleg.

Oly ébren álmodom: hogy már szinte összezavarom a megtörtént dolgokat azokkal, amiket álmaimban látok: úgyhogy mástól kell megkérdeznem: hogy megtörtént-e ez, vagy csak úgy álmodtam.

A minap egy meleg őszi délután a kolostor előtti mohos fűben ledűlve, elmélázva ott feküdtem, nézve a tiszta kék eget s az ég kékjén végiglengő fehér ökörnyálat, s hallgattam a bujdosó madárka búcsúdalát, s gondolkozám messze-messze levő kedvesim, barátim rég látott arcairól. Gondolkoztam-e vagy álmodám felőlök? Tán aludtam, s álmomban is láttam a tiszta kék eget s a lassan, csendesen végiglengő fehér ökörnyálat, s hallgattam a társaitól elmaradt fecske csevegését. Hirtelen közelgő léptek döngését kezdtem észrevenni. A bokrok meg-megzörrentek, a targally halkan recsegett az óvatos lépések alatt. A kápolna gótíves kapuján egy ember lépett ki, félrehajtva az odanőtt bokrokat.

Öltözete rongyos úrimez volt, félvállára egy szűrdolmány vetve, kopott zsíros kalapja mélyen lenyomva szemére, alóla villogtak az elvadult fekete szemek. Összevissza nőtt szakálla bajuszával egybevegyült, nyakkendője úgy kötve, mint aki azt már régen le nem oldta.

Amint kilépett a rom ajtajából, meglátott engem ott feküdni, megdöbbenve visszahökkent, gubája alá kapott egy kezével, két pisztoly agya látszott ki onnan, s oly elvadultan néze rám, hajfürtjei szét voltak szórva, arca elhalványult, elkékült. A berkéből kivert farkas tekintete lehet ilyen.

S én ez ádáz tekintetben, ez összerongyolt öltönyben ráismertem az emberre… Egykor legkedvesebb barátom volt, – rég nem hallottam már hírét, egykor azt beszélték: hogy elesett a csatában, s íme, itten áll előttem. „Gábor” – kiálték rá örömijedten, oda akartam hozzá rohanni … s már akkor nem állt előttem senki.

A rom ajtajához sieték, a bokrok üresek voltak, összejártam minden cellát, minden rejtekodvat, sehol sem találtam, nevét kiáltám, senki sem felelt. Hova lehetett oly hirtelen?

Talán nem is ő volt az, csak eleven álomlátásaim egyik fantomját láttam ott? Ez utoljára oly életvidámnak látott arcot, e szelíd szemeket, e daliás termetet talán csak az álom torz fantáziája alakíthatá ily vad, ádáz alakká, ily összerongyolt nyomorúságos lénnyé; nem az idő, nem a sors balkeze?

Miért: hogy az ember ébren álmodik? S miért nem tudja, mikor szunnyad, hogy az csak az álomkísértet, amit lát?

V.

Egy délután szórakozott bolyongásaim közben az erdőben eltévedtem. A nap már leáldozott, a fák közt sötét kezde lenni, s mentül tovább haladtam, annál kevésbé tudtam magamat tájékozni.

Csöndes holdvilágos este volt, az óriási bükkfák gallyai közt cincogó evetkék zörögtek, a többi lakói az erdőnek mind aludni mentek.

Az éji magány a legelvadultabb kedélyre nézve is aggasztó, félelemnek nem nevezem ez érzést, az éj sötéte nekem pártfogóm volt és mindazoknak, kiknek nem lőn szabad arcaikat a napvilágnak megmutatni; mitől féltem volna?

És mégis jobb szerettem volna otthon lenni, jó öreg gazdámnál. Estennen a kandalló mellett szoktunk együtt ülni, ott a lobogó tűz mellett én meséket mondok neki, miknek mindegyike így végződik: „és mindez elmúlt és sohasem lesz többet”, ő biztat, vigasztal, s aztán jó reménnyel dűlök fekhelyemre: mely felett azon nő arcképe függ, ki egyetlen oka annak: hogy még élek, s hogy rég főbe nem lőttem magamat. Fölnézek a képre, s elmondom egyszerű imámat, egyedül őérte szoktam imádkozni, kívüle senkim sincs, s ő is messze tőlem… Hol fogom elmondani esteli imámat itt a rengetegben?

Már jó sötét volt, s én még mindig törekedtem valahol kijuthatni a nem ismert tömkelegből, midőn egy mély völgyben kolomphangot hallék, s mintha kutyák ugatnának, de oly különösen, oly szokatlan vonító hangon, sohasem hallottam oly vad csaholást.

Valami sertéscsorda lehet ott, gondolám magamban, mely kinn szokott hétről hétre éjszakázni, s arra tarték, a bojtár által magamat útba igazítandó.

S azután ismét elmélyedtem gondolataimban, s nem zavart meg az ádáz vonítás és dühös röfögés, mely közeledésem által mindég kivehetőbb kezdett lenni.

A völgy mélyére jutva, amint egy tisztásra kiértem, megdöbbenve léptem vissza a nem várt látvány előtt. Kilenc farkas küzdött egy sertéscsordával.

E vadállatok különben is igen otthonosak e tájon, deréknyárban elhordják a gazdák aklaiból a juhot, s mióta a lőfegyverek meggyérültek, annyira elszaporodtak a vidéken, hogy fényes nappal rárontanak a falvakra, s az utcákon játszó kisfiúkat elragadozzák.

Tízével, húszával járnak, s némely faluból egész gulyákat kipusztítottak.

Most egy sertésfalkát támadtak meg. A bojtár elszaladt, vagy azt tán már megölték. A nyáj egyedül maradt.

A gyengébbek, a fiatal kocák, középre vannak egy csomóba terelve, fejeikkel összebúttak, az ártányok röfögve járják körül a védett csoportot, szembe-szembeszállva az ostromló vadakkal, s iszonyú csapásokat osztva csattogó agyaraikkal, míg amazok ravaszul lappangva kúsznak itt-amott a bokrok között, sebesen előrohanva: hol a nyájat védetlenül találják, s visszafutnak az erdőbe, ha az ártány nyílsebesen nekik rohan, s ottan üvöltenek újra.

Egy nagy terebélyes tölgyfa alatt, különválva a többitől, egy nagy ordas farkas küzd a legvénebbik ártánnyal.

A sertés magas, sovány állat, vörös kondor szőre a hátán végigfutó felborzolt sertékben végződik, hosszú lompos fülei lefelé konyultak. Szétvetette mind a négy lábát s úgy áll a farkas előtt, fényes agyarait szikrázva csattogtatja s mérges röfögés közt meg-megrázza a nyakára kötött vezérkolompot.

Egy ölnyi távolban előtte áll a vezérfarkas, kopott ordasszőrű állat, tüzes fénylő szemeit le nem veszi ellenéről, testének elejével a földön fekszik leskelődve, szökésre készen, lompos bundás farkával jobbra-balra csapkod s nyugtalanul nyihog, mint a kutya mikor fél vagy éhezik.

Körülszökelli az ártányt, embermagasnyi ugrásokkal, hátán borzad a szőr; amaz ügyesen fordul elé mindannyiszor, s bosszúsan rázza kolompját, s tompán, dühösen röfög, s nem engedi magát a fától elcsalni, melynek a hátát megvetette.

Végre háttal fordul felé a farkas, s fejét ravaszul visszafordítva, hátulsó lábaival felhányja a földet, s gyorsan, sebesen ellenfele szeme közé szórja, s eközben szüntelen egy-egy nyommal közelebb hátrál hozzá, kivicsorított fogait csattogtatva s égő szemeit le nem véve róla.

E percben a kisebb farkasok egyike észrevette: hogy ember van közel, meglátott engem a bokrok közt állani, s sajátszerű ordítást hallatott, mire társai a bokrok közül hasonló üvöltést kezdtek. A vén farkas hirtelen hasa alá csapta hosszú bolyhos farkát, száját összecsukta, s füleit hegyezve, fölemelé fejét, míg a kolompos ártány, használva ellenfele pillanatnyi megzavarodását, dühösen rohant neki, s iszonyú agyarával úgy vágta oldalba, hogy az véresen bukott fel előtte, végigfestve kiomló vérével a feltúrt hantokat. Itt újra nekirohant, a sebzett vad azonban megugrott a veszett roham elől s a mellette elvágtató kant hirtelen megkapta fültövénél, mire az elkezdett kínosan ordítani s forgott köröskörül, nem tudva lerázni erősen belecsimpajkodó ellenét. A tusa nehány percig tartott, az ártánynak végre sikerült fejét az ordas alá feszíteni, s egy dühös taszítással, miközben füléből egy darab leszakadt, annak szügyét egész álláig hosszan végighasítani.

A farkas végignyúlt a földön halálos ordítással, társai szétfutottak ijedten a berekbe, a sertésnyáj vérszomjú dühvel rohant az elesett vezérfarkasra, s azt egy perc alatt darabokra tépte, s azután rohant föl a hegyoldalnak, elöl a vezérkan, vérben gázolt agyarát csattogtatva s kolompját rázva, míg fejét elbúsultan félrehajtá, mintha véresen lelógó tépett füle húzná féloldalra.

A többi farkas ismét nyomban követé a futó nyájat, a távozó kolompharangot együtt lehete hallani a kellemetlen rémséges éhüvöltéssel.

Ezalatt tökéletesen besötétült, a holdat elfogták a felhők, s én egyedül az erdőben és fegyvertelenül.

Már éppen egy fára akartam felmászni, az éjszakát ott töltendő, midőn a völgy legmélyében, a fák sűrűsége közül valami tüzet láttam előcsillámlani, s rögtön arra tarték.

Alig negyedóra múlva egy kunyhóhoz értem, melynek nyitott ajtaján keresztülvilágolt a tűzhelyen lobogó tűz.

A kunyhó falai nagy kövekből voltak rakva, egy nyílás volt rajtok hagyva ablaknak, a másik ajtónak, a kövek közei mohával kitömve. Födele faragott fákból volt jól-rosszul összeállítva. Az idő vagy az emberi találékonyság zöld mohával fedte be az egész tetőt, mely az esőt nem engedte beverni, az egész házikót sűrűen benőtték a vadborostyán örökzöld levelű indái.

Nehány lépésnyire tőle egy meredek szakadékban zuhogott a fehér hegyipatak, mely a kunyhó mögött a hegyoldalból ered, feketére festett gránitkövek közül, s a kunyhó földét félszigetül fogja körül.

Körül vadonnal ős a rengeteg, hol fejszecsapás nem hangzott soha, gyalog is nehéz idáig lejutni. A megaggott tölgyek összeborulnak megfakult lombjaikkal a kis gunyhó felett (a tölgy levele csak tavasszal esik le), csupán a túlsó hegyoldalban látszik egy hosszas táblában fiatalabb erdő; mintegy ötven év előtt az a darab ott, nem tudni, mi okból, leégett, vannak vén emberek, kik most is emlékeznek; azon óriási kígyóra, mely az égő erdőből kijött, egy kanász ráhajította baltáját, a balta megállt a kígyó fejében, s az elfutott vele együtt, hetek múlva akadtak rá a szomszéd határban egy mély kútban, a fejsze akkor is fejében volt.

Most e leégett rész fiatal cserjékkel van tele, az iszalag fonadéki és mindenféle tövisbokrok járhatlanná teszik, a környékben nem akadtam emberre, aki valaha itt lett volna.

És nekem úgy tetszék, mintha e helyet már ismerném. Körültekinték. Fölöttem éktelen magas sziklameredek emelkedék. A hold, mely már egy óra óta feljött, még most látszék innen alólról felmerülni a szikla fölött, melynek mohos lábainál egy sötét omladék látszott, előtte gömbölyű hársfák, hosszú szabályozott sorban.

Ez a paulinus kolostor! És ez a szikla felettem, melyről én a mélységbe le szoktam bámulni, és e hely, hol most vagyok a szédítő táv, mi oda kékesen meglátszik és e kunyhó tüze ugyanazon tűz, mely estennen a völgyből felragyog.

A tűz mellett egy magános férfi ült, valamit falva nagy mohón, amit éppen akkor szedett ki a parázsból.

Máskor tán a kíváncsiság, most azonban a kénytelenség vitt rá hogy kunyhójába lépjek, vendégszeretetét igénybe veendő.

– Adjon Isten, földi! – kiálték tűzhelyéhez közelítve.

Az ember összerezzent, mindent kiejtett kezéből, s amint fölállt előttem, a tűz arcába világított.

Véremet érzem fagyni.

Ugyanaz arc, ugyanazon alak, melyet minap a romok közül kilépni láttam, elveszettnek hitt barátom arca, még dúltabb, még vadabb, mint akkor, szemei úgy villogtak, mint egy vadállaté.

És én elhitetém magammal: hogy csak álmodtam ez alakot…

– Mit akar az úr? – kérdé tőlem elváltoztatott pórias hangon. Úgy látszott rajta, hogy fél tőlem.

Nem tudtam neki mit felelni. Tán nem ismert rám? Tán nem akarja, hogy ráismerjek? Tettetém, mintha nem ismertem volna rá, s rejtegetve elfogódásomat mondám:

– Legyen olyan szíves, földi, eltévedtem, igazítson útba, – s hogy még sikerültebbé tegyem közönyösségemet, nehány pénzdarabot nyomtam kezébe.

– Köszönöm – monda ő dünnyögő pórias hangon, s levevé kalapját.

Rátekintek… ősz volt, mint a galamb.

Alig harmincéves, még tavaly hollófekete hajfürtökkel, és most ősz, egészen megőszült.

Nem bírtam tovább tartani magamat.

Odaborultam a nyakába. A könny elborította arcomat. Mivé lettél! Mivé lettél!

Az ember félve húzódott tőlem. Megfogta kezemet reszketve.

– El ne árulj. El ne árulj… – rebegé.

– Én-e? – kérdém keserűen. – Ki véremen is megváltanálak, ha lehetne.

– Elhiszem. Elhiszem. De engem annyian elárultak már. Annyiszor fogva voltam. Én én úgy irtózom a börtöntől.

– Te fogva voltál?

– Fekete, földalatti börtönben… Odaláncolva kezem-lábam két nagy nehéz kőhöz… Egyesegyedül éjjel és nappal, sohasem hallani emberszót… A patkányok feljönnek a falakból s körültáncolják a szegény rabot, a lánc kisebesíti kezemet-lábamat, nézd, most is itt nyomai.

Odanyújtá kezét, nem láttam rajta semmi nyomait a láncnak.

– S míg az ember egy félpatkóval a vastag falat keresztülássa, – folytatá ő töredezett, álmodozó hangon –, kell három esztendő reá.

– S hogy szabadultál ki? – kérdém tőle.

– Nem tudom – felelé szórakozottan.

Szavai mindinkább különösnek kezdettek előttem tetszeni.

– Tán nőd könyörge érted?

– Hallgass! – ordítá fel, szemei forogtak vadul, szikrát hányva. – Igen… a semmirekellő… – mormogá szaggatottan, – csak még egyszer, csak még egyszer… – hörgé fogcsikorgatva s kezével egy kést kapott meg az asztalon – és jaj neki! –, s úgy vágta a kést hegyével az asztalba: hogy keresztülment rajta.

– Nem láttad őt? – kérdé tőlem.

– Nem – felelék rábámultan.

– Lehetetlen… Hisz ott szaladgál az utcán alá s fel, arca pirosra kifestve. Minden férfinak szeme közé néz. Jár egyedül sötét éjjel. Mosolyog a szemközt jövőkre. Ó, átkozott! átkozott!

Nyugtalan szorongás fogta el keblemet. Egy gondolat támadt bennem. Ez az ember talán őrült?…

– Látod – szólt kezemet megfogva, forró reszkető kezével, de erőszakos nyomással. – Mind a két gyermekemet kidobta az utcára. A nagyobbik elsőszülött fiam valami oláhcigányok közé került, elvitték, tolvajt nevelnek belőle, a kisebbik, az a kis kékszemű leány, az én lelkem szemefénye, az én kedves kis kegyencem, elveszett valahol az útfélen, parasztemberek ott találták, eltemették, vadrózsabokor tövébe, azt sem tudom, kis sírja hol van.

Az ember odaborult rám és sírt keservesen.

– Ne hagyj el még – szólt átölelve –, maradj velem lakomban. Nem olyan pompás ugyan, mint volt ősi házam, hol sokszor meglátogattál. Leégett az is, messze ellátszott a tűze sötét éjszakában, senkinek sem jut eszébe: hogy újra fölépítesse, most a száraz fű terem fekete falain.

Iszonyú csapások érhették ez embert – gondolám, és eszembe jutott: hogy ehhez képest én még igen-igen boldog vagyok…

A fájdalmas tárgyakról másra vittem át a beszédet. Beszéltünk ismerőinkről, az elmúlt időkről, jövendő jobb napokról. Az ember arca lassanként kiderült, a vad, idegen kifejezés észrevehetőleg elenyészett róla, még hangja is megváltozott, sőt reggel felé nevetni is hallottam. Az egész éjet együtt tölténk. Hajnalban útba igazított, megrázta kezemet, megölelt s tréfás szarkazmussal kérdé: nem akarok-e emlékfürtöt fehér hajából.

Sokáig, igen sokáig, valahányszor el akartam aludni, mindig ő jutott eszembe, s nem tudtam tisztába jönni véle, vajon mindaz, amit elmondott, megtörtént-e? vagy az élénk képzelődés, mely ijesztő rémképeivel hajaszálait megfehéríté, elméjét is megháborította: hogy történeteket beszéljen, amik csak lázas agyában születtek.

Valahányszor ezután a kolostor melletti sziklára kimentem, mindig bántó borzalommal tekinték a mély csendes völgybe s annak mélyén a kisded gunyhóra, ahol tüzet nem láttam égni többé.

VI.

A hivatalnokoknak jutott amnesztia után első gondom volt azok után tudakozódni, miket szerencsétlen barátomtól hallék.

Mindjárt eleinte megdöbbentett azon tudomás, miszerint ő soha fogva nem volt, mint állítá, s mint előttem még börtöne szenvedéseit is leírta.

Elmentem azon utcába, hol leégett házának kelle állani, s méginkább meglepett az, hogy a kormos fűvel benőtt falak helyett azt oly épen találtam, mint ahogy legutóbb elhagyám.

Bezörgeték a lakba, a legelső kivel találkozám, nagyobbik gyermeke volt, kiről ő azt mondá: hogy oláhcigányok vitték el. Kérdém tőle, hogy anyja itthon van-e.

– Kis Minkával van a kertben – felelé a fiú.

– Vezess hozzá.

A nő kis leánykájával sétált a kertben, a kis kékszemű gyermekkel, atyja kedvencével, feketébe volt öltözve, arca halovány, beesett. Amint engem meglátott, sírva fakadt. Nem láttam-e férjét valahol? – az volt hozzám első szava.

Eltagadtam.

Mit mondhattam volna neki férje felől? Azt-e, hogy megőszült? és megőrült?

Most már világosan láttam, hogy mindazon borzalom, mit nekem elbeszélt, nem volt egyéb, mint a kínzó magányban kigondolt torzképek kísértő rögeszméje, események, miket kigondolt, megálmodott s aztán valónak hitt és megőrült bele.

Még aznap útnak indulék.

Fel akartam őt keresni embertől nem ismert erdei tanyáján, elmondani neki: hogy börtöntől nincs miért aggódnia többé, hogy háza épen áll s családja boldogságából egyedül ő hiányzik, hogy neje, gyermekei élnek s minden percben őtet emlegetik, utána sóhajtanak.

Pár nap múlva a célozott helyre értem. Siettem rögtön a kolostor romjaihoz, leszálltam a völgybe. Mikor láttam a kis kunyhót, dobogó szívvel közelíték hozzá. Az előtte folyó patakban karcsú őztehén ivott két kis őzünővel, játszva vártak be jó közelre, alig látszottak tőlem félni.

Benyitottam a kunyhó ajtaját. Senkit sem találtam benne. A tűzhelyen vadmacska fészkelt, s közeledtemre a tető egy nyílásán kifutott, szemei zöld karikákat hánytak a sötétben.

Az asztalon elpenészesedett papírszeletet találtam. Rajta e nehány szót:

„Félek tőled: hogy elárulsz… Elmegyek innen messzire… Ne keress többet… Senki sem fog többé feltalálni.”

…

Azóta nem hallottam felőle semmit.

XVIII. Útitársam

Az általános idézés következtében ő is feljelenté magát. Megengedtetett neki: hogy további rendelkezésig szabadlábon maradhasson. Nem levén semmi dolga, napestig a városban alá s fel őgyelgett, sorba látogatta azokat, akik fogva voltak, csaknem egész nap rajtuk lakott, ott ásítozott a szemük közé, míg ki nem kergették, unta magát és untatott másokat, senkit meg nem szólított, senkinek nem felelt, csupán akkor: ha azt kérdezék tőle: „hogy van?” arra felelt: káromkodott.

Egyszer elmegy egy délután a katonai parancsnokhoz s egész bizodalommal felkéri: hogy tegyen vele egy jókora szívességet.

– Ha hatalmamban áll és lehetséges, kész örömmel – felele az, lekötelező modorral.

– Lehet is, teheti is, csak azt akartam kérni: hogy addig is, míg ítéletet kapok…

– Adjak engedelmet hazatérhetésre, nemde? – vága közbe a parancsnok.

– Dehogy! Addig is csukasson be…

A parancsnok nagy szemeket csinált. „Mi lelte önt?”

– Hát nem látja ön, mint esik odakünn a hó?

– Tökéletesen látom.

– S nem érez ön semmit, mikor ezt látja?

– De igen, azt, hogy hideg van.

– Akkor ön nem volt vadász soha.

– Vagy úgy?

– Természetesen. Ez a legfölségesebb idő a nyúlra meg az őzre. Az ilyen időért a vadász imádkozni szokott. Mikor azt látja, akkor egyébről nem gondolkozik, otthon hagy meleg szobát és feleséget, gazdaságot és hivatalt, s künn tanyáz három nap, három éjjel a havon. Ilyen időben a vadászt otthon nem tartja semmi, kivéve: ha rázárják az ajtót. Azért kérem parancsnok urat: zárasson be engem.

– De hisz ön azt mondja: hogy ilyenkor legjobb vadászni, hát menjen inkább vadászni.

– Igen? Mivel? Bottal?

– Hát nincs puskája?

– Tudhatja: hogy nem szabad tartanom.

– Hát adok én fegyverjegyet.

– Fegyverjegyet? Azzal se tudok én lőni.

– Igazság! Azt hittem: hogy van önnek fegyvere, csak nem meri elővenni. Hát vigye el az enyimet.

S azzal leakasztotta a falról saját drótcsövét a parancsnok s odaadta a hazafinak. Az örült neki, mint a gyerek.

Az nap és azon éjjel folyvást szakadt a hó. A városi emberek térdig jártak benne, dideregve és piros orral. A polgártárs csak három nap múlva került elő a puskával.

– Bakot lőttem! – mondá, a parancsnokhoz beállítva.

Az kérdő bámulattal tekinte rá.

– Mégpedig kettőt – folytatá a hazafi. Egyiket idehozattam önnek.

Egy parasztszekérről pompás bakőzet emeltek le a parancsnok kapuja előtt.

XIX. Találkozás ismerősökkel

…Három koporsót vittek ki egyszerre a házból. – Az egész város népe ott volt halotti kíséretül. Két kis szőke árva gyermek ment rídogálva a koporsók után. Gyászba öltözött rokonok vezették őket kézen fogva.

Mind a három koporsót egy sírba tették egymás mellé. A közös sír fölé egy kőemléket állítottak, melyre minden név helyett e szavak voltak jegyezve: VIRTUTE PECCANTES.

A behantolt sír fölött búsan hangzott el a gyászének: „Miserere, Domine!”

*

Most is emlékezem arra a kis halavány leányra, ábrándos arcával, szőke fürteivel, sokszor láttam sírni érzékeny színdarabok fölött, sokszor meglepém, ábrándjai közé eltévedten, regényes könyvek olvasása mellett, vagy zongorájánál, melynek elefántcsontján tévelyegve futkostak ujjai.

Láttam őt többször a templomban, amint buzgó, valódi áhítattal imádkozott és önkénytelen sóhajában megismerém a repülő galambot, mely a szentlélek képe.

Kijárt sokszor apja sírhalmához, s egy-egy fonnyadt virágot, mit onnan letépett, ereklyéül őrzött imakönyve lapjai közt.

Örömkönnyeket sírt a boldoggal, fájdalomkönnyeket a szenvedővel, s jó és szelíd volt mindenki iránt.

Mikor legutoljára láttam, jegyben járt egy hivatalbeli emberrel, akin ugyan nem volt semmi csudálni- és szeretnivaló, de akinél a többiek sem voltak jobbak, akiket ismert, s aztán rokonai is úgy akarták: hogy hozzámenjen. Az ember nem volt szegény, mint vidéken szokták mondani, el tud tartani egy feleséget.

A leány még nagyon fiatal volt, a vőlegénynek várnia kellett.

E várakozás közben bekövetkeztek a háborús idők. A katonaság jött-ment egyik városból a másikba, egyszer úgy történt: hogy egy hadosztály éppen azon várost választá állomásul.

Minden háznak jutott vendége, Emmiékhez (így hítták a kislányt) egy fiatal őrnagy szállásolta be magát.

A fiatalember sokat beszélt a leány előtt harcairól, szenvedéseiről, múlt dicsőségről és jövő veszélyről, nagy, világemelő eszmékről, nemes, áldozatra kész indulatokról, és a leány oly figyelemmel hallgatta mindig. Keble szorult, pihegett, midőn a csaták előkészületeiről hallott beszéltetni, – reszketett, elsápadt az ütközeteket festő szavakra, s midőn a nagy, a dicső eszméket hallá, arca lángolt, keble feldobogott, szemei ragyogtak.

Egyszer vőlegénye megfogta a leány kezét, s érzé: hogy reszket.

– Kegyed szereti ezt a fiatalembert? – kérdé a leánytól.

A leány a magasabban érző szívek nyugalmával tekinte rá.

– Az az én titkom.

– Tegyük fel: hogy én kitaláltam volna e titkot, és nekem nem tetszenék.

– Van okom rá talán: hogy őt gyűlöljem?

– De van nekem, ha kegyednek nincs. Nekem itt jogaim vannak, miket nem akarok másokkal osztani.

– Nem értem.

– Választania kell kegyednek: hogy én szüntessem-e meg látogatásaimat vagy az őrnagy.

A leány hátat fordított vőlegényének, s könnyes szemmel távozott el a szobából.

Az pedig elhagyta a házat, és két hétig felé sem ment.

E két hét örömünnep volt Emmire nézve. Hallgathatá szabadon hőse lelkesült szavait, remeghetett, sírhatott, pirulhatott, nem kellett tartania senki szemeitől, hogy azért megszólja, kineveti, megengedheté, hogy elfoglalja szívében azon helyet, mit a nőkebel legelső ideálja számára fennhagyott, nem korlátozva senki kötelező jogaitól.

Két hét múlva váratlanul ismét meglátogatá volt vőlegénye, igen nyájasan viselte magát iránta, elő sem hozta egykori viszonyát, hanem annál nagyobb udvariasságot mutatott, mint szokás, megszakadt szerelmi összeköttetés után.

Még ott volt, midőn az ifjú őrnagy belépett a szobába. A leány arcán végigfutó pírról láthatá, hogy a belépő szívesen látott vendég.

Az leült. Fecsegett egyről-másról. A leány oly boldognak látszék. Arcát nem erőlteté színlett közönyösségre, látni lehete rajta a felmerülő indulatok kifejezéseit, szemei a szép ifjú arcán és beszédes ajkain függtek mondhatlan gyönyörrel.

A lemondott vőlegény ekkor odafordult az ifjú katonához s véghetetlen bonhomiával kérdé tőle: „Apropos! hogymint van kegyed felesége?”

Az ifjú nyájasan tekinte rá és felele minden gondolkozás nélkül: „Igen jól, leszámítva azt, hogy miattam aggódik.”

A kérdezőhöz fordulva, nem vette észre: hogy Emmi e szavakra oly fehér lett, mint a szobor.

– Miért nem hozta ön el magával? – kérdé a hivatalbeli ember tovább, hideg, kiszámított szíveskedéssel.

– Ah, uram. Ily útra, mint az enyim, egy gyöngéd teremtést elhurcolni, szívtelenség volna, s ha még csak egyedül lenne! De oly két kisgyermekkel, mint az enyimek, vészben, zivatarban, néha éhezve, néha üldöztetve utazni, kívánni sem lehet. Aztán a családi élet nem is táborba való. Aki csatareggelen asszonysírást hall, annak rosszul esik az ágyúdörgést hallani.

– Ó, az mind csupa kifogás – vága közbe kacagva, kötekedve a hivatalbeli ember. – Ismerjük az ilyen mentségeket. A vitéz urak elhagyogatják zsenácskáikat: hogy terhükre ne legyenek egészen másnemű ostromok és hódítások közben, mind minőket puskaporral szokás kivíni.

– Nem, uram! – viszonza komolyan a hadfi. – Én nőmet szeretem. Mondhatom: hogy imádom, s ha el tudnám is benne feledni a szeretőt, nem feledhetném benne gyermekeim anyját. Büszkén mondhatom el, őérte, nem magamért – hogy kívüle nőnek arca nem foglalt sem szívemben, sem álmomban helyet – soha.

A hivatalbeli ember, hamis, macskai hunyorítással szopta be ajkait, s gúnyoló tekintetét egykori mátkájára függesztve, vevé kalapját és búcsúzott.

A leány arcáról eltűnt e tekintet alatt a halaványság, nemes elpirulással kelt föl helyéről, szemeiben egy könny tündökölt, odalépett az ifjú katonához, ki a jelenlevők érzelmeiből semmit nem gyanított, s megszorítá kezét, forrón, nemesen: „ön derék ember!” Azután hirtelen szobájába sietett. Vőlegénye mellett kellett elhaladnia. Szemébe nézett. Kiállotta annak gúnyos tekintetét, s halkan, de büszkén monda:

– Most még jobban szeretem őt.

*

E nap óta nem látta Emmi elutasított vőlegényét. Mondták: hogy elhagyta a várost, elutazott, senki sem tudta: hova.

Egy napon levél érkezett az őrnagy számára. Ő maga nem levén honn, a levél Emmi kezébe került. A borítékra ütött postabélyegről olvasá: hogy a levél azon városból érkezik: hol az őrnagy családja van. Előre gondolá: milyen örömet fog neki e levéllel szerezni. Alig várta: hogy megjöjjön, s ő maga adhassa át neki. Még a folyosón hallva lépteit, elébe futott:

– Ön egy levelet kapott hazulról – monda. – Tele édes hízelgéssel, tele üdvözlettel, bizonyosan.

– Gondolja kegyed.

– Kétségtelenül. Ígérje meg, hogy nekem meg fogja e levelet mutatni.

– Ha nőm írja, igen. Amit ő ír, az mindig érzelemmel és gyöngédséggel van tele, azt mindenki olvashatja, de tartok tőle: hogy az ipam ír, s abban aligha lesz egyéb őszi és tavaszi vetésnél.

A leány átadta a levelet.

– Mondtam – szólt felkacagva az őrnagy, amint a borítékra tekintett… – Az ipam írása.

– Igen! de belöl? Ez csak a címzet.

Az őrnagy megfordítá a levelet s önkénytelen rándulás lepte meg izmait egyszerre… Csak most vette észre: hogy a levél pecsétje – fekete.

– Mire ez a fekete pecsét?

– Ó, nem fekete az – vigasztalá Emmi –, nézze jobban. Csak sötétzöld.

Az őrnagy elmosolyodott.

– Igaza van – monda, szinte megdöbbenten. – Az ipam ilyen pecsétviaszt használ rendesen. – S azzal felszakítá a levelet.

Egy nyomtatott negyedrétű lap volt abba téve. Kibontá. Az első tekintetnél, amit rávetett, feljajdult fájdalmasan, s kezét arcára csapva, elkezde hangosan, kínosan zokogni.

– Olvassa! – szólt fulladozva, még könnyei elboríták arcát, odanyújtva Emminek a kezében összegyűrt lapot.

A leány reszketve vevé el. A széles fekete szegélyzetű lapon egy vignett volt felül; ravatal mellett egy síró nő képe, egy mákkoszorús nemtő lefelé fordított fáklyával s fölötte a gyászfűz, – aminő jelképeket temetésre hívogató lapokra szokás nyomtatni.

E lap az őrnagy feleségének halálát hirdeté, hívogatva a rokonokat és ismerőket az ősz apa, a síró árvák és a távollévő férj nevében az utolsó tiszteletadásra. Meghalt a hű nő, a szerető anya, miként e lap mondá forró betegségben, mit férje utáni aggodalma idézett elő.[1]

A leány, míg olvasá, könnyeivel áztatta e lapot, de úgy érzé: mintha e könnyek balzsamként hullanának szívére s enyhítenének ott valami fájdalmat, minek még eddig nem mert nevet adni.

Ama gyásznap azon nő halálát hirdeté, kit szeretett, kit imádott azon ember, akit viszont ő bálványoz.

A leány remegve vette észre: hogy könnyein át valami ébredező remény derűje kezd keresztülmosolyogni, s hirtelen szobájába távozott, magára hagyva az őrnagyot kínzó fájdalmával, míg saját szívében oly megdöbbentő örömöt kezde érezni: hogy szinte félt önmagától. Örömöt a legjobb, a legszeretőbb lény halálhírére…

*

Másnap csata volt. Reggeltől estig tartott.

Az őrnagyot soha sem látták oly vakmerőnek, mint ekkor.

Szembenézett a halállal, mintha azt kereste volna, zászlóalja élén lovagolt, legelöl mindenütt, csatatűzbe, ágyúk elé, szuronyok közé, s mikor zászlóaljának nem volt már tennivalója, a huszárok közé furakodott közlegénynek, együtt ment velök dühös vad rohamra, csatatűzbe, ágyúk elé, kardcsapások közé, ott a heves viadalban, egy nagy sebet kapott fejére, szédülten, félholtan vitték el a csatatérről, szállására.

Ott sokáig feküdt seblázban. Élte hetekig nem volt bizonyos, s midőn fején gyógyult a seb, elkezdett vérzeni a másik, – ott a szívben, mit megholt nejének emléke ejte rajta.

Gyakran úgy tetszék neki, mintha lázálmai éjszakáján egy-egy tündér-álomkép jelenne meg kórágya fölött, ki oly résztvevő, oly szerető arccal tekinte reá, minővel angyalok szoktak álmodónak megjelenni, kinek hófehér kezei homloka sebét, rózsás mosolygása lelke fájdalmait gyógyíták. Lázas fantáziái közt, élte nemtőjének hitte e tüneményt, s midőn eszméletét visszanyeré, akkor látta: hogy az – Emmi…

Az ápoló kezek alatt lassanként gyógyult a seb. A szelíd részvét, a gyöngéd vonzalom felejteté a szívvel is a magáét. A betegnek szabad lőn kijönni a szabad levegőre, a kert fái közé. Ilyenkor oly örömest támaszkodott ápolónéja karjára, s naprul napra lehete rajta látni: hogy amint növekszik ismét teste életereje, akként tér vissza lelke életvidámsága is.

Egy alkonyatkor ismét együtt jártak a kert virágai között. Az ifjúnak úgy tetszett, mintha az ég kékebb, a nap világosabb volna, mint egyébkor, mintha a fák szavakat susognának hozzá s a virágok egyetértőleg integetnének rá színes fejecskéikkel, biztatva: hogy tegye azt, amit most gondolt!

Megszorítá azon kezet, melyre támaszkodott. Szemébe nézett a leánynak.

– Emmi… – szólt hozzá gyöngéden …szereti-é kegyed a kisgyermekeket?

– Ha jók és kedvesek, igen – válaszolt a leány.

– Ah, olyanok, mint az angyal! – kiálta föl az ifjú, nem tartóztathatva indulatjait.

– Kiket ért ön? – kérdé a leány hebegve, s majd sápadt, majd elpirult.

– Az én gyermekeimet!… Az én árva gyermekeimet… Tudná-e kegyed őket szeretni?

A leány szemeiben meggyűlt a könny, visszaszorítá az ifjú kezét, s alig hallhatóan rebegé; „igen, ó, igen.”

Az ifjú lelkesülten szorítá keblére a dicsőült tekintetű teremtést. Az ég kékebb volt, a nap világosabb, mint egyébkor. Ő szeretett – és boldogan.

Nemsokára nőül vevé a leányt, s csak egészsége teljes helyreállását várta, hogy őt hazavigye családja körébe. Második édesanyát két árva gyermekének.

*

Nap múlt nap után. A szív ismét megszokta az örömöt, a reményt. A harcok ideje lejárt. Az ifjú hősnek csak mint eltűnt álom, jutott még néha eszébe az elmúlt dicsőség s az eltemetett nő. Új boldogsága kárpótlani látszék mind a kettőt. Enélkül a kettős veszteség éltét vagy eszét vette volna el.

Egy napon útra kelt ifjú nejével, őt lakhelyére viendő.

Az egész úton egyik érzés, egyik gondolat a másikat váltotta szívében, agyában. Elképzelé, mint fog a két kis szőke gyermek új anyja kebelére simulni, kérve: hogy szeresse őket úgy, mint a régi. Elképzelé, mint fogja új neje karján meglátogatni a sírt, mely a legjobb nőt takarja, kérve: hogy szeresse őt úgy, mint az, ki ott el van temetve.

Már látszott a város, már látszott a ház, hol családi tűzhelye áll:

– Nézd, ott fogunk lakni – mutatá Emminek –, látod a galambokat ott a háztetőn!… Az ott a lugas, mely alatt estennen üldögélni szoktunk, az oleanderek most is virítnak az ablak előtt. Az udvaron kis őzike legelész, nyakára piros szalag van kötve. Az az én kisfiam őzikéje. Most két kis szőke gyermek fut oda hozzá. …Ah, azok az enyimek! Virágkoszorút hoztak kedvencüket felékesíteni. A bohó állat megeszi a koszorút. A gyermekek nevetnek rajta. Ah, kedves fiaim!

E percben a kapuhoz ért a hintó. A férj leugrott, leemelte ifjú nejét. Fiai örömsikoltással futottak elébe. Az örömzajra egy gyászba öltözött nő lépett ki az ajtón… A holtnak hitt feleség…

A kedves, búsongó asszony, kit ő úgy szeretett, s kit meghaltnak tudott, s ki helyett más anyát hozott gyermekeinek… és azt is szerette…

…

A kárhozatos tévedés kiderült.

Emmi megvetett vőlegénye járt ott. Az őrnagy ipa levelet küldött általa vejének. A bosszútervelő felnyitotta a borítékot, s a levél helyébe ő tette ama halálhirdető lapot, mit a legközelebbi város nyomdászánál készíttetett, akinek nem volt oka utánajárni: hogy valóban meghalt-e az, kinek gyászlapját nyomtatá.

Három ember volt semmivé téve. Átadva a világ, a törvény és a szív ítélőszékinek.

Pedig egyik sem volt oka annak: hogy vétkezett, hogy szenvedett.

Az eset magát a törvényszéket is zavarba hozta. Mindkét nő szerette férjét, és a férj is szerette mindkét nejét, és egyik sem tudott lemondani.

…Egy reggel halva találták mind a hármat.

Rájok nézve az élet sorsa úgy össze volt bonyolítva: hogy azt csak a halál oldhatá meg.

Most mindhárman célt értek. Egy sírban nyugosznak.

Miserere, Domine!

[1] Halálhíreket rendesen ily nyomtatott lapokkal szokás megizenni, hasonló kedélyállapotban a gyászoló felek képtelenek levén leveleket írni.

XX. A nikomédiai kövek

I. Abu-Shirzad-Eddin

Budán, a Császár fürdőhöz közel, fenn a hegytetőn, van egy régi török mecset, egy pusztulásnak vált ódon kis kápolnaszerű épület, melynek belsejébe vasrostélyon keresztül beláthatni. Benn egy török dervis hamvai nyugszanak, ki akkor élt itt, mikor Buda tornyain még a félhold ragyogott, s azalatt halt meg, és itt temetteték el az idegen földben.

Az ozmán hatalom azóta mindég hátrább szorult, most alig áll még legszegletében Európának s hajdani hírének, s az itt-ott elmaradozó hősök és szentek sírjai mutatják még egykori hatalma kiterjedését, mint tengerjárást az elhagyott kagylók.

De a nép nem feledé el a helyet, hol idegen földben egy-egy szente nyugszik. Évről évre megjelennek az ájtatos zarándokok távol napkeletről, eljönnek imádkozni az elhagyott sírhoz, mely egykor országuk határán belül esett, s most attól oly távol maradt.

A mecset őre egy vén ulema, neve Abu-Shirzad-Eddin, kit az élő nemzedék közül senki fiatalabbnak nem ismert, mint minőnek most látszik, csupán hozzávetőleg többnek kell lennie százötven évesnél.

Nemrég egy kilencvenéves agg nő halt meg Budán, már az oly vénnek ismerte őt gyermekkorában, mint halála évében.

Feje egészen kopasz, borotvának nincs rajta többé mit keresni, de sűrű szakálla csaknem övéig ér s fényes fekete, mint a kőszén, vallásos szokásnál fogva khenna- és indigópéppel festi azt olyszínűre minden hetednapon.

Eredetét a hajdani Mágusoktól vette, e misztikus lényektől, kik minden országban, minden égöv alatt megtarták rejtélyes hatalmukat, országok dűltek, koronák hullottak, népek vesztek el, csak az ő bűbájos lételök élt túl mindeneket, megírták a múltat, olvasták a csillagzatokból a jövendőt, meghosszabbíták az emberéletet rendes határain túl kétszeresen, háromszorosan, bekísérték az élő lelket a halálon túli élet homályai közé, építének templomokat, bálványemlékeket; mik még romjaikban is fenségesek, csodákat hoztak elő a művészetekben: hajlékonnyá tevék az üveget, az ezüstöt égszínűre, az aranyat rózsaszínűre változtatták; – leszálltak a természet legmélyebb titkaiba s föl az istenség fenséges örök rejtelmeibe, – csak az ő titkaikat nem fedezte föl senki. Még betűiket sincs aki ismerné; – találnak olykor köveket kalandos utazók, teleírva ismeretlen szokatlan vonalokkal, a világ minden tudósai nem bírják leolvasni, mi van odaírva. Azt hiszik: a holdból esett ide az a kő, vagy az özönvíz előtti időknek, vagy tán messzebb az emberi nem teremtése előtt élt őslakók korának rideg maradványa.

A magnetizmus előttök rég ismeretes erő volt. Évezredekkel azelőtt, hogy egy újabb nemzedék lángeszű fia azt ismét föltalálta, már ők be voltak avatva az isteni erő titkaiba, jósálmokat mondatának elaltatott idegkórosokkal, betegeket gyógyítottak ujjaik érintése által, s kényszeríték a koporsóból kivett halottat a galvanizmus csodahatalmával megmozdulni, fölnyitni tört, homályos szemeit s merev idegeit megrázkódtatni, s elkékült arcán megjelenni a kárhozat kínvonaglásait.

E magnetikus erő fiúról fiúra szállt, az apa véréből átment a csodás fluidum a gyermek ereibe, s hogy meg ne gyengüljön annak ereje, a mágusnak csak osztályából való nőt volt szabad ismerni, úgyhogy később, midőn az előrehaladt idők szelleme meggyéríté azoknak számát s a kevés fennmaradottat szétszórta a világ minden részeibe, némelyik már túl volt élete századik évén, midőn megnősült, s azután lettek gyermekei.

A testi és lelki mértékletesség mesés hosszúságra nyújtja a rejtélyes lények életkorát; a budai vén ulema, ez élő maradványa azon mitológiai kornak, melynek pátriárkái közt az írás szavaiként hétszáz évig élt egy, már maga is a második századot éli. Napjai hallgató merengésben, a természet titkainak és az apák hagyományainak vizsgálatában, éjei világlátó álmodozásban telnek; eledele kenyér és víz, ruházata avatag fehér szőrpalást, mely testét körülburkolja.

Ritkán jár emberek közé, de ha valakit kiváncsiság vagy tanácskérés hozzá vezet, ajtaját mindég nyitva találja. Abu-Shirzad-Eddin nem zárkózik el senki elől, nem fél senkitől, nem örül senkinek és nem bosszankodik senkire.

*

Egy ifjú barátom, ki sok regényes viszontagság után, most egy félreeső egyszerű faluban, mint közönséges földmívelő éli egyhangú napjait, elfeledve a világtól, s tán éppen azért boldogan; – egy történetet beszélt el nekem Abu-Snirzad-Eddinről és azokról, kik vele összeköttetésben vannak. A dolog ővele magával történt. Saját szavait fogom idézni, úgy amint azokra emlékezem…

…

1845-ben Berlinben jártam tanári előkészületek végett.

Ott az akadémiákon valami Rosicrucianus szektával ismerkedtem meg, kik nyílt tanaikban „szabadkőműveseknek” vallották magukat, titokban azonban a természet legmélyebb titkaival: teozófiával, rhabdomantiával, alkímiával, mesmerismussal, necromantiával stb. foglalkoztak.

Akkori túlfeszített kedélyemet rendkívül magukhoz ragadták e csodás, rejtelmes tanok, úgyhogy rövid idő alatt egyike lettem leghívebb, szorgalmasabb proselytáiknak.

Volt különösen egy közöttük, valami Rauber von Thalberg nevű, kit röviden csak Raubergnek szoktak nevezni, ki az egylet legtekintélyesebb tagjának tartatott.

Ez a rhabdomantiát meglehetős sikerrel űzte, bűvös vesszejével rejtett ércbányákat s ásványforrásokat fedezett fel, egyszer magam is tanúja valék, midőn a vízirányosan fektetett mogyoróvessző egy helyen elkezdett minden látható külbefolyás nélkül magától reszketni, – azon a helyen egy gazdag ezüst bányaérre találtak. Később a vessző helyett fonálra akasztott kénesvassal tett próbát, mondják: hogy azzal is többször sikerült neki; az ottani tudósok egész könyveket írtak mellette és ellene.

Ez az ember különösen látszott engemet szeretni, azon erős hitért, mellyel transzcendentális tanaik iránt viseltetém, több apró titkokkal ismertetett meg, megajándékozott a Rosicrucianusok titkos rendjelével, melyről azok minden földön egymásra ismernek: négy rózsa keresztbe állítva, közepett e betűk: R ********** C.

– Ez annak szimbóluma – úgy monda –, hogy Krisztus vére a keresztfán rózsaszínűvé változott.

Megmagyarázta a titkosírás betűit, azokat a rejtelmes vonalokat, mik Finn-, Lapphonban négyszögű köveken találtatnak ember nem lakta hideg sivatagokban, megholt nemzedékek legféltőbb titkai, a tudósok ezeket „rúnáknak” (Runen) nevezik, s alig ismerik nehánynak értelmét. Ezen betűkkel nem sorba, hanem alulról felfelé szokás írni.

– Csupán egy ember van – mondá egykor Rauberg –, ki mindezen betűk titkos értelmét ismeri, egy vén mágus, ki e titkot örökségül kapta, s csak örökségül fogja ismét halála után a legközelebbi tanítványának hagyni, de aki dacára annak: hogy több másfélszáz évesnél, alkalmasint mindnyájunkat túl fog élni.

…A tanszak bevégeztével vissza kelle térnem Magyarhonba. Búcsút vevék berlini ismerőseimtől, többek közt Raubergtől is. Kérdé tőlem: hogy hová fogok utazni? Mondám neki: hogy „Budára”.

E szóra különös öröm derült fel a teozófista arcán.

– E városban lakik – úgy mondta – azon nevezetes bűvész, kit már többször említettem, a mágusok utóda, Abu-Shirzad-Eddin, a rúnák titkainak örököse.

Csodálkozva mondám neki: hogy én, bár régóta lakom Budapesten, e szerinte nagyhírű embernek most hallottam először hírét.

– Nem csinál nagy zajt maga körül, de annál ismeretesebb a beavatottak előtt, szektáink szoros összeköttetésben vannak egymással, ő mi előttünk Mobed (mester) Adamas név alatt ismeretes, míg az én nevemet Herbad (tanítvány) Athanielnek szokás említeni.

Kértem Rauberget: hogy ismertessen meg az emberrel.

– Az nem nehéz – felelé, leírva az utcát, melyben lakik –, ajtajára e betűk vannak írva: D… O… C… A köznép ezt a szót véli belőle leolvasni: hogy „Doctor”, pedig ez azt a három betűt jelenti, melyet a hold alkot felváltva az égen: D, mikor újul, O, mikor megtelik, s C, mikor elfogy. E szimbólumok jelentése talányul van feladva azon tanítványoknak, kik a giawrok osztályából akarnak fölvétetni. Ha tehát meg akarsz ismerkedni ez emberrel, keresd fel, mondd el neki: hogy kitaláltad szimbólumai értelmét. A három betű ezt jelenti: Deus…Omnipotens…Creator… Ő mutatni fogja ujja mozgatásával: hogy nem jól találtad ki a jeleket, de erről rád ismerend: hogy a Rosicrucianus szektához tartozol, kik ezen értelmet adtuk amaz égre írt rúnáknak. Ő szerinte annak más bűbájos jelentősége van. Azontúl szívesen látand mindenkor, ha szükséged lesz rá, segítend rajtad, meggyógyít minden betegségből, ha kell, még a szerelemből is, de tanítani nem fog semmire, csodákat tesz kedvedért, de azokat meg nem magyarázza.

…

Hazaérkezve, legelső dolgom volt a mágust fölkeresni, – rövid kutatás után ráakadtam a házra, melynek ajtajára a három rejtélyes betű volt felírva, s a legelső bűvészet, mit velem a mágus elkövetett, az lőn, hogy azontúl nem bírtam tőle megválni. Egyikében a mellette való lakoknak fogadtam magamnak szállást, lemondtam a professzori katedráról, melyre meg voltam híva, s éjeket, napokat tölték a mysteriosus lény közelében, ki, ha csuda nem lett volna is előttem, mint másfélszázados tapasztalás és tudomány birtokosa, mindenesetre imponáló tekintély leendett.

Mikor a magyar kormány hadseregeket kezde toborozni, én is honvédnak állottam, mielőtt a legelső csatába indulnánk, elmentem Adamas mesterhez, kit a bölcsek nyelvén Abu-Shirzad-Eddinnek neveznek, mert ott még a nevet is érdem után osztják. Közhonvéd ruha volt akkor rajtam, de képzetemben már tábornoki öltönyt láttam magamon, érdemrendekkel díszítetten.

Talán meglátta arcomon gondolataimat, mert e szavakkal fogadott: „amire gondoltál most, teljesülni fog, de neked nem használand semmit.”

Elbúcsúzásom előtt egy abraxas követ adott kezembe.

Ez egy nagy fekete achát, piros carniol erekkel tarkázva, melyre mindennemű állat és emberi tagok voltak kifaragva, a legcsodásabb összerakással.

Az abraxasnak ez a szimbolikus értelme van a bűvész előtt:

Hét aeon van, miknek fogalma a megmérhetetlenség, időben, térben és hatalomban.

E hét aeon segélyével teremté Isten a világot.

A héber tradíció hét napnak nevezi ez aeonokat, mik alatt Jehova, Adonai Zebaoth, a kimondhatatlan nevű Isten a világot alkotá, a hatodikon teremté az embert, a hetediken megnyugovék. A zend mitológia hozzáteszi: a hetediken teremté Meithras az emberfölötti lényeket, azon erőket, mik a természet királya fölött állanak, indulatokat, szenvedélyeket, szerencsét és halált.

E hét aeon szétoszlik hétszázhetven angyalra, és e hétszázhetven angyal neve „abraxas”.

Az abraxas kőre faragott alakok mindegyike egy aeont képvisel, s azoknak egyessége az abraxasbálvány, mely úr minden teremtett dolgok fölött, s melynek szolgája tűz, víz, elemek és az ember, s mi az ember után és az ember fölé teremteték, szolgái neki az indulatok, szenvedélyek, szerencse és halál.

Ez a tradíció az abraxas kőről.

Akkori egzaltált kedélyem mellett én mindezt komolyan hittem.

Midőn a mágus a bűbálvánnyal megajándékozott, azt mondá:

– Saját sorsod ellen mindenkor megőriz – de az idegen fátum ellen nincs hatalma.

Akkor nem értém szavai értelmét, később rájöttem: hogy igaza volt.

A had folytán szüntelen magammal viselém a mágus ajándékát, jártam vészek, viharok között, sohasem ártott semmi, álltam golyózápor között, sohasem talált egy is, háromszor elfogyott a zászlóalj, melynek zászlója alá esküvém, mikor harmadszor kiegészíték, én már akkor parancsnoka voltam.

Milyen nagy szerencséje van! – mondták társaim irigykedve. – Nem gyaníták, amit én hittem: hogy a szerencsét hatalmamban van kényszeríteni, hogy a halál nekem szegődött szolgám.

Ilyen eset gyakran fordul elő a katonák életében.

Egy-egy ember tíz csatát kiáll bátran, győzelmesen, a legnagyobb veszélynek homlokegyenest nekimegy, szeme közé nevet a halálnak, s visszajő baj nélkül, a másik remegve áll ki, reszket, ha a meghalásra gondol, s a legelső golyó, melyet kilőnek, őt találja.

Mintha a halál kerülné azt, aki őt megveti, s csak azokat keresné, akik tisztelettel viseltetnek iránta.

Még egy holdforgás, még egy csatakör, és én ezredes lettem.

A jövő hónapban már tábornoknak hittem magamat.

Abban a hónapban lerakta a sereg a fegyvert.

Igaza volt az ulemának: az abraxaskő csak saját sorsom ellen védett, az idegen fátumot nem volt ereje elfordítani.

Sok bolyongás után eljutottam Komáromig. Útitársaimat, kik velem együtt indultak, mind érte valami baj, csak engem semmi. Bemenekültem a várba. Két hét múlva az is kapitulált, én mint az őrséghez tartozó tiszt, szabadon bocsáttatám.

Igaza volt az ulemának: amit gondoltam, beteljesült, de nekem nem használt semmit.

Egy év múlt, hogy utoljára láttam, Budára visszaérkezve első gondom volt őt újra felkeresni.

Ott állt előttem ismét örök nyugalmú képével, úgy tekinte rám, mint az alkimista valamely bevégzett experimentumára. Elmondanám neki: hogy ki akarok menni Törökországba, utasítson ottani ismerőseihez.

– Te elégedetlen vagy a nappal itt, ott is ugyanaz süt – szólt a bölcs.

– De nem ugyanazon földre – viszonzám.

– A föld jó mindenütt, ád kenyeret, ád sírt akárhol…

– De nem dicsőséget!… Miért maradjak itt?

– Szánts, vess, végy nőt, szerezz pénzt, nevelj gyermekeket.

– Egyre sem való vagyok többé. Lelkem nem hagy nyugodnom, sokkal magosabban álltam, minthogy azt valaha el tudnám feledni; vágyakat érzek magamban, emésztő, álomrabló vágyakat, határozatlan, születetlen, vajúdó eszméket, mik az őrültséghez hasonlatosak, szeretnék gazdag lenni, enorm kincsekkel bírni, úr lenni, aminő még nincsen, vagy nagy hatalmas hadvezér, kiről egy-egy földrész remegve beszéljen, bűvész, emberfölötti lények fejedelme, vagy akármi, akármi, akármi! Csak közönséges mindennapi ember nem, még boldog ember sem.

Abu-Shirzad-Eddin, amióta ifjúsága elmúlt, sohasem nevetett, és az nagy régen volt. – Én láttam őt mosolyogni. – Mint a pólusi nap fanyar, hideg fénye, vonult végig emberfölötti komolyságú arcán valami elmúló indulat változata, azután palástjába burkolva, ujját szájára téve, néhányszor végiglépdelé szobáját, majd hozzám lépett, éles, nyugodt tekintetével sokáig nézett rám, oly nehéznek, oly nyomasztónak érzém magamon e bűbájos tekintetet, de nem bírtam azt kikerülni.

– Legyen neked a te kívánságod szerint – monda hosszú, vizsgáló mágneses iszonyattal eltöltő tekintet után. – Eredj Törökországba. Túl a Pontuson van egy tartomány, hajdan Nicomediának nevezték, később e névből lett Iz-Nikmid, még mikor én gyermek voltam, úgy híttak, most már csak Ismidnek nevezik.

Nyolc hegyből áll e kis tartomány kiterjedése, mik közül a legszélső a tengerbe nyúlik.

Mind a nyolc hegy erdőkkel van fedve, sűrű, sötét fenyvesekkel, mikben itt-ott fehér oltárkövek vannak elszórva, körülnőve vad erdei venyigéktől; ezek voltak a parsok legelső istenének oltárai, kinek neve volt Meithras, mielőtt Ormuzd és Ariman megoszták egymás közt a világot.

De nem ezen kövekről akarok neked beszélni.

A középső hegy ormára felállva, hat csiflikat (falu) látandsz magad előtt fehérleni az erdők között, s a falvakon túl egy homokos, itt-ott pálmákkal benőtt pusztát, az a Daraszán puszta, e puszta szélében áll Armazar város.

E városba bemégy, s ha találkozol koldussal vagy bajadérrel, tudakozni fogod tőle Ismael-Asmai lakását, az egyetlen, a legnagyobb költőét.

Mert csak a koldusok és az utcai táncosnők ismerik és látogatják őtet.

Három napot nála töltesz, három napig kérdezni sem fogja: miért jöttél, még neved után sem fog tudakozódni, harmadnapra kezébe adod e maaneet (egy átlátszó hólyag, virágmagvakkal, színes kövekkel és bogarakkal tele), s nevemet említed mellette.

Azontúl szólanod sem kell többet, tudni fogja: hogy mit akarsz.

Este, mikor a müezzin éneke elhangzott, az utolsó mosdás után el fog vezetni a városon kívül, hol messzünnen egy sötétlő fényű erdő látszik meg a hegyoldalban.

Azon erdő neve: Madzsar Dág. – Magyarerdő.

A környék lakói már nem emlékeznek rá: hogy miért nevezik az erdőt így.

Az erdő mélyéből egy mecset félholdas minaretje tetszik elő, a népség frenk dzsaminak nevezi a helyet, mi annyit tesz „idegen templom”.

E templom egyik rejtekében lakik Abkadilla-Almahal.

Ez a mágusok vénje, ki mindnyájunkat látott gyermekül felserdülni, ki a kerek föld minden országait látásból ismeri, s beszél minden élő és nem élő népek nyelvén.

Abkadilla-Almahalnak eme másik maaneemet fogod előmutatni, nevemet említed, és ő tudni fogja, mit kívánsz.

Napfelköltekor elvezetend a fenyves mélyibe, ott egy rejtekhelyen, melyet csak az avatottak ismernek, egy halom drágakövet fog neked megmutatni.

– Drágaköveket? – kérdém fojtott lélegzettel.

– Egykor királyok viselték e köveket, világhódítók, országreszkettetők, most a mágusok vénje őrzi azokat elrejtve emberek szemei elől. Neked meg fogja azokat mutatni és rád bízandja, hogy válassz közülök.

– És valóban nagybecsű kövek azok? – kérdém, elkábult képzetemben alig érve utol a mágus ígéreteit.

– Amivel a dicsőség, a hír jutalmazva volt. – Amit a nagyok, a világhódítók fáradsággal szereztek maguknak – amikért királyok cserélték be koronáikat; – e kövek azok.

– S enyim leend, amelyiket választom?

– Ha kelleni fog.

– Fogja-e azt engedni a mágus?

– Neki nincs szüksége rá. Azonban el ne felejtsd: hogy e kövekkel csak azokat jutalmazza a sors, kik a nagyravágyáson kívül, szívökből minden indulatot kizárnak, kiknek agyában boldogság, szerelem, honvágy s az emberlélek egyéb gyarló kívánsága meg nem fogamzott soha – egyedül a dicsőség, e fénylő, de nem melegítő csillag, kiknek szemébe könny nem jön soha, sem öröm, sem fájdalom könnye.

…

Másnap útban voltam Törökország felé.

II. Ismael Asmái

Három hete volt már, hogy elhagytam Magyarhont, a harmadikban megláttam Iz Nik Mid hegyeit.

Úgy jöttem ide, ahogy a mágus kívánta, szememben könny; szívemben boldogság, szerelem, honvágy nélkül, pedig oly régen elhagytam magam után ősi tűzhelyem, eljegyzett mátkámat s egyetlen hazámat, nem érzék semmit, csak a nagyravágyást.

Előttem volt a rejtelmes föld, jártam az erdőkben, hol a legelső Istent imádták, kinek neve volt Meithras, a legmagasabb hegytetőről meglátszott a hat fehér falu, túl rajtok a sárguló puszta, s a puszta szélében a kisded város – Armazár.

Mint valami árnyékos liget, sötétzöld ciprus s hamvas platánfákból, mik közül itt-ott mecsetek ragyogó kúpjai s fehér, nyúlánk, oszlop alakú minaretek látszanak elő, tűnt fel messziről a moszlem város; – a hozzá vezető úton megrakott tevék ügettek csengettyűs fővel, távolabb a Pontus kék hullámtükre fogta el a láthatárt, itt-ott egy-egy fehér vitorla tűnt fel rajta, mint szárnyra kelt halászmadár, a távolság miatt alig észrevehető mozgással.

És alattam a meleg éghajlati fenyőerdők, miknek egyikét Madzsar Dágnak nevezik, senki sem emlékszik rá: hogy miért, úgy szerettem volna tudni, megsejteni, megérzeni: melyik az a rengetegben.

Estefelé bevergődtem Armazarba. Csinos kis város, több örmény lakik benne, mint moszlem, minden ház előtt szőlő- vagy borostyánlugas, udvarán felfutó rózsabokrok és olajfák, a törökök házai kívül tarka színekkel festve, mik közül csak a zöld hiányzik, a próféta színe, mely csak a templomok boltozatait illeti. Az örmények házai egyszerűbben feketére vagy szürkére mázolva.

Az alkonyat óráiban legnagyobb sür-forgás volt az utcákon. Tevék, megrakva málhákkal, öszvérek, szamarak, vízhordók, olajárusok, szemökig beburkolt török nők, örmény és zsidó hölgyek, ordító és táncoló koldusok, dervisek, éneklő almék, falkánként száguldozó gazdátlan ebek tolongtak alá s fel, mik közt néhol egy pár poroszló tört utat ütlegekkel egy-egy palankinban hordott tisztviselő számára.

Egyikében a legkeskenyebb utcáknak egy csoport koldust pillanték meg, kiknek isteni tiszteletök vagy tán alamizsnakérésök abból állott: hogy szétterjesztett kezekkel sebesen forogtak magok körül, mint szoktuk gyermekkorunkban: hogy azután forogni lássuk magunk körül a világot.

E különös tánccal egészen elfogták a keskeny utcát, az azon menők egy-egy aspert vagy pahrast vetettek oda nekik, ha menekülni akartak, középütt egy vén vakon született táncolt, az előtt éppen meg is kellett magát mindenkinek hajtani, a vakokat keleten szenteknek tartják.

Elvártam, míg táncuknak vége lesz, hanem azután meg a földre guggolva valami éneket kezdtek, valami harmóniátlan bántó dúdolást, s amikor azt elvégezték, ismét felugráltak keringeni, és forogtak, keringtek, míg újra ki nem fáradtak bele.

Végre bátorságot vevék magamnak, egyikét e köztiszteletben álló férfiaknak megszólítani.

Kiszemeltem magamnak a legrongyosabbat, s egész alázattal meghajtva magamat előtte, egy piasztert tevék le ruhájára, s igen szerényen felszólítám: hogy ha érkezése leend, utasítson el engem Ismael Asmái lakására.

A koldus elvevé a piasztert, s miután elvevé, végignézett rajtam megvetőleg s oly büszke tekintettel, melynek párjára nem emlékezem, kiálta rám: „Allah szenim gyaur! verjen meg Allah! te hitetlen!” s azzal homokot hinte ruhájának azon helyére, melyet piaszterem érintése befertőztetett.

A többi koldusok iszonyattal és bámulással néztek rám, a vakot kivéve, aki folyvást táncolt.

– Nakib-ül Al Esraf! – mondák nehányan reszkető hangon az általam felszólított koldusra mutatva.

Megértettem. Az a koldus a próféta családjából való, azokat hívják Nakib-ül-nek, ezeknek kötelességük senkinek semmi szolgálatot nem tenni, legkevésbé egy gyaurnak, a népnek pedig kötelessége őket tiszteletben és jóhúsban tartani.

Szerencsémre a koldusok egyike, aki nem volt ilyen nagy családból való, meghallva a Nakib-ülhez intézett felszólításomat, egy másik piaszterért ajánlkozék engem Ismael Asmai lakásáig elvezetni.

Útközben tudtomra adá a koldus: hogy az ő neve Müderrisz Alioglu, hogy az ő ősapja egy idegen király vezére volt, de nevére már nem emlékezik sem a királynak, sem az ősapának, valami baj miatt idejött a király és vezérei, de hogy honnan és miért, azt nem tudta bizonyosan, itt aztán éltek egy darabig, azután meghaltak, de hogy hol laktak és hol vannak eltemetve, azt nem tudja megmondani. Még nemrég volt az őseiről maradt pecsétes levele, valami idegen nyelven írva, nem ért már semmit sem a kutyabőr, sem a pecsét, valami jöttment gyaur tudós megvette tavaly-nagy bolondul – kilenc piaszterért…

Megborzadva néztem rajta végig: milyen koldussá lett testben és lélekben! Ősapja királynak volt vezére, és ő nevére sem emlékszik többé…

Azután mentünk hallgatagon a szűk kanyargós utcákon, majd fel, majd alá, míg végre egy temetőhöz értünk.

Ott van az a város közepén, régi temető már, a beültetett ciprusok erdővé nőttek benne, a sírkövek lóher alakú fejeikkel, jobbra-balra dülöngve hevertek a magasra megnőtt fű között. Hihetőleg senki sem emlékszik már azokra, akiket hajdan ide eltemettek.

A temető szegletében, egészen a sírkövek szomszédságában volt Ismael Asmai lakása építve. Faház, mint a többi, kívül kékre, pirosra és sárgára festve. Nagy széles ablakai finom faráccsal befonva, az elébe ültetett szőlőtő sűrű venyigefonadékkal takarta be az egész ház elejét, a szőlőlevelek itt-ott vérpirosra voltak festve a késő őszi deres éjszakáktól, a legmagasban még csüngött nehány érett, rózsaszínű fürt, mikért restelltek oda felmászni.

A koldus kezéről az előtornácban egy szerecsen szolga kezére kerültem, de akinél a fekete színű állatok között nyilván láttam emberibb képű bivalyokat. Hihetőleg Asmai, poéta létére, nem vehetett magának különb csizmatisztítót. Sehogy sem tudtam attól a gondolattól megmenekülni, hogy tán ez az ember, tévedésből gazdája csizmái helyett tulajdon képét találta kisuviszkolni.

Ez menten lehúzta lábaimról a sarukat, s lábaimat egy medencébe egy párszor belemártva, szép sárga papucsokat húzott rájok, s úgy vezetett be ura szobájába.

Egy nyolcszegletű teremben fogadott el Ismael Asmai, mely csupa ablakból látszott állani. A terem kiáltó színű arabeszkekkel volt kifestve, a padlazat szőnyegekkel beterítve. Maga Asmai egy kecskeszőr párnán ült, előtte egy különös faragványú asztalon, porcelán tálra halmozott gyümölcsök, füge, ananász, szőlő és gránátalma, mellette egy hosszúnyakú ezüstpalack, meg egy igen lapos csésze, melyből sherbethet ivott, lábainál füstölt az argyla, melyből rózsavízen keresztül szívta a részegítő ópiumillatot. Háta mögött három bajadére állt, leleplezett arccal, kettő nakarát, a harmadik mandolint tartott kezében. Ez a harmadik volt köztük a legszebb.

Beléptemkor kivevé szájából a költő az argyla borostyánkő csutoráját, melynek szára kígyózva vonult át a kéküvegű rózsavizes kelyhen, s a szokott flegmatikus „saalam” után inte: hogy üljek le egy vele átellenben levő hímzett párnára.

Alig szedtem magam alá a lábaimat, midőn a szerecsen egy asztalt helyezett előmbe, hasonlóul megrakva gyümölccsel, sherbethkorsóval s illatos perzsadohánnyal megtöltött argylával, számomra azonban nem tett mákonyt bele.

Ezalatt időm volt kelet legnagyobb költőjét szemügyre vehetni. Fiatal embernek kellett még lennie, arcán még nem volt ránc, hanem annál fagyasztóbb volt rajta a merev, halotti sápadtság, mit az ópium, az idegzetesség, a gyönyörök és a költői lélek egyesült erővel idéztek föl reá; fekete szakálla, mely kereken fogta körül arcát, még felötlőbbé tevé e sápadtságot, melyet semmi indulatváltozat, sem mosoly, sem gyönyör, sem a harag pírja el nem riaszta onnan.

Egyik könyökét a vánkosára letett, bársonyba kötött könyvre nyugtatá. Nagy aranybetűkkel volt e könyv sarkára írva: „Gulisztán” (Rózsakert) Sadinak, a shiraszi költőnek örök édességű versei azok, miket kelet költői egyedüli például választának maguknak. Ezek arabul vannak írva, ama klasszikus nyelvén a keleti literatúrának, mely százféle néven tudja nevezni az „oroszlánt”, s ezer nevet bír a „kard” számára.

Így feküdt hanyatt Ismael Asmai, könyökével a könyvre támaszkodva. Szép metszésű fekete szemeivel mereven bámult maga elé; mentül többször érinté szájához az ópiumot, arca annál halványabb lett, szemei annál merőbb, fénytelenebb kifejezést nyertek. Végre kihullott kezéből az argyla borostyánköve, feje hátrahanyatlott karjára, az ópium gyönyörélvezetes álma utolérte. Oly borzasztó az ilyen álmodó tekintete, minden tagja, minden izma reszket, és szemei mereven ki vannak nyitva, míg vonalmai a legédesebb kéj alatt látszanak remegni.

Amint a költő hátradűlt, egyike a bajadéreknek előlépett, könnyű légszerű lebbenéssel, s nehányat szökellve, miközben selyemöltönyei suhogtak, a nakara dobjára ütve, Asmáinak egyik dalát kezdte elénekelni.

A bajadér piros, telt arcú leány volt, buja termetének minden hajlása kitűnt a vékony selyemkaftán alól, körmei rózsaszínűre voltak festve s szemöldei megaranyozva.

A dal, melyet énekelt, Asmai egyik balladája, tárgya Zuleicha, Putifar nejének szerelme a zsidó Jusseffhez, azzal a kis eltéréssel a héber tradíciótól: hogy itt József és Zuleicha boldog szerelmesek, mindaddig, míg Zuleichát a szerelemféltés kínjai nem kényszeríték ama jelenést előidézni a kezében maradt köpönyeggel, mely, mint az írás mondja, azon boldogtalan következést húzta maga után: hogy József tömlöcbe záratott, de ahonnan ismét kiszabadult, s Putifár holta után ő és Zuleicha ismét boldog szerelmesek lőnek, mint ezt az írás már nem mondja.

A dal sok költészettel van kidolgozva, a szerelmet és szerelemféltést tárgyazó helyek valódi inspirációval és szenvedéllyel vannak felfogva, kevésbé emelkedettek azok: hol az álomlátások jelenetei vannak.

Ez a kritikai flegma csak későbben lepett meg a dal felől, azon pillanatban alig bírtam egyébről eszmélni, mint az előttem éneklő és táncoló bajadérről, kinek minden arcvonása, minden mozdulata áthatva látszott lenni azon szenvedélytől, mit a költő a dalba lehelt, a szenvedélyesebb rohamoknál vadul verte a feje fölé emelt nakarát, a csengettyűk belezengtek forró énekébe, szemei szikrázni látszottak, és arca szinte megcsattant a rózsás hőségtől.

A költő arca kéjtől látszott remegni az ének alatt, szemei mozdulatlanok voltak és merevek.

Ének végeztével a felhevült alme szédítő forgással táncolva maga körül, végre kifáradtan odarogyott a költő lábaihoz, megragadta annak viaszfehér kezét, s ajkaihoz szorítva ott maradt rajta csüngve, a költő arca reszketett, szemei a semmiségbe bámultak.

Ekkor a másik bajadér lépett elő, fiatal, halavány gyermek, szende fordulással nehány kört vágva a szőnyegen, egy dalt kezde elénekelni, csengő, szelíd hangon; a dal egy boldog nő éneke, kit férje bálványoz, benne Shirin, a legszebb, a legjobb, a legboldogabb nő és férje: Chosru király, vannak örökítve.

Dalát végezve az alme, ismét nehányat fordult lábujjhegyen, s leült szelíden Ismael Asmai lábaihoz, annak másik kezét szorítva ajkához.

Az most lecsukta szemeit, s az ópiumkéj után a legmélyebb, a legholtabb álomba merült el.

Ekkor lépett elő a harmadik alme. Ég! minő alak volt ez!

Karcsú, lenge, idegzetes, – elhagyok minden hasonlítást, csúfság volna őt fűhöz, fához hasonlítani; még angyalt nem láttam, de ha látni fogok, nem kívánom:hogy más forma legyen. Szemeivel megölt, és megelevenített, ihletett és kábított, ajkain, homlokán ottveszett az ember lelke.

S mikor kis, finom kezeivel elkezdé a mandolin húrjait megszólaltatni, s ajkait énekre nyitotta, az ember szívét érzé táncolni, a hangok mindegyike keresztül-kasul járta lelkét.

Asmai legszebb dalát éneklé az alme, két csillag szerelmét egymáshoz, a hajnal és az esthajnalcsillagét, kik egymást szüntelen keresik, s egymással sohasem jöhetnek össze.

Ami csak fokozat van indulatokban: gyöngédség, epedés, andalgás, kéj s annak előérzete, szerelmi düh és kétségbeesés, s mindez egy csillag mennyei szférájába fölemelve s egy túlvilági szépségű hölgy ajkairól lezengve…

Megesküvém, hogy sohasem hallottam e dalnál szebbet életemben.

Gyöngéden, enyészetesen, reszketve elhaló hangon végzé énekét a bajadér, a másik két leány zokogott, én elragadtatva érzém magamat, csak Asmai aludt az ópiumtól mélyen.

Ha holt lett volna, tán fölébredendett a dalra.

A bajadér kezéből kihullott a mandolin, karjait keblén keresztbe veté, lesütött szempillái alatt a gyönyör könnyei ragyogtak, átszellemülten, alig érintve lábaival a földet, nehányat fordult, úgy látszék, mintha a lég maga forgatná, repülő fátyola glóriát alkotott feje körül, még egy fordulás, suhogó ruhája hozzám talált érni, szemei találkoztak tekintetemmel, – hirtelen elfordítám arcomat, hogy ne lássak rá többet, s azon percben lábaim elé érzém őt hullani s érzém megragadott kezemen a forró, kísértő, megbolondító csókot.

E pillanatban eszembe jutottak Abu-Shirzad-Eddin utolsó szavai, mikkel elbocsátott „ki az ígért köveket bírni akarja, annak szívében boldogság, szerelem, honvágy, az emberi lélek más gyarló indulatai meg nem fogamzanak soha, egyedül a nagyravágyás, egyedül a dicsőség, e fénylő, de nem melegítő csillag!”

Reszkető vonaglással húzám ki kezemet a bajadéréi közül, s odább húztam magamat tőle: hogy ne érjek hozzá.

Reggelig ott feküdt a leány lábaimnál, egész éjjel zokogott, és én egész éjjel nem bírtam szememet lehunyni, arca és csábító alakja mindig előttem lebegett, csak kezemet kelle kinyújtanom, hogy őt keblemre vonjam, – és én meg sem csókoltam őt.

Reggel kisírt és lesütött szemekkel távozott el az alme, a másik kettő is elsuhant, nemsokára lehetett hallani az utcán dalaikat, mindig távolabb, mindig elhalóbban. Asmai még akkor is aludt.

Másnap ismét másik három bajadér jött hozzá látogatni, akkor megtudtam azon viszonyt, mely a költőt e különös lényekhez köti.

Ők tulajdonképpen finomított kiadása azon osztálynak, mely nálunk az utcákon az újságokat árulja. Asmai verseket készít, de azokat nem adja el divatlap-szerkesztőknek, hanem rábízza e kellemes némberekre, azok utcáról utcára éneklik a dalokat, a hallgatóktól beszedik érte a fizetést, este elmennek a költőhöz a verseiért kapott díjat vele megosztani, miközben még más gyöngédebb kegyosztalékban is részesítik, s reggel ismét továbbviszik az új dalt, gondoskodva egyúttal a költő életéről, örömeiről és halhatatlanságáról.

Bizonyomra ott jobb dolga van a költőnek, mint minálunk.

…

Harmadnap átadám Asmainak Abu-Shirzad-Eddin maaneejét, a küldő nevét említve hozzá.

A költő homlokához érteté a küldeményt, tisztelete jeléül, azután az átlátszó hólyagborítékon keresztül elkezdé annak tartalmát figyelmesen vizsgálni, megnézegeté sorba a halmozott virágleveleket, bogárszárnyakat, csigákat és kövecskéket, s mintha mindegyiktől valami rám vonatkozót olvasna le, föl-föltekinte rám a maaneeről sötét beesett szemeivel, s mikor az utolsót is megnézte, intett a szerecsennek, mit az megértve, asztalt terített előnkbe, felrakott rá tyúkot, halat, rizskását és más mindenféle eledelt, mik előttem nem ismeretesek, vajfűszer- és cukorral túlterhelve, azután kezeinket egy medencében megmosva és megtörülgetve, mindenikünknek egy-egy fehér elefántcsont kanalat adott a kezébe, a többi evőeszközöket ujjaink pótolták; legutolsó eledelünk dióval töltött paprika volt mézes téjben kifőzve; evés után a szerecsen újra megmosdatott, megtörülgetett bennünket, tett elébünk zöldre főtt kávét cukor nélkül, egy-egy csibukot illesztett mindnyájunk szájába, s hallgatva ültünk ott, míg alkonyodni kezde.

Amint leszállt az est, a legközelebbi minaretben elkezde énekelni a müezzin – ez eleven harangja a mohamedánoknak – szomorú, egyhangú esti dala hosszason hangzott el a város fölött, Asmai Mekka felé fordítva arcát, imádkozott, azután fölkelt, letevé pipáját, kardot kötött fel s inte: hogy én is hasonlót tegyek.

Künn az ajtóban a szerecsen várt bennünket két felnyergelt paripával, szép fehér arab vérló volt mind a kettő. Perc múlva útban voltunk az erdős hegyek felé. A fekete szolga egy csengettyűs szamáron ügetett utánunk.

III. Abkadilla-Almahal

A hold a láthatár egyik szélén – másikon az esthajnalcsillag; középett a ködfehér tejút – és szerte a szikrázó csillagok ezrei az éj világosabb volt, mint néha éjszakon a nappal.

Az égi fények milliárdjai közül néha egy-egy csillag futott alá, fényes tűzutat rajzolva fenn az ég boltozatján s alant a tenger sima tükrén. Útitársam vallásos borzalommal mormolá mindannyiszor magában e szót: Massallah!

Körül emberhangtalan volt az éj, a városból a temetőkerteken csoportozó kutyák ugatása hallatszék; amint a várostól távolabb s az erdőkhöz közelebb jutottunk, helyet adva az aranyfarkasok üvöltéseinek.

Eleinte a hegyek tövében viruló pálmaligetek közt vezetett el utunk, miknek alját gyümölcsös narancsfák, gránátalma bokrok s felfutó indájú, dinnye alakú gyümölcsök lepték el, a fák leveleiről csepegett a hűvös őszi harmat, a fényes szentjánosbogár késő lárvái mászkáltak itt-ott a fűben. Én már a mágus drágaköveit véltem ott ragyogni. Később: hogy mindig feljebb, feljebb mentünk, mindinkább vadulni kezdett a tájék, a pálmák elmaradoztak, helyettök vastag iharfák jelentek meg, mik közt néhol irtatlan bozótot képezett az iszalag s a vadszőlő lombos venyigéje, az ágakon ugrált a cincogó evet, s szemeink közé nagy fehér éji pillangók verődtek elvakultan, a hold itt-ott csillámlott csak keresztül a sűrű lombok között… Mindig feljebb mentünk, az erdők fái mindig feketébbé tevék az éjt, végre tökéletes vaksötétségbe jutottunk, s az a kellemes, mondhatni szívújító illat, mely bennünket körülvőn, tudatá velünk: hogy fenyvesek közt járunk.

Mintegy negyedóráig haladva e magos szálfák közt, miknek lombjai oly csendesen, oly rejtelmesen suhogtak az éjjeli szélben, egy nyílt tér kezdett előttünk kifejleni, melynek közepén sűrű ezüstzöld olajfák közül egy épület tűnt ki, – egy templom falai.

Nem oly mintára épülve, mint a török mecsetek, alakja négyszegletű volt, a moshéek fényes kúpfödele helyett egyszerű zsindelyes tetővel volt födve, s tornya nem hengeridomú, mint a minaretek, hanem négyszögű, mint a keresztyények tornyai szoktak lenni, de a kereszt helyett félhold volt rátűzve, egyetlen fényesség az egész épületen, a többi mind sötét, – falak, tetőzet, ablakok. A természet maga is segített a próféta zöld színével ellepni a templomot, a tetőt bevonta mohával, a falakat mindenféle felfutó növények nőtték be. S a toronyablakokból a vadjázmin hosszú bokros ágai csüggtek alá, és minden repedésből, a téglák közeiből apró kis zöld füvecskék, kövi rózsák búttak elő, szorgalmasan iparkodva eltakargatni az épület idegenszerű külsejét azon honban, hol a falakat nem festik fehérre.

Ez az épület a frenk dzsámi, – az idegen templom.

Útitársam itt leszállt lováról, inte: hogy várjak, s maga előresietett, s nemsokára egyikén a templom nyílásainak eltűnt.

Perc múlva visszatért ismét, s inte, hogy menjek közelebb.

A templomajtóban egy fehér alak állott; egy ősz férfi fehér palástban, hófehér szakállal.

Ez volt Abkadilla-Almahal.

Semmi külszíne rajta a pórlelkekre ható ámításnak, öltönyén semmi kabalisztikus vonalok, semmi szemfényvesztés, – bűbájos öv, – varázspálca, – abrakadabra táblák, – mindezek nélkül, egyedül századokat élt lelke önerejével állott előttem a csodatevő vén, kit a világ minden bűvészei nagymesterökül fogadtak el. Inkább hasonlított egy filozófhoz a mórok idejéből, mint varázslóhoz.

Belépnem a templomba nem volt szabad, keresztyénnek tiltva van török templom küszöbét átlépni.

Elfogultan, csaknem remegve járultam a mágusok vénje elé. Magas, csaknem öles alaknak látszott, a rásütő holdvilágban arca oly fehérnek tetszék, mint az alabástrom.

Átnyújtám a maaneét, a küldő nevét említve. Homlokához érteté azt, komolyan végignézte tartalmát, azután rám szegezve tekintetét, monda: „jer – kövess.”

Ismael Asmai ezalatt szolgájával tüzet gyújtatott a szabadban, s egy leterített szőnyegre ledűlve, egykedvűen vevé csibukját, s úgy látszott, hogy nem tartja hivatásának velünk jőni.

Én egyedül követtem a mágust.

Szívem sebesen vert, amint e rendkívüli lényt magam előtt látám járulni; ki nemzedékeket látott születni és meghalni, új csillagokat tűnni fel az égen, régieket elenyészni, ki tán látta a cédrust sarjazni a Sion tetején, mely most terebélyes fává növekedett, s emlékezik oly népek történeteire, kiknek neve is el van már feledve, ki tán egyenlően látja a jövendőt, amit senki sem sejt, és a múltat, mire senki sem emlékszik, ki olvas a csillagokból s az emberek szívéből, ki ismeri az istent, nem féli a halált, s aki sorsomat képes leend egy éj alatt megfordítani, oly hatalmas, oly bölcs és olyan vén!

Csendes hallgatással haladtunk egymás nyomában az erdők sötétében, nagy fekete bogarak dongtak bennünket olykor körül láthatatlan keringéssel, a sűrű berekből az aranyfarkas szemei ragyogtak elő zölden, veresen, mint páros foszforcsillagok. Én már a mágus smaragdjait és rubinjait véltem ott ragyogni.

Éjfél után lehetett, midőn egy hegytetőre fölértünk, a nyílt, világos térről szét lehetett látni a messze tájékra, alant feküdtek a csendes falvak, a legutolsó lámpavilág is kialudt már; a tenger felett libegett bűvös-bájosan a telihold, a göncölcsillag egyet fordult az égen, s vele a többi csillagzatok mind, csak a kisgöncöl végcsillaga, a Rukkabah, a poláris csillag maradt egy helyen, változatlanul.

Soha sem láttam annyi meteort lefutni, mint ezen az éjszakán.

November 13-kának éje volt. A csillagászok ezt csillaghullás éjszakájának hívják, a törököknél akkor van a Ramadán 18-dik napja, a Tóra öt könyve ez napon szállt alá az égből.

A keresztyén, ha csillagot lát lefutni, azt kérdi, ki hal meg; a muzulmán, ha csillagot lát lefutni, imát mond, s azt hiszi: hogy amit akkor kért, teljesülni fog. Abkadilla Almahal, úgy látszék, nem osztá sem a keresztyének, sem a törökök babonáit; hidegen tekinte rám, amint megálltam mellette a sűrűen hulló égitestekre bámulva.

– Ismered őket talán? – kérdezé tőlem.

– Nagyon jól – felelém –, ezek égő vasdarabok, mik a lég villanyától meggyulladva a föld vonzerejétől aláragadtatnak.

– Tudod-e, miért hullanak ezek mind nyugatról keletre?

Nem tudtam rá felelni, a válasszal azonban ő is adós maradt.

A hegytetőről ismét egy völgybe mentünk alá, a lombok össze borultak felettünk, az út elsötétült, az ég csillagai helyett újra a sakálok szemei világítottak körülöttünk. A fenyőfák évrűl évre lehullott levelei puha párnául boríták a földet, melyen jártunk; a szél, melynek rohama elül a hegytetőn; a fákba kellett kapaszkodnunk, itt már csak a fák sudarai közt zúgott, mentűl alább szálltunk, annál tompábban, enyészetesebben, míg végre a völgy mély torkolatában csak a távol erdők bömbölő zúgását lehete hallanunk.

Mire a völgy mélyébe leszálltunk, megvirradt. A fák lombjain át a kelő nap tűzszínű sugárai törtek itt-amott keresztül.

Sűrű, elvadult berek volt, ahova jutottunk. A szentjánoskenyér és a Krisztus tövisfája járhatlanná tevék a helyet szúrós gallyaikkal még a vadállatoknak is. De a mágus jól látszék tudni a járást, s a tövisrengetegen keresztül nemsokára egy nyílt térre értünk.

Három hegy lába ért itten össze, csak e hegyeken keresztül lehetett idejutni.

Egy óriás cédrusfenyő tövében valami omladék látszott, fehér, fekete és vörös kövekből, nagy gránit-, bazalt- és márványdarabok, összevissza töredezve s benőve sárga és zöld kőmohoktól: a vadrepkény összevissza kúszott a rendetlenül heverő köveken.

Itt megállt a mágus, e kövekre mutatott és szólt:

– Jőjj ide és láss.

Nyugtalanul siettem oda, szerettem volna már a célnál lenni, képzetem vágyott látni a legnagyobb kincseket, miket egykor királyok, világhódító hadvezérek szereztek maguknak, s miket ezentúl enyimeknek fogok nevezhetni, s untattak e feltartóztató kitérések.

Odaléptem, látszott az összehordott kövek aljáról, hogy azok sírkövek voltak.

– Olvass! – szólt a mágus, ismét a kövekre mutatva.

Lehajoltam a legelsőhöz; fekete nyolcszögű bazalt volt az, minden szögletén összetöredezve. A kő egyik oldalán e név volt olvasható:

„ANNIBAL”.

Összeborzadék.

A világhódító, az országreszkettető sírköve ez, ki annyi dicsőség után ide jött ez idegen földre, meghalni önkezei által, minden jutalma e meztelen kő, mely már nem is őrzi sírját…

– Olvass tovább! – mondá a mágus.

Túl e kövön egy kék márványobeliszk eltört darabja hevert, meglátszottak rajta a ráfaragott római sasok, a bevésett trophaeumok, eltördelve, megcsorbítva. A diadaljelek alá e név volt bevésve:

„SCIPIO ASIATICVS”

Azután törések és csorbák, – alább ismét néhány szó:

„INGENTI GLORIA”

A többit elfedte a kövi rozsda és a mohok…

Szívem szorult, – sejtém: hogy e kövek azok, amikkel jutalmazza azokat a sors, kik nem nevelnek szívükben más érzést, mint a nagyravágyást.

– Olvass tovább!

Egy egyszerű szürke gránitsírkő, annak is csak egy darabja hevert lábam előtt, lehajoltam: hogy meglássam… Ó! a névnek is csak egy betűje volt már rajta!

…I. QVONDAM. REGIS. H…

A többi lekopva, letörve; alább ismét:

…SVIS. ET. OMNIBVS…

Egyéb semmi… Semmi…

Elfedtem arcomat: hogy a megeredő könny ne lássék rajta; de újra hangzék a mágus kérlelhetetlen szava: Olvass tovább.

Könnyeimen keresztül egy fehér alabástrom lapot láték előttem, összetörve az is, csak e néhány szó volt olvasható rajta:

HELE…

…

VTROVE. DIGNA. CONJVGE.

…

FORTEM. DEO. REDDIDIT. ANIMAM.

Ez is! Ez is itt van…

Még egy volt hátra, egy nagy fekete márványoszlop, hanyatt döntve a folyó füvek közé. – „Olvasd azt is” – szólt a mágus. – Odatekinték. Megsemmisülve rogytam össze a kő előtt, könnyeimmel a mohot nedvesítve, mely annak betűit benőtte.

…Mind itt vannak… Mind idejöttek meghalni…

Ekkor odalépett a mágus hozzám.

– Ím e köveket egykor fejedelmek viselték, világhódítók, országreszkettetők, dicsőségen, embervéren, fáradsággal szerezték maguknak, ezeket cserélték koronáikért, és én összegyűjtém e földi istenek oltárait, az egy élő istennek oltáraul. La illah, il Allah. – Válassz közülök magadnak.

A borzalom elvette szavaimat, – hallgaték.

– Még e kő nem leend elég, az egy isten gondoskodik oltáráról. Nagy emberek jöttek ismét e hazába, kik fejeikkel a csillagok között, s lábaikkal koronákon jártak, kik szereztek dicsőséget, neveiknek örök életet. Ők is idejöttek, itt fognak meghalni, mint a többiek mind, sírköveikből megépül az egy istennek oltára… Eredj te is, küzdj, nagy leendsz, nevedet bámulandja a világ, aztán idejössz majd te is. La illah, il Allah! Az isten hatalmas. Mások aranyból készítik oltárát, én legnagyobb emberek sírköveiből építek neki azt. Légy nagy ember…

*

A hír- és gazdagságkereső ifjú visszajött elhagyott honába, s most egy félreeső egyszerű faluban mint közönséges földművelő éli egyhangú napjait.

XXI. Az előőrs

Csonka, béna koldus mondá nekem ezen regét.

…

A zivatar korbácsolja szilaj paripáit, a felhőket, a zápor szakad, a szél zúg, a fák csikorognak.

Néha egy-egy roppanás haladja túl az orkán üvöltését, amint a vastag iharfát derékon kéttétöri a szél, s üvöltve fut ismét odább hegyen-bokron keresztül, hajtva, kergetve a rohanó felhőket.

Az éj sötét, a fák között alig látszik valami fehérleni. – Az előőrs az, fehér lobogó köpenyében, kezében fegyverét tartja s az alaktalan éjszakába néz.

Az őrtüzet kioltotta a sebes zápor, messze és közel minden tárgyat elfogott a láthatatlan éj, a vihar túlordít minden zörejt.

Lassú, bujkáló lépéssel egy csapat fegyveres közelg az előőrs felé. A katona nem látja, nem hallja, csak sejti a veszélyt, szorosabban markolja meg fegyverét, s ujját le nem veszi ravaszáról.

A vihar ordít. A katona hazaképzeli magát. Látja gondolatjában meleg tűzhelyét, a tűzhely mellett a szerelmetes nőt, …kisgyermekei ott ülnek a padon, …a legkisebbik apja kardján lovagol, – látja kedves arcaikat, hallja ismert szavaik beszédét, …s míg lelke messze jár az ábrándok képzeletvilágában, – hátulról hirtelen ellenséges kezek ragadják meg, s mielőtt védhetné magát, lefegyverzik.

Az ellenség cirkáló csapatja észrevétlenül körülvevé.

– Csöndesen légy! térdepelj le! – szól hozzá a csapat vezére. – Esküdjél meg: hogy bennünket el nem árulsz, hogy tenni fogod, amit parancsolok. Ha nem esküszöl, halva vagy.

Az elfogott őr letérdepelt és esküdött.

– Kárhozott légy, ha esküt szegsz… – suttogá halkan a vezető.

– Az legyek.

– Van-e nőd, gyermeked? szálljon fejökre esküd átka, ha megszeged…

– Szálljon rájok.

– Legyenek földönfutók, legyenek koldusok, haljanak meg nyomorúan…

– Éljenek-haljanak nyomorúan.

– Amen…

– Isten úgy segéljen. Amen!

– Most fogd ez erszényt. Vezess bennünket vezéred sátoráig. Számláld meg, mennyi pénz van benne. Annyi döfést kapsz, ha egy áruló szót kiáltasz.

Az őr elvette a pénzt, az ellenség fegyveresei körülvették, fegyvereik hegyét testének szegezve s parancsolák: hogy vezesse őket.

A vihar ordít. Az éj fekete. Emberek alakját, lépteit nem lehet észrevenni miattok. Az ellenséges csapat ellenfele táborának közepébe jut észrevétlenül. A vihar, a sötétség és az árulás segítének neki.

A katonák ott feküsznek körül. A fáradtság megtanítá őket aludni a kemény földön s a zivataros ég alatt. Egy lélek sincsen ébren.

Egyetlen kiáltás felébresztené valamennyit, s akkor az orozva jött csapat veszve van. A vezető mellét a hegyes vasak érik. Hallgat.

Szeme előtt lebeg gyermekeinek arca, hallja édes szavaikat, látja őket a tűzhely körül üldögélni, a szelíd nő apjukról beszél nekik. Figyelve hallgatják. S látja újra: amint bujdosnak a hideg éjszakában, éhezve, dideregve. Egyiket hátára vette a nő, másikat kezénél fogva vonszolja. Senki sem ad nekik egy fillért, egy falat kenyeret. Kezében megcsörrent az arannyal tölt erszény. Kitölté markába, megszámlálta a pénzt. Sok volt. Körültekinte. Éppen oly sok hegyes vasat látott, mellének szegezve. „Emlékezzél esküdre” – suttogák fülébe. A kárhozat fogadott kínjai tűntek fel lelke előtt e szavakra: a kíntól vigyorgó arcok, a pokol lángjai, a kétségbeejtő örökkévalóság.

Már a vezér sátorához értek. Nesztelenül, észre nem vétetve.

Még egyszer végigfutnak lelke előtt a kísértő képek: a családi tűzhely, az onnan elvert nő, gyermekek a hideg éjszakában, kezében a csörrenő aranypénz, mellén a villogó kardhegyek; s túl a síron a kétségbeesés…

– Ébredjetek! – ordít fel hangosan, az aranyakat felhajítva a levegőbe. Azon pillanatban halva rogyik össze, éles, hideg vasak találkoznak szívében hegyeikkel.

De fölébred a tábor, – a vezér mentve van, – veszve, ki orozva jött oda, az ellenfél csapatja.

…

Csonka, béna koldus mondá nekem ezen regét.

XXII. A rimaszombati vásár

Minden városban ki volt már hirdetve a magyar bankjegyeket beadni kényszerítő határozat, csak még Rimaszombatban nem.

Ott helyben éppen vásár levén, minden ember, aki veszélyeztetett bankjegyein túl akart adni, itt torlott össze, megvettek mindent, amit csak a vásárra hoztak, kellett vagy nem kellett a vásárlónak, amit elöl-utól talált, vette, fizette, azt sem kérdezte: hogy adják; sőt licitálta egyik a másikra, ahelyett, hogy alkudott volna rá. Elannyira: hogy a mézeskalácsosnak még a sátora lepedőit is megvették.

Estenden a rozsnyói paraszt ballag hazafelé a vásárrul; felesége künn várja már az ajtóban s messziről kiált rá:

– El tudta kend adni az ökreit?

– El hát – volt a lakonikus válasz.

– No, az derék. Hogy adta kend?

– Kétezer forintért a kettőt.

– Megveszett kend? – Kifizették?

– Ki hát.

– No, az derék. Hol van a pénz?

– Elvásáltam mind egy lábig.

– Megveszett kend? Kétezer forintot! Vett kend nekem csizmát?

– Vettem fiam, magamnak is.

– No, az derék. Hogy volt párja?

– Csak kilencven forint, fiam.

– Megveszett kend? Hát ezt a szűrt kinek vette?

– Nekem, fiam.

– No, az derék. Ugyan mi lehetett az ára?

– Ötszáz forint biz az, babám.

– Megveszett kend? Hát még mit vett?

– Kifizettem belőle a zsidót, tetejébe meg is vertem, mert nem akarta elvenni.

– No, az derék. Hát a többi pénz hova lett?

– Almát vettem rajta, fiam.

– Megveszett kend? Mind valamennyin?

– Ne kiabálj, lelkem Jutka. Nem volt már egyéb a piacon, amit meg lehetett volna venni. Ez is jobb lesz a semminél.

– De hova tesszük azt a tenger almát?

– Ne félj tőle, ott van mind a kocsiderékban, egy forintért adták párját.

– Hát mégis csakugyan, hogy ugyancsak megveszett kend.

XXIII. A két menekült

A gőzös Orsováról jött vissza. Az utazók, kik a ködös reggelen a födözetre felszállingóztak, itt-ott figyelni kezdtek valami élénk szóváltásra, mely a kormányos és egy kikent-kifent dandy között korán reggel óta folyott. Azokból a gesztikulációkból, mikkel a blúzos ember a kormányrúdon s emez itt alant a corduroy-szín makintoshban kíséré szavait, ki lehete venni: hogy a kettőjük közt folyó párbeszéd nem tartozik a legbarátságosabb neműek közé.

Végre a kormányos egy nagy csomó dohányt dugva félszája szegletébe, azt rágva, harapva elhallgatott, s míg a dandy pergőhadaró nyelvvel kelepelt előtte, emailgombos guttapercha ostorával hadonázva, jött hátulról egy matróz, fején egy roppant csomag kátrányos ponyvát emelve s a kormányos egy hunyorítására, amúgy véletlenül úgy feltaszítá vele az útjában állót, hogy az a karfáig meg sem pihent, s csak azután kiáltott rá: hogy „vigyázzon”, mikor már bekalamázolta.

A dandy erre még dühösebb lett, fölkereste a kapitányt, s nemsokára visszajött a vidrabekecses férfiúval, ki is a helyszínre érkezvén, zsebébe dugta mind a két kezét s kérdezé a dandytól: hogy mi baja.

Ezalatt a kíváncsi vendégek is odacsoportosultak, megtudandók a pörpatvar okát. A kormányos dacosan forgatta kormánykerekét alá is, fel is, s rágta a foga alá tett dohányt, mintha senkit sem venne észre.

A közönség elővéleménye, úgy látszék, meg volt oszolva: a fiatal férfiak inkább látszának pártolni a dacos matrózt, mint a mindenkit lenéző seigneurt, míg a fiatal dámák éppen ellenkezőleg valának a fess lovag iránt érdekelve; – s viszont az öreg urak igen helytelennek találák: hogy egy alárendelt személy tisztelet nélküli szavakat váltson egy passageurrel, aki tojással issza a teát; míg az éltesebb dámák kegyes érzelmei sértve érzék magukat azáltal, hogy egy szegény ember inzultálva legyen egy sima gavallér által, aki nekik a szépet nem teszi.

– Mi baja van önnek? – kérdé a kapitány a petit maître-hez fordulva.

Az pozitúrába tette magát. Körülnézett: hogy nem taszítja-e fel valaki, s guttaperchájával a kormányosra mutatva, így szólt:

– Ez az ember odafenn elég vakmerő, elég szemtelen, elég indiszkrét, elég politiaellenes.

– Kérem a tárgyat… – vágott közbe a kapitány.

– Elég dugárus – folytatá a lyon nem engedve magát a konstrukcióból kiveretni –, itt a födözeten ama ponyva alatt két embert rejtegetni, kiknek egyike halálos beteg, a másik tébolyodott…

A vendégek elszörnyedtek e fölfedezésre, most már az éltes asszonyságok is a chevalier részére kezdének hajolni.

– Én, amint a csempészetet észrevettem – folytatá a dandy –, azonnal figyelmeztetém a kormányost, hogy e két egyéniséget, kiknek jelenléte az utazó személyzetre nézve nemcsak kellemetlen, de sőt veszélyes, pláne irtózatos, rögtön távolítsa el, tegye ki a partra. E civilizálatlan ember azonban ehelyett belém veszett, illetlen példabeszédekkel traktált, s egy matróztársának alkalmat szolgáltatott engemet egy halom kalamászos ponyvával orromra löketni.

– Hol vannak azon emberek? – kérdé a kapitány.

A dandy egy, a szegletben fekvő, vászonnal letakart alaktalan tömegre mutatott, s két lépést tett hátrafelé, míg a kapitány odament, a leplet feltakarandó.

Gyötrelmes látvány tűnt a körülállók szemeibe.

Két ifjú, csaknem gyermek még mind a kettő, rongyos elkallott ruhákban. Az egyik fennült, hátával a karfának támaszkodva, s melancholice nézett a körülállókra, a másik ennek lábainál feküdt, összezsugorodva, fejét társának ölébe rejté, s látszott rajta: hogy reszket, mintha a hideg rázná.

Az egyik oly szelíd, oly bánatos volt, amilyen sápadt, halavány a másik.

A szánalom meleg zúgása kezde hallatszani körös-körül; „szegény fiúk!” hangzék itt-amott.

A kormányos nekibátorodott. Félig kapitányához, félig a vendégekhez fordulva, megemelinté sipkáját, s a rágott dohányt kivéve szájából, elkezde beszélni.

– Lássák uraim és szép dámáim; ezek a nyomorultak itt szegény menekülők Törökországból, kiknek megengedtetett: hogy hazájukba visszatérjenek. Azt kérdem már most, hogyha az ország kormánya jónak látta hozzájuk kegyelmesnek lenni, ne legyen-é akkor egyes polgároknak is szabad, sőt illendő velök szívességet cselekedni?

Az utazók helyeslőleg kezdtek beleszólni, a „szegény menekvő” szóra, mind a fiatal dámák, mind a vén urak elpártoltak a dandytól, s biztaták a kormányost: hogy csak tartsa a speechet tovább.

– S illik-e, szabad-e ilyenkor ezen úrnak – folytatta a blúzos ember, a bagót ismét szájába nyomva, s sipkáját levágva szemére –, ezen úrnak, akire senki se bízta: hogy az orrát mindenüve odaüsse, ilyen lármát csapni két szegény nyomorult miatt, akik itt úgy elvannak mellettem, hogy a légynek sem vétenek.

A közönség a pártfogolás világos jeleit kezdé nyilatkoztatni, a dandy zavarba jött.

– De uraim, dámáim – hebegé –, ez az egyik halálos, ragályos beteg, a másik őrült, veszett tébolyodott, aki az éjjel elmetéli a gégéinket.

– Nem igaz – ordítá közbe a kormányos. – Nincs ennek egyéb baja, mint a nyomorúság, az: hogy fázik, meg hogy éhes, az ilyen betegség nem ragad az urakra, ez csak a szegény emberek közt ragadós. Ez a másik sem vét senkinek, még azért: hogy az embernek rossz kedve van, nem bolond, nem őrült, aztán annak van oka rá: hogy búsuljon, mert ez sokat vesztett, sokat kiállt, katona volt, szenvedett annyit, amennyit az urak összevéve sem álmodtak, hát hagyjanak neki békét.

A dandy ügye a kormányos minden szavára rosszabbul kezdett állani. Először csak a hölgyek zúgolódtak ellene, arra a szóra: hogy „katona volt” az öreg urak is ráröffentek, s mikor a beteg fiú reszkető hangon elkezde zokogni, s a másik, az őrült, odahajolt hozzá, megcsókolta gyöngéden, s fájdalmas szívfojtó szóval biztatgatá: „ne félj, mindjárt ott fogunk lenni”, ekkor az egész társaság felháborodott ellene, a hölgyek sírtak, a férfiak veszekedtek, jobbra-balra lökdösték s kiabálták a szemébe, „itt fognak maradni! mi akarjuk: hogy itt maradjanak, mindenki úgy akarja”. Egypár hölgy elfutott frissítőkért, s saját kezeivel nyújtá azokat a nyomorultaknak, a férfiak erre enthusiasmusba jöttek, odafutottak az érzékeny hölgyekhez, megszorongatták kezeiket, összecsókolák elejtett kendőiket, a hölgyek aztán könnyező szemeikkel a dandyra néztek, az iszonyú embarras-kon ment keresztül, a férfiak futottak vánkosokért a menekvők számára, az öregurak erszényeiket nyiták meg, s aki csak valamit tett értük, vagy velük, mind diadalmas bosszúval nézett az arszlánra, aki azon pillanatban nem bánta volna, ha a gőzhajó vele együtt elsüllyedendett.

A kapitány még mélyebben dugta kezeit bekecse zsebébe s fejét válla közé húzva, kegyetlen hidegvérrel fordult a dandyhez. „Úgy látszik, az utazók nagyobb része magáévá tette az ügyet, ha ők kívánják: hogy az emberek itt maradjanak, akkor ön kívánatára nem tétethetem ki őket a partra.”

– „A partra kitenni?!” – kiáltának a közelállók, s azon pillanatban számtalan fenyegető szem és fenyegető ököl fordult az arszlán felé. „Két ilyen nyomorultat a partra kitenni!” és lőn szidás, hurítás és gorombáskodás a corduroy makintosh számára, amennyi csak belefért, ki is végre sem állhatva ki a nevezetessé létel ezen módját, megretirált a födezetről s a közkabinet védő üregébe vonult vissza…

…A boldogtalan fiú, társára hajolva, suttogá: „mindjárt ott leszünk”, s melegen, hosszan csókolgatá annak ölébe fektetett fejét s halvány orcáját.

…A kormányos, a durva blúzos ember, kifordult a Duna felé, úgy tett, mintha fütyörészne, arcán a könny csorgott végig.

– Hanem a corduroy makintosh számára még csak odalenn, a cabinetben kezdődött el a nemulass.

Mire leért, minden pamlag, minden szék el volt előle foglalva, a dámák kijöttek saját kajütjökből: hogy őt inzultálhassák, a pincérek, akiknek valamit parancsolt, soha sem jöttek többet vissza, ha kávét kért, vizet hoztak neki, ha székért kiabált, cukorral kínálták.

Ebédnél két roppant ehető öregúr ült mellé kétfelől, egy harmadik átellenbe, azok akármely oldalról következett volná rá a tál, kiszedtek előle mindent. Mindenki stúdiummal látszott enni, hogy neki semmi se jusson, s ha a pincérre lármázott: hogy hozzon újra a tálba, az ugyan elment, de helyette megint más jött vissza, akinek ideája sem akart arról lenni, ami elődének volt elmondva.

Így az egész ebéd alatt nem kapott egyebet egy tál spenótnál, melyről a borjúlábakat leböngészték s még vagy kilenc mogyorót, amihez nem tudott mogyorótörőt kapni.

S még az hozzá: hogy mikor mindennek vége volt, minden ember odament hozzá, kedves egészségére kívánni az ebédet.

Kapta a kalapját s bosszúsan fölnyargalt a födezetre, ott a konyhában a szakácsnét akarta egy beafsteakig megvesztegetni. Az meg lármát csapott, ráfogta: hogy erényeit akarta megtámadni, minek következtében a szakácsné deklarált imádója, a katlanfűtő, rögtön előbújt az üsthöz vezető lyukon, s füstösen, kormosan, amint volt, az egész társaság előtt erélyes és ünnepélyes óvástételét nyilatkoztatá a kérdéses passageurnek szeretője irányában tanúsított magaviselete ellen, ki is mindenütt néző, bámuló, vigyorgó, gúnyoló szemekkel találkozva, végre leült egy padra a karzat mellé, hátat fordított a publikumnak, s belenézett a Dunába.

Itt sem maradhatott nyugton, majd matrózok jöttek oda, azokat az iszonyú hosszú csáklyapóznákat emelgetve minden percben a feje fölött, amik a hajó oldalára szoktak téve lenni, majd a hajósuhanc jött hosszú nyírfasöprűjével söpörni a födözetet, majd egy-egy öregúr kereste alatta az útitáskáját, majd a kalauz kerestette vele elő útijegyét, azután a málhajegyét, majd ismét az útlevelét, majd fiatal dámák mentek oda hozzá, szörnyű naivul kérdezve: hogy fogott-e már halat?

Estefelé a kapitány parancsot adott: hogy a vitorlát fel kell kötözni, a jellámpákat felvonni s a zászlókat leereszteni. Rögtön mozgásba jött egy csapat felgyűrkőzött és felnyakravalózott tenyeres-talpas legény, köteleket húztak ide-oda, lépkedtek a bámulók tyúkszemeire, s verték le a kalapokat, aki nem vigyázott rájok.

– Nem adnám egy forintért – mormogá a kormányos –, ha valaki azt a „fenyővéget” leütné onnan.

Ez világos célzás volt a dandy kalapjára, mely szembeszökő hasonlattal bírt egy lefűrészelt fenyővéghez.

A következő pillanatban egy kis fickó piroscsíkos ingben kapaszkodott fel az árbocra az ingó kötéllétrán, ott elkezde körömmel, foggal oldani valami kötelet.

– Vigyázz! – kiálta hirtelen lehajtva a kötelet, de már akkor a dandy kalapja a Dunába repült.

– Megálljon kend, kormányos – ordítá egy másik matróz az árboc tetejéről –, állítsa kend meg a hajót! ott egy úr elvesztette a kalapját, hadd szálljon le, hogy egy kicsinyt fölvegye.

A vastag elméncség rengeteg hahotára talált, a dandynek kétségbe kelle esni. Noha Pestig váltotta utazási jegyét, amint Mohácshoz értek, kiszállt, még az ártatlan gőzhajói biztostól is vegzáltatva, aki tudatlan voltában azt kérdezte tőle: hogy „kit süvegel?”

A kis suhanc pedig a piroscsíkos ingben, gonosz vigyorgással nyújtá tenyerét a kormányos elé: „hát hol van az a forint?”

*

Estefelé egészen elsötétedett az idő, a hajó nem mehetett tovább. Horgonyt kelle vetni.

Az éj rendkívül szép volt, alig csapott el a tájon egy-egy könnyű lanyha szellő, végigfodorítva a habokat; a Duna tükrében meglátszottak az ég csillagai; itt-ott a vidék távolában egy-egy pásztortűz, egy-egy kis kalyiba gyertyafénye vöröslött, a szalonkák sírva-ríva csapongtak ide-amoda a víz színe fölött, s a távolból a vízre kötött malmok szorgalmas kelepelését lehete hallani.

Az utazók nagy része lehagyva a bűzös, gőzös kajütöt, feljött a födezetre, a kedves esti léget élvezendő; az ismerősök és ismeretséghez jutottak sétáltak alá s fel kíméletesen kerülve ki a helyet, hol a két menekült pihent vagy szenvedett, vagy akár meg is halhatott. Bánatosan emlékezett mindenki reájok.

Majdan odaérkezett hozzájok a kormányos, ki odalenn volt vacsorálni a matrózkabinban, hozott nekik valamit enni és inni, s halkan beszélgetett velük.

Többen odagyűltek mellé, részvéttel figyelve a boldogtalanok szavaira. Alig lehetett azokból egyebet kivenni a fájdalmas nyögésnél, sóhajnál.

Valaki kérdezé a kormányostól: hogy tán régebb idő óta ismeri pártfogoltjait.

– Igen régen – volt a válasz.

– Tán arról is van tudomása, mi baleset által jutottak ily szenvedésre?

– Nagyon közönséges dolog az uraim, alig van rajta mit hallani.

– Ismertessen meg bennünket vele; tán akad köztünk valaki, aki tanáccsal vagy egyébbel segíthetend rajtok.

– Majd az Isten, aki eltemeti őket – viszonzá ez búskomoran. – De ha akarnak rólok hallani, úgy is szép az éjszaka, majd elmondom, amit tudok. Hanem menjünk innen a hajó orrába: hogy ők maguk meg ne hallják.

A kormányos leült a középre a hajó orrában egy csomó kötélre, a társaság körülte ide-oda letelepedve, s hallgatá a két menekült történetét. A habok csöndesen csapkodák a hajó oldalát.

*

A csata elveszett, futottak ők is, mint a többi. A vezér ezt mondá: „előre, magyar, nincsen haza!” ez volt a szomorú jelszó, mellyel az idegen hon határába léptek.

Nem várta ott őket senki, semmi remény, semmi vigasztalás. Magukra voltak hagyatva.

Aki úr volt, ott is úr maradt. Pénzéért talált örömöket, barátokat, hazát; de a szegény kétszeresen vesztett, nyomorult lőn és hazátlan.

Az urak beszédeket tartottak, könyveket írtak – magukról; akadt, aki mulatni is tudott; míg a kibujdosott honvéd százával halt el, nyomor, betegség és honvágy miatt.

E két fiú is az utóbbiak közé tartozott.

Testvérek voltak. Valaha az egyik szorgalmas kézműves volt, a másik tanult ember; ingyen hivatalnok valamelyik törvényszéknél.

Mikor a háborús idő elkövetkezett, az egyik, aki tanultabb fiú volt, elment önkéntesnek a szerbek ellen; ott a táborban teleszedte fejét nyugtalan eszmékkel, s mikor visszajött, addig biztatta, addig unszolta másik testvérét is, míg az is elhagyta műhelyét, s vele együtt elment katonának.

Minden csatában ott voltak, ott küzdöttek egymás mellett, senki sem látta őket futni soha.

Tisztjeik, kiknek nagy része tíz mérföldre szokott lenni az ütközettől, egyre-másra léptek elő, ők közlegények maradtak mindvégig. Nem volt pártfogójuk sehol.

Az utolsó parancs ez volt: „előre, magyar, nincsen haza!” Az ifjabb testvér, a szelídebb, nem akart átmenni a határon, de bátyja addig beszélt neki, biztatá, vadítá, míg engedett és vele ment Törökországba.

Ott legkisebb erőltetés nélkül meghalhattak volna éhen, ha egy jószívű örmény nem könyörül rajtok, az befogadta őket házába, enni, inni adott nekik, a jó szót sem kímélte tőlök, a nyomorultnak nem is igen volt egyebe, ő is szegény volt, mint a kő.

Hanem volt egy szép leánya. Egy gyönyörű gránátszemű gyermek, sokszor láttam, ha Viddinbe török dohányt venni betértem apja boltjába. A leányt Xeniának hítták.

Látom önök szemeiből, hogy a többit kitalálták.

Az a fiú, aki most oly ijesztő zavart arccal tekint az ember szemébe, akkor szép, kedves alak volt, kivált, ha valami nagy nemes dologról beszélt: akkor ragyogtak szemei, arca lángolt; aki látta, könnyen beleszerethetett.

Az örmény leánya is így járt. Úgy megszerette a fiút: hogy nem tudott nála nélkül élni.

Apja nem sokat gyötrötte magát emiatt. Nagyon szerette leányát, akármit megtett volna érte, s a fiú is tetszett neki. Szegény embernek nincs miért a másiknak szemére hányni: hogy „szegény”.

De volt a fiúnak egy háborodott eszméje, mely nem szűnt meg őt üldözni.

Hallott beszélni Amerikáról, azon országról: hol mindenki egyenlő, hol a munkáskezet jutalmazni tudják: hol mindenki hazát talál, aki azt másutt elveszté, hol az emberek nem üldözik egymást. Nem kívánt Istentől egyebet, mint hogy ő odamehessen.

Sokat beszélt aztán erről testvérével, még többet kedvesével. Lefesté előttük azt a tengeren túli hont oly ragyogó színekkel, mint azt csak egy ifjú tudja, ki egész lelkéből ragaszkodik valamely szeretett tárgyhoz, amit még sohasem látott, de amiről álmodott már sokat. Többet is, mint kellett volna.

Testvére és szeretője elhitték minden beszédét, az a ragadós láz, mely új, szokatlan örömöket ígér, eltölté lelköket általa. Hitték: hogy az mind úgy fog történni.

Egy napon, mintha a sors összebeszélt volna álmaikkal, egy rendelet érkezik a menekültekhez egyik főnöküktől, melyben felszólíttatnak: hogy akinek közülök kedve volna Amerikába költözni, azt a Nelson című brigg, mely a Boszporuszban horgonyoz, ingyen átszállítandja oda. A vállalkozók csak útilevelekről gondoskodjanak.

Mintegy kétszázan ajánlkoztak az elmenetelre. És a kétszáz között bizonyára nem volt egy is, ki jobban örült volna az új haza eszméjének, mint a két testvér.

Útileveleket váltottak a török kormánynál. Ez örült: hogy megszabadult tőlök, s útleveleiket azon kikötéssel adta ki: hogy az elmenetelre határozott időn túl a folyamodókra semmi gondja, sem tartásuk, sem menhelyükről gondoskodni nem fog.

De hisz egy sem bánta meg szándékát, mind kész volt az elmenésre.

Azon reggel előestéjén, midőn Viddinből el kelle indulniok, búcsút vett a fiú örmény gazdájától, könnyek között vett búcsút kedvesétől is, a szép gránátszemű leánytól, s fájt szívének, mikor látta: hogy míg ő lelkét sírja ki, a leány egy könnyet sem ejt.

Mikor korán reggel, napfelkölte előtt a közösen kikötött gyűlhelyre értek a testvérek, még társaik közül senki sem volt jelen, ők voltak az elsők. Ott leültek várakozni. Nyomban utánok egy fiatal gyermek közelge, messziről nem ismerték meg, csak amikor előttük állt, látták meg a csillagfénynél az érkezett arcát… Az örmény leánya volt az.

– Xénia! – kiálta fel az ifjú, keblére ragadva az érkezőt, s ijedten, fuldokolva kérdé tőle: hogy mit akar itt.

A leány szerelmesen karolta át kedvese vállait, megcsókolta őt forróan s azután kacagva mondá:

– Én is veled fogok menni. Látod, azért nem könnyeztem, mikor tegnap búcsút vettél.

Az ifjú le akarta őt beszélni.

– Messze van az, hova nekünk kell mennünk!

– De te közel leszel mindig.

– De oly bizonytalan élet, oly idegen hon, oly ismeretlen világ az, amely miránk vár.

– Te azt mondád: hogy ott az emberek mind testvérek…

– Igen.

– Úgy nem ismeretlen világ az nekünk. Te azt mondád: ott mindenki hazájára talál.

– Ó, igen.

– Úgy nem idegen hon az nekünk. Te azt mondád, aki dolgozni tud és szeret, ott megél. Én tudok is, szeretek is. Nem lesz az élet ott ránk nézve bizonytalan.

– De neked édesapád van itt, ki bújában meghal miattad.

– Ha szeret, eljön utánam, semmi sem köti e földhöz.

Az ifjú még akarta őt marasztalni. De a leány letérdepelt előtte s esküt mondott a csillagos égre: hogy vele fog menni életbe-halálba.

S elmentek a hosszú útra. Egész Sztambulig gyalog. Koldulni hagyta őket odáig a silány vendégszeretet. Alig-alig lézengtek már, mire odáig jutottak.

No de célnál lettek volna. A nagy, minaretes város láttára elfeledte mindenki búját, fájdalmait. Egy dombtetőről meglátszott a tengeröböl, a fehér vitorlák láttára örömujjongásra fakadt az életbe belefáradt karaván „az lesz a mi hajónk! – kiáltozák találgatva –, az a háromárbocos, vagy az amott, kettős födelével, – vagy tán az a karcsú, mely úgy csúszik végig a sima víztükrön, mint valami hattyú?…”

Szegény fiúk, alig gondoltak többé a kiállott szenvedésre, s arra, amit még ezután kell majd kiállniok.

Aznap a városon kívül tanyáztak, másnap korán reggel kiválasztották magok közül a legértelmesebbeket küldöttségül az illető konzulátushoz, mely őket a Nelson-briggen Amerikába volt szállítandó.

A konzul, amint kívánságaikat meghallá, elszörnyülködött… Ily nevű brigg nem volt a kikötőben, és egyátaljában egy hajó sem volt ott jelen, melynek az lett volna a rendeltetése, hogy magyar menekültekkel Amerikába vitorlázzon.

Az egész egy kis félreértés volt, egy kis tévedés, – semmi egyéb. A küldöttek kétségbeesve tértek vissza társaikhoz.

Minden álom, minden ábránd, minden remény, jobb, boldogabb, tengeren túli hazáról semmivé volt téve.

Nem volt hová lenniök.

Még csak könyörögniök sem lehetett; mert útleveleik határnapja Sztambulba érkeztükkel letelt, menniök kellett akárhova, semmivé tett lélekkel, semmivé lett testtel, éhezve, kétségbeesve.

Egy ideig Sztambul egyik temetőjében húzták meg magukat, nyomorban, piszokban, utálatban, akinek közülök jó ruhája volt, azt eladta, a kevés pénzen vettek eledelt, amiből legtöbbet lehetett kapni: úgy éltek. A nyomor magával hozta társát, a betegséget, ott elhullott a honvéd egymás szeme láttára, siratva a nem láthatott hazát, melyből számára még csak sír sem jutott.

Egy napon Xénia is meghalt. Ínség, éjjeli hidegek, rossz eledel, szégyen és bánat vetették meg sírját.

Az ifjú látta, mint hunyta be szemeit az ölében fekvő gyermek, ki miatta, az ő háborgó ábrándjaitól vezetve hagyta el apja házát, látta, mint hunyta be szemeit és nem nyitotta fel többet.

Késő estig ölében tartotta a kedves kis fejét, mindig várva, várva: hogy kinyitja szemeit, kinyitja ajkait, s rá fog tekinteni és szólani hozzá, s mire éjszaka lett, mire a leány arca elhervadt, a fiú – meg volt tébolyodva.

A török hatóság megtudva: hogy a kiutasítottak ott tartózkodnak a temetőben, kitiltá őket onnan. Azonban ekkor engedelmet kaptak a hazatérhetésre.

Az őrültet elkezdé ekkor vezetni testvére a hosszú útra, az elhagyott haza felé. Ez mindig azon fantáziált: hogy most Amerikába mennek, dicsérte az őserdőket, látta az ismerős arcokat, a nagy pompás városokat s biztatá vezetőjét: hogy nemsokára ott fognak lenni.

Az úton testvére megbetegedett, de nem akart ott lefeküdni, attól tartott, hogy elhal s őrült testvére nem talál haza, hanem elpusztul az idegen országban. Jött vele odább. Eljött vele egész Orsováig, betegen, félholtan. Már itt elhagyta ereje, de mégis haza akarta hozni testvérét. Addig, úgy monda, nem szabad meghalnia, míg őt szüleihez nem vezeté.

Én itt rájok akadtam. Ha soha nem ismertem volna is, elhoztam volna őket magammal, s akármibe kerüljön is, elszállítom szüleihez. Szívök, tudom: hogy megreped, mikor fiaikat meglátják.

*

A kormányos fölkelt helyéről és odább ment… Az utazók elszállingóztak jobbra-balra. …A befelhődzött égen egypár csillag égett, a távolban egy-egy pásztortűz. …A habok csendesen csapkodák a hajó oldalát… „Mindjárt ott fogunk lenni” – suttogá egy álmatlan hang beteg testvérének.

Table of Contents

Kezdőoldal

Egy bujdosó naplója

I. Puszta falvak

II. A karperec

III. A három hajcsár

IV. Az ezermester és a kozák

V. A mocsárok rejtekhelye

VI. A halottaiból feltámadott

VII. A csárdai csaplár

VIII. Nő és szerető

IX. A víg ember

X. Egy emigráns levele

XI. A gyilkos

XII. A körtefa

XIII. A megvetett nagyság

XIV. A két csonka vitéz

XV. Egy pár derék ember

XVI. Az eltűnt leányok

XVII. A bujdosó tanyája

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

XVIII. Útitársam

XIX. Találkozás ismerősökkel

XX. A nikomédiai kövek

I. Abu-Shirzad-Eddin

II. Ismael Asmái

III. Abkadilla-Almahal

XXI. Az előőrs

XXII. A rimaszombati vásár

XXIII. A két menekült