MADÁCH IMRE

CSÁK VÉGNAPJAI

DRÁMA ÖT FELVONÁSBAN
ELŐJÁTÉKKAL EGY FELVONÁSBAN

Drámai pályamunka 1843ra

	Verflucht vom Vater und geliebt vom Weibe	Zuletzt ein Stern im wilden Meer versunken.
	Herwég

ÖSZVES SZEMÉLYZET:
Ersébet, IIIdik András leányja. Magyar Ország Királynéja.
Trencsényi Csák Máté. Nádora és vezére
János	
László	
Miklós	 Omodénak, Róbert Károly Nádorának fiai
Domos	
Dávid	
Aba	
Srót Késmárki Polgár
Fekete Hadnagy
Simon. Csák’ fegyvernöke
Jakab	
Tamás	 Köz-vitézek
Petúr				       Csák hívei
Róbert Károly Magyar Ország Királlya
Zách. Tárnok	
Zsámbokréti	
Berende	 Nemesek Csák pártján
Druget	
Bohóc. Károly udvarában 		        Károly hívei
Margit. Az Omodék anyja
Klára Zách’ leánya
Egy apáca. - Boris Klára’ dajkája
Két Pór.
Két Gyilkos.
Apácák, Károly’ és Csák’ hadai, Udvaroncok Nép

Az Előjáték személyei:
Er’sébet 	Berende
Csák	Zsámbokréti
Omodé János	Fekete
Omodé László	Simon
Omodé Miklós	Jakab
Omodé Domos	Tamás
Omodé Dávid	Petúr
Omodé Aba	Csák’ hadai.
Zách Bódog	Nép.

ELŐJÁTÉK
A’ ROZGONYI ÜTKÖZET
1ső Szin
(Nyitott csarnok az Omodéknál, oszlopain fegyverzetek függnek. - Kívül zaj.)

DOMOS jő
Ki mer zajongni a’ Nádor lakában?
El gyülevész nép!
A’ NÉPBŐL
Csitt had haljuk őt
ABA (nyillal kezében beugrik)
Nézd bátya nézd! milly furcsa ember ez
Vérkardot hord körül, ‘s torok repedtik
Minden nemest fegyvert ragadni hív.
JAKAB
(a’ néptől körül zajongva megjelen, magassan emelve a’ véres kardot)
Fel nép a’ tárogató csatára hív,
Kinél alkotmány, népjog, és szabadság
Szent, az Csák mester táborába tér.
A’ NÉPBŐL
Csatára hát! - Le Róma zsarnokával!
DOM
Öcsém!
ABA
            Nos?
DOM
   Hol anyánk?
ABA
       Én nem tudom;
Verébfiakra lődözék kivül
Midőn megláttam ez elszánt fiút:
Ki rosszúl hangzó harsány szózatával
Föl vágy sivitni egy alvó hazát.
Kacaghatám a’ bámuló csoportot,
Melly váltság és szabadságról ha hallott
Mind annyiszor üvöltve öszve verte
A’ szolgaságtól kérges tenyerét. -
DOMOS (egy oszlopról kardot vesz le)
Emlékszel-é öcsém midőn medvékre
Kivántunk menni, únva a’ nyulat
Melly fut csak, és futásnál mást nem ért; -
Emlékszel-é hogy megtudá anyánk
Mint sirt, mint félte. - Oh! öcsém miért
Miért vezérel ifjat nő - anya?
Ki azt vigyázza csak, mind meg van-é
Fészkében a’ fiú, hogy ép-é mind?
‘S medvékkel ölbe szálva látni fél. -
Kinek érzelme háza küszöbén
Keresztül nem hat, nem ösmérve a’
Szebb bár zajossabb élet küzdterét,
Mellyen kéz ‘s láb hián is ember a’
Hős férfiú. - Öcsém fáj az nekem
Hogy olly igen szeret anyánk!
ABA
Fellengzesz.
DOMOS
Korhely leszek, garázda és pazar
Hogy eltaszitson majd anyám ‘s “menyj, úgymond’
Keress magadnak sirt jegest, borúst,
Ha a’ nádor lágy fészkét meg-szükülöd”
Tudok majd én keresni sirt magamnak,
És sirkeresztem népem könnye lessz.
ABA
Bátyám nem értelek
DOMOS (suhint a’ kardal)
Majd fogsz. Mi szép,
Milly jól suhint mint villám. -
Isten veled öcsém én távozom
ABA
Bátyám hová?
DOMOS
Vadászni nem nyulakra,
Medvére sem; nagyobb-szerű vadat
Esd lelkem, érzem keblem vágyinak
Szűk tér e’ ház.
ABA
      Ah bátya!
DOMOS
    Mit kívánsz?
ABA
Nézd csak e’ vén nyilat, megbirom én is
Feszitni, és megcélzom a’ keselyt
DOMOS
Mit mondjak testvéridnek. Csák hadába
Állok. Mond jó Anyámnak hogy köszöntöm
(megindulva)
Ah! mond áldását adja rám.
ABA
Domos!
DOMOS
Nos? jobbodat öcsém!
ABA
   És én csak itt
Verébfiúkat lőjek-é? - Keress
Más hírnököt magadnak; én követlek
DOMOS
Legyen hírmondónk hát a’ pusztaság
Melly a’ nádor lakában fog uralni
Kövess.
ABA (eldobva nyilát, mást vesz)
El gyermekjáték már találtam
Nyilamra érdemesb vadat. Gyerünk
(mindketten el)

IIdik Szín
Rozgonynál. Csáknak tábora, egy domb alatt. Éj.

CSÁK (sátra előtt áll)
Már ennyi vér és boldog-é e’ hon?
Mellyért szivemnek vérét ontanám.
Van-é a’ boldogsághoz út csaták
Sirhantjain? Miért ne korcsokén. -
De hát miért teremte a’ nagy ég
Érző kebellel, vagy miért adott
A’ nagyra vágyat, és erőt? El szív
Ki téplek! hogy ha gyáva könyt javalsz,
Hol népijog vért és halált rivall. -
Te is hajamba kapkodol büdös szél,
Gyász hirnökűl jösz tán csaták teréről
Felköltni lelki nyugodalmamat?
Rosszúl jövél; Gyávák, ‘s honellenek
Halál sohaja Csák önérzetét
Nem söpri még el. (távol vigalmi zaj)
Menyj siess tovább,
‘S hol vértfödözte szoknya-hősöket
Tort ülni látsz egy parlag-hon fölött
Ott állj meg és üvölts halotti dalt
Vigalmaidhoz (figyel a’ sátornál)
               Csitt ő alszik, és
Egy szebb világ álmát álmodja el;
Nyugottan alszik trónja biborán
Mert nő. Nyugodjék édes álmiban
Ki költené fel a’ vész-tengerén?
Azért lőn férfiú, virasszon ez; -
Szürkül a’ hajnal, asszonyé az álom,
Hősé a’ munka.
SIMON (belép)
        Csák már alhatik
Mert hűn dolgozta el napszámait
CSÁK
Ki hiv? vérdijt jövél tán érdemelni
Rómától, és bűnöd bocsánatát
Fejemmel. Hogy ha igy, sajnállak mert
Csák meg nem ért még a’ halálnak, ő
Meghalni ránemér.
SIMON
Uram!
CSÁK
Lódulj
Kölönc! én megbocsájtok, mert valóban
Idáig hatnod nem csekély merény.
SIMON
Uram! ‘s gyilkosnak látszom? Ha annak,
Letépem úgy ez arcot, eldobom,
Megnem imádom többé az eget
Miért teremte ollyat melly hazug?
CSÁK
Csalódtam, szembe nem tekint a’ gyilkos.
SIMON
Harcban kerestelek, és feltaláltam
A’ kopja szálat, mellynek útjait
Az elleneknek testrakása jegyzé;
Meg ünnepeltem-e’ találkozást
Hogy vivhaték a’ hon nagy férfiával
De orvúl ölni! - Csák! magyar vagyok.
CSÁK
Most ismerek reád, Beczkó alatt
Ismérkedénk meg egy nehéz napon.
SIMON
Ott volt első csatám. Szerencse nap,
Csák homlokomra irta hős nevét,
Sokért nem adtam volna e’ sebet,
Ládd itt nyomát; Gyakorta kérkedém
Hogy Csák keresztelt hőssé engemet.
CSÁK
De szólj miért jövél? Hogyan kerülted
Ki őreim éber vigyázatát?
SIMON
Bajjal és könnyen.
CSÁK
Szólj világosan.
SIMON
Sok őreidtől bajjal, ám de könnyen
Butortalan mint egykor törzs apánk
Ki ősi birtokából fáradalmin
Kivül csak két erős kart vitt magával,
És ez elég.
Apámtól egy örök maradt reám
A’ szent szabadság, ezt nem szenvedem
Lekötni bár mi által.
Szabad minőnek alkotóm akart
Kéjt és vagyont a’ percre bizok, és
Gondoskodom hogy vesztegen penészt
Ne kapjon, úgymint boldogult apám
Gondoskodott, hogy szabadságomat
Ne korlátozza semmi.  -
CSÁK
     S’ most jövél?
SIMON
Hogy szóm rövid legyen,
Eljöttem mert nagy vagy, megmértelek,
Szolgálni hűn mint árnyad hogyha tetszik,
Szemközt csatázni véled hogyha kell,
Kopjámat ismered, helyem megálom,
Keblem nyilt, szám csukott ha úgy kivánod,
Éltemhez nem köt semmiféle pánt,
Kész halni márma, kész örülni holnap,
Mindhogy ha végnap lenne melly gyönyört
‘S vigalmat ád, Hat lábnyi birtokom
A’ sir, akár hol is készen talál,
Barátom és javam e’ kard.
CSÁK
Te emberem vagy, lám ki tud mutatni
A’ harc terén szerzett barátokat?
Isten veled később a’ többiről (kürtöt fúj meg)
Fel fel dologra, megviradt vitézek!
(Simon eltávozik, a’ királyné a’ sátorból kijön)
Üdvözlek asszonyom, már fölverénk
Átkos zajunkal ismét!
ERSÉBET
Nem, nem úgy,
Lelkem mélyjéből szól egy tompa hang
Nem hágy nyugodni, ‘s álmaimra olly
Vad színt lehel mint hogy ha harcias
Szellemtek álmodnék óh férfiak,
E’ szivfenékben!
CSÁK
Illy korán pedig
Mig a’ sötétnek mérges gőzeit
Nem szórta széljel a’ királyi nap,
Gyöngéd virágnak, ‘s nőnek árt a’ lég.
ERSÉBET
Nőnek csak óh! de az, kiért hazák
Áldoznak vérrel, az kiért vitézek
Csatára kelnek óh! Csák nő-é az?
Ki biboráról hogy ha eltekint:
Halál mezőt lát, mellynek szemfödője
Lelkének honját, drága nemzetét
Takarja el. A’ mérges köd nem árt
Illy vérben fördött nőnek. Márma is
Remegve látom arcod felhejét,
Melly ezereknek jósol pusztulást,
Csatára készülsz; oh! mikor, mikor,
Hajnallik béke e’ szegény hazára?
CSÁK
Közel vagyon most már a’ kimenet,
Még egy kérésem van halgasd meg azt:
Szemlélni vágynák régen arcodat
Harcossaink, oh tellyesitsed ezt!
Jöjj márma, hogy vezesselek körűl;
Öntsél beléjök újuló erőt,
Lássák Árpád utolsó sarjadékát,
Lássák az elvet testesülten is,
Mellyel lét és nem léte a’ magyarnak
Van öszve forva.
ERSÉBET
 	Egyetlen barát
Te ki a’ szám-űzöttet pártolád
Ki fészket vivál a’ hajléktalannak
Ki egyetlen, egy számos nép között
Maradtál hű a’ véres eskühöz
Midőn jelöltje koldús-mezben élt,
Te kérsz kit egy hosszú dús élten át
Hálálni nem birok. Parancsolj én
Követlek.
CSÁK
Köszönöm.
ERSÉBET
   Isten veled.
(mind ketten elmennek ez alatt megvirad néhány vitézek kijőnek sátraikból)
FEKETE (jön)
Fel fel legények! forgó szél söpörjön
Ugy restelkedtek mint egy bamba nő.
TAMÁS (sátorából)
Vitéz uram korán ver márma fel.
FEKETE
Talán utolszor ah! bajtárs!
TAMÁS
          Miért?
Csák oldalán elesni szép dolog;
Nem bajnok élet, melly párnák között
Lassú halál verejtékébe fúl.  -
FEKETE
Isten kegyelmezz milly pogány beszéd.  -
TAMÁS
Vigan lelépni harci zaj között
Mulatság. Édesebb elesni ott
Hol társainkul költözünk keresztül
Az ismeretlen földre; ‘s életünket
Drágán fizettetjük meg ellenünkel.
FEKETE
Oh jaj! bűnök terhével menni át,
Átokkal az örök bíró elébe.
Sátán szól-é belőled? Irgalom!
JAKAB (sátorából)
Miket daráltok, jó napot Tamás!
TAMÁS
Mi lelte kardodat Jakab komám!
JAKAB
A’ mult csatában egy átkos barát
Tarkóján csorba lett. Nevethetém
Imádkozott vagy átkozott deákul
Midőn le szúrtam; És soká fenyite,
Mint azt megszokta tenni a’ keresztel.
So sem hivém hogy lélek úgy beforjon
A’ testbe, hogy végtére testesülve
Elhagyni félje jól hizlalt lakát.
TAMÁS
Ma vesztem érzem úgy ihatnám.
JAKAB
    Ej!
Korán lemondasz!
TAMÁS
Csáknak oldalán
Harcolni nem bolondság ‘s ott leszek. -
JAKAB
Fogd hát’ e’ kulacsot ajándokúl.  -
FEKETE
Pajzánkodol hisz nem tiéd.
JAKAB
Az egy;
Hát szent atyánk e’ hont nem adta-é
Szintén ajándokúl. Vivj meg érte
Hisz Károly is viv az ajándokért.
TAMÁS
‘S ha ég akarja még meg is lakol.
JAKAB
Mért is tolakszik úgy reánk, ha látja
Hogy a’ magyarnak nem kell pap-király.
TAMÁS
Zsirt érez, és ebül utánna vágy;
Ránk küldi a sok menköves adót:
Nekünk fizetni ‘s tűrni van szerencsénk.
JAKAB
Majd vissza küldi a’ szatyrot üressen
Koldúlni véle, vagy színig pakolja
Áldásival.
FEKETE
De hisz ha az ebédet
Megette tartsa meg imáit is.
TAMÁS
Van emberünk még hűn ki őrködik,
Körmére sújt vigyázz Trencsényi még.

(Petúr, Simon jőnek)
SIMON
Víg társaság; barátim üdvözöllek!
FEKETE
Ördög barátja, én nem ismerem.
SIMON
A’ harc-terén hol minden percenet
Élet ‘s halál, baráttá egy pohár
Tesz, és egy nyíl örökre elszakít.
FEKETE
Igyunk tehát új társunk éljenére!
SIMON (a’ kulacsot felköszöntve)
Míg kéj napokban társunk szenvedésit,
‘S csaták terén az üdvös perceket
Barátilag megosztjuk ‘s igazán:
Éljen közöttünk addig a’ barátság! -
Míg népjogért csatára szállni kész
‘S a’ hon javáért egyes érdekéről
Lemond örömmel: éljen a’ magyar!

(Zách, Berende, Zsámbokréti jőnek)
ZÁCH (egy közvitéznek)
Ezt mond meg többi emberinknek is
Vigyázzatok szavamra. Most mehetsz (kürt szó)
JAKAB
Fel fel legények szól a’ harci kürt!
SIMON
Éljen Csák mind örökké!
ZÁCH (galléron ragadja)
   Hó megállj!
Ki éljen gaz fiú
SIMON
Csák, jó uram!
ZÁCH (eltaszitja)
Pór lélek el! gaz, semmire való,
Ne merd még egyszer zengni e’ nevet,
Vagy megdöngetlek. -
SIMON (gyürekezve)
Nos, ki hát uram!
Fel, ölbe vélem! Éljen mind öröké
Szólásszabadság ‘s bajnok hőse Csák
ZÁCH (kardjára ütve)
El mondom, eb! vagy tán fölrúgjalak!
SIMON (szinte kardjára üt)
Rúgj, majd kamattal vissza szolgálom!
ZÁCH (csendesülve)
Ember vagy talpadon, de mond, oh mond!
Hogy vert meg úgy vaksággal a nagy ég,
Hogy nem szemléled Csák gazságait, -
Oh vagy azért van-é főd ép, egész,
Hogy kucsmát hordjál rajta, ‘s szolgaúl
Hódoljál véle rádtolt elv előtt?
Gondoljatok csak vissza, hogy valjon
Midőn a’ sértett népjog szent szavára
Zászló alá gyűjtött Csák, mondta-é
Hogy az igért szent pálya-bér helyett
Kényuradalmát tolja majd reánk?
Én úgy hiszem nem, hogy ha nem: hazug.
Ki tudja védni, én meghalgatom.
FEKETE
Bizony nem is bolondságot beszél.
ZÁCH
Szabadságért vivunk; mert úgy hiszem,
Mert úgy hiszem: nincs köztünk egyik is
Kit más vezérel mint a’ szolgaság
Nyűgét lerázni! Ámde nézzük őt;
Gyakorta gondolám oh társaim
Miért mi nálunk lenni jobb kiván?
Miért dörög le olly hatalmasan
Vérünkkel nem fösvénykedünk, szakad
Olly messze egy maga, hogy mink porok
Ha föltekintünk: szédülés fog el?
Miért dörög le olly hatalmasan
Miként az Isten egy bűnös világra?
Ha hogy szavam hazug, ‘s emlékem csal,
Úgy kérlek szóljatok, ám hogy ha nem,
Akkor Csák áruló! ‘s bűnhödni fog
FEKETE
Bűnhödjék!
PETÚR
     Vesszen el!
ZÁCH
      Már vesszen el?
‘S nem is mondottam még el vétkeit. -
Csák életet kiván ő a csatára,
És valjon emberűl megosztja-é
Harcunk jutalmát? Elmondom miként:
Ő gyözedelmeink jobb felét
A hirt megtartja, és nekünk oh! jaj!
Csak sebjeink maradnak.
FEKETE
        Légy vezér!
PETÚR
Le a’ hűtlennel! -
ZÁCH
Mostan halgatás,
Ha a’ tevés órája megjövend,
Akkor kitűnik az okos ‘s barát.
(kezet ád nekik. Indulnak)
SIMON
Meggyőztél, még csak egyet mondok ‘s ez
Éljen Csák mindörökké!!
ZÁCH
                      Gaz kölönc
(vitézek elszélednek)
Kisérletet tevék már több helyütt.
BERENDE
S remélysz?
ZÁCH
Elég hívet, ledöntni őt.
BERENDE
Hol is hibáznék párt hol döntni kell,
Hol pár között olly büszkén áll a’ nagy?
ZÁCH
Ha! ha! kacag föl a’ pokol ha illy
Kis ember ki öles cséklyéken áll,
S le nézi rólok az egész világot,
Le dűl
BERENDE
Csak egyre kérlek Zách ha dűl,
Ha dölni kell, mert a’ kor úgy kivánja;
Tartassék jól meg minden tisztelet,
Hogy majd ne mondja késő maradék:
Hogy századunk egyik főbb csillagát
Gyalázatúl bitóra állitók!
ZSÁMBOKRÉTI
Mit? még kimélni fogjuk a’ zsiványt
Álarcosan fogjuk akasztani?
Porig le véle vagy ha kell alája.
ZÁCH (irást vesz elő)
A’ kivitelnek apróságai
Ne hozzanak ügyünkbe szakadást;
Dicső királyunk mérhetlen kegyét
Haljátok mostan: mindent elfelejt,
Fény polcra álít, egy tapotnyi föld
Hibázni nem fog birtokunkból, ha
Hozzája térünk.
ZSÁMBOKRÉTI
Oh mi nagy ‘s kegyes!
ZÁCH
Leányomat elkéri udvarához
‘S ki házasítja. Jőnek, halgatás;
Tervünk még a’ világnak meg nem ért.
(mind elmennek. János, László, Domos, Miklós, Dávid jőnek)
JÁNOS
Hogy itt vagy ismét köztünk! újra, ‘s ujra
Kérdezlek a’ szép csendes ősi lakról
És a’ jól ismért kedves tárgy körül
Kérdéseim dagályja, nem pihenhet.
LÁSZLÓ
Hát jó anyánk most olly gyermektelen,
Tudom naponta könnyez ‘s jár körűl
A’ puszta csarnokon, melly lépteit
Fohászival tompán viszonza csak.
DOMOS
Ő olly igen jó.
DÁVID
           Hol maradt öcsénk!
DOMOS
Csákot kereste, hadnagyúl kiván
Hozzá szegődni.
DÁVID
           Mond mért olly komor
Ma Csák?
MIKLÓS
            Ne hidd hogy ő komor, sötét csak,
Mert lelke küzd.
DÁVID
      Alig ha nem virasztá
Az éjt imákkal.
MIKLÓS
        Nem Csák nem szokott
Szóval csatázni, hol csapása kell.
DOMOS
Küzd, sújtni fog, vagy hát nem barna színt
Ölt e’ az ég is ha dörögni készül?
Előbb üt Csák be, aztán menydörög.
JÁNOS
Itt jő nézzétek mint sötét Hadúr,
Bús nyugalom ül láng tekintetén.
MIKLÓS
Ha látom így, én nem tudom miért,
De új, ‘s nem ismért tetterő fog el.

(Csák, Aba jőnek)
CSÁK
Ne jöjj te még a’ harcba jó öcsém,
Hosszú egy nemzet élte, sok vihar
Torul utába mellyel küzdni lessz
Szüksége hősre, elhagyott hazánknak.
ABA
Hagyj küzdnöm oldalodnál. El ne hajts
Szentelt csatádból engemet óh Csák!
Hol öt testvérem küzd. Erőt az ég
Fog kölcsönözni ifjú karjaimba,
Hisz szent csatára ád erőt az ég!
CSÁK
Menyj ifjú még mosolygni birsz örülj,
Majd jő idő mellyben ha föl kacagsz
Görcsös kacajod kín kacajja tessz,
Ha mink elestünk hosszú harc után,
Ha nyúgalomra hív az ég, jöjj és
Bosszúlj meg! Ember élte percnyi lét,
Egy nemzet élte ezredekre hat. -
ABA
Oh Csák! ‘s az ifjú sast nem-é vezérli
Kétes csatára vívni az idősb?
Hogyan tanuljon nézni láng sugárba,
Ha gyönge reptének vezére nincs?
Átkozlak ifjúság, ha gátúl álsz
Közöttem és az elv babérja közt.
CSÁK
Jer lelkem ifja, fogjad e’ vasat
‘S ha elfajulni látod a’ magyart,
Ircsad ki véle, hogy ha fél hazánk
Sirá lessz, légyen; más felén kitűzzük
Vér szerzett alkotmányunknak jelét,
‘S szeplőtlenül az átkos sír felett
Mint nap ragyog fel: nép jog és magyar.
(kardját általadja)
ABA
Hála Trencsényi! szent ereklye lessz
E’ kard nekem, ó! mond hol a’ halál
‘S én szembe szállok. Mond ‘s ki csikarom
A’ vak jövőtől, a’ fényes jelent. (félre)
Ha így elédbe lépek Ersébet,
Még égve képem a’ csaták dühétől
Beszél a’ csend ‘s te égi dijat ádsz.
CSÁK
Közelg a’ reggel és ma alkonyig
Sok munka vár reánk. Barátim hagy
Vonuljanak csapatjaink idább
(Simon jő Csák fegyverzetével)
Fegyverzetet Simon: a’ vért sötét
‘S minő e’ nap lessz olly nehéz legyen,
Fehér a’ zászló mint ügyünk fehér,
‘S mint alkotmányunk olly szeplőtelen,
Tollam véres zöld, vér uton vezet
A’ boldogabb kor, ‘s jobb remény felé.
(fegyverkezik)
MIKLÓS
Mit hallottál az ellenség felől?
SIMON
Annyit hogy reggel áldozott egész had.
DÁVID
Nekünk sem ártana!
SIMON
Patvar vigye!
Egy mázsa átok úgy is már nyakunkban,
‘S Tamás a’ püspök szerte azt beszéli,
Hogy élve hord az ördög el magával.
MIKLÓS
Hogy élve nem, arról jót álhatok;
De halva már könnyebben meghiszem.

(seregek vonulnak a’ szinpadra. A’ királyné kijő sátorából ‘s Csák kézen fogja)
CSÁK
Vitézek! Újra harc, és újra vér,
De újra szent ügy is, mellyért dicsősség
És nemzet áldás bő jutalmat ád; -
Tekintsetek föl büszke férfiak,
Királynétok jött hüv vitézihez
Hogy lássák a’ magasztos homlokot,
Melly nőiségéről lemondva, zord
Pajzson tanyázik éjjel, harci zaj
Között imádkozik hajnalra, mert
E’ hely hol szenved és örül, e’ hely
Hazája és kivűle honja nincs; -
Nézzétek őt királyink lelke leng
Körülte, ‘s őrzi benne legbecsesb
Javunkat nemzetünk történetét;
‘S vész és öröm közt függetlenségünket. -
ZÁCH (társaival és sereggel jő más felől)
Isten meg áldjon Csák! Kérdezni jöttem
Megtámadjuk-é ma elleninket?
Te társaiddal semmit nem közölsz,
Tanátsainkat mint gyermek tanátsot
Mosolygva halgatod ki, megveted;
‘S a’ mit ki főzesz azt vakul kivánod
Hogy mink kövessük.
CSÁK
Illy nehéz idők,
Hol olly halmozva áll a’ még teendő;
Időt sem adnak balga szóvitákra.
ZÁCH
‘S ki áll nekünk jót hogy hiven vezetsz
A’ cél felé, mellyért már annyi vér
‘S a’ béke annyi szép virága lett
Gyász áldozat. Oh Csák rég elrepült
A’ kor hol bamba barmokul hagyák
Népek vezetni délceg egyesektől
A’ föld történetét. Mind annyian
Gondolkozunk már és mind annyian
Kívánjuk tudni mért ‘s hová vezetsz?
Nézz sebjeinkre, nézd e’ szájakat
Mind annyi vádol Csák, ‘s fennen kiáltott
Vádját egy nemzet halja, csak te nem!
Hald hát te is, én polgár és magyar
Előbb valék mint híved, ‘s híved úgy
Mig néped híve lenni nem szünél:
Átkos ki lop, de százszor átkosabb
Ki még mosolyg ha törvényt és hatalmat
A’ nép szabadság szent nevén lop el;
Tudd: szerte már királynak hiv a’ nép;  -
Dicső jutalma égő sebjeinknek!
MIKLÓS
Ki kard tüzes vagy oldalomnál! oltsd
Hűs vérben lángodat.
CSÁK
Miklós meg álj!
ZÁCH
Ha lenne szóm hatalmas áradó,
Elmondanám, hogy ez a’ pálya bér
Mellyért mi vérzünk balga eszközűl;  -
Elmondanám hogy itt ez árva lány
E’ hitványúl elámított szegény
Lépcsője csak mellyen egébe hág.
‘S pokolra rúgja.
ERSÉBET
Oh! Csák meghalok,
Mind eltiporja gondolatjaim
E’ szörnyű ember. (zúgás)
CSÁK
Légy erős, badar
Beszéde el röpűl (kardjához ütve) e’ kard marad
ERSÉBET
Hah! milly sötét mezőt tárt föl nekem,
Mellyen hazám vér kísértetje jár;  -
Csont homlokán nevem van írva, ‘s én
Csak koponyákkal játszom, még körültem
Féketlen lelkek árja öldököl, -
Oh Csák! oh Csák!
CSÁK
	             Erőt csak asszonyom!

(a’ királyné alél)
ZÁCH
Szóljon ki másként tudja, halgatok.
Ti is halgattok hogy ha úgy vagyon,
Le a’ bitorral le szép bábszerével
E gyönge, sáppadt nővel, ki alél,
Ha durvább szót hall népe táborában;
‘S ki egy szabad, erő dús nép felett,
Kacér csábjával még uralni vágy, -
‘S mig altatólag szép siréne hangai
Mulattat, addig barna szelleme
Tervet sző a’ homályba átkozottat,
Mert terve népet és királyt veszejt,
Ki vélem érez, ki a’ zsarnokot
Útálja vélem jöjjön, ám ki vak,
Az népe és pápája átkival
Rohanjon a’ pokolnak ellenébe.

(a’ sereg kétfelé oszol)
MIKLÓS (Záchnak rohan)
Hah Csák bosszúmnak engedj, vagy meg ölj!
CSÁK
Miklós! ki ön magát uralni nem
Tanulta, bir-é boldogítni hont?
MIKLÓS
El véled el te sár darab. Hadúrra
Orsó kell oldalunkhoz, én lemondok,
Örökre rólad, ha most vesztegelsz.
DOMOS
Csák istenemre nékem egy, ha mind
Károly kopója lessz is, úgy magunk
Csikarjuk el Hadúrtól a’ gyözelmet,
‘S nem lessz kivel megkéne osztanunk.
CSÁK
Nem fogtok megtagadni tőlem is
Néhány szót, úgy-é híveim?
ZÁCH
Ne halljuk!
ZSÁMBOKRÉTI
Ne hadd beszélni, elvesznénk ha szól,
Beszéde tűz-ár melly mindent emészt. -
ZÁCH
Le véle híveink ne haljuk őt!
A’ SEREG KÖZÜL
Ne haljuk hát. - Ne haljuk - vesszen el!
CSÁK
Emeljétek pajzsra a’ királynét,
Hadd lássa mindenik magyar, ‘s kiáltsa
Ha korcs, hogy Árpád végső gyermekét
Apáival ‘s honával megtagadja.
Lelépek ekkor mert illy nemzedékhez
Nincs szóm, csak könnyem. Ám ti csendesettek.
És én tisztitni nem fogom magam,
Mert bár a’ vád olly igen keserű
Keblemnek nem fáj, mert igaztalan,
Olly gyáva mocsk az, hogy csak arra szót
Ha vesztenék, mocskába fulna szóm;
Rút ingovány ‘s büdös lehellete
Eloszlik, még Trencsényihez föl ér. -
ZÁCH
Hah! olly magassan álsz é Csák felettünk
Hogy fény egedben már nyilunk sem hat, -
‘S Ha zúgva szál feléd a’ kárhozat
Sötét nyugalmadat sem rázza meg?
CSÁK
Nem védem én magam a’ vád előtt, -
Hány van közöttetek ki egykoron
Trencsint pulyán szaladni látta volna,
Hol ellenek személyére törének - ?
Lám most sem félem a’ szóháborút
Személyem ellen, ‘s halgatok, ‘s csak azt
Mi mondatott az ügy szentsége ellen,
Mi fény körére álgyanút lehelt,
Csak azt ismétlem itt előttetek.
Oh nem javit meg jó szó, rossz csapást, -
Lépésim tárva minden szem előtt,
Biró gyanant a’ nép itél meg.
Nem tartalak Zách, - menj Károlyhoz át,
Keressél üdvöt Róma lábporánál; -
De hogy ha kérdi késő sarjadék
Mért nincs hazánk, vagy honnunk hogy ha van
Mért koldús és rab ennyi nép között?
A’ kor felelni fogja melly felettünk
Pálcát tör, és nem tartja rettegés;
“Pirúl a’ lap hol irva van; eladta
Kardal kezében csuklyás ellenének
Szabadságát a’ megbódult magyar.”
Én nem fogok pirulni, Istenemre!
Hűn számolandok, hogy ha kardomat
Békén adnom égi zsámolyára. (a’ sereghez)
Ti is távoztok;? Béke véletek,
Kerüljetek az ütközet terén,
Mert vér-betűkkel tennék számodást.
Ti mentek én reményltem más vezérl
A’ harcra, mint a’ tiz krajcárnyi zsold.
Csalódtam, ‘s igy nem veszték semmit is.
Csalódtatok ti is, kijátsztanak,
De mit tesz ez? Károly nehány kebelre
Az égnek csillagát tüzendi föl.
Ti ámitott szegények! tik ugyan
A’ lakomának morzsalékjait
Kapjátok csak meg, mások csillagot,
De hisz elég ez. -
SEREG
Harcra, - harcra hát
Éljen Csák! érte meg halunk. Vezess!

(A’ királyné elvezettetik)
CSÁK
Királyném köszönöm. Ládd Zách! e’ nép
Melly még imént halálomat kivánta, -
Most éltet. Ebbe bizni balgaság. -
Lám már felejtett. Add hát jobbodat
‘S legyen felejtve minden.
ZÁCH (félre)
Oh átok, hogy ez ember olly magas
Miként mérkőzni véle nem lehet!
CSÁK (vezérihez)
Azok kik ingadoznak nem jöhetnek
A’ harcra, - Eltaszítom őket úgy
Mint eltasziták a’ becsűletet.
Széledjenek szét a’ tágas hazán,
‘S mondják el; Csák a’ szótörőt kizárja
Szentelt csatáiból.
ZÁCH (vad örömmel)
Becsületed
Ásott tehát sirt végre néked is
Mit ásni Róma és Károly kevés volt.
CSÁK
Most a’ csatára!
SEREG
Éljen Csák soká!
CSÁK
Megáljatok nem én, de a’ szabadság!
A’ hon legyen megszentelt jelszavunk

(mind el rohannak: Simon danolva utánnok megy)
ZÁCH (egy csapattal átvonúl)
Vigyázzatok jelemre férfiak!

Vége.

Az Első felvonás’ személyei:

Ersébet 	Dávid
Csák	Zách
Margit	Két pór. Csák’  és Károly hívei.
Miklós

ELSŐ FELVONÁS
A’ NAGYSIR.
Szin:
(Rozgony terén két pór halmot rak, mellette egy kissebb síron Dávid merengni látszik)

ELSŐ PÓR
Mért dolgozunk András bátyám tudod?
MÁSOD PÓR
Bérért. Vagy cifrán: hogy legyen tanyája
Fejét lehajtni a’ fáradt magyarnak.
1ső
Én annyit hallottam Miklós uramtól
Hogy messze földről jőnek el vitézek
‘S az éjjel itt tanyáznak.
2dik
        Ejnye no!
Bizony szeretném én is hallani
Mit szóllanak az új király felől.
Inyökre van?
1ső
      Mit búsulsz azon
Mi hátad nem töri; Vess egynehány
Kapával inkább.
2dik
         Már elég nagy úgyis.
1ső
Mért is cibáljuk kobzuk üstökünket,
Hir és szabadság balga képzelet,
Ha meg vagyon ebédem és borom,
Fitymálom én a’ jogszerű királyt,
Vagy zsarnokot; egy ördög mindenik
Ez péter, pál amaz, húst egysem ad
A’ káposztára ‘s elsem kobza tán.
2dik
Hadd a’ herének ez okoskodást,
Kinek kapálni kell az rá nem ér (Dávidhoz)
Hányjunk-é rá gyöpöt?
DÁVID
    Ne báncsd. Ha minden
Században csak még e’ nemzet ki nem hal
Egy ember jő elsirni kinjait. -
Rozgony terére: gyöp növend felette
Szentebb mint cupreszok mint siri rózsák
Mert azt csak Isten harmata növeszti,
Ezt fájdalom legyűrűdző vize.
2dik
Nézd nézd mint sápad az ifjú vitéz!
Én alig nézhetek illy bús vonást.
1ső
Meg szokhadd most pedig
2dik
        Én úgy hiszem
Ma holnap ennek is dombot rakunk
DÁVID (fölugrik)
Óh lány miért ülsz olly mélyen szivemben? -
Mért égetsz úgy? hiszen te hozzám jég vagy,
‘S hógyémánt minden pillantás szemedből
Minő a’ szirtek ormain ragyog fel; -
El! én nem érted mélázok, imádni
A’ testvérek ‘s halottakért jövék. (a’ sirra borúl)
MARGIT (jő ‘s remegve meg áll)
Egyet sem láthatok.
(a’ két pórhoz) Mi domb ez itt?
1ső
Sir asszonyom, a’ Rozgonyi csatáé.
MARGIT
Illyen nagy. És e’ kiesebbik ki-é?
1ső
A’ Nádor gyermeké-é.
MARGIT (a’ sirra omlik)
Jaj nekem!
Ki látta azt fiam aludni nappal,
És illy magánosan!
2dik
Ketten feküsznek
Aba ‘s László.
MARGIT (vadfájdalommal)
  Ketten? mért nem hatan
Egy sirban lenne a’ nádorcsalád
Ki ásnám a’ megholt apát, közéjök
Hurcolnám száraz csontját, ‘s magam
Bedőlnék: ugye jámbor emberek
Illy sir páratlan lenne a’ világon.
Vén térd meg álj ne görbedj e’ halomra
Melly pártost fed. - De gyermeket.
Óh a’ gyermek nem tudja mit mivel.
Fogalma ábránd, érzeménye álom,
Melly a’ világot éjnek képzeli;
‘S ő vágyna hajnalt rá deriteni.
Mért nem vesszőztétek meg inkább! Oh
Otromba birák a’ helyett hogy által
Szúrjátok? Úgy még birnám én is öt.
De ketten egy csatán, illyen rövid nap. -
‘S e’ vén aszott szem egyikért is alig
Bir már lesirni annyi köny özönt, -
Melly hűtni birja poklát érzetemnek.
Csak embert tudnék e’ földön találni
Ki sirna vélem, ki több könnyüvel bir
Mint fájdalommal. Pór mit nézesz úgy, -
Mért nem faragsz keresztet e’ halomra?
1ső
Mert átkozott ‘s a’ szentegyház kitiltá.
MARGIT
Ki mondta azt? A’ nádor gyermekét
Átkozni nem szabad.
1ső
A Nádorét
Csak úgy mint koldusét.
MARGIT
Ne follyj könnyű
A’ szélbe por! mert még sarat csinálnál
Ha a’ bolond könnyü rád pergene;
És a’ sár még lelkemre mázolódnék, -
Meg átkozott a’ gyermek mert szülője
Tanátsát nem fogadta el. Oh jaj
Abám, szivedben a’ szurás vagy a’ főn?
Mert szivedet kár volt meg-szurni az
Jó volt csak főd volt a’ hibás oh gyermek!
DÁVID (feltekint)
Anyám van itt csak mostan meg ne látna.
MARGIT
Mért sirok? Van nekem még négy fiam
De a’ kesely körmében vissza kérem
‘S ha megtagadja? Hol az anya kér
A’ honfi ott hijjába ellenez.
Csak egy: a’ gyermek. ‘S ez meg nem tagad.
1ső
Szegény nő. Jőjj siessünk estve lessz. (a’ pórok el)
DOMOS (Miklóssal jő)
Ne álmadozz öcsém, kezed hideg
Te rosszúl vagy.
DÁVID
             Nem én bátyám.
MIKLÓS
       Magasra
Rakátok a’ sírt. Jó hogy vándorok
Veremnek el ne ösmerjék: jegyet rá
(Dárdáját bele szúrja)
Mulassatok holt bajtársim vele.
DÁVID
Sokan jövendnek öszve márma éjjel?
MIKLÓS
Sok nem jöhet, de a’ ki jő elég.
CSÁK (jő többed magával)
Megérkezétek már mind híveim.
MARGIT
Mellette négy fiam és egy sem mondja
Isten hozott anyám, és egy sem fut
Szülői csókot kérni ajkaimról.
CSÁK
Mi nő ez?
MARGIT
Koldús. Óh ki szánja őt
Az árva a gyermektelen anyát
Halj vad Csák! - bűvöld vissza őket
CSÁK
Menyj!
Kérd a’ hazától azt szolgálja mind.
MARGIT
Mért nem vagyok hős megvivnék veled,
‘S te vissza adnád üdvöm. Ah de igy
Egy kard csapásod semmivé teszen,
És nékem élni kell sokáig élni
Míg a’ világ meg adja tartozását. -
Hat gyermekem van nálad Csák oh adj
Adj vissza egyet és én áldalak,
Ládd néked még három marad, pedig
Én mind hatot magamnak növelém,
Csak egyet hogy legyen ki agg szemem
Bebírja zárni és végperceimben
Ne csúfoljon ki a’ világ, ‘s ne mondja
Bolond szülő hat gyermeket szülél
‘S halotti ágyad árva.
DÁVID
Jó anyám!
MARGIT
Keblemhez gyermekim! ez helyetek
Merően néztek, barna lángoló
Tekintettekben nincsen egy sugár
Melly nékem égne. Menjek hát magam?
MIKLÓS
Anyám Isten veled!
MARGIT
Jó, értelek,
Óh! hogy ha e’ nagy földön nem leend
Már számotokra hely, biztos, szelid:
Akkor csak akkor jőjjetek megint
Mind gyermekim anyátoknak ölére,
Megőrzöm néktek addig e’ helyet
Mellyet most megvetétek (eltántorog)
CSÁK (Dávidhoz)
        Könnyezel?
DÁVID
Ha gyöngébbnek látsz ollykor mint akarnál,
Ha könnyeket látsz szempilláimon
Midőn nem illenek, - feledd el őket. -
Vannak kiket a’ természet puhább
Szivvel ruházott fel; meg-érzenek
Kéjt és keservet és megkönnyezik,
De ép ezért ha jő nehéz csapás,
Nem dűlnek el mert szivek edzve van
Mikor te sirsz Csák akkor már halott vagy
Mert Csák ha sir megfojtja könye őt
CSÁK
Le a’ föveggel mostan férfiak
Sir áll elöttünk nem halottaké,
Nem emberé, de a’ magyar dicsősség
Nagy sirja. És mi itt mögötte lévők
Az árnyék lelkek még a’ jobb világból. -
E’ kissebb? Két hős ifjú sirja
‘S mint irigyelném őket hogy nem éltek
A’ szolgaság koráig. Irigyelném
E’ nagyszerű sirt melly vitézi disz.
Csak az búsit hogy vesztek, és fölöttök
Mellyért vivának a’ hon nem szabad.
Nem hivtalak halotti szent misére.
Nem könnyet sirni e’ két domb felett
Mert azt közűltűnk egy sem értené,
De hívtalak tanácsra mit tegyünk?
MIKLÓS
Mit eddig. Mit nevetsz Zách Bódog?
ZÁCH
         Azt
Hogy a’ mit tettünk többé nem tehetjük.
MIKLÓS
Azt nem de újat.
ZÁCH
Tedd ha tetszni fog,
Én rögtönözve és vadul vívott
Csatáitokban részt már nem veszek.
MIKLÓS
Tán úgy tegyünk mint tún a’ pap sereg
Hol vén urak kikből a’ tetterő
Régen kifort, ‘s kopasz barátok kik
Butsúnál mást éltekben nem vezettek,
Készitik a’ csatát papiroson,
‘S eszök meg áll ha gyepre téve át
Kezünket zsebbe mint fa bábjaik
Nem tesszük.
ZÁCH
     Úgy, ‘s hogy várhat rendszeretlen
Bár mi sikert.
MIKLÓS
     Tanulhat rendszeresen
Csatázni a’ nyúl, - Küzdni a’ veréb;
Természetétől harc-király a’ sas.
Útálom én a’ tintás újjakat.
Kik életekben azt mit más cselekvék
Mit más ki gondolt írják nyakra főre.
Inkább lennék náloknál éji őr,
‘S kiáltanám szeszéllyel az órákat,
Fájdalmasan majd, tűzzel, ‘s halkan addig,-
Míg a’ szürkületet úgy zengeném
Hogy felriadna szómra a’ világ.
ZÁCH
Ne kérkedj Miklós te zsarlásid által
Ijesztéd el a’ számtalan hadat,
Melly látva hogy nem honvéd, - ám de rabló
Csoport e’ tábor, messze széledett.
MIKLÓS
Torkodba verjem-e a’ szót kuvik?
Te ki ijesztni jársz élők között. -
Nyiltan dicső a’ férfi, nem miként :
A’ sir csukottan és penészesen.
ZÁCH
Ha, ha! kölök ‘s te nagy vagy azt hiszed?
Levontál néhány kámzsát, és nehány
Rémült nőt kardon ugratál keresztül.
MIKLÓS (kardjához kap)
Hah erre ez feleljen!
CSÁK
Csend legyen!
Oh egyenetlenség hazámnak átka,
Hát ellopództál e’ szent helyre is!
MIKLÓS
Nem Csák. Ez tréfa volt most csak azért
Civódunk együtt mert nincs ellenünk,
De adj egy alvilágot szemközött,
‘S szilárdan állunk büszke fal gyanánt.
Kezed Zách, béke!
ZÁCH
Eddig társ valék,
Mert jog ‘s törvény pártolta tetteink,
De most már van felkent királyunk és
Ebben megkell nyugodnunk.
MIKLÓS
Ne tovább!
ZÁCH
Csák halgat, és ti árnyai talán
Nem fogjátok megtiltni hogy beszéljek.
Éretlen gyermekek a’vén hazát
Nem fogják kormányozni. Én ki lépek
Közületek mert minden józanelvűbb
Meghódolt.
CSÁK
Józanabb egy sem, de a’
Törpébb igen.
ZÁCH
Hidd, úgy nem vitatom
De a’ szent korona kit fed, király,
Ne kérd akkor minő? Elégha törvényt
‘S alkotmányt tisztelsz e’ szó, - “ő királyod”
Személlyét mit birálod, vagy ha is
Ifju lélekdús, és vitéz. Hogy az
Tapasztalád a’ harcon. Hogy erényes
Tapasztalod most mert kegyelmet ád.
CSÁK
Kegyelmet emlitsz és ki osztja azt?
ZÁCH
Kegyes királyunk.
CSÁK
Az nem él.
ZÁCH
    A’ hon!
CSÁK
Annak nem ő, de mink, mi nép vagyunk
Tolmácsai. ‘S mi azt mondjuk: veszejtse
Nevét el a’ magyar, világ tekénk
Hány nemzet sirja már, - alatta tán
E’ kis maroknyi nép is elpihenhet; -
Veszejtse mondom inkább mint legott
Átkorcsosuljon zagyvalék olasszá.
Hová leendne végső sarjadéka
Árpádnak.
ZÁCH
Asszony, nem kórmányra termett,
Lemond jogáról.
CSÁK
        Istenemre nem mond.
ZÁCH
Mindenható nem vagy hogy érc szavad
Egy hangja döntsön el ügyet.
CSÁK
Halgass
Okoskodásaiddal elveim
Nem döntheted le mert szavad kimért,
‘S a’ görbedő rabszolga szózatának
Medrébe Isten súgta elveim
Nem férnek el. -
ZÁCH
Veled nem boldogúlok
Menj büszke férfi, és keress vidéket
Pusztát királytalant, csinálj beléje
Báb embert, mert asszony csak illyeket
Kormányzhat; és Ersébetet emeld
Királlyá köztök mert itt nem birod
‘S ha még is azt mondod birom, hozok
Válladra Isten átkát, hogy lenyomjon
Elhagylak pártos, vesszél el magadban
Jőjjön velem minden igaz magyar
CSÁK
Bajtársaim kik eddig egy nyomon
Futottatok velem, itt megszakad
Pályánk: lehúzták rólunk a’ szabadság
Paizsát, e’ perctől pártütők leszünk,
Le sirták a’ meny átkát lelkeinkre
Mi átkozott földönfutók vagyunk,
Széledj szét eddig hű nép merre látsz,
Hogy egykor azt ne mond ha kérdenek
Földön vagy égben számoló birádnak
Csák megcsalt elcsábitott, Menjetek
Otthon szülék ‘s félárva gyermekek
Várnak reátok, menjetek ölelni.
Egy vén szülő itt, a’ kopár haza
Nem csókkal vár, de sirral melly ugyan
Hir repkényt tűz a’ hősnek homlokára.
Ott Károly’ fény sugárzó táborában
Fény és királyi dij vár tikteket
Vér dij igaz egy meggyilkolt hazáért,
De dij azért szint olly sugárzó. Itt
Nyomor, halál, ‘s miért egy árva népért
Melly nem jutalmaz koldús ‘s mit sem ad;
Egy gyönge némberért kinek apái
Szerzék e’ földet drága életekkel.
De mit tesz ez, ő árva elhagyott
Károly hatalmas és jutalmat ád.
Hagyjátok a’ virágot a’ szelek
Dühétől el hervadni, öszve törni,
Előbb mint sem magvat teremne nékünk,
‘S árpádot birja újra föl-idézni.
Ültess fölébe kül növényt bujábbat
Mint volt de korcsot és futó taratszkot
Melly a’ magyart kifogja ölni még.
Van e’ közöttetek ki halni nem tud?
Ki halni nem tanult az menjen által
Csókdossa Róma úri lábporát.
Ő élhet. Itten halni kell tanulni
Mert rabbá nem lehet ki halni tud,
‘S tudom keresni fogja majd a’ kardot
Ki mostan eldobá öngyilkolásra,
Ha látja hogy nem élni édesebb
Mint élni láncban.
ZÁCH
Csák éljél soká
Vagy addig éljél még könyörgni látlak
Az úgy lenézett korcs király előtt.
CSÁK
Az, az öröklét végén fogna lenni.
(Zách sereggel el)
MIKLÓS (kacagva)
Tisztultunk Csák, de még meg nem fogyánk!
DÁVID
Óh Csák ha Zách valót beszélt.
CSÁK
Nevetlek
Ha illyet mondasz, halni egy nekem
Ma vagy holnap ha mint szabad halok;
De élni mint nyúl, vagy mint saskesely
Nem mindegy.
MIKLÓS
          Szólj hová leszünk apánk?
Mint tűri kebled e’ gyaláztatást?
CSÁK
Nézd ifjú ott a’ szirtet, gyakran áltam
Ormán, ‘s körül villámlatok cikáztak
Ő ált; - Dacolva, rendületlenül.
Kül ellen férfiút meg nem gyaláz;
‘S meg törhet, ám hajolni nem tanul.
MIKLÓS
Nagy vagy Csák és nagyságod elijeszt
Pályázni a’ dicsősség mezején. -
Magánosan álunk öten hatan
Ki téve a’ zúgó szél szárnyinak.
De ezt felsem veszem, csak az búsit
Hogy a’ szentügy többet nem lelkesit.
Oh Máté én ostortól, zsarnokoktól
Nem féltem nemzetem, mivel lerázza
A’ nép nyakáról ha igen nehéz lessz;
De hogy ha nyelvét megtagadja, félek
Nem lészen egyetértés nép ‘s király közt
Mert mind kettőnek jól gondolt szavát
Elferditendi a’ gaz forditó; -
Félek nem érti majd meg a’ magyar
Hős tetteit, szabadság érzetét
Elődinek, a’ honi krónikákból.
Máté ha hős tettekre tér hiányzik
Zsivány leszek ‘s elbúvok a’ hegyekbe,
Szabad minő a’ bérc és bérci lég
Dárdámmal sujtok ollykor mint vihar
Egy korcs magyart, vagy vérszopó zsidót.
Rablónak fog nevezni a’ világ
De megmosolygom balga véleményét,
Mert én csak gazt gyomlálok a’ mezőn.
Leszesz é társ Trencsényi?
CSÁK
Nem barátom
Sas fészkemből meglátom azt ki űz el?
Majd nyílik alkalom és a’ magyar
Megérzi hogy nem jó a’ külkirály,
Keresni fog még ‘s ekkor megtalál
Vagy hogy ha még is balga mámorába
Süllyedne, és szabadságát elásná,
Felálok még egyszer ollyan merően
Mint szikla, és elorditom fülökbe
Az elnyomott hon végső átkait.
Le sujtok mindent a’ kit elkerültem
 ‘S karomba zárva Árpádnak leányát
Bedőlök a’ halotti nagy gödörbe
Hol a’ szabadság ‘s régi nemzet alszik.
És nem hijába mert felzörgetem
A’ csontokat, hogy jöjjönek ijesztni
Az elgyávult földnépét, ‘s rém karokkal
Kivivni azt, mit mink ki nem biránk.
Most honfiak tegyük le fegyverünket
‘S vonuljunk várainkba. (mind elmennek)
DÁVID
Menyjetek!
Győzelmi repkény mellyet vér növeszt
Élvet nekem nem ád. Szerelmet esd
Az ifjú mell, szerelmet lángolót
Minő enyém ‘s ha illyet érteni
Nem birna kebled nos, tehát mit akkor?
(dühössen)
Akkor jéggé teszem. Jól látok-e?
Ezrek porán térdel oh vajha köztök
Lehetnék én is élve hogy nyomát
Érezném márvány térdinek. Ő sir
ERSÉBET (a’ siron térdepelve)
Jogsírnak ez szűk ‘s honfiak sirjának
Igen nagy, oh szabadság hősei
Egy hála könny a’ szittya lány szeméből
Legyen egyetlen, de szent áldozat.
DÁVID
Ember fölött angyal viraszt; leány
Csak sird ki mind, hogy nékem csak mosoly
Maradjon
ERSÉBET
Dávid és te itt?
DÁVID
Az árny
Mikor szakadt el a’ testől?
ERSÉBET
Eredj!
DÁVID
Neküldj el oh olly jégfagyos szavakkal,
A’ hattyu mell csak egyszer volt hideg
Midőn az első szobrász Phidiás
Vésője márvány szirtből alkotá;
‘S ez egyszer is sokáig nem maradt.
Mert látva az ég milly félszeg a’ mű
Szikrát lehelt a’ kőlány kebelébe
ERSÉBET
Nebáncs e’ szent helyen szentségtörő!
DÁVID
‘S nem-e azért vált el éj és világ
Hogy a’ félénk ember párját keresse,-
‘S fülébe súgja titkos szenvedelmét?
ERSÉBET
Mit szólna Csák ha hallaná?
DÁVID
Ki? Csák?
Én őt kinem szenvedhetem; lehet
Hogy ő nagy sőtt talán erényes is
De vallyon a’ menyek nagy Istenének
Mig tűzben ég, még zúgva menydörög
Arcáját rettegés nélkül láthatjae
Az ember? Így e’ férfi óriástól
Én gyenge reszketek, és ő gyűlöl.
ERSÉBET
Hogy azt ki kard helyett rózsát visel,
Ki lányról és nem a’ honról beszél,
Hogy azt nem kedveli nem is csodálom.
DÁVID
Mit szóllanék a’ honról? Elbukott
 ‘S őrangyal virrogat fel éjszakáin
És sir ha emlegetni halja gyásszát.
Mért szólanék hát én kinozni újra
Hiszen ha néked fáj fáj nékem is
De te nem nézsz szemembe; - megpirulsz
Mint nyugoton a’ nap ha áldozik
Óh mond meg e’ pir szélvész’ hirnöke?
Vagy érzelem? Ha szélvész úgy ne zúgd
Reám, mert vad morajja közt lehúnyok
ERSÉBET
Csak vész maradt az élőknek, szerelmem
A’ sirba vitték e’ domb’ hősei.
DÁVID
Ragd hát reám lány mind fájdalmadat.
Elhordozom; csak azt mond hogy szeretsz
Ha nem miként én, olly végetlenűl
Mond azt, hogy jobban tűrsz mint más vitézt;
És én nyugott leszek. Nyujcsd jobbodat
Hogy nem haragszol illy heves beszédért
ERSÉBET
És jobbomat ha nyujtom elsietsz?
DÁVID
El.
ERSÉBET
      ‘S vissza nem jösz mig magam nem hivlak?
DÁVID
Nem. Most halál itéletem jegyeztem
Alá. Egy percnyi üdvért drága ár.
ERSÉBET (kezét nyujtva)
Ne
DÁVID (megcsókolja)
       ‘S arcodat nem? Jó mert láng e’ csók
‘S égő sebet égetne ajkadon
ERSÉBET
Ezért nem kértél.
CSÁK (belép)
Hah meg álj fiú
Pór csókokat nem tűr Árpád leánya
Ne üss nászt a’ hon szentgyászú torán.
Vége.

A’ második felvonás’ személyei:

Ersébet.	Dávid.
Csák.	Zsámbokréti.
János.	Srót.
Miklós.	Simon.
Domos.	Csák’ fegyveressei.

MÁSODIK FELVONÁS
DÁVID
1ső Szin
(Erdős ‘s bérces vidék a’ háttérben Trencsén’ tornyai látszanak. Alkony)

MIKLÓS (Fegyveres néppel egy szirt-csúcson megjelenik)
Megálljatok, itt elkell menniek
Aztán vitézül ám bajtársaim!
Lessz estve áldomás. Öcsém Simon,
Célózd meg jól a’ hájhasú vezért
Ki jőni fog velök.
SIMON
                          Hiszen szegényt
Három nyil éri mig mást alig egy.
MIKLÓS
Balját lövesd hát csak a’ potrohának
‘S másutt ha éri is nyil, mit sem ér
(Domos a’ bérc alatt jő sereggel)
Ha hó! ki az?
DOMOS
                      Tüzes menkőt öcsém,
Fajodra sem ismérsz többé?
MIKLÓS
                                      Domos!
Te itt?
DOMOS
		         Forgó-szélt! már fészekbelink
Is idegen lett, - vagy üldnéje hát
Magát külömben a’ bódult magyar?
MIKLÓS
Nem üldi őmagát. De szittya vére
Törvénye’ szentségének ellenére,
Mint egykor a’ menny pártos angyali
Látván a’ föld leányi milly kecsessek
Külföldi nőkkel házasult. És lőn
Egy korcs világ, mert korcs volt anyja vére
‘S népére most vérfördőt küld Hadúr
Hogy megmosódjék benne a’ Magyar. -
DOMOS
Ez vig rege, de mond mit tész te itt?
Erdőben, szikla-csúcson fegyveres
Bajtársaiddal?
MIKLÓS
	                        Csitt! többet ne szólj.
Elmondom, halga: Könnyű szólni néked,
Ten szárnyadon miként a’ sas szabad,
Szepesben most egy zárdát, most megint
A’ tárkocsik jól fegyverzett sorát
Támadjátok meg János testvéremmel.
Engem Trencséni megtartott magánál,
‘S minő veszett unalmas életünk:
Nincs szó leirni. Vértet és paizst
Halál bíborként rozsda von körül
Pókok tanyáznak a’ sisak ürében
‘S mi alszunk csendesen mert elnémult
Csatára hivni a’ tárogató.
Ollykor tehát ha egy egy vig napot
Kivánok élni: szépen csendesen
Ki mászok az egérfogóból és
Itt újra élek, keblem újra ifjúl,
Mert küzdhetek; ‘s küzdés a’ lét, halál
A’ nyugalom.-
DOMOS
                          Újságokat beszélsz, -
Én is Trencsinbe utazám pedig;
De hogyha úgy van mint iment beszéled
Szerencsét kivánok az aluváshoz, -
Énnékem hozzá kedvem semmi sincs. -
De szólj hogy változott meg ember úgy,
Az agg vitéz villám tekintetével,
A’ tetterőben olly dús férfiú,
Mond keble nem törött-e’ meg a’ bús
‘S egy folyású pangás napjain?
MIKLÓS
Mint a’ cselekvés hajdan fénykorában
Olly nagy, ‘s magasztos ő a’ türelemben.
Sinlik, ‘s küzd, bár a’ lélek még tüz árként
Ki tör, - de csak hamar mint jól tanult
Mén vissza tér szelidülten magába. -
DOMOS
Ne többet. Köny tolul szemembe látni
A’ régi nagyság gyászos romjait!
MIKLÓS
Nem azt, a’ tűz keblű keselyt, melly szárny-
Szegetten ül a’ bércen, ‘s eltekint
Síkján csatáinak, és elbusúl
Ha kételkedve a’ jövőbe néz.
DOMOS
Hát Dávid?
MIKLÓS
Ő szerelmes őrjülésig.
Nem tör merésszen büszke tett felé,
De csüggedetten hervadt lomb gyanánt
Anyag szárnyán, a’ földre vissza húl.
Ha ez hatása minden szerelemnek
Ki tépem úgy e’ szivet, ne szeressen!
DOMOS
Én nem tudom, mások mit érzenek
E’ tárgy felől, ám én a’ férfiúnak
Magasbban érzem lenni hivatását.
Igaz, gyönyörűl teremte nőt az ég,
‘S Gyönyört mint frissitő pohárt a’ perc
Hatalma ád, mellyet ha elköszönténk
Tovább megyünk ‘s szentcsak emléke lessz.  (zaj hallik)
MIKLÓS
Csitt milly zaj ez?
DOMOS
El is feledtem bátya
Druget nyomomba jő. Űzőbe vett.
Im késő minden, fegyverre legények!
Körül vétetvék már csapatjaink.
MIKLÓS
Fel, győz vagy hal minden ki nem pulya!
(csatazaj, kivont kardokkal mind elvonulnak)

IIdik Szin

(Csarnok Trencsinben, a’ falakra fegyverek aggatvák, egész vaskészületek 
állnak a’ szögletekben, az oszlopokon cimerek, ‘s zászlók lobognak. 
Ersébet karszéken ül kézi munkával kezében, Dávid zsámolyán lantot penget.)

DÁVID
Elkérgesedvék ujjaim, ‘s a’ dal
Olly édesen mint láttam mesteremtől
Nem ömledezhet. Oh ‘s mikor repül
Magasra, hogy ha téged énekelve
E föld porán túl égig nem halad?
ERSÉBET
Talán hazádat érted szép fiú,
Igaz, ha ez nem oh mi lelkesit?
DÁVID (felugorva)
Gúnyolsz, és újra gúnyolsz! ha! ha! ha!
És én mint gálya rab, szeszélyidet
Tűröm, és élek - hogy szüm megrepedjen.
Bukott angyalként sirok szüntelen
Örök keservet a’ menny ajtajánál; -
És nem tudom egyetlen birtokomnak
Melly az örök lét, ‘s bú, örüljek-e’?
ERSÉBET
Mi szörnyű vagy megint, eressz! eressz!
DÁVID (kezét megfogja)
Tapintsd a’ vért karomban mint szökellik,
Bilincselt óriás az, és ám ha egykor
Kitörne szörnyű tudna lenni majd,
És föl kiáltna, úgy hogy jajgatásán
Elzúznék a’világ. Nem küzdne többé
Csillag-lakáért a’ merész. Csak én,
Én felkarolva vágyam angyalát,
Világok romján élném üdvemet!
MIKLÓS (kivont kardal berohan ‘s féltérgyre hul)
Segitség, átok! elfogák Domost!
ERSÉBET
Az Istenért mi baj? Te vérezesz. (fegyveresek jönek)
MIKLÓS (csendesülten felkél)
Bátyámat elfogák és én dühöngök
Minthogy ha ellenséggel küzdenék. (sebjére)
Ez semmi, karcolás. Csak őt, csak őt
Mentsétek emberek. Utánnam el!
SIMON
F’elköltjük-e’ agg mesterünket is?
MIKLÓS
Ne költsétek fel Csákot, hagy aludjék,
Szét nézné őket láng tekintetével.
A’ gazfiukat, forgó szél gyanánt,
‘S testvéremért szeretnék tenni én is.
Szeretnék reggel néhány üstököt
Trencsényinek véresen bémutatni.
Fel hát utánnam!
ERSÉBET
Dávid vesztegelsz!
Nem-e buzdit a’ testvér szeretet,
A’ böcsületnek hangja téged is?
Ki forr-e’ már a’ lélek ‘s tetterő
Belőled, úgy hogy balga test gyanánt,
Egy gyönge nőszem vonszol e’ világon
Keresztül. Oh gyalázat férfiú! (ki megy)
DÁVID
Mi ez? Szeszély-e, dölyf, vagy kárhozat?
Mindegy. Volt kor melly büszke mén ‘s csatában
Vad emberül örülni láta, most
Megváltozám átlátva semmiségét
A férfiu e’ rongy játékinak.
MIKLÓS
Gyerünk! Így szólni szégyenelnék.
Még kisértetbe hozsz óh rossz fiú!
Balul gondolni áldott jó anyánkról.
DÁVID
Át láttam azt, hogy egy ki boldogit,
Üdvünk követje vágya egy a’ nő.
MIKLÓS
Karom vonaglik ah! Simon gyerünk,
Tudod nem alszik a’ pokol. El! el! (el a fegyveresekkel)
SRÓT (be lép)
Isten megáldjon minden jó magyart!
DÁVID
Ember, ki vagy te hogy olly vakmerőn
Lépsz Trencsény csarnokába?
SRÓT
Vak merőn?
Mondod, ‘s nem-e’ köszöntem, vagy nem-e’
Trencsényi lakja ez többé? Talán
E’ szirt kopárról is kiűzte már
A’ háládatlan hon, nagy gyermekét.
Bocsánat úgy, ha az elbújdosott
Honának egyik odvát gondolá
Még fertőzetlen itten föltalálni,-
‘S bemocskolandó vad lehelletével
Fénytermetekbe tévedett: hol egykor
Vér-bűz uralt. De minden változó
Örök csak a’ sir, - ‘s most Isten velünk!
DÁVID
Meg álj! Mit kivánsz? szolj de szaporán.
SRÓT
Nem azt kérdezte Csák, hogy mit kíván
Ha jött lakába bujdosó magyar.
CSÁK (ki ez alatt félig fegyverezve be lép)
És most sem kérdi, kezedet vitézlő!
Tulajdonítsd a’ kor hibáaúl,
Ha eldurvulva annyi csel között
Ki nem ismérjük mindjárt az igazt.
De szóljatok mi zaj? Mi lárma ez?
Ki válaszol leventék?
DÁVID
Németek
Vijják a’ várat. Kívül harc üvölt.
CSÁK
Víjják? valóban inkább elhivém
Hogy lányok ablakához járnak illy
Édes zenével mint Trencsén alá.
DÁVID
Domost fogák el, jó testvéremet,
Ki messze földről hozzánk vándorolt
Ez az egész.
CSÁK
Domost, ördög, pokol!
De jó, - a’ szó szentségét megtörétek
Most engemet sem köt adott igény
Lássuk ha újjra síkra serkenünk
Nem-e’ felejténk sujtni a’ Dzsidát?
Nem fásult-e’ el a’ harc szokta kéz?. -
Hol Miklós és Simon?
DÁVID
Ottan kivül
Vezetni mentek a’ kirohanást
CSÁK
Tudod csatáznak, Dávid és te itt
Paizs helyett kezedben kába lant, -
Gyalázat. El e’ szerrel vagy talán
Versengni vágysz a’ gyülevész csoportal.
El véle mondom! méla rezzenése
Mámorba vonja a’ belső erőt,
‘S lankasztva inaikat elpuhít.
Vad tárogató a’ férfi hang szere,
Melly behat a’ csont belsejéig. Add!
(a’ lantot öszve zúzza. Dávid el győzelmi zaj.)
MIKLÓS (kisérettel jő)
Im lábaidhoz rakjuk mesterem
Győzelmeink tanúját. Óh bocsánat
Hogy elraboltuk tőled e’ merényt
Rabolnunk kelle mert ébren ha vagy
Nincsen honunkban kivüled dicsősség.
CSÁK
Keblemre ifjak végső perceimre
Nyugalmat ád az édes öntudat:
Nem hal ki vélem együtt a’ Magyar. -
De hol Domos?
MIKLÓS
                          Rab.
CSÁK
És mi csevegünk!
SIMON
Beszélni vágynék veled egy követ.
CSÁK
Várjon. Te szólj levente mit kivánsz?
Olly régen álsz kihalgatatlanúl.
SRÓT
Fel hivni hát véres bosszulóúl
Az eltiport törvényes ős szabadság
Ügyében jöttem Csák oh tégedet!
Hisz Késmárk eddig mindenkor szabad volt
Most rab: és rabja Zách a’ szótörőnek
Hogyan tanuljon hátam meghajolni
E megmeredt csont? Szét tekint tehát
E rossz világon ‘s könyrűlőt keres.
Az ég mint mondják többé nem segít; -
Bért vár, - ‘s rómát Károly kibérelé.
E nagy világon nincs egy lábnyi hely
Hol pártolásra lelne a’ szegény!
Csákhoz jövék tehát, ez egy apához
Ki meg halgatja a’ panaszkodót
Ki véle érez és helyette tész. -
CSÁK
Mond hát mi történt?
SRÓT
Hát nem régiben
Irást vevénk Károly kezétől irva
A’ város házán, mink el olvasók
Az iratot, ‘s abban jelentve volt:
Hogy a’ világ kacajjául bitóra
Álitva ősi szabadalmainkat
Dézsmánkal együtt. Zách Feliciánnak
Kegyeskedék odadni városunkat.
Láng járta meg keblünknek belsejét, -
A’ néma csendet zord moraj gyanánt
Fojtott mérgünknek árja törte meg. -
Magas póznán hortuk hát azt a’ firkát
Körül a’ város minden részein,
Vadul kiáltva “váltság és szabadság.”
Mig fegyveressen gyült körül a’ nép
‘S piac közepen izzé tépve azt
Felelni rendelt: “a’ bitor király
Törvénytelen parancsát megvetők
Késszek halálig illy rablás előtt
Megóvni városunkat” - most tehát
Ismét keményebb választ várhatunk; -
‘S ha nem segít Csák árva városunknak
A’ vad erőszak sullyán meghajol.  -
MIKLÓS
‘S miért kapá e’ szép ajándokot
Zách Bódog?
SRÓT
Szép ajándok! óh való!
De nem magyarnak, ennek lelke fáj
Ha látja hogy bilincselt társa sír!
‘S ajándokán melly rablott szerzemény
Örülni nem tud. Ámde van elég,
Ki szégyenelve ősi származását,
Nevét, szavát, hazánknak eltagatta
‘S mezével lelke is külföldi már.
Tányér nyaló lett Károly’ udvarában
‘S egy nyájasan kiejtett szó miatt
Ön vére ellen átkos pártot üt.
Zách Bódog is e’ fajnak egyike, -
Ki hűn segíti a’ papos Királyt
Ember vadászatában. Még utóbb
Együtt morzsolgat véle olvasót.
MIKLÓS
Polgár! - válassz e’ fegyverek közül
‘S ha ez egérfogóból rést lelénk, -
Megyünk, Késmárkra együtt, érted-é?
Én védelek pokol ‘s király előtt.
SRÓT
Derék fiu!
SIMON
Itt kard, ez jól suhint!
SRÓT
Óh adna bár száz életet Hadúr,
Mellynek ellenség romlás mindenike,
Mindennikét odadni értetek.
CSÁK
Meg áljatok szavával játszani
Embernek nem szabad. Megyek Budára
‘Sérelmeink orvoslatát kikérni; -
Ármány ‘s gonoszság gyakran búvik a’
Felség palástja szent redőibe.
Ám ha siket lett ott is a’ menyország:
Akkor mi is pórok megkisérendjük,
Tudunk zengni úgy hogy az egeknek
Essőzni kelljen.- Jöjjön a’ követ!
(Zsámbokréti belép)
Idább levente, mit sem félj idább,
Ne reszkess vérem lázba jő ha látok
Reszketni férfit!
ZSÁMBOKRÉTI
      Mért reszketne az
Kit hivatalja véd rablók előtt is?
CSÁK
Nézz széljel, és ha látsz vitézeket
Kikről lepattan önkény és parancs,
Mély sir fenéken ütnek új tanyát.
Ne hidd hogy rajtok törvény nem ural
Mind annyit egy adott igéje köt.
ZSÁMBOKRÉTI
Érdektek is azt hozza most magával,
Mert körmeink közt egy gaz cimborátok
Ki mindenik bántott hajszálamért
Egy egy halállal fogna meglakolni
CSÁK
A’ gaz kételkedik csak ellenében,
Ki ön magában nem talál erőt
A’ jóra. -
ZSÁMBOKRÉTI
Hogy hidjünk a’ pártütőnek,
Ki megszegé a’ hűségnek hitét?
MIKLÓS
Hah Csák megfojt a’ méreg vagy kitör,
Ha látom milly hideg maradsz!
CSÁK
Ne bánd
Hisz pártütőkről szól, nem érdekel
Beszéde minket. Fel követ tovább!
ZSÁMBOKRÉTI
Haljad tehát: új átok szált reád
Irtóztatóbb a’ réginél, pokolnak
Áldoz még élve.
CSÁK
Mind badar beszéd,
Eddig nem ártott most sem árt, legyen
Hálá az égnek jól érzem magam!
ZSÁMBOKRÉTI
Igen de most tudd meg nagy átka szált
Fejedre szent atyánknak!
CSÁK
      Egyre megy
Nagy vagy kicsiny. Cérnára nem kötend
Mint ördögét a’ kuruzsló barát,
Szalmával verve mig pokolba ér. -
ZSÁMBOKRÉTI
Isten vagy vagy ördög hogy mi sem
Bir ingerelni hogy magadba térj?
Hald hát a’ végsőt, ‘s lenne bár szived
Miként hizelged durva kő darab,
Tudod keblednek belsejébe, bár
Miként lezárni a’ dúló vihart;
Most szóm acélján még-e’ kő darab
Is szikra árt bocsájtand, - ‘s a’ lezárt
Vész diadallal tör ki ajtaján,
Mert birom kulcsát a’ varázs lakatnak.-
CSÁK
‘S ez volna?
ZSÁMBOKRÉTI
Számkivetve, ellenének
Nyilvánított mellyért küzdél a’ hon; -
Anyáskodó kezét átkos fejedről
Levéve meg tagadt, korcs magzatát.
Ládd ‘s mind e’ mellett kegy ‘s bocsánat az
Mit hirdetek csak add fel váradat.
CSÁK (komolyan)
Elég. ‘S meg tiltja fájdalmait
Együtt viselnem véle?
ZSÁMBOKRÉTI
Ezt szabad!
CSÁK
Úgy vétkes ő, ‘s én érte szenvedek.
Most menj, ‘s mond szolga: kardal a’ kezében
Nem alkuszik szabadságára Csák;
Mond hogy beszéded mindenik sorából
Ki ri az azt csinálta pap. (Zsámbokréti indul) Meg álj!
Tiz perc alatt Domos szabad legyen
Különben vérrel irok számadást. (Zsámbokréti el)
Távozzatok, Domost bevárjuk, (Mind el) Óh!
Én balga bosszúról beszéllek itt
Egérfogómban bosszúról. ‘S miért ne? (sötéten)
Kis ember, nagy remény, parány erő
Az oriási nap szám hoz. Oh gúny!
Te gúnyolsz Isten és nem-e teremtél?
ERSÉBET (gyászban belép, ‘s az ablakon kitekint)
Áldott mezők mi szépen zöldülétek,
‘S parlagtokon most harci mén legel
De ott mi füst gomolyg föl, rom terül
Alatta el, ez képed óh hazám!
A’ tűz melly jó tevő melegjeért
Teremték im mi szörnyű! szörnyű lett!
        (Csákhoz kit észre vesz)
Téged kereslek Csák! de úgy talállak
Mint sast, melly zordon martalékra vár;
‘S ha látlak igy sötét hadistenűl
Reszketve szól a’ földi szenvedésről
A’ gyönge nő, ‘s hozzád simulva fél,
Hogy felkarolva lelke vágyait
Túl hágod a’ föld jól ismért körét, -
‘S a’ nő Trencsényi ott is nő marad!
CSÁK
Szóljál királyném hű alatt valód
Édes parancs lessz kivánatod
A’ férfi vad csatákon edződék; -
‘S ha durva lett alakja óh ne hidd
Hogy vásott érzés lakja kebelét.
ERSÉBET
Óh Csák! Midőn az ősi nép’ szabadság
Mosolygó arca tűnt fel álmimon
És én hazámat boldogitni vágyva
El hagytam a’ kolostori magányt, -
Nem hittem, és e’ szörnyű hogy hazám
Vérében fessem átkos bíborom!
Hogy átokul csendes tanyáiba
Bel háború szövétnekét dobom!!
CSÁK
Nem mink királyné! Károly tette ezt.
ERSÉBET
Én dőre hittem: őseim hazája
Lányát esengve várja kebelébe,
Hittem ‘s dicső jövendőt álmodék.
‘S ha úgy mint egykor párducos apáim
Nem vittem volna harcra népemet
Aratva fényre fényt, hír névre hírt,
Ápolni hon a’ béke szent virágit
Ez volt mit esdve kértem Istenemtől,
És most e’ szép csalódás elveszett.
Átkozva lessz nevem, - késő utódok
Rémül nézendik egykor a’ leányt
Ki dőre kincsek csillogásaért
Kegyetlenül kiölte nemzetét; -
‘S a’ test rakások szörnyű hantiból
Rakott királyi széket!
Óh Csák, én vissza vágyok a’ magányba
Hol Istenemhez küldhetek imát
A’ nemzetért, meny engem megvetett!!
CSÁK
Klastromba mégysz? Mehetsz de hogy ha hír
Lopódzik a’ magányban és e’ hir
Bús foglalatja vér lessz, és halál,
Mivel lelép a’ nemzetek sorából
Királyné általad egy árva hon.
Ölcs gyászt magadra hogy illy gondtalan
Játszottad el egy nemzet lételét.
ERSÉBET
Dacolva szép a’ férfi hogy ha áll
Miként a’ szirt olly rendületlenül;
Ha törpe társak dőre csábjai
Lehullanak az érc kebel felett.
De gyönge én, a’ sors hatalmival
Csatára keljek-e vér-áriba
Fullasztva minden nőiségemet?
CSÁK
Száműzzünk-é hogy késő századok
Sirodra irják: gyáván sirt a’ hon
Mig alkotmánnya gyászos sir terén
Mi alkuvánk a’ gyáva békejért,
Benned szent elvekért viv a’ magyar
Nép, melly nem birja verni zsarnokát
Érdemli-é az hogy szabad legyen?
ERSÉBET
Óh Csák! egy trónt ki vivni szép dolog,
Lemondni róla százszor istenibb,
Hagyd nékem e’ diszt ‘s késő századok
Egy békés és virúló hon felett
Áldandják a leányt; ki nemzete
Váltságául választá a’ halált.-
CSÁK
Nem, nem, - lemondnod nem szabad királyné!
Türés, a’ jelszó: “rendületlen elv”
Mellyel csatázni a’ sors fárad el
De mond a’ nőiséget birod-é
Le tenni? Lakja-é’ szűd olly erő
Mert győzni fogsz! mert győznöd kell! de tudd
Hogy nőé lenned nem szabad. (el)
ERSÉBET
Óh jaj!
Se nő, mert azzá lennem nem szabad,
Se férfi mert hibázik az erő
Melly győzedelmez vész ‘s vihar felett.
 ‘S nő még is, mert ki az ki kebleinkből
Ki tudja tépni a’ természetet,
És férfiú mert éltem tengerén
Irtóztatón csatáz hab hab felett, -
Mi lessz belőlem egy ki ölt hazán
Egy puszta trónon mellynek zsámolyán
Nincs senki is ki ért, ki sir velem? (sír)
DÁVID (belép)
Ő sir, mi szép ha sir, mint harmaton
Ezer szinekbe osztott nap sugár.
Te sirsz, én láttalak oh győzelem!
Ládd lány ha embert látsz a’ sors sötét
Csapásitól sujtatva kétkedőn,
‘S remegve nézni a’ jövő felé.
Mint Isten áll világa romjain
Melyt egy hatalmasb Isten dúla fel
Ne mond kacagva férfi nem remeg.
Könnyűt ragyogni láttam arcodon
Úgy lakja szivedet érzés, keserv,
Igen te nem vagy olly túl földi nő,
Melly csak kacagja szenvedéseinket.
ERSÉBET
Kérdezd meg Csákot ő meg mondja hogy
Némbernek lennem nem szabad!
DÁVID
Megint?
Csák, és megint csak ő, átok reá!
De küzdjön érted bár meny és pokol
Lehúzom azt a’ földre, és emennek
Ollyast cselekszem, hogy borzadva szól
Ez a’ pokolnál poklabb, ‘s győzve lessz.
ERSÉBET
Örjöngsz, távozz, segélyt hivok leg ott.
DÁVID
Ne olly sietve. Im itt hoztam egy
Parányi szert. (tőrt húz) kicsinke vas, ‘s azért
Hatalmas egy szer minden fájdalomnak.
Ha ennyi búra most reményt nem ádsz,
Reményt csak annyit mennyi ép’ elég
Átlátnom éltem rémes átkait;
Kebledbe mártom ezt, a szép kebelbe,
Melly a’ mesék almájaként kecsegtet,
‘S el oszlik az utánna kapkodónak.
E’ durva kulcsal nézzem meg valjon
Nincs-e ott érzés egy porszemnyi nagy?
S aztán meghalnom könnyű lessz. A’ lét
Rideg sötét ha napja alkonyult!!
ERSÉBET
Irtóztató ember óh mit tegyek!
DÁVID
Napként hivál a’ létre, és miért?
Hervadni-é’ a’ nap szörnyű hevén? (elkeseredéssel)
Reményt vagy új tavaszra, vagy iszonnyal
Forduljon el tettemtől a’ világ
Ha halja mit tett egy kétségbeesett?
ERSÉBET
Halj hát egy példát.
DÁVID
Most példát, oh jaj!
És játszni kivánsz-é’ most is velem?
ERSÉBET
Figyelj: a’ nő gyöngéd virág, körül
Üvölti vész, és a’ nő szerte néz
Támaszt keresve illy vihar között, -
Melly őt megóvja ez ingásitól.
Körül tekincs; olly férfit válasszon-e’
Ki eltagadva égi szikraját
Nem villámokkal küszködő cser; ám
De gyönge nád, óh Dávid, mint te vagy!
Testvéridet a’ hősöket tekincsd
Mint sasfiók nézd úgy csatáznak ők
Menj győzni mint oroszlán és ha jösz
Csodál a’ gyönge,’s ‘büszke győzetetni
Önként hajol meg az erős előtt.
DÁVID
Jó én megyek te szép, te büszke lány,
Meg vivni harcomat, melly életet
‘S halált hord éjjelében. Harc után
Vagy némán és olly érzéketlenül
Mint sirkövem tűrend máskarjain
E’ sziv, vagy Isten és világ előtt
Magáénak vall.
ERSÉBET
Most Isten velünk!
DÁVID
Igen leány mint győztes, vagy soha
Nem látom többé édes arcodat. (Ersébet el)

(Dávid merengve áll. Csák, Domos, Miklós, Simon, és még néhányan bejönnek)
CSÁK
Derék Domos csak hogy te újra itt.
DOMOS
Óh jaj miért nem koncolátok el
A’ gaz fiút, hisz mulatságukat
Ágasra kötve látni, más uton
Is elrontottam volna én nekik.
MIKLÓS
Megmondtam úgy-e Csák!
CSÁK
         Meg, ‘s én tudám
Hogy átkos eszközt ügy meg nem javít.
De mostan el. Isten velünk vitézek
Megyek Budára megtekinteni
Van-é még ember kit a’ jó dologra
Jó szó reá bir? Vagy olly kérgesek
Már a’ fülek hogy tőlük nincsen út
A’ szivhez. Megtekintem hogy valjon
A’ nemzet hangja míg Károlyhoz ér
Nem-é hal el már az elő szobában?
DÁVID
Csak harcra! harcra!
MIKLÓS
Én Pannon hegyén
Ütök be Rómának tán sulyosabban
Szópatvaránál. Csák Isten veled
Megugratom a’ szoknya hősöket
Ha addig élek is. Hogy átkozott
Fiúk vagyunk, tettünk mutassa meg.
DÁVID
Csak harcra! harcra!
SIMON
Harc és háború!
Elvész a’ föld mert Dávid úrfi is
Csatát rivall. (mind el. Ersébet jő)
ERSÉBET
Elmentek. Hah mi ez?
Hősök tolongnak a’ vár udvarán!
Barát vagy ellen. Jő. Hah Istenem!
JÁNOS (néhány vitézzel belép)
Királyném üdvözöllek!
ERSÉBET
Oh te vagy,
Mi hírt hozasz szepesből, mint fogadtak
Barátjaink?
JÁNOS
‘S van erőd Királyné
A’ legrosszabbat is meg hallani?
ERSÉBET
Beszélj. Rég elfásott e’ szív, csapásitól
A’ kérhetetlen végezetnek. Szólj!
‘S ha szód sebezni fog, csak arra int,
Hogy még kinem halt ez alélt kebel.
JÁNOS
Bejártam e’ hazát, mint zokogó
Szél, leg dugottabb sastanyáival
Hol bújdokolva honfiút reméltem
Találni: Hasztalan, az árva hon
Bús jajgatása vajmi gyönge szó, -
Könnyen kivész a’ közveszély között
Mint fergetegben halk fohászkodás.
Most mindenik csak ön magán törődik
Örül ha illy nehéz kor átkait
Gondos hajos gyanánt mellőzheti.
ERSÉBET
‘S barátjaink?
JÁNOS
Voltak. Még napjaink
Ragyogtak és fényökben terme légy,
Termett bogár, most fagy van, fagy előtt
Elbúj a’ féreg. Ők akként fogadtak
Mint elszegényedett adóst a’ dús.
Van sok kinek gond űli homlokát,
Ki elvonulva ősi sas lakába,
Tekint sohajtva árva nemzetünkre,
‘S epedve néz egy jobb jövő felé.
De nincs ki férfias szilárd karokkal
A’ sors gyeplőit megragadni merje,
‘S külfejedelme pompás udvarán
Szegény honát felejti a’ magyar!!
ERSÉBET
És nincsen-é mód már segíteni?
JÁNOS
Ha Isten nem küld nemtőt, nincs királyné! -
Megunta a’ magyar hogy nincsen ellen,
Melly meghóditni birja ‘s ön magát
Botor ebdühhel irtja ki.
ERSÉBET
    Jól ércs,
Oh! jól figyelj szavamra, ‘s szólj valót!
Nincs-é szer hathatós, megorvosolni
E lázt csak égi nemtő?
JÁNOS
Nincs sehol.
ERSÉBET
Ne tépd el oh! igy egy reményemet!
Hát hogy ha van. Ha az ártatlan eszköz
Mellyt koncolásra használ a’ bakó
Elzúzik, és atyái’ nemzetének
Halállal áldoz. Mi egy nő halál
Kinek apái százat áldozának?
JÁNOS
Jól mondtam, itt csak égi nemtő képes
Segítni. Lelkem ime meghajol
lly rendkívüli nőnagyság előtt. (térdet hajt)
ERSÉBET
És hogy ha a’ nő, nem bir fonalával
A párka testvéreknek, hogy legott
Egy perc alatt elmetszni az egésszet.
‘S hozzád könyörg vidd élő sirba őt,
Hol a’ kolostor ajtaja lezárja
Az éltet, és reményt, te ugy-e nem
Te nem veted meg e’ rimánylatát?
JÁNOS
Értlek ‘s cselekszem. Oh hon, tégedet
Kit férfiak dzsidája, vérpatak
Nem birt kivivni, egy nő mente meg? (győzelmi zaj)
ERSÉBET
Jőnek, siessünk szót nem vesztegetve.
Némuljon a’ szó hol a’ tett beszél. (mind ketten ki mennek)

(Dávid jő égő arcal fegyveresen, János a’ más oldalról vissza tér)
DÁVID
Hol Ersébet? Én győztem, ő enyém.
JÁNOS
Klastromba ment.
DÁVID (kardját lebocsájtva fásultan)
Klastromba ment ha! ha!
Trencséni ezt is! bosszú! bosszú hát!!

Vége.

A’ Harmadik felvonás’ személyei
	
Róbert Károly.	Zsámbokréti.
Csák.	Klára.
Zách.	Boris.
Dávid.	Bohóc.
Druget.	Udvaroncok .

HARMADIK FELVONÁS
A’ HONFI ÉS AZ UDVARONC
Szin: Budán. Terem Zách Bódog lakában

KLÁRA (Tükör előtt Boris segitségével piperészkedik)
Szorítsd be jobban néni vállamat,
Úgy most karcsu vagyok.
BORIS
		Hajadba mit
Fonjak, virágot e’, emeli az
Arcok tavasszát, vagy szög fürtidet
Testvérileg arany ölelje át?
KLÁRA
Ah a’ virág olly hervadó, ne azt,
Mert hogy ha látnám fonnyadt ékeit,
Eszembe jőne: a’ legszebb virágot
Ha dér csipett mint sujtjuk el magunktól.
S tehet-e róla a’ kicsiny virág,
Hogy büszkén mint a’ cser dacolni nem tud?
BORIS
Hej, új idők! vétek tetézte kor!
Be mások vagytok mint szép hajdanán!
Egy rozsa bimbó, szüzek ékeül
Szerényen tűzve fürtös haj közé -
Legszebb ajánlás volt a’ szép leánynak.
Most száz ékesség, mint boltok felett
Lépül kitüzve a’ vásárosoknak
Lóg a’ leányon, és a’ bolt üres.
KLÁRA
Tüzz hát egy rozmaringot.
ZÁCH (belépve)
		Klárcsikám
Szép vagy, csak egy kár hogy kicsinke még.
Csinossan öltözél kis csintalan.
Nőjj csak olly barna vőlegényt hozok
Mint árnyad.
KLÁRA
                         Oh nem kell apám!
ZÁCH
			     Miért?
KLÁRA
Nem kell apám, az álnok vőlegény.
ZÁCH
Hogyan tán azt hiszed, hogy az hamis
Leánynak árnya is hamis?
KLÁRA
			Nem azt!
De ládd apám, ha tisztán ég a’ nap,
Minden mosolyg, árnyékom is követ,
‘S hizelgve csókdos: ám jőjj rossz idő,
‘S körül tekintek a’ sötét napon
Hogy leljek embert, árnyat vagy mi mást, -
Kivel bosszúmat elfecseghetem.
De ládd apám árnyam nincsen sehol,
‘S nem lenne e’ az álnok vőlegény?
ZÁCH
Kis bamba te!
KLÁRA
Még ehhez változó
Is lenne mátkám, mert Trencsin fölött
Ha áll a’ nap, az árny is ott terem,
Budán süt ismét, ‘s ismét erre tart.
ZÁCH
Nem változó ezért, sőtt mindenütt
Napjához hű marad. De elvelek
E’ dőre képzetekkel. Klárcsikám
Hozok én néked gazdag vőlegényt
Barátim egyikét!
KLÁRA  
Sántát hozasz!?
ZÁCH
Tán álmodol? Ügyetlenül beszélsz.
KLÁRA  
Az meglehet. Barátidtól hogyan
Tanuljak szólni józanon, hiszen
Mind jobra balra sántikál beszédök.
Inkább talán mint hü baráti szó.
ZÁCH
Mért mondod ezt?
KLÁRA
           Hát könnyen jó apám;  -
Te mondod olykor a’ király kegyes,
Sóhajtnak ők is óh kegyes bizony!
És néha mondod: álnok a’ király
Fondor, kegyetlen, ‘s ők viszhangjait:
Fondor kegyetlen. Mond meg hát magad
Nem sánta-e’ beszédök? Óh apám!
Ne hozzad ráncba homlokod, fecsegtem.
ZÁCH
Leány!
KLÁRA  
Ne báncs!
ZÁCH (komolyan)
Ha egykor - óh! de nem,
Nem - ő kegyes király - ‘s ha még is óh!
Ha még is akkor kürtöm egy szavára
Rokonságom fegyvert fog, ‘s húszezer
Paizs dörögtet jog szolgáltatást.
Rokonságom? Ha! ha! leány, leány!
Mit mondtál mik barátim? Óh a’ gyermekből
Isten sugalva szól. Nem zárja el
Ifjú keblének cifra tükörét
E’ pór világon semmiféle pánt.
Ő még az Isten égi szikráját
Híven megőrzi. Hah, el rém alak
Én test vagyok, s’ az árny ha élni vágy,
Az árny a’ testet nem hagyhatja el.
Igen ‘s ő olly jó, olly kegyes király!
ZSÁMBOKRÉTI (jő)
Ki üdvözöl, még csarnokodba tér
Kipihenendő itt késéretével
Vadászatnak fáradalmait?  (iratot ad által Záchnak)
ZÁCH
Sajátjában pihen csak, mond meg ezt.
‘S hogy én szolgája lábát csókolom.
(olvas, Zsámbokréti el)
Jól mondtam, ő mint Isten ott is áld
Hol vétkezénk.
KLÁRA
Miért örülsz apám?
ZÁCH
Három falut ajándékoz megint
Trencsin javából nékem a’ király,
Im Klárcsim ez lessz jegy ajándokod.
KLÁRA
Hadd boldogabb napokra ezt apám,
Most barna fátyolt adjál gyermekednek,-
Barnát sötétet hogy a’ multba ne
Legyen keresztül rajta pillanat.
ZÁCH
Miért?
KLÁRA  
Miolta túl e’ föld határin
Tanult repülni képzetem, imáim
Legjobbikát Trencsényiért tanitál
Felküldni a’ Teremtő zsámolyához; -
Hogy a’ kiontott vér nagyá dicsőé
Nevelje a’ magyart ‘s könyrültlenűl
Az égnek átka sújtsa ellenét!
ZÁCH
Hah gyermek!
KLÁRA
Óh nebáncs! hisz meg lehet
Hogy a’ mi akkor jó volt, rossz leg ott,
Mint rothatt alma melly izes előbb
Imelygössé lessz. Én nem értem-e’
Bölcs férfiúk okoskodásait?
De barna fátyolt adj óh jó apám,
Hogy elfeledjem a’ szokott imát!
Melly elmulasztva mint szent hivatás.
Föl föl riasztja éji álmomat.
Adj barna fátyolt hadd feledjem el
Remegni, hogy a’ gyermek szent imáját
Meghalgatá az ég.
ZÁCH
Meg őrülök, elvéled bün tanú! (az iratot eltépi)
Hah lány! ki mondta néked kínzanod
Eként atyádat? Mond ki mondta azt
Hogy elárultam Csákot?
KLÁRA
    Ten magad
Miért térdeltél tegnap estve is.
ZÁCH
Hol lányom?
KLÁRA  
A’ királynál.
ZÁCH
    Nem igaz
Nem térdepeltem
KLÁRA  
Láttalak
ZÁCH
Hazudsz,
Zách, - ‘s térdepelni pór király előtt?
De mért ne? Ingyen nem tevém, -
A’ büszkeség lehúny az ifjú korral,
A’ vén csak zsémbelődhet, karja rossz.
Vagy bujdokoljon aggott napjain,
Inkább meghódol a’ nagyobb erőnek,-
Hisz ott a’ jog hol a’ haszon ‘s erő.
Mit nyert Trencsényi hogy kevély nyakát
Nem birta bókra vinni? - Most zsivány (Kürt)
Hah a’ király! eltéptem iratát,
Óh jaj! kábult agg!- a’ vén csak gyerek.
(Csák belép)
Kísérteni jössz-e’ szömyű ember, - vagy
Megölni?
CSÁK
Megölni! orvosolni mint lehet!
ZÁCH
Hát többé önlakom sem biztosit?
CSÁK
Kezed Zách. Óh-ki hitte volna hogy
Sáncok megé keritsed éltedet.
Előttem, és borzadva vissza hulj
Tekintetemnél? Lám mi változó
A’ sors, -
ZÁCH (félre)
Pirulnom kell. Szakadj le föld!
Ő igy beszél, kit én elárulék. (fent)
Csák nem tudom. -
CSÁK
          Veszett tömlöc szag ez
Zách e’ teremben! Keblem telve volt
Nem szóval, férfiúi érzeménnyel
Melly szivben lett, ‘s hittem szivet talál
‘S most mintha nyomna itt e’ boltozat,
Ijedve búvik vissza sziverembe.
És félkijőni hogy rabul esik.
ZÁCH (félre)
Miért nem menydörög, - miért a’ szó
Villám gyanánt nem sujtja keblemet?
Zajghatnám én is, ‘s lelnék vágyakat
De igy beszéde finom mérgeit
Ki védi meg magától?
CSÁK
Néma vagy,
Minthogy ha boldog ifjú éveink
Nemtője tűnnék húnyt szövétnekével
Most képzetednek ujjolag elébe. -
Igen Zách! szép lefolyt, szép álom az
Mellyen mint sir kereszt úgy állok én,
Könnyet teremtő sirni nem tudó
Emlék az árván tengő gyermekeknek.
Mutatva hogy tőlük sem vonta meg
Kegyét az ég, adván egy jó anyát; -
Ah csak a’ jó a’ derék szülő
Már sirba szált!
ZÁCH
  	        Ölj meg Csák, ölni jösz
Jól látom én. ‘S könyrűlet a’ halál
Hol lassú méreg üldi életünket.
Hívhatnék embert, nem hivok, ne, fogd
E kardot, vivunk Isten ‘s ég előtt,
Végezzük el a’ végső számadást.  -
CSÁK
El véle! az öngyilkolás tilos,
‘S nem gyilkolnám-e’ én meg multamat
Ha ifju lelkem jobb felét, barátját,
Mint ellenséget sujtaná az agg.
Nem ölni jöttem, mérges dudva az
Mit irt a’ kertész; ám hát csalárd
Tolvaj lelopja fájink legjavát
Kisujtsuk-e könyrületlenül a’ fát, -
Vagy gondal őrzük új terméseit?
ZÁCH
Nem, nem, ne kisérts kába ifjuság.
Ferdén vezérlett nem ismért erő.
Gyakorta elragadnak féktelen
Minden magast ‘s rendén túl csapót
Bámuló vágyainkal. Mert az ifjú
 Mia’ a’ mesés világ torz képeit
Legjobban meghasonlja, arra vágy.
Teremt magának egy szabad világot
És bizva keble Istenébe, küzd
Mig számy szegetten ébred álmiból.
CSÁK
Valót beszéltél Zách az ifjúról,
Kis Isten ő, ki érti a’ világot
Kinek teremtve látszik a’ világ
Mert még fogékony keble,- ‘s tiszta még
Ölelni képes a’ természetet.
De mond ki mondja hogy csak álom ez;
Ha az agastyánnak szemcsillagi
Elkérgesedvék, és a’ tárgyakat
Mint egy lepellel látja bévonatva?
Ki mondja hogy azoknak szinei
Csak álom képzetek, hogy a’ világ
Gyászos lepellel van be vonva? Nem,
Az áll e’ hogy az agg személyt
Elkábitá már a’ sok sullyos év?
Igen! kevés ember örizte meg
A’ kor’ fagyától, ‘s a’ hatalmasok
Ezerinek kába csillogásitól
Keblének tisztán Istenét.
ZÁCH
        Ne többet,
Károlynak esküvém hűséget; és
Megtartom eskümet.
CSÁK
Esküdtél óh!
Mig a’ hazának áldozott eskü szó
Megtört szentsége ajkadon tapadt.
ZÁCH
Hazám javáért tettem ezt.
CSÁK
Átok reá! Illy mocskos áldozat
Az áldozót mocskolja bé. Vagy tán,
Hogy a’ hazának szenvedésire
Békét szerezz: mélly ‘s puszta sírt nyitál
 És siri békét mint leg hosszabbat
Adál számára. Úgy el halgatok,
Mert hidjed el, nem olly irtózatos
A’ kül nadályok átkos ezrede,
 Melly pór kebellel Istenét imádja,
Károlyban a’ bitor királyban:
Mint egy magyar ki árva honja ellen
Bérgyilkosá szegődik ellenéhez,
‘S a’ szivben termő féregként emészt
Halálra kinozó - ön éltetőjét.
BOHÓC (jő)
Adjon Isten mosolyt, könnyet,
Hogy bár mikor elő vehedd, -
Szemtelen arc, szemesség,
Sárban so sem hagyott még.
Vakmerőség asszonyoknál
Papok közt a’ buta talál
Jó szerencsét bizalmat,
Nálam az, ki nem kér ‘s ad.
ZÁCH
Hogy folyt a’ vadászat, volt szerencse?
BOHÓC
				Nem.
Nekünk ott jó csak vadásznunk,
Hol bakokat lő királyunk.
Szeretnek ám a’ királyok
Bakot lőni, hogy ha mások
Hurcolják el az útszákon,
‘S a’ vadász kacaghat othon,
Ám de jól fizet
‘S ez királyi tett.
ZÁCH
Nem volt vad?
BOHÓC
Volt elég, de nem vadásztuk,
Minek vadászni a’ vadat,
Szeliditettük azokat
Inkább, és a’ sok vad leány
Lett olly szelid. Mind untalan
Felejtem versemet
Beszélnem nem lehet.
CSÁK
Miféle ember ez?
ZÁCH
           Bohóc.
CSÁK
        Bohóc?
‘S hogy éltét húzza át e’ kis világon
A’ nyomorult, gaz, égi szikraját
Tagadja el. Oh százszor nyomorúbb
Ki készti illy tevésre, ‘s társ lényében
Nem borzad el magától; milly kicsiny!
Mi rongy az ember. Kinek lelke igy
Porig az alvilágig meghajol!
BOHÓC
Máté komám ne olly daccal!
Tiszteld meg a’ bohócot.
Hontalan járt törvény és jog,
Sapkám alá kotródott.
Mert jól tudod hogy a’ nagyok
Ki verék a’ világból;
‘S ha olykor még sújt és morog
Morog sapkám aljából.
CSÁK
Óh fájdalom bohóc, hogy szód igaz!
BOHÓC
Máté komám! Volt egy gyermek,
Két dajkája volt szegénynek,
Mind kettő szerette.
Mindkettő szoptatni vágyott,
És olly nagyon hajba kapott,
A’ gyermek szenvedte.
Civódások mindég tartott,
Ám a’ gyermek már csak halott.
 ‘S a’ két gondos dajka
Siratta, siratta, siratta!
CSÁK
Kölyök! gúnyolni vágysz?
                 (üti őt)
BOHÓC
Nem, én nem én!
Mindeniteknek sirotokra verset
Kívánok irni.
ZÁCH
     Hát ha még elöbb
Halsz meg minálunk?
BOHÓC
Nem, az nem lehet,
Legtovább megél a bolond,
Nem törődik nem eped;
Nagyra vágy, csal, csalt reményl gond
Tikteket mind eltemet.
Néked hosszú lessz sir versed
Zách; - mint ronda fogadom!
Hosszú a’ cégér ‘s dicséret
Csák komám! sir ormodon
Ez a’ sapka lelsz kitűzve
‘S fogják tudni küszködél,
‘S nép szabadságért epedve
Illyen koszorút nyerél.
ZÁCH
Halgass mert korbács megy hátadra, menj!
BOHÓC
Halgatok okossabb igy
Mint a’ nagy szájú magyar,
Ki a’ korbácst tudja csip
Még is morog még is mar.
ZÁCH
Hah a’ király s ha téged itt talál
Trencsényi elveszék.
CSÁK
Rejcs el tehát!
Ha mint ördögtől reszket mindenik
Tekintetemnél. Óh pulyák! pulyák!

(Zách elrejti Csákot. Róbert Károly, Druget, Zsámbokréti és mások jőnek)
BOHÓC
Félre bolond jő a’ nagyobb,
Félre putri jő a’ ház,
Csak nagy mester az én komám
Úgy soványit mint a’ láz.
ZÁCH
Üdvöz királyom!
KÁROLY
             Ez volt ám a’ nap,
Mért nem jövél, sáppadsz tán beteg vagy?
ZÁCH
Igen királyom.
KÁROLY
Sajnállak, de nékem
Is az igért nyugadalom helyett
Várad csak gondot és munkát szerez.
Most vettem épen hirt hogy Csák megint
Föltámadt, És hatalmas sergeit
Pusztitni küldte szét a’ vágvidéken,
Most hogy itt vagytok népem főbjei,
Itéljetek fölötte mit tegyünk
E’ nyughatatlan ércnyakú zsivánnyal, -
Ki mint fekély a’ sziv legjobb erét
Is megromlasztja?
DRUGET
Terjesszéd ki rá
Kegyed nagyságát, fogd kebledbe mert
Bár vétkes, bár túl vitte őt a’ hév,
A’ nagy lélek féketlen szenvedelme,
De mind emellett nagy ő óh Király!
‘S legszebb gyémántja lessz trónodnak az
Ha lelke nagyságodnak meghajolni
Lessz kéntelen.
ZSÁMBOKRÉTI
Akaszd fel a zsiványt,
Még tőle kérni bűn bocsánatot
Még nagynak mondni átkos pártütőt?
Nem lenne-e mindenki pártütő, -
Látván ez út visz kegy ‘s nagyság felé?
DRUGET
Nem, Zsámbokréti, nem minden sas az
Mi büszke szárnyal martalékra tör!
A’ baglyot üldhedd mert bagoly. Tanítsd
Szeretni a’ keselyt, ‘s vadászni fog
Számodra, megne öld, ne irigyeld
Keblétől a’ királyi vágyat. Óh!
Nefojtsd el azt, de önhasznodra vidd!
ZSÁMBOKRÉTI
Olly ékesen szólsz mint a’ borjú bőrbe
Kötött könyv. Csák aranyzott meg talán?
DRUGET
Ember, - Druget nem pártos mint te vagy,
Nem adta el lelkét Rozgony után.
ZSÁMBOKRÉTI
Már én kurtán, és jól csak azt tanácslom
Hogy Csákot orvul kell megölni.
DRUGET
Nem,
Orgyilkolásról hogy ha szó van itt
Eltávozom, haramja nem vagyok.
KÁROLY
Mit ingereljük a’ kedélyeket
Hol egyességre olly szükség vagyon;
Szavazzatok urak!
TÖBBEN
Halál, halál!
KÁROLY
Szavammal is halál. Tapasztalók
Hogy más gyöngédebb út már hátra nincs;
Mint a’ fekélyes rész elvágni és
Megmentni véle az egész hazát.
Zách nem nyilatkozál?
ZÁCH
Szóm orvgyilok.
KÁROLY
Eldőlt tehát.
BOHÓC
   Komám mondok mesét:
Király volt a’ sas ám, de népe
Zsarlásitól felingerelve
Ország gyűlését hirdetett
‘S elvégezék a sas halálát
De óh kitellyesitse azt hát?
Embert találni nem lehet.
Felszólták ekkor Bagolybánt,
Kimég imént szóval tüzet hányt,
‘S lám elkotródik emberem.
A’ rendek esze most meg állott,
Pulyán szaladt ki merre látott
Mert a’ sas mint vész ott terem.
CSÁK (előlépve)
Már itten is van. (mind felugornak)
	       Ha, ha! Csáknak arca
Tán nem halál, miért sáppadtok úgy?
KÁROLY
Miért is sáppadnám, királyod én,
Kinek te szolgám bókkal tartozol. -
CSÁK
Húzzátok vissza hát végzésteket -
A’ szám űzést ‘s átkot parancsolót.
Kihalgatatlan a’ magyar nemest
Itélni nem szabad. Most itt vagyok
Most haljatok meg és itéljetek.
DRUGET
Valót beszél, részemről védem őt.
KÁROLY
Király vagyok-é vagy alatt való.
Ha: akaratom so sem tellyesűl?
DRUGET
Sőtt tellyesül a’ hányszor jogszerű,
Mi tettünk úrrá, mi jobbágyaid,
Azért: hogy légy királyunk hű, igaz
Az alkotmányhoz: nem hogy népet adjunk
Mellyen bitorlást és önkényt tehess;
Néped nem ostorhoz szokott olasz
Néped töretlen saslelkü magyar.
KÁROLY
Új pártütés.
MIND
Halált a’ pártütőre!
CSÁK
A’ saslelkü magyar ha, ha, derék!
KÁROLY
Te is kóborló?
CSÁK
Ez legszebb nevem,
Mert most kóborló minden hűmagyar.
KÁROLY
Ti látjátok ezt, és olly csendesen
Néztek körül mint serlegek között,
Inkább hinném hogy ellenségeim
Fognak körül mint hiveim. -
DRUGET
Ne hidd
Hogy ellenséged az, kit meg lehet
Perc sugta szenvedélyed gát gyanánt
Tekint. Nem az a’ trón malasztja ha
Rab félelemtől halgat mindenik,
‘S bár könny terem szemében mosolyog
‘S helyesli a’ királynak tetteit.
De ha szólhatna, ‘s még sem szól; tekint
Urára ‘s ismét ön szivére néz -
‘S mind kettő közt összhangzásra talál.
CSÁK
Soká várok már türelmem szakad.
Húzzátok vissza a’ törvénytelen
Végzést, mert ha megfújom kürtömet, -
‘S megfújom tüstént, - ott a’ domb tetőn
Egy kis csoport sisakja fénylik ám,
Elég nagy ennyi fattyú gyermekét
Egy honnak eltiporni.
KÁROLY
Oh pártos nemzet ‘s hidjek bennetek?
Rád bízzam-é hát üdvömet magyar
Ki addig görbetsz csak törvény alá,
Mig érdeked úgyhozza. És szilaj
Ménként eltépesz minden szent kötést
Vadul rohanva a’ pusztán alá.
Beléd bizzam-e, ki szörnyhidraként
Minden pártosból két pártost teremsz,
Ki hogy ha hűnek mondod is magad
Dicsőségednek tartod elleninknek
Lakot szolgálni védni igazát?
Átok reád!
CSÁK
Félsz nemzetedtől óh
Nem isméred! A’ kül máznál alább
Vi’sgálni nem tartottad érdemesnek.
Félsz nemzetedtől. Két jó szert tudok
E félelem orvoslására - hald:
Első a’ bizalom, szakaszd el óh
A’ pántokat mellyek külföldre kötnek! -
Taszitsd el Rómának súlyos nyűgét,
Lépj nemzeted körébe, szólj im itt
Királyod, puszta kézzel őrtelen.
Hisz’ nemzetének minden tagja őr.
És lessz erőssebb véded az olasz
Zsoldos csoportnál, melly most fog körül.
Lessz véded gyözhetetlen nagyszerű,
Fényes; néped buzgó szeretete,
A’ második szer szinte hathatós:
Még olvasót forgatsz legyél magyar,
Szólj nemzetedhez nemzeted szaván,
‘S a’ szó viszhangra lel minden kebelben,
A’ szó testé lessz, és a’ nagy király
Népével egy lessz, egy lessz életök,
‘S még az virágzik addig boldog ez
De most húzzátok hát vissza a’ végzést, -
Még egyszer mondom, vagy kürtöm rivall
Itten vagyok halgassatok ki és
Itéljetek!
KÁROLY
Megsemmisült legott -
Minden végzés, szabad vagy, elmehetsz.
Menj, menj, ne bosszants, fogd e’ levelet
Mellyt Róma küldte, menj, feloldozánk.
CSÁK (a levelet elrepeszti ‘s kardjára tekint)
Kardom nem csorba, hűvelyében van
‘S én győztem. Jól van. Még egy szóm vagyon,
Ti megtörétek az igéretet
Az áldozattal mondott eskü szót,
A’ bűntől tán pápátok olda fel.
De ez feloldá szómat nékem is,
Találkozunk ismét a’ harc mezőn. (el)
KÁROLY
Ha! ha! vitéz nép! hősök, férfiak!
Hányan vagytok csak öt, hat, hét és egy
Egyetlenegy ember megrémített?
Orsót tinéktek elfonóba véle
Beszélni mások hősi tetteit.
Pulyák! most hát hamar itéljük őt
Halálra, aztán fussunk szét.
DRUGET
Nem úgy,
Itéletet újitnunk nem szabad
Mellyet imént semmisiténk meg.
KÁROLY
Miért?
DRUGET
Mivel gyalázat lenne.
KÁROLY
Akarom.
Itéljetek, itéletem halál.
MIND
Halál, halál!
KÁROLY
       Orvúl.
ZÁCH
Már gyilkosom van.
DÁVID (belép)
Trencsént akarjátok megölni? óh!
‘S mit vétett ő tinéktek? Semmit is,
Mit orzott el szilárd hős férfiak
Ti tőletek? Oh ‘semmit, ‘s mégis őt
Megkívánjátok ölni, ha! ha! ha!
Ez nem lehet. Hideg megfontolással
Országjaváért elvből őt megölni
E’ hon nagy férfiát, bűn, nem szabad.
Kinek rombolta el közületek
Üdvét, kinek tépé kebléből el
Szívének vágyait? Kinek tiprá
El élte szebb szakát, ‘s dús szőnyegére
Mellyiknek rázta a’ pokolt? Óh én,
Én voltam az, és nincsen senki más
Kinek egéről élte csillagát
Lelopta. És csak nekem van jogom
Leszúrni a’ nagy büszke óriást.
Ki ha pór emberek világival
Laptáz, kacag a’ pórok könnyein.
Enyém e’ jog. Isten ‘s világ előtt;
‘S im itt komor arcájú férfiak,
Igérem, esküszöm, leszúrom őt.
Lelkemnek addig nyugta ne legyen
Még őt nyugodni nem küldém a sirba
Ha itt nyugodni nem tud. Férfiak!
Halottátok a’ szörnyű eskü szót?
MIND
Amen! munkára most!
DÁVID
És nyugalomra.

Vége.

A’ Negyedik felvonás személyei:

Csák.	Miklós.
Margit.	Dávid.
János.	Egy gyilkos.

NEGYEDIK FELVONÁS
A’ SZÁRNYASZEGETT SAS
1ső Szin:
Terem Trencsinben. János és Miklós szunnyadoznak

CSÁK (jön indulattal)
Mért is pihentem eddig, mit rimánylok
Segélyt az udvaronctól a’ pulyától, -
Bir még karom dárdát hajitani?
Szűlt gyermeket azolta a’ haza, (gúnnyal)
‘S ha nem szült is van koldús benne, ki
Nem veszthet birtokot, mert a’ nemes
A’ gazdag úr remeg kiszállni sikra
Hogy elkobozzák búzaföldeit.
Koldús hadat álitok fel tehát,
Mindegy akármi csak üszköt ‘s dzsidát
Hajitson, és a’ puha dús lakába
Ki dob koldúsnál üszköt szivesebben?
Majd mit kivív a’ gaz, izlelni fogja
Ha küzdni nem kell többé a’ hon is. Vagy
Szent István kardja bibor öltönye
Ollyan királyt ékítsen-e’ ki reszket
Trencsényitől a’ vagy Trencsényinek
Vadász-kürtétől? Óh be hős király!
De nem honi hanem művelt olasz.
Miklós öcsém ébredjél most mit alszol
Te is! Elég ha alszik nemzeted.
MIKLÓS (felugrik)
Itthon vagy Máté?
CSÁK
Fújd a’ harci kürtöt
A’ Mátra bércén, a’ Gellért hegyén
Riadjon álmából fel a’ Magyar
Mert illyen hosszút a halál követ.
Bő abrakot most harci méneinknek
A’ rég lezárt fegyvertárt nyisd meg, és
Hurcolj ki onnan zászlót, kardokat,
Hurcolj ki mindent a mi öldököl!
Mit álsz? Almos vagy?
MIKLÓS
Tán még álmodom, -
Rég nem álmodtam illyen édesen.
CSÁK
Mi alvánk már, Károlyra jő a’ sor
De az ő álma csendesebb leend.
Hol van Domos?
MIKLÓS
Két napja megszökött
Az unalomtól.
CSÁK
                     Most majd vissza jő.
Hát Simon is el ment? János népedet
Elhoztad a’ szepességből?
JÁNOS
         Nem én.
CSÁK
Nem, és magad még is jövél? Hol alszik
András leányja?
JÁNOS (sohajtva)
        Messze, messze!
CSÁK (vadul)
  Hol?
JÁNOS
Zárdában.
CSÁK
Őrült vagy, hol mondta szád?
JÁNOS (karjába dűl)
Zárdában Csák!
CSÁK (iszonyú indulattal)
Ki küldte őt oda?
Ki küldte őt oda?
JÁNOS
Én.
CSÁK (ellöki)
És ölelsz!
De nem hiszem, hazudj fiú csak egyszer,
‘S e’ bünődért mennyem feláldozom,
Tiédhez toldom szívemnek felét
Mert szét repedni fél is sok. A’ lány
Zárdában! Mennyetek pelyhetlen ifjak
Egy nőt nem birtatok megvédeni!
Mert őt hogy el nem küldétek tudom jól
Hogy is tennétek illy szörnyű bolondot?
Ellopták a’ szent angyalok nejéül,
Hogy a’ menyekben légyen a’ halottak
Úrnéja, mert népének jobb fele
Halott már. Bódult szellemek, e’ földön
Tolvajt helyettest tartotok, ki lent
Az emberek üdvét rabolja, és
Orgazda boltot is épitetek:
Hogy élve eltemessétek leányink (hidegen)
De szóljál igazán hol Ersébet?
JÁNOS
Ismételjem?
CSÁK
          Ne tedd, e’ halgatás
Megsúgja a’ kolostori magányt.
S most küzdjek mert e’ földön futók
Kívánják? És mért? Hogy Károly helyett
Sváb, vagy Tatárt emeljek trónusunkra?
Vagy tán azt kéritek: köztársaságot
Álítsak; és ki bírja meg nyugottan
Élvezni a’ közjólét üdveit?
Nem Róma e’ hon mellynek harci lelke
Hírért sovárgott. Itt minden kebel
Forintokért ásitozik, ‘s fölötte
Ha nincs erő, egymást rabolja ki.
A’ szentek honja csak köztársaság,
Csak szentek érdemlik meg azt ‘s csak ők
Képesek élni benne. Dicsőült
Keblökben szent a’ férfiú erő,
‘S méltóság. Ah de latrok honja ez,
Nem szenteké. Hisz én azt jól tudom
Hogy ez nem volt örökké igy, ‘s reménylem
Nem is lessz akkor, majd ha egyetértve
A’ szomszéd éhes zsarnokit lerázzuk, -
Kik othon élni nem tudván bejönnek
Jól lakni. Óh de ez mikor leend?
Csák meg nem éri! Ő lefutta már
Pályáját mert a’ lány a’ lány halott!!
JÁNOS
Ha ő halott, magyar fajunk nem olly
Meddő hogy új Árpádot nemzeni
Ne birna. Trencsényi jól ösmerem
A’ lelket melly benned lakik; tudom
Nem Ersébet de a’ magyar-haza
Jólléte fekszik sziveden, ‘s ha ő
Jelen sorsunkban rajtunk nem segithet
Mert a’ körülmény meg nem engedi
Kiöljük-e magunkat érte hogy
Uj nép foglalja el a’ Chanaánt?
Tiz évi harcunk ezreket tiport el,
‘S csak egy csata hibázik mellyben győzzünk,
Vagy győzzenek, - nem lessz többé magyar:
‘S csontok felé emeljük őt királynak.
CSÁK
Ne többet áruló! A’ síma nyelv
Nem nyalja már ki a’ mérges sebet
Mellyet fullánkja ejte szivemen. -
Miklós! ereszd csak szét csapatjaink
Jól zárd be ismét, ‘s kulcsát vesd a’ Vágba
Fegyvertárunknak. Zúzd a’ kürtöt el,
Mert mint hazámnak lelke elfogyott:
Úgy fogy enyém is melly belé rivall.
János Isten veled, szivből beszélsz
Azt látom! Óh bocsáss meg, még is ez
Elvében rögzött szív téged gyűlöl;
Lehet hogy úgyvan, mindegy, nem hiszem, -
Isten veled, többé ne lássalak.
JÁNOS
Oh jaj, te szörnyen tudsz bűntetni Csák!
Mert büntetőnkül szivünket tészed. (el)
CSÁK
Én nem vagyok többé Trencsényi Máté
Mind elhagyott erőm, Miklós vezess!
E’ kardot mellyel győzni birtam ím
Alig birom széttörni, el vele!
(kardját szét töré)
MIKLÓS (felkapja darabjait)
Mért törted el, nem adhatád nekem?
CSÁK
Minek neked? Hijjában ölni, vagy
Csák fegyverével Károlyért csatázni? -
A szent vasat melly Volga habjain
Keresztül úszott, és ősink kezében
Csórbátlanul bércet vágott keresztül,
Csatákat küzdött, népeket legyőzött,
‘S Atilla honját vissza foglalá
Most néked adjam Mozesünk leánya
Ellen csatázni? Ennyire talán
Csak nem menék! Tudom te ifjú vagy,
Neked még tett kell, harc, és küzdelem.
Te Károlyért fogsz vívni hogy ha én
Lelépek. Menj, menj hadd ne lássalak, -
De kardomat nem adhatom!
MIKLÓS
Hibázol
Én kértem azt templomba tenni és
Rávésni két szót. “Csáké és szabadság”
CSÁK
Vésd a’ végsőt szivedbe, és az elsőt
E kis darabra, ‘s hogy ha látod egykor
Hogy síromon oszlop nem áll, szögezd rá
De most siess.
MIKLÓS
          Te gyönge vagy, ki fog
Vezetni?
CSÁK
Senki.
MIKLÓS
Csák elhajtasz-e’?
CSÁK
Te jó fiú vagy, ládd térdem törött
Vezess ki a’ szabadba és -
MIKLÓS
Hová?
CSÁK
Oh messze messze! (ingadozik)
MIKLÓS (megfogja)
Dőlj karomra.

(Csák reádől és indul)
DÁVID (berohan)
   Ember!
Megálj hová dugád Ersébetet?
CSÁK
Őrjöngsz bolond! tudod jól, messze ment!
(el Miklóssal)
DÁVID
Óh azt tudom jól messze ment! Hiszen
Hogy is ne tudnám hogy ha lelkem elvesz,
Ha elragadják életem’ világát? -
‘S ki tette ezt mind? Csák az a’ dicső hős,
Ki ön hazáját győzte meg nehányszor,
Ki elcsalta a’ szülőktől, hogy apám
Széles jószágát elhagyám kobozni;
De ez mind semmi, kincs élvet nem ád
A harcban elhaltak nem érzenek
Csak én, csak én! - Hiszen meghalni, élni,
Mindegy: de élve halni meg ez a’ kín. -
A’ testet ölni, melly úgy is göröngy
Csak: semmiség. De a’ lélek reményeit
Az üdvöt a’ szerelmet megmeresztni,
Egy hosszú élten általhordani
E’ gépet, melly fagyos lett, mert ki szívták
Az élesztő súgárt belőle, ‘s kéj
Örömtelen szoborrá átmereszté. (szeliden)
Ersébet, oh leány! minek rimánylád
Arcodra a’ hajnalnak szineit
Ha nem világolsz embertársaidnak? -
Minek növesztéd hófehér karod
Ha benne csak feszűlet van nem ember?
Nem félsz hogy újjaid közt a’ kihűlt
Megváltó átmelegszik és feléled?
Ersébet! Szép Ersébet! Látlak-é
Még egyszer - akkor a’ könnyűt letörlöd
Mellyet most érted sirtam? óh letörlöd
Halál szin fátyoloddal, és bezárva
A’ záporzó szemet reá hajitod
A’ fátyolt szemfödőül. Hah te gyáva!
Nem tudsz mást: csak sirni és bucsúzni?
Nincsen karod melly a’ zárdát ledönti,
‘S az elkárhoztatott angyalt kihúzza? (komoran)
Hijába! Ott mögötte a’ sötét Csák,
Az ember orjás, ellopja újra. (nagy indulattal)
Gyilkot neki! Nem-e igértem ezt, -
Nem mondtam-é, - hogy ehhez nincs joga
Isten ‘s világ előtt csak énnekem?
‘S az eskü tellyesült mert nyugta nincs
Keblemnek mert ő még lenem pihent. - (hidegen)
Megölni őt, miért ne? Ember ő is.
Mint én, és szive egy van csak.
Mi az? Tolong a’ nép, zokogva búcsúzik
Még int utánna, Csák vissza tekint
A’ völgybe nyargal egy magas vitézzel.
Mért sírsz hű nép óh mond, nem Csák miatt?
De a’ keservért mellyet karja szült.
Már eltűnt! merre gyilkosom? Elérlek
Bár fuss a’ föld határig.                 (indul)
JÁNOS (szomorúan bejő)
   Vége van.
DÁVID
Minek van vége?
JÁNOS
       Csák elbúcsuzott,
És ment őtet nem látja senki többé.
DÁVID
Még én meglátom őt még nékem őt
Meg kell látnom, ha mint az éj maga
Ollyan sötét lessz is. (elrohan)
JÁNOS
 Megálj öcsém
Óh bár ne láttam volna e’ lakot
Többé mint illy nehéz árért! Megálj! (el)

IIdik Szin:
Erdő hátul egy szirt.

CSÁK (Miklóstól vezetve jő)
Bocsásd el ménemet, legyen szabad.
Ne hordjon holtig zabla szíjt nyakában.
MIKLÓS
És most Trencsényi mit teszesz, - minek
Jövénk e’ völgybe?
CSÁK
Te hogy vissza menj,
És én hogy itt maradjak. -
MIKLÓS
           Gondolom
Örökre nem?
CSÁK
   Örökre.
MIKLÓS
Trencsényi
Azt nem tehedd! Ha alkotód
Magasb lélekkel álda meg mint a’ miénk
Mért azt kiölni olly hamar, miért?
A’ nemzetet melly védangyal gyanánt
Imád: elhagyni?
CSÁK
       Nemzetem ki mondta
Az elvet: hogy ki a’ törvényszerű
Királyt nem ösmeri el pártütő.
Azért ne hizelegj én nem vagyok
Védangyal, és nem is voltam soha,
Hogy is járna védangyal vér között?
MIKLÓS
A’ népszabadság nemtője úgy jár.
CSÁK
Mint köz’, csatázsz küzdöttem harcain
Védangyal volt a’ nemzet szelleme
Melly sátorink felett lebeg vala,
‘S megszentelé munkánkat: most midőn
E’ szellem elhúnyt, nincsen jog velem
És jogtalan nem harcolok soha.
MIKLÓS
Nem harcolsz? Hát ne lássam-é soha
A’ rendületlen Trencsényit, ne lássam
Kardját villogni a’ csaták között?
CSÁK
Nem láthatod.
MIKLÓS
       Hát itt maradsz? Silány
Tarlomb alatt ütöd fel sátorod,
‘S az álmokat a’ mellyeket velem
Dárdák között álmodtál egykor el,
Kökénytövis közt húzod át. Ne Csák,
Ne légy olly balgatag, jer vissza vélem
Kárpát tövében áll még ősi váram
Onnét dacolhatunk egy pár királlyal.
CSÁK
Kökény-tövis közt büszke cser alatt
Itt e’ vadonban alkotok hazát,
Mellynek polgára sas és medve lessz, -
Itt alkotok hazát mert köztetek
Be fészkelődött már a’ szolgaság
A’ művelődés finom mérgivel;
Vad keblet kell itt keresnem nekem
Mellyben mig nőhet a’ polgár erény.
Menj el magad jó ember.
MIKLÓS (megragadja kezét)
         És örökre
Elhadjam e’ kezet? Úgy nem megyek.
CSÁK
Ha mondom!
MIKLÓS
Úgy sem. Itten bújdosom
Hogy meg ne lássál csak én lássalak,
És dárdát szúrok sirodra ha meghalsz.
CSÁK
Átkos fiú ‘s rabbá kívánod-e
A’ sírt is tenni, mellyért életemben
Küzdék hogy csendes és szabad legyen?
Jegyet kivánsz rá tenni hogy utóbb
Álkönnyet és átkot hordjon a’ bolond, -
A’ korcs magyar, ki meg nem ért fokára
‘S zavarja álmimat. Eredj fiú
Polgáraink temessenek el itt.
MIKLÓS
Óh Csák! Csak egy piciny reményt! Hogy még
Nem váltunk el örökre. Küld velem
Végrendeletedet el a’ hazának.
CSÁK (gondolatokba merülve)
Örökre nem.
Nézz a’ bércek hegyében egy magas csert
Ha látod azt hogy már nem áll, kidűlt:
Jer nézd meg élek? Most menj fiam
‘S akaszd a’ szögre otthon kardodat.
Isten veled évenkint jőjj el egyszer
Mikor ki látod dőlni a’ magas csert -
MIKLÓS
Trencsényi halni készűl.-
CSÁK
 Eltaláltad. (Miklós el)
Jó gyermek illy kebel ha volna sok! (a sziklára ül)
Bevan végezve pályám, vége van; -
Most én halott vagyok, mert életem
Klastrom rostéllyán tört el mint hajó.
Nyugton mint másvilági lény tekintek
Trencsényire kivolt, de többé nincs; -
Le éltem édes álom közt, leéltem
Évek sorát, reménylve egykoron
Hazám egén a’ nagyság cimerét,
És népe közt törvényt látok ragyogni
‘S mi lett a’ nagyság: földig sűlyedés.
Mi lett az üdv: rabszolgaság, nyomor. -
Azt gondolod ha nem tetszik lerázod
A’ hőstelen a’ korcs sovány olaszt.
Ezt még talán le, - ámde az utóbbit
Soha, soha! Bógáncs cserjébe mentél
Mellyből ha egy ruhádra kapcsolódott
És rázod ötven új akad helyébe.
Megérdemled, mert a’ nagy esküszót
Mellyet szer terén ős apád kimondott
Megtörted, és még is, még is siratlak
Mert édes vagy, és még jobban siratlak
Hogy önnön ástad a’ sírt mintha a’ sors
Hódoltatóval zúzott volna szét.
Mert puszta hont egy Béla földerít
De egy elkorcsult népet senki sem! -
Sőtt még talán az Isten sem maga
Mert inkább eltörüli Júdaként.
Volnál pogány és bálvány szellemet
Imádnál óh mi édes kín között
Égetném meg oltárodon magam
Hogy elkönyörgjem büntetésedet.
Szálnál ki a’ sikokra küzdeni:
Minő őrjöngve dúlnék ellenid közt,
Minő örömmel esném el miattad,
De óh hijába még halnom sem engedsz
Jóllétedért! Remegve elkerülsz
Hogy arcomat ne lásd, nefélj nefélj!
Szent a’ közvélemény, mert népszava.
Én itt leszáradok de nem munkátlan
Hajnalban estve a’ sziklára mászok
És megtekintlek álsz-e még dicső hon?
Áll-é a’ bérc, buda, rákostere?
És a’ szellőt megálitom, kikérdem
E’ bérc budán magyar-nép él-é még?
Rákos-terén magyar gyűlés van-e?
És még igy kérdezem, és még imázok
Ki sohajtom lassanként lelkemet;
Mert azt tudom nincs úgy mint rég vala.
Ki jő amott lélekszakadva erre? -
Egy nő - és Margit! -
MARGIT (Csák lábához rohan)
Védelem segítség!
CSÁK
Asszony ne ess a’ porba Csák előtt.
MARGIT
Te vagy? Óh úgy nem félek, nézd amott!
GYILKOS (a fák között látszik)
Hah vén szatyor az ördög őriz itt (el)
CSÁK
Ki volt ez?
MARGIT
Károly bérlett gyilkosa
CSÁK (gúnnyal)
Ugy! hát kinek kezében százezer
Önkéntes hóhér: az még bérben is tart
Néhányat. Mért űz tégedet?
MARGIT
Megölni.
Zách nincsen többé, szép leánya nincs,
Nincs gyermeke, meghaltak vérpadon
A Záchok cimerét eltörve vitték
Sirboltba. E’ törzs vérben ment alá. -
Rokonjait, barátit üldözék most.
Bérgyilkosok leskődnek életökre.
Én nálok laktam emlékszel talán
‘S azért akarnak engem is megölni.
CSÁK
Ezt nem könyörgtem ég de te itéltél!
‘S itéleted a’ nemzet árulón
Bár szörnyű, szent. És én el némúlok.
MARGIT
Oh védj meg, védj!
CSÁK
‘S miért nem véd Domos?
MARGIT
Ő nincsen többé, véres áldzatául
Esett a’ hőserénynek mellyben élt
CSÁK
Nyugodjék békén a’ derék. De mért?
Tevé ezt Károly?
MARGIT
Mert ő a’ Király.
CSÁK
Mert őt te is ohajtád.
MARGIT
Óh ne báncs!
Elég koldús vagyok, annélkűl is
Lakoltam gyáva nőiségemért
Mert táborodban nem volt orvgyilok
Csak fény ‘s dicsősség, és én balga nő
Féltettem gyermekim. Lakoltam ah!
Mert mostan ismét mentőmé levél
Megtudsz-é a’ törött nőnek bocsájtani?
CSÁK
Hat gyermeked volt, és felét az ég
Elvette már: Kettőt adál a’ honnak
Egyet Károlynak, mind három halott,
Most mellyik fáj legjobban?
MARGIT
        Ah Domos!
CSÁK
Tanuld meg hát a’ nő ne sirdogáljon
Ha gyermekének kardot lát kezében
Kivált ha a hazáért kötte fel.
Most menj és vélem itten nem lehetsz
Megálj, a’ bérc megett nem messze van
Miklós fiad siess eléred őt. -
A’ gyilkostól nefélj már messze van
‘S fiad ezentúl megvéd. Ég veled!
(Margitot elvezeti)
Attól remegtél nemzet hogy kiirtlak
Van már kapás ki megteszi helyettem!!!

Vége.

Az ötödik felvonás személyzete:

Ersébet. 	Egy Apáca.
Csák. 	Két Gyilkos.
Miklós. 	Apácák.
Dávid

ÖTÖDIK FELVONÁS
KÉT ZARÁNDOK
1ső Szin:
Mező, messziről egy zárda látszik

1ső GYILKOS
Hol vette itt magát, talán Rómába megy
Bocsánatért? Aligha. Ejnye de
Meghűlt a’ vér eremben, hogy megálott,
És rám tekintett, jó hogy meg nem ismert.
Bizony sok szép idő lefolyt azolta
Miolta egymást láttuk a’ vadonban.
2dik GYILKOS (jön szemközt)
Kit látok Pauló?
1ső
      Tőkehal te vagy?
Jer csókolj öszve mert már elhiszem
Hogy a’ gazok közt is van jó barátság.
Hol jársz? Ej mint örülök hogy veled
Találkozám. Hogy vagy? Minő sovány vagy
Mint látszik képeden a’ víz ivás, -
Nézz engem!
2dik
Annyit kérdezsz, hogy felelni
Mellyikre kell elősször nem tudom!
1ső
No hát az első: van pénzed?
2dik
Kopott
Fillérem sincs.
1ső
Az baj.
2dik
Nos hát neked?
1ső
Nincs.
2dik
Ej hazudsz, most is csillog szemed.
1ső (mosolyogva)
Meg mostam és egy csepp víz rá ragadt
A’ pilla szőrre. Mond meg jó barátom
Hogyan van az hogy nincsen tompa késed,
Nincs görbe kar-szárad, kancsal szemed,
Még is koldús vagy, és ollyan világból
Jösz vissza hol illyesmi jó madár
Csak Károly olta van ‘s azért kapós.
2dik
Onnan kislelkü hogy meguntam egy pár
Fillérért ölni; ‘s lelki vágyamat
Melly a’ dicsősség ‘s hír után eseng
Csak siró lánykák ‘s bamba gyermekek
Nyögésivel hizlalni nem tudom.
Egy művet válalék fel tizezer
Magyar forintért.
1ső
Szentszűz mennyi pénz!
Hány is? tíz-tizezer ennyit talán
Nem is láttam, megálj hadd számolom ki:
Tizszer tiz száz, százszor száz tizezer
Odább a’ mathesis sem megy.
2dik
           Ne számolj
Nem nyertem el.
1ső
        Úgy jaj nekem, ‘s neked, -
2dik
Csak nékem, mert legszebb időm javát
Fecsérltem el miatta három évig
Leskődve rá.
1ső
   Zsebnyúzó három évig
Nem érni célt! Hajitsd el tőrödet
‘S végy a’ zsidótol bicskát a’ parasztok
‘S vándor legények táskáját kivágni
2dik (tőrt ránt)
Jer hát próbáljuk meg ki a’ művész?
Ha szivedet középen nem találom
Akkor bicskásnak hivatom magam. -
1ső (remegve)
Ne. Elhiszem hogy eltalálod, ámbár
Akár hasamba szúrj mindegy.
2dik
Ne mond.
Hát Csákot ölni nem tudod kivált
Ha nem tudom hol kóborol.
1ső
Megálj!
Én jóltudom hogy hol van ő.
2dik
Hazudsz.
1ső
Tudom csak tedd el fényes fegyvered
Mert fényében még káprázik hasam. -
2dik (hidegen)
Mond meg hát hol lelem?
1ső
 		      Egy gyáva nőt
Kergettem egykor, akkor láttam őt
Egy szirt mögött a’ felső tájakon.
2dik
Jer vissza hát, ‘s mutasd meg hol tanyáz
1ső
Én vissza nem megyek, szöktem budárol
‘S ha már az ágast eddig elkerültem,
Nincs semmi kedvem újra felkeresni
Ha nem mit ádsz, kezedre játszom őt
Itt és ma még.
2dik
     Adok két itsze bort.
1ső
Ugy csak keresd magad fel
2dik
Hát adok
Száz jó forintot béremből
1ső
‘S marad
Kilentzven és kilentzszer száz neked
2dik
Mit számolod a’ másét?
1ső
          Adj belőle
Még ötvenet.
2dik
    Legyen.
1ső
Most hát figyelj.
Itt láttam őt épen most egy vitézzel,
Amott a’ síkon hagytam el, alig
Bir jöjni olly szörnyű bágyatt ‘s beteg.
Ha nem sietsz a’ tizezer forintot
El lopja markodból a’ zord halál: -
2dik
Készülj hát megtámadjuk.
1ső
         Istenért, - ne!
Mondtam hogy ketten vagynak ‘s egyikők
Markosb a’ sátánnál, mert bal kezén
Olly könnyen hozza Csákot mint mi egy
Lúdcombot: ‘s kard van oldalán.
2dik
			Lehúzzuk
Magunkat, és orozva rá esünk.
1ső
Nem úgy, itt nincs az út mellett bokor,
‘S a’ fűben meglát, én tudok okosbat, -
Ott a’ zárdában van András’ leánya,
Csák gondolom őt megy meglátogatni,
Az ajtó mellett húzzad meg magad
‘S én őrködöm jó messze a’ falaknál.
2dik
Minő ruhája van?
1ső
          Kopott, ‘s poros.
2dik
Jer hát!
1ső
Előbb térjünk be egy pohárra.
Nem messze ál egy csapszék:
2dik
Jó, előre. Megisszuk a’ két itsze áldomást
Trencsényiért két itsze áldomás! (elmennek)
DÁVID (vándor öltönyben dúlt kinézéssel)
Meddig megyek még, meddig leskelődöm?
Van határ vándor pályámnak óh
Van egy: a’ sír, de nem a’ Dávidé
Az oriásé kit a’ végtelen
Végéig üldözök és hasztalan
Mert ő nem óriás csak, kigyó is
‘S a’ kígyó síma, élte fogyhatatlan
Mert jéghideg hangom veszejtcse őt.
Ő él tudom jól, és hol élne máshol
Mint gyámleánnyánál? Ott őrzi azt
‘Sárkány körmével, és könnyéből él
Mellyet talán érettem sír a’ lány.
Meglátjuk őt, és számadásra húzzuk. (el)
CSÁK (Miklóstól vezetve jő)
Odébb odébb Miklósom látod-é
Tornyát?
MIKLÓS
             Nem még.
CSÁK
            Lépjünk a’ dombra hát
Óh jaj! szemem már gyönge jó öcsém;
Jól élesitsd tiédet, ‘s nézd amott
Nem látsz-e semmit? Jól nézz mert ha nem?
Csák nem látandja többé életében. -
MIKLÓS
Most látom.
CSÁK
Megne ölj öröm, ne, még
Nem izlelélek.
MIKLÓS
                      Ó mi bús a’ hely
Milly barna, még a’ napsugára is
Remegve elkerüli kúpjait.
CSÁK
Ah illyen a’ sír mind, keskeny ‘s rideg
Hogy férek én el benne? Én csak én,
De a’ leány hogy fér egy szűk gödörbe
Mellyet nem honja de a’ szent apácák
Vésnek ki, ‘s a’ helyett hogy millió nép
Búcsúval járna hamvvedrét imádni
Egy lassú requiem zúg elfelette.
El el, rém gondolat vigy el fiú
Vigy hozzá. Mért fogsz olly nagyon? Bír ez
Még egynehány lépést feléje tenni
Hozzá fiú (el)

IIdik Szin
(A zárdában sötét szoba. Az apátzák ‘soltárja hallik. Ersébet kis oltár előtt térdel)

ERSÉBET (felkél)
Mindenható lény népek Istene!
Hallottad az imát? Nem üdvömért
Könyörgtem, mert üdvöt könyörgeni
Minek egy hosszú élet és minek
Kolostor? Azt völgy vagy bérc ormiról
Szintúgy lehet fel énekelni hozzád
Ah az miért könyörgtem nemzetem
Hazám jóléte, és ezt hány ezer
Imádta már, ‘s te mindég megtagadtad!
Óh mért is kérem ezt uram tetőled
Hiszen választott néped volt e’ nép!
Te hoztad őt ki a’ puszták közül
Chánánba vitted és mózes helyett
Árpádot adtál bajnokúl neki;
‘S mint a’ zsidók elbizott vénjeit
Úgy a’ magyart is egyformán kiölted.
Hogy túl ragadva földi büszkeségtől
Nép zsarnokká ne váljon, és ne mondja
Én adtam e’ hont a’ szittyák fajának.
Mindenható! ha ostorod csak ennyi
Én lánya a’ Hunn’ Mózesnek leomlok
És áldalak csak óh új zsarnokot
Ne adj neki, csak a’ népet nebáncsd,
Csak el ne veszd üdő elött, csak éljen
A’ még te vagy még föld golyóbisod
Forogni engeded! mert megtagadlak  -
(kint csengetnek)
Nézd meg ki csenget ottkint?
APÁCA (kinéz)
Egy zarándok.
ERSÉBET
Bocsásd be. (Dávid jön ‘s remegve megál)
Honnét jösz fáradt zarándok?
DÁVID
Halálból új életre.
ERSÉBET
Mit beszélsz?
DÁVID
‘S nem ezt tanitja-e’ a’ szentirás.
Élő halott végetlenig valék.
‘S egy percnyi üdvöt kérek Istenemtől,
Ha ezt megadja: úgy meg engedem
Hogy mint embernek percnyi kínjaimra
Örök mennyt ígért, és megsemmisűlök.
ERSÉBET
Mért reszketsz úgy, pihenj le - néma vagy
Szóljál mi kell, koldús vagy?
DÁVID
Az.
ERSÉBET
    ‘S kivánsz
Pénzt, éhezesz, látom süllyedt szemedből?
Menj a’ kapusnő ád.
DÁVID
Nem éhezem.
ERSÉBET
Mi kell hát.
DÁVID
Semmi sem. Óh vagy ha kell,
Úgy több az mint apáca, ‘s Isten adhat.
ERSÉBET
Menj hát előlem.
DÁVID
          Azt parancsolod (indul)
Egy szót előbb. Nyugott-é kebled itt? -
Nem dúl-é benne az élet erő
‘S megcsalt világod ábránd képei?
Felelj nekem, felelj olly igazán
Mint itéletkor Istenednek.
ERSÉBET
        Nem.
DÁVID
Nem, úgy nincs hozzád többé semmi szóm.
ERSÉBET
Vándor mért ing térded, mért sáppad arcod?
Vagy játszol, vagy beteg vagy, vissza tőlem
Ne lépj közelebb!
DÁVID
Szent szűz vagy, ‘s eltaszítsz
Ez hát a’ könyrűlet? Kérésem egy,
És olly csekély: emeld fel fátyolod
ERSÉBET
Bűn embere, merész vagy illy fonák
Szót ejteni. Távozz e’ szent falaktól.
DÁVID
Emeld fel fátyolod és elmegyek.
ERSÉBET
Pór koldus. (indul)
DÁVID (megragadja)
Hah megálj minek szaladsz
Te nem tudsz sziklán mászni, nem parázs
Fövényen járni mint én. A’ futás
Meg nem ment. (letépi fátyolát)
    Barna fátyolod lehúzom
Van-e’ nap a’ felhőben- és pirosság
A’ zárda lánynak arcain. Mi ez? (tántorog)
Te tündér vagy még most is, balga én
Miért emeltem föl hisz tudhatám
Hogy angyal arcok mindég ifjú arcok,
‘S enyém az ördög arc mindég sötét.
‘S mentől vénebb annál sötétb; e’ szem
Ki folyta nedvét a’ sirás közölt,
E’ mell kiaszott láng ‘s keservitől
Ösmérsz e’ most Ersébet!
ERSÉBET
       Nem; -
DÁVID
Ha! ha!
Ne ösmérjen meg úgy az Isten is
A’ ki teremtett, és éltetett egykoron
Hogy elfeledve újra kínjaim
Ne keljenek fel az örök világban.
Óh azt tudom, te meg nem ismerél
Hogy is ismérné a’ pórt a’ Királylány
Nem ösmérsz, nem, ha, ha! lány azt hiszed
Hogy én is olly vak lény vagyok miként te.
Bár őszült volna meg sötét hajad
Húnyódott volna bé vakká szemed;
Lett volna arcod ráncos mint ruhád
‘S vonásidból a’ lét halt volna ki,
Vagy bár kihalva porrá lett hamvad
Szóródott volna szét a’ nagyvilágon
Meg ösmérném még is minden szemét!!
Meg még a’ kisvirágot is a’ melly
E’ porból nőne mert valómat e’
Virágcsa mérgezné meg úgy, miként
Te mérgezéd meg most az életet.
Nem ösmersz, mert acél vagy ‘s nincs szivedben
A’ vonzerő.
ERSÉBET
Ösmerlek most ki vagy
Vad jellemed súgá meg; menny haza
‘S ne háborítsd a’ békesség lakát (el)
DÁVID (utánna mered)
Ha ő itten hágy: mért maradjak én?
Mért lessem a’ márvány darab alakját?
Vagy nem tudom márványbbá tenni őt
Hisz szent, szent ő! Szeretnem nem szabad,
És bántanom sem. Mit tegyek tehát?
Tudom már, - felszakítom keblemet
‘S kitépem az örök kinzó szivet
Varjaknak hányom el. Miért is az
Nekem? Kínozzon mást is hogy ha ki
Meglelné, és szivetlen kebelébe
Tenné. Minek a’ lélek is nekem
Sovány testemben hogy fújjon ‘s mozogjon.
Meg álj! megálj! még egy munkád hibázik
Még él Csák hah! és hát még nem vagyok
Koldús egésszen; még a’ csalt kebel
Utolsó vágya: a’ bosszú él, -
Ezt még betöltöm ‘s aztán indulok,
‘S megyek megyek végetlen messzeségig
Még térdig elkopának lábaim,
‘S föl szólok a’ magasba, ‘s mint kiszúrt
Szemű kesely mindég égnek repülök
Még vagy felérek a’ csillag lakig
Vagy szárnyam elszakadva szét esem.
(Kiindul, az ajtóban a 2dik Gyilkos leszúrja)
Bolond mért bántasz? (Csák és Miklós jő)
MIKLÓS
Hah megálj ne mozdúlj
(megragadja a’ gyilkost ‘s földre veti)
Kit öltetek meg rókák?
2dik GYILKOS
   Trencsényit. -
DÁVID (fölemelve fejét)
Nem őt.
MIKLÓS
E’ hang testvér kebel szava
Dávid! szegény öcsém várj egy kicsinyt
‘S ne halj meg addig mig e’ gaz olaszt
A’ fára húzatom cégérnek. (el a’ gyilkossal)
DÁVID
Csák!
Mért haltam meg, most élned kell tenéked
Ersébet gyilkosa!
CSÁK
Ésszel beszélj.
Nem én de János bátyád küldte el.
DÁVID
Hah nem te! most százszor halok meg óh!
Illy messze jöttem és miért, miért?
Előbb reményltem, és gyűlölheték
És a’ végetlen hosszú messzeségről
Két pálya bér mosolygott utjaimra.
Most testben és lélekben is halott
Ábrándjaimmal végzem útamat.
Er’sébet életemben csak halált
Beszéltél, most halok - adj életet. (meghal)
CSÁK (megfogja)
Élsz még? meredt óh a’ gyilok hamar
Szivünkbe fut, de a’ bú lassan öl.
Szent szűz él-é még a’ magyar leány
Ki évek olta elhagyá hazáját
És köztetek lakik.
APÁCA
           Ersébet?
CSÁK
        Ő!
APÁCA
Él.
CSÁK
Mond néki hogy Csák Máté várja itt  (apátza el)
Rideglak élni! Sőtt meghalni is!
ERSÉBET (jő sebesen)
Máté atyám (átkarolja)
CSÁK
Gyám gyermekem
ERSÉBET
Te itt? Bocsáss meg Istenem! hogy életemben
Egyszer kinyult karom embert ölelni
Csák édes Csák még élsz! ‘S mirégen élsz
És hozzám még sem jöttél. Mért inogsz?
Mért sáppad arcod?
CSÁK (gyöngén)
Fordulj el leány
És rám ne nézz, mert kin az Úr szeme
Nyugszik, nem halhat meg ‘s én halni jöttem
Lakodba.
ERSÉBET (ijetten megfogja)
Őrizd meg nagy Isten őt!
CSÁK
Ne örizd (nagyot sóhajt) lélek menj, menj még tovább -
Ki a’ karokból, - a’ mellből; elég -
Tüdőmbe még maradj, mert szólni kell
Egy szót
(az oltár zsámolyára tántorog)
MIKLÓS (jő ‘s Dávidot megtapintja)
Elkéstem (Csákhoz) Csák megálj, utolsó
Lélegzeted én szívom be, - ne menjen
Az Isten pára fel! - de hadd maradjon
A föld népénél mert úgy is szegény!
(melléje térdel)
ERSÉBET
Menj, engem illet!
MIKLÓS
Itt véled kihalni?
Én nemzetéhez hordom végszavát.
(melléje térdelnek)
CSÁK
Leány ne sírj, mert úgy szentek közzé
Nem illesz, egy Csákon siratni nincs mit,
Hadd könnyeid akkorra a’ midőn
Magad halsz meg, mert akkor nemzeted
Egy korszakán futott le, - és kitudja
Lessz-e’ néped közt könny számodra még? -
Köz embert szűl naponta a’ világ
De a’ midőn téged temetnek el,
Egy ország cimerét vetik sirodba
És lessz-e’ még ki azt fölmerje ásni
És fel szögezve Gellért ormira
Ezt metsze rá: “Árpád ha nincs, fajából
Van még” - Er’sébet egykor jobb napokban
Olvastál nékem egy történetet,
Midőn csatára készülék szerettem
Halgatni, ‘s hittem én is nyomdokát
Fogom követni. Mond el most nekem.
ERSÉBET
Szívem kivánja most meg mind’ erőmet
Hogy méltóan fájhasson bánatához,
‘S erő tüdőmnek szólni nem marad.
CSÁK
Már nem sokáig kérek.
ERSÉBET
   Hald tehát:
Olvastam az utolsó római
Történetét, kit zord csatára hít
A hon szerelme még, - Philippinél
Lehúnyt a’ hős ki szembe szált korával
‘S utánna dőlt az elv mellyért csatázott, -
Lezárta sírja, népe életét -
Még rajta az ember jog és szabadság
Nemtője örködék. -
MIKLÓS
Mond hogy hivák
A’ hőst, átkozva lett tudom a’ kor
Melly őt elismeré?
ERSÉBET
Átkozva mert
Bün és bilincs jövének a’ világra
A népszabadság és Brutus helyett. -
CSÁK
De már a’ zsarnokot le szúrta vót?
ERSÉBET
Le már.
CSÁK (felugorva)
A’ zsarnok! Ez siromban is
Gyötör, - hah, én még meg nem halhatok
Mert még egyetsem öltem el közűlök!
(fájdalommal visszarogy)
Vagy hát hijába éltem, óh hijába,
Vallyon királyném siromon fog-e’
Virasztni nemtő! Vagy csak puszta lessz
Ha könnyeiddel megszünél öntözni
Virágait.
ERSÉBET
Óh fog virasztani!
Vívott a’ hős kemény harcot vívott
Egy kígyó párral és mosolygva nézte
Nemtője harcát. Megmenthette őt
De nem tevé, midőn kétségbe esve
Egekre néz a’ bajnok ‘s fölkiált
Mért nem segitsz hisz harcodat vívom? -
Kegyetlen nemtő jőjj mert megtagadlak.
Mosolyg a’ genius: ha úgy kivánod
Megmentelek, ‘s mit nyersz egy életet
Melly holnapig tart. Halj és dijadúl
Végtelen élet lessz ajándokom.
A’ hős vívott - halt és örökké él.
CSÁK
Óh; hála nemtőm hogy megnyugtatál,
Igen fogok még élni mert, illy könnyen
Nem válhatnék örökre életemtől. (sötéten)
Miklós te ifjú vagy, erős ‘s piros,
Elélsz sokáig; tedd meg mit kívánok.
MIKLÓS
Mond, - annyi mint ha téve volna már.
CSÁK
Megbántam hogy harcból eljövék,
Mert itt a’ lég hüvösb ‘s szorult
Nem olly szabad mint Pannon’ halmai
Gondoltam Ersébettel egy vidéken
Nyugodni édesebb lessz. óh nem úgy van,
Ott is nehéz, itt is! ott ő hibázik
‘S itt a’ kedves honföld. Ossz meg tehát
Hagyd itt a’ csontokat, ‘s a’ port seperd fel
És vidd haza; menj a’ bércek csúcsára
‘S midőn kezd zúgni a’ szél, egy marokkal
Szórj el, - haddszáljon a’ habos dunába
Dunából a’ tengerbe, ‘s mindenütt
Hová csak ér találjon szittya fajt,
Szórj a’ Rákosra hogy hagy vigyázzak ott
Mikor fog a’ király esküdni népem
Nyelvén, ‘s megtartja-e’ az esküszót.
Mikor lessz a’ hon mind végig magyar,
‘S ha ez nem lessz soha úgy azt vigyázom,
Mért nem lett és kitette hogy ne légyen? -
Mikor fog ébredezni ‘s véle én
Mikor kelendek új életre? Mert
Ha ő nem ébred, úgy enyészetet
Kérek magamra az élő halálból. -
Keblem szorúl.
ERSÉBET
       Óh jaj, ez a’ halál!
CSÁK
Ne sirj királyné, menydörög Hadúr
Ha szól, ‘s nem hagya hogy könny áraiddal
Mosódjék vérfördőt szokott halotja.
Nemondj felettem zúgó requiemt
Csáknak halálán bércek csapnak öszve.
        (szeliden)
Vezessetek most az ablak felé
Vég pillantásom szenthazám határin
Had andalogjon, - süllyedjen belé.
         (megtörten)
Le áldozott a’ nap, óh! bár legyen
Ismét utánna boldog virradás
Csúcscsán, arany de búcsúzó arany! -
Halál-e a’ csend, melly földén ural?
Nem, rég kiküzdött harcaink sabatja.
Mély ‘s ünnepélyes csend előzi meg
Ha vész torul, ha gyűl a’ láng folyam,
Kitör és gyorsabb lessz a’ munka napja.
‘S ha nem - e’ szellő issza lelkemet
Hazámba hordja, és Mátráin át
Viharrá nő a’ szellő, és üvölt
Hogy megrázkódik rajta a’ világ
Mert halva is üld még Csák zsarnokot
(feje Er’sébet ölébe hanyatlik)
Öledben édes a’ nyugvás királyné -
Öledben az Árpádok alszanak! (meghal)
MIKLÓS
Már vége van!
ERSÉBET
         Óh jaj, óh jaj nekem!!
MIKLÓS
Törüld meg lopva könnyedet, nebáncsd
Nő fájdalommal a’ kiszenvedettet,
Én elkiáltom a’ Gellért hegyén:
A’ győzhetetlen meggyőzé magát
‘S meg szentelendem sirját mert - cselekszem. -

Vége.

Információ
CSÁK VÉGNAPJAI 
(1843 - első változat)
CD-szöveg, Madách Imre összes művei
Madách Imre a Csák végnapjainak első változatát az Akadémia 1843. évi drámapályázatára adta be a Férfi és nő c. drámájával együtt. Ez utóbbi nem keltett figyelmet, a Csák végnapjait Jókai Mór A zsidó fiú c. művével együtt a bíráló bizottság dicséretben részesítette. A jutalmat, a száz aranyat Obernyik Károly Főúr és pór c. színműve nyerte el, Szigligeti Ede Gerőjét négy arany tiszteletdíj mellett kiadásra méltatták. (Jelentés az 1843-diki drámai jutalomra érkezett szomorújátékokról. A Magyar Tudós Társaság Évkönyvei. VII. kötet. Budán, 1846. 17. (A Társaság titoknoka 1843. március 21-én 13 pályaműről számol be, közülük a 9. számú a Csák végnapjai, 5 felvonás, előjátékkal. Jeligéje a 2. (számozatlan) lapon olvasható a kéziratban, a Herwegh-idézet magyar fordítása: Atyjától elátkozottan, szeretve a nőtől, végül a vad tengerbe hullott csillagként merült el. 
A Csák végnapjai első kidolgozásának kéziratát a Magyar Tudományos Akadémia Kézirattára őrzi. Jelzete: M. irod. Színművészet 4° 20./173. Tarka papírfedelű füzet 188 lapból áll. A lapok nagysága: 18,5 X 23,5 cm. A borítólapon: IX. szám. A kézirat - már a pályázat miatt is - tisztázat. A kézírás alapján nehéz lenne megmondani, hogy autográf-e vagy idegen kéz másolata. 
A Csák végnapjainak ezt az első változatát a Madách-tanulmányok c. kötet (szerk. Horváth Károly, Akadémiai Kiadó, Bp. 1978,  389-498. l., kísérő tanulmány: Bene Kálmán: Madách két Csák-drámája, 369-388. l.) közölte először. A sajtó alá rendezés Bene Kálmán munkája volt. 
A jelenlegi CD-változat a Madách-drámák szövegeit a lehetőségek határáig helyesírásában korszerűsítette, ezt az egyetlen egyet, mivel egy első szövegvariánsról van szó, eredeti helyesírásában hagytuk. (Csupán a dráma szövegtípusait igazítottuk a többi drámához, tehát pl. a szerzői utasításokat itt is dőlt betűvel közöljük, valamint a cz helyén található e kiadásban a ma érvényes c mindenütt.) 
Az eddigi Madách-kiadások a Csák végnapjainak csak a második és végleges változatát adják. Ezt Madách az első feldolgozás alapján 1861. augusztus 12. és szeptember 28. között dolgozta át kéziratának címlapja szerint. E második feldolgozás kéziratát az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára őrzi. Jelzete ott: 1539 Quart. Hung. 40 levelet tartalmaz. 
Mint jeleztük, a pályaműként benyújtott első változat tisztázat, ennek ellenére néhány áthúzás, javítás található benne, melyeket az alábbiakban közlünk.

A Csák végnapjai első feldolgozásának szövegváltozatai

A főszövegtől eltérő részeket dőltbetűs szedés, az áthúzottakat ékzárójel: < >, a sajtó alá rendező megjegyzéseit szögletes zárójel: [ ] jelöli.  jav. = javítva,  áth. = áthúzott.

Előjáték
50. sor. Állok [Utána a sor fölé írva:] Mond jó [A sorban tovább:] Anyámnak hogy <ha jő, mond> köszöntöm (megindulva)
53. löjek [jav. ebből: löjjek] 
72. sohaja (jav. ebből sohajja] 
188. [A sor végén áth.:] <Miért?>
251. és 252. közt áth.: <Szóla a’ szabadság’s Csák>
256. vaksággal a<z> [fölé írva:] nagy ég,
268. is [jav. ebből: olly] 
289. jobb felét <a’ hírt> 
341. Hadűr,
355. kaczajod <a’> kín
370. és 371. közt áth.: <Vérrel pecsétlett> 
402. vitézihez [jav. ebből: vitézéhez] 
441. égő [a sor fölé írva]
491. pajzsra <mo> 

1. felvonás
32. szívemben? - [jav. ebből: e’ szívben? - ] 
46. apát, <és> közéjök
135. könye [jav. ebből: könnye]
154. tún [valószínűleg íráshiba tőn helyett] 
165. nyúl, <?> veréb, <?>
204. kit fed, <az a’> király,
219. olasszá [jav. ebből: olaszszá] 
302. mivel [jav. ebből: mert]
II. felvonás
40. újra [utólag felül beírva] 
50. törött-e’ e’ [sic!]
122. [A sor elején áth.:] <Vonszol>
289. árt, <égnek> legyen
290. Hálá [fölé írva:] az égnek [tovább a sorban:] jól érzem magam <at> <? nela?>! 
569. Trencseni ezt<et> is!
III. felvonás
70. az árny [jav. ebből: a’ test ]
299. Mért nem jövél, <Csák> sáppadsz 
377. Uj pártütés. <halál a’ pártütőre.> 
392. Urarára [sic!]
IV. felvonás
36. Hát [Bizonytalan, lehet, hogy áth. szó.] Simon is el [jav. ebből: vele] 
278. tetszik [bizonytalan olvasat: tetsük? ]
V. felvonás
166. élet erő <s megc>
293. [A sor elején áth.:] <Fajából> 
321.Öntözni  <is>
367. Mosódjék [jav. ebből: Mosolygjék]