MADÁCH IMRE

CSÁK VÉGNAPJAI

DRÁMA ÖT FELVONÁSBAN

SZEMÉLYEK

RÓBERT KÁROLY, Magyarország királya
TRENCSÉNI CSÁK MÁTÉ, nádor és pártvezér
ZÁCH BÓDOG, tárnokmester
JÁNOS 	
MIKLÓS 	 Omode volt nádor fiai, Csák hívei
DOMOS 	
DÁVID 	
ZSÁMBOKRÉTI nemes
DRUGETH nemes
BEREND nemes
BOHÓC, Károly udvarában
EGY KÉSMÁRKI POLGÁR
MÁRIO, bérgyilkos
ANTONIO, cimborája
KÉT PÓR,
ERZSÉBET, III. András király leánya
MARGIT, az Omodék anyja
KLÁRA, Zách leánya
EGY APÁCA,
KÁROLY ÉS CSÁK HÍVEI MEG HADAI
APÁCÁK

ELSŐ FELVONÁS
(Rozgony mellett két pór nagy sírhalmot rak, mellette egy kisebb sírnál Dávid mereng.)

ELSŐ PÓR
Miért dolgozunk, András bátyám, tudod?
MÁSODIK PÓR
Bérért. -
Vagy ékesebben, hogy legyen
Hová fejét lehajtni a magyarnak. -
ELSŐ PÓR
Nem úgy - én annyit hallottam susogni,
Hogy már ma éjjel messze-messze földről
Vitézek jőnek e sírhoz tanácsra.
MÁSODIK PÓR
Bizony szeretném én is hallani,
Mit szólanak az új király felől.
Inyökre van-é?
ELSŐ PÓR
         Mit búsulsz azon,
Mi hátad nem töri? Néhány kapával
Vess addig inkább.
MÁSODIK PÓR
Már úgyis elég nagy.
(Dávidhoz.)
Rakjunk-e rá gyöpöt?
DÁVID
      Ne bántsd, ha minden
Században még e sírt gyászolni ok lesz,
Egy ember jő elsírni kínjait
Rozgony terére, gyöp növend felette,
Szentebb, mint ciprusok, mint síri rózsák,
Mert azt csak az éj harmata növeszti,
Ezt a nemesb szív honfi könnyei.
(Újra elmereng.)
MÁSODIK PÓR
Láttad mi sápadt s milyen ifjú még
Szánom szegényt.
ELSŐ PÓR
         Pedig megszokhatod
Az ilyen arcot mostan az urak közt.
Maholnap ennek is dombot rakunk.
(Hátralépnek.)
DÁVID
Leány! Miért élsz oly mélyen e kebelben?
Mért égetsz úgy, midőn csak jégdarab vagy?
Miért kísérsz most, hisz testvérimet
Jöttem siratni, és te meglopod
Könyűimet?
MARGIT (remegve jő s körülnéz)
 A harctér itt vagyon -
S egyet sem látok. - (A pórokhoz.) Hej, mi domb ez itt?
ELSŐ PÓR
Sír, asszonyom, a rozgonyi csatáé.
MARGIT
Ilyen nagy, és e kisebbik kié?
ELSŐ PÓR
A nádor gyermekéé.
MARGIT (kábultan)
Rossz fiú!
Ki látta azt aludni napvilágon
És ily magánosan?
MÁSODIK PÓR
Ketten feküsznek:
Aba, László.
MARGIT
       Ketten? Miért nem hatan!
Egy sírban lenne a nádor-család,
Közénk tenném agyonvert apjukat.
S utána dűlnék. - Úgy-e emberek,
Ily sír páratlan lenne a világon? -
Hogy kértelek, ne menjetek fiúk,
De nem fogadtatok szót a szülőnek
S utolért érte Isten büntetése. -
El, el könnyű - mert még sarat csinálsz,
Megcsúszom és vén térdem meghajol
A rossz fiúknak sírján. - És miért ne
Hajoljon az meg? - hisz fonnyadt szemem
Egyért is alig bír már sírni annyit,
Hogy meg ne szólják a rossz emberek.
S a másiknak mi jut. Hej, hallod ember,
Miért nem faragsz keresztet e halomra?
ELSŐ PÓR
Mert átkozott, - a szentegyház kizárta.
MARGIT
Ki mondta azt! - a nádor gyermekét -
Hisz a gyermek nem tudja, mit mível!
Ostromba bírák - ahelyett, hogy által-
Szúrjátok, mért vesszőt nem fogtatok,
S vertétek volna vissza az ölembe. -
Abám szivedben a szúrás, vagy a főn?
Hisz szíved jó volt, főd volt csak hibás,
S még az sem úgy, mint Csák, kit hallgatott,
Ki elcsábított - a gyermeklopó! -
DÁVID (közeledve)
Te sírsz-e itt, anyám?
MARGIT
       Én, gyermekem.
MÁSODIK PÓR
Szegény asszony - jerünk, komám haza
Úr sem szeretnék mindég lenni, látom -
Kardcsörgést hallok, jőnek a vitézek.  (Társával el.)

(Miklós, Domos, János, kissé később Csák, Erzsébet, Zách, Drugeth, Berend, Zsámbokréti, s más urak, fegyveres néppel jőnek.)
MIKLÓS
Barátim, szúrjunk e sírhoz jegyet,
Nehogy veremnek nézze az utas!
(Dárdákat szúrnak a sírhoz.)
Mulassatok holt bajtársak vele.
DOMOS
Sokan jövünk-e össze már ma éjjel?
MIKLÓS
Sok nem jöhet, de férfiú ki itt lesz.
DÁVID (Margithoz)
Törüld le könnyedet.
MARGIT
         Igaz fiú,
Mit sírok - hisz még itt van négy fiam.
MIKLÓS (súgva)
Nézd, nézd öcsém, anyánk minden bizonnyal
Haza szeretne csalni.
DOMOS
       Félek én is.
CSÁK (belépve)
Megérkezétek, látom, híveim.
MARGIT
Gonosz fiúk - nem mond-e egyik is
Üdvözletet a megtörött anyának?
TÖBBEN
Ki e nő -
MIKLÓS (büszkén)
      A nádornak özvegye.
MARGIT
S e gyermekek szülője. - (Kézen fogja őket.) Jöjjetek,
Elég volt kettőt nékem elveszítnem
Egy álomért.
CSÁK
        Nem álom a szabadság
Reménye, vagy ha az, úgy istenálom.
S előttem az üdvösséggel csak egy.
MARGIT
Nekem az üdv imám. A földi kéj
Szép gyermekim. - Ah, én rég megtanultam,
Hogy a szabadság minden üdve csak,
Hogy árvát, özvegyet s koldust teremt.
CSÁK
A pórnak.
MARGIT
Büszke férfi, lángszavad
Csábjával ástál sírt már két fiamnak,
Bocsásd a többit - érd be már ezekkel -
Vagy végy még hármat, s adj egyet nekem,
Hogy a világ kacagva azt ne mondja:
Bolond anya, hat gyermeket szülél
S szemed befogni nincsen senkid is.
CSÁK
Mehettek mind.
MARGIT
          Nem mozdultok, fiúk?
Nem hallottátok-e, hogy elmehettek?
Bűvölve vagytok-e ez óriástól?
Hogy átok zúzza szét minden reményit,
Hogy légyen koldus ő meg a haza,
Mely lelkemet s családomat kiölte.
CSÁK
Asszony! Szavad éretlen, menj közülünk.
MIKLÓS
Menj, jó anyám.
DOMOS
           Hidd, jő még jobb napod.
MARGIT
Majd, hogyha e nagy földön nem leend
Biztos hely számotokra s visszatértek,
Megőrzöm nektek addig e helyet. -
Óh, kedves gyermekim, hát menjek-é?
És menjek-e csakugyan így magam?
      (Eltántorog.)
CSÁK (Dávidhoz)
Te könnyezel?
DÁVID
        Ne bánd, ha néha-néha
Gyöngébbnek látsz talán, mint illenék.
Vannak, kiket a természet puhább
Szívvel ruházott fel: megérzenek
Kéjt, bánatot s aztán megkönnyezik -
De ép azért ha jő nehéz csapás,
Nem dűlnek el, mert szívök meghajol,
Míg Csák, te, ha sírsz, a könnyű meg is fojt.
CSÁK
Az meglehet. - De most le a föveggel!
Nem embereknek sírja ez csupán,
De nemzeté - és elveszett dicsőség
Nagy sírja, míg mi árnylelkek vagyunk
A jobb korból, kik most körűle állunk.
De félre bú - nem rekviemre jöttünk,
Könnyet nem bírna köztünk senki sírni
Annyit, mint mennyi ily két sírt megillet,
S tettet kívánnak inkább hős lakóik.
Tanácskozzunk hát, társak, mit tegyünk?
MIKLÓS
Mit eddig. - Miért nevetsz Zách Bódog?
ZÁCH
        Azt,
Hogy amit tettünk, többé nem tehetjük.
MIKLÓS
Azt nem, de újat.
ZÁCH
Tedd, ha tetszik.
MIKLÓS
S én
Pihenni nem tudok, nekem nap - éjt
Virasztanom s küzdnöm kell, hogy megéljek.
ZÁCH
Légy éjiőr s kiáltsd nekünk az órát,
Kik nyugton alszunk párnáink között.
MIKLÓS
Jól van, leszek, de éji álmaidba
Súgom be majd az áruló nevet,
Míg szürkületkor olyakat kiáltok,
Hogy felriad hangomra a magyar.
ZÁCH
Én áruló? - Rabló fiú, te mondod,
Ki zsarlásiddal gyűlöltté tevél.
MIKLÓS
Torkodba verjem-é e szót, kuvik,
Ki rémhirekkel jársz kisértni köztünk.
ZÁCH
S mi vagy te, hogy néhány kámzsát levontál,
Néhány nőt kardra hányatál negédből,
Nagy hősiség valóban.
CSÁK
         Csend legyen.
Itt is hasonlás, Zách, Miklós öcsém
Mért bánjátok a rokont, kevés
Úgyis fajunk - mint a sas, kárörömmel
Ne lássa legalább buja veréb,
Hogy még az is egymásra tör.
MIKLÓS
 Ne bánd,
Ha látsz civódni puszta unalomból.
Adj ellenséget és együtt csapunk rá.
Kezet Zách! - béke!
ZÁCH
Nincs már számotokra
Többé kezem, mert szétszórt pártotok
Rendszer nélkül sikert már nem remélhet.
MIKLÓS
Ne is sikert, de küzdelmet keressünk,
Aztán tanulhat a nyúl, a veréb
Rendszerrel vívni - a sason ki nem fog.
ZÁCH
Gyermek beszéd. - Csák, én hozzád jövék -
Hallgasd ki, kérlek, az igaz barátot.
CSÁK
Beszélj, beszélj Zách!
ZÁCH
     Eddig társ valék
Mert jog s törvény pártolta lépteink,
De most, midőn már van felkent király,
Abban meg kell nyugodnunk.
MIKLÓS
        Nem fogunk. -
ZÁCH
Csák hallgat, és ti hitvány eszközök,
Fogjátok-e meggátlani beszédem?
Jaj, hogyha már éretlen gyermekek
Vezérlik a vén hont. - Csák, én kilépek
Közületek, mert minden józanabb
Meghódolt.
CSÁK
    Józanabb tán nem, de a
Törpébb igen.
ZÁCH
         Jó, nem vitatkozom,
De a hongyűlés ítélete köztetek,
Károly nyert és így többé nincs jogod,
Hogy bíráljad személyét. Vagy ha is,
Ifjú, lélekdús és vitéz, hogy az,
Tapasztalád e téren: hogy nemes
Tapasztalod most, mert kegyelmet ád.
Nem fog hibázni senki birtokából
Egy lánc föld és rangot, kitüntetést
Csak úgy oszt köztünk, mint baráti közt.
Leányomat már udvarába vette
S kiházasítására gondja lesz.
CSÁK
S talján földről fog-e mind kitelni?
Mert e hazánk itt vagyon királya
(Erzsébetre mutat.)
És vesszen inkább a magyar neve,
E kis maroknyi nép is elpihenhet
A földtekében, mely már annyi népnek
Sírgödre lett, inkább, mint gúnyosan
Mondhassa idegen nép: a magyar
Karddal kezében békét alkudott
Magának és cserében megtagadta
Árpád vérének végső sarjadékát.
ZÁCH
Asszony nem kormányozni van teremtve.
Lemond jogáról.
CSÁK
Istenemre, nem mond.
ZÁCH
Nem vagy mindenható, hogy így beszélj.
CSÁK
S tanácsod bölcsebb és szavad kimértebb,
Hogysem megértse a szent lelkesülés.
ZÁCH
Látom, Máté, veled nem boldogulok.
Menj büszke férfi és keress vidéket,
Pusztát, királytalant, csinálj beléje
Bábembert és emeld e lányt fölébe,
Mert már fölénk emelni nem bírod.
S ha mégis azt mondod: bírom, hozok
Válladra istenátkot, mely inad szegi.
Elhagylak pártos, vessz el önmagadban.
MIKLÓS
Ki kard, tüzes vagy oldalomnak, oltsd
Hűs vérrel lángodat.
CSÁK
 Miklós, megállj.
MIKLÓS
Haj Csák, megfojt a méreg vagy kitör,
Ha látom, mily rideg maradsz.
CSÁK
 Ne bántsd,
Nem hallod-e, hogy pártosról beszél?
Ha tűzbe jössz, ránk érted, azt hiszi,
Pedig mi a törvényt védjük csupán.
ZÁCH (Erzsébetre mutatva)
Csak e szegény halvány nőt szánom én,
Kinek szemében a jóság lakik,
Ki szebb jövőre lenne érdemes,
Melyben szeretni fogna és tanítna. -
Hogy mint vak eszköz, melyért annyi vér
Folyt már és annyi vész jött a hazára,
Melyért pusztulnak ősi telkeink
S koldusbotot nyer a munkás díjul,
Lépcsője lesz csupán a nagyravágynak,
Mely, ha égbe szállt, pokolra sújtja.
CSÁK
S ez rólam szól?
ZÁCH
Ki másról, büszke ember,
Ki Károly ellen is azért kelél fel,
Mert embert nem tűrsz, hogy feletted álljon
S e lány jármába szoknék-e nyakad?
ERZSÉBET
Óh, Csák, ne engedd e szörnyű beszédet:
Lesújtja minden eszmém.
CSÁK
Légy erős,
Beszéde elszáll, e kard megmarad. (kardjára üt.)
ERZSÉBET
Hajh, mily sötét mező tárult előttem!
Véres kisértet járkál rajta végig.
Csonthomlokán nevem van írva, engem
Kiált minden seb, mely mellén piroslik
S én a mezőn csak játszom, míg körülem
Féketlen lelkek karja öldököl
Óh, Csák! Óh, Csák! (Alél.)
CSÁK
 		 Erőt csak, asszonyom.
ZÁCH
No hát nézzétek e nőt most, mit ér,
Ki egy szabad erődús nép felett
Kacér csábjával még uralgni vágyik:
Ha férfias szót hall, - alél - alél.
MIKLÓS
Engedj bosszúmnak, Csák, avagy megöl.
CSÁK
Parancsolom, hagyj el vagy légy nyugodt.
MIKLÓS (kardjához)
Mit hordlak hát te sárdarab, Hadúrra,
Orsó kell nékünk, kard az asszonyoknak.
CSÁK
Emeljétek paizsra a királynőt. (Fölemelik.)
Hadd lássa őt minden magyar s kiáltsa,
Ha korcs, hogy Árpád végső gyermekét
Apáival s honával megtagadja.
Lelépek akkor, mert ily nemzedékhez
Nincs szóm, csak könnyem. -
(Erzsébet leszáll, s a sírra dűl.)
BEREND (népéhez)
Éljen a király.
DRUGETH (népéhez)
Sompolyogjunk el, barátim, csendesen.
ZSÁMBOKRÉTI (népéhez)
Mi is megyünk. -
ZÁCH
Jerünk tehát, s ha majd
A korcs király előtt könyörgsz, kacaglak.
CSÁK
Az az öröklét végén fog megesni.

(Zách, Drugeth, Zsámbokréti s mások népökkel el.)
MIKLÓS
Tisztultunk Csák, de nem fogyatkozánk.
CSÁK
Domos! Te ott voltál a Rákoson
S bár szíved láng, de higgadt homlokod,
Beszéld el a hongyűlést úgy, amint volt.
Tudnom kell, ami történt.
DOMOS
     Az való,
Hogy történt ott valami, ámde hogy mi,
Istenemre esküszöm, nem mondom el.
CSÁK
Miért?
DOMOS
Mivel nem értem a latin szót.
S ott úgy beszéltek. A begyűlt nemesség
Csak úgy tátotta száját, s azt hivé,
Nagyon bölcsen foly minden, mert nem érti.
S ha egy-egy pap erősen tűzbe jött
S Csákot nevezte, jól megéljenezték,
Csak később sült ki, ellened beszélt,
S a nép fejét vakarta, s hallgatott.
CSÁK
S nem szólt-e senki magyarul?
DOMOS
       Igen,
Midőn a népre az adót veték ki.
Néhány úr szólt is a nép érdekében,
De az olasz tanácsosok csodálták,
Mi gondjuk arra, s a király neheztelt,
Mert nincsen, úgymond, szokva ilyenekhez.
MIKLÓS (kardjára ütve)
S nem volt-e senki közbeszólni kész?
DOMOS
A kardokat letették, mert csörögnek.
CSÁK
Elég, elég - már értem az egészet.
Bajtársaim, kik eddig egy nyomon
Futottatok velem, itt megszakad
Pályánk: lehúzták rólunk a szabadság
Pajzsát, e perctől pártütők levénk. -
A nemzet ítélé, hogy pártütő
Leghűbb fia, s a nemzet szentül ítél.
Lekérték a menny átkát lelkeinkre,
Rómában a hivők közül kizártak,
S a szent atya csalhatatlan, old, kötöz.
Szaladj hát eddig hű nép, merre látsz,
Hogy egykor azt ne mondd, ha kérdenek,
Földön vagy égben a számoltatóknak:
Csák elcsábított. - menj, menj tűzhelyedhez,
Talán jólét vár ott s forró kebel,
Itt vén szülőd, az elhagyott haza,
Csak sírral kínál s egy hitvány babérral.
Mit is adhatna - koldus önmaga,
Király díjt csak ott túl osztanak,
Vérdíjt igaz, de mit tesz az, - ragyog.
Mit szenvednétek, büszke férfiak,
Egy gyönge némberért, kinek apái
Szerezték e hont, melyen most örültök,
De mit tesz az, ő árva, elhagyott,
Károly hatalmas, s hálás lenni bír. -
Hagyjátok e virágot a szelek
Dühétől elhervadni, összetörni
Előbb, hogysem magot teremne nékünk:
Egy új Árpádot, új honalkotót.
Ültess földébe külnövényt, bujábbat,
Mint volt a hajdani, - futó tarackot,
Mely a magyart ki fogja ölni még,
Csak hogyha kérdi késő sarjadék:
Mért nincs hazánk, vagy mért rab, hogyha van.
S pirul a lap, hol napjaink leírvák:
A kor példát törend felettetek,
Mert nem tartandja vissza rettegés,
Csak én, az égre, nem fogok pirulni,
Mert híven számolok, ha kardomat
Bekéri Isten égi zsámolyára.
Van-e közöttetek ki halni nem tud,
Az menjen át, s kérjen bocsánatot.
Itt halni kell tanulni, mert az élet
S szabadság még e századig nem ért meg
Testvérnek.
BEREND
      Mink meghalni is tudunk.
MIKLÓS
Vezess, Csák, én megyek.
DOMOS
           Megy mindenik,
De nézz körül, Csák s mondd, mivé leszünk.
CSÁK
Magánosan állunk öten-hatan
Kitéve a zúgó szél szárnyainak,
De azt fel sem veszem, már voltam így.
Rómának átka már szintén nem új -
De a nemzet, hogy Csákot megtagadta,
Hizelgve simul a talján királyhoz,
S mosolygásának napján sütköződik,
Ez az, mi lelkem szinte megtöri.
Fiúk, én ostortól, és zsarnokokról
Nem féltem a magyart, tudom, lerázza
Ha megsokallja terhét, óh, de féltem
A kegytől, mely hasonlást hoz közé.
Féltem, ha már nyelven szól nép s királya,
Mert mindkettőnek jól gondolt szavát
A fordító gazul ferdíti el:
S még jobban féltem, hogyha a nagy úr
Királya nyelvéért felejtené
Hazája nyelvét, mert nem értené
Hős tetteit, szabadság-érzetét
Elődinek a régi krónikákból.
MIKLÓS
Ha többé nem vívunk nemzetcsatát,
Zsivány leszek, elbúvok a hegyekbe,
Szabad, minő a bérc és bérci lég,
Dárdámmal néha sújtok, mint vihar
Egy korcs magyar, vagy vérszopó zsidót.
Lészesz-e társ, Trencséni?
CSÁK
Nem leszek.
Sasfészkemből meglátom, hogy ki űz el,
S majd jő idő, hogy a magyar megérti,
Nem jó a kül király. Keresni fog,
S készen talál. - Vagy, hogyha megcsalódom
Felállok egyszer majd még akkor is,
Lesújtok mindent, amit elkerültem,
S karomba zárva Árpádnak leányát,
Bedőlök a halotti nagy gödörbe,
Hol a szabadság s régi nemzet alszik.
S most menjünk várainkba.

(Mind el, kivéve Dávidot és Erzsébetet.)
DÁVID
Menjetek!
Győzelmi repkény nem vonz engemet.
Ez ifjú szív szerelmet esdekel,
Minő enyém, s ha ilyet nem talál,
Ha nem talál, mit akkor - nos, mit akkor?
ERZSÉBET (a sírnál térdelve)
Ki sírjon: a kedves vagy a királyné?
Holt ifjamért vagy a sok bajnokért
Keseregjek-e? - Amaz érettem élt,
Ezek miattam vérezének el.
Óh, szív repedj meg, úgy aztán megosztlak,
Mert egyikét így, félek, megcsalom.
Abám aludjál, s csendes álmodat
Hímezze képem és a szent haza.
DÁVID (hozzálép)
Ember felett angyal viraszt! Leány!
Csak sírd ki mind, csak sírd ki könnyedet,
Számomra, hogy csak üdvadó mosoly
Maradjon.
ERZSÉBET
 Dávid, mit keressz?
DÁVID
Az árny,
Mikor szakadt el testétől?
ERZSÉBET
Eredj!
DÁVID
Ne küldj el oly fagyos szókkal, ne küldj el.
A hattyúmell csak egyszer volt hideg,
Midőn az első szobrász alkotá
S ez egyszer is soká az nem maradt,
Mert látva, a mű milyen félszeg így,
Isten szikrát lehelt a kőleányba.
ERZSÉBET
Ne bánts e szent helyen, szentségtörő!
DÁVID
Nem-é azért vált éj s nap kétfelé,
Hogy a félénk ember párját keresse,
S fülébe súgja titkos szenvedését?
ERZSÉBET
Mit szólna Csák, ha hallaná!
DÁVID
Ki, Csák?
Mi nékem ő - én őt nem állhatom ki.
Tán nagy lehet, talán erényes is,
De Istent is rettegjük mennydörögve.
S kiben nem látjuk gyengéink nyomát,
Megértni sem fog, attól tarthatunk.
Én félek tőle, és ő nem szeret.
ERZSÉBET
Hogy azt, ki kard helyett rózsát visel,
Ki lányról és nem a honról beszél,
Hogy azt nem kedveli, nem is csodálom.
DÁVID
Mit szólanék a honról? - elbukott,
És éjszakáján őrangyal viraszt.
Nem-é elég ez, óh, nem-é elég ez!
Temess el engem is, csak sírj felettem -
Te nem nézesz szemembe, elpirulsz:
Hajnal vagy alkony nékem e pirulás?
ERZSÉBET
Futó sugár az - mert szerelmemet
A sírba vitték e domb hősei.
DÁVID
S testvéri részem nem hagyák nekem?
Hisz nem kívánom az üdvöt magát.
Add bánatodból is ki részemet,
Elhordozom. S most nyújtsad jobbodat,
Hogy nem haragszol e heves beszédért.
ERZSÉBET
És jobbomat, ha nyújtom, elsietsz.
DÁVID
El. - Óh, egy percnyi üdvért drága ár.
(Kezet fog s arcon csókolja.)
Most arcodat, ha mindjárt sebhelyet
Éget rá csókom.
ERZSÉBET
Ezt nem engedém.
Te rettentő vagy.
CSÁK (belépve)
Hah, megállj, fiú,
Ne üss nászt e kopár sírok felett,
Pórcsókokat nem tűr Árpád leánya.

MÁSODIK FELVONÁS

(Trencsénben terem. A falakon s oszlopokon fegyverek s címerek. 
Erzsébet karszéken ül kézi munkával kezében, Dávid zsámolyán lantot penget. 
Miklós, Domos, Berend s még néhány vitéz asztal mellett iszik.)

ERZSÉBET
Nem hangzik össze, amit lantodon versz.
DÁVID
Mert a világ is széthangzik nekem:
Ah, adj egy édes összhangot belé.
ERZSÉBET
Honnan vegyem? Sírból bús lenne tán.
DÁVID
Gúnyolsz megint, és én mint gályarab
Tűröm szeszélyed, s fel nem lázadok,
Pedig tapintsad a vért karjaimban,
Láncát szakasztott őrültként rohan,
S reszkess, ha egyszer megkérd, hogy mit üldöd.
ERZSÉBET (fölkél)
Nem hallhatok ily kárhozott beszédet.
(Indul.)
DÁVID
Nem hallhatod, mit én viselni bírok,
Istennek is kell hallgatni népe
Kínját. Hiába futsz, leány, beérlek.
(Erzsébet után el.)
MIKLÓS
Semmit se tenni átkos asszonyélet,
DOMOS
Még egy nyarat így élni és fejem
Őszebb lesz a kendernél.
MIKLÓS
Istenemre!
Azt nem várom be. Holnap megszököm,
Az unalomtól. - Mondd csak meg, mióta
Lakunk már itt?
DOMOS
Négy év a rozgonyi
Vesztett csatától. Hej, sok ez, sok ez!
MIKLÓS
Négy évet csak kiálltam, ámde mától
Még négy napot többé nem áldozok
Henyélni, és tervezni a jövőre.
Terveztek volna inkább ellenink,
Maradtunk volna mink a tettmezőn.
BEREND
Igaz biz az, a lét úgyis rövid,
A tervek közt úgy elszáll, mint harci zajban.
De hogyha Csák ezt tartja célszerűnek.
MIKLÓS
Eredj, ne mondd, - vagy benne sem hiszek!
Szeretne ő mást, csakhogy vár szegény
És várja a semmit haszontalan.
Eh, bort ide, midőn ez jő eszembe
Innom kell vagy megőrülök.
DOMOS
    Ki éljen?
MIKLÓS
Ne éljen senki, még saját magam se.
Bár vesszen össze az emberfaja
És fojtsa egymást, míg egy nem marad
S ez egy se élje túl bajtársait.
DOMOS
                                               Ki éljen?
MIKLÓS
Ne éljen senki, még saját magam se.
Bár vesszen össze az ember faja
És fojtsa egymást, míg egy nem marad,
S ez egy se élje túl bajtársait.
DOMOS
S Csák?
MIKLÓS
           Ő felűl áll a koldus világon.
JÁNOS (jő)
Bátyám, öcsém, Isten megáldj. - De vígan
Tarisznyázzátok el időtöket.
MIKLÓS
Nagyon. - Isten hozott. - Bizony mi csak
Úgy tengünk, mint a gazdátlan kutya;
A vértet, a pajzst rozsda marja össze,
S a harcsisak ürében pók tanyáz.
Régen megfojtott volna már az élet, (Titkosan.)
Ha néha-néha, míg Csák álmodik,
Ki nem lopózom s egy-egy hős csapást,
Egy víg napot magamnak nem lopok.
Hisz addig kell nekünk nevet rabolnunk,
Míg alszik Csák, mert hogyha egyszer ébred,
Nincs kívüle a honban dicsőség.
DOMOS
Könnyű neked, mi csontos és piros vagy,
Látszik, nem őriz senki is Szepesben.
JÁNOS
Őriz szavam. Barátul élek én is.
MIKLÓS
S Károly nem üldöz?
JÁNOS
    Nem, hát titeket?
MIKLÓS
Vagy fel sem vesz, vagy fél tőlünk, ki tudja.
JÁNOS
Domos, te fogytál. - Hát Trencséni hogy van?
E tetterőben oly gazdag kebel
Mint tűri e kicsiny napok unalmát?
DOMOS
Sínlik szegény - s láng lelke néha-néha
Kitör - de csakhamar, mint jól tanult
Mén visszatér, szelídülten magába.
JÁNOS
Ne többet. Fáj lelkemnek látni így
A régi nagyság gyászos romjait.
MIKLÓS
Ne hidd őt romnak, ő nagy mostan is
S ha szárnyszegett sasként vedletten ül
E szirtfészekben, s búsan eltekint
Síkján csatáinak - tekintetében
Egy szikra ég még a jövő felé. -

(Csák indulatban jő egy kézsmárki polgárral.)
CSÁK
Hát Záchnak adták Kézsmárk városát?
POLGÁR
Igen, uram, mely mindeddig szabad volt.
S mit tesznek még Szepesben - mindenütt!
Már a szegény panaszt emelni sem mer,
Mert ez megint ok újabb elnyomásra.
Csak lopva néz olykor Trencsén felé,
Sohajtva kérdi: egyetlen barátja
Vajon miért pihenhet oly sokáig?
CSÁK
Ne kérdje többé senki hasztalan.
Tűrés, tűrés, te átkos törpe te,
Ki a tett órjását porondba sújtod,
S dicsekszel - el veled - én megtagadlak. -
Négy évig vártam, mint kőszikla volt
Keblem bezárva, nem mertem nevetni,
Nem mertem sírni, hogy ne mondja senki:
Trencséni izgat. Vártam, hogy mi jő.
Fogy-e Károly, ki bírja a hatalmat,
Kinek utába nem vet senki gátat,
Egy népet tudni boldogítni is.
S a béke szent ölébe visszaszáll-e
Az elriasztott ősi népszabadság? -
S ha suttogák: Trencséni tán remeg,
Tán bántja őt a lelkiismeret,
Hogy néhány korcsnak vérét ontni merte
S a puszta harcmezőről a büdös szél
Talán lankasztja karja izmait -
Mind eltürém, - hallgattam s mit nyerék?
Szegény hazám koldusabb, mint vala,
Kóborvitéz, úr, szolga és király
Nyomják a népet. Az erős kacag.
Mindegy hát, rosszabb már nem is lehet,
Én fölkélek még egyszer és utószor.
POLGÁR
Trencséni, a polgárság üdvözöl!
Repülök a jó hírrel és jeledre
Megkísérjük, bírunk-e mennydörögni,
Hogy a felhőkből jó esőt csikarjunk. (El.)
JÁNOS
Mindent megfontolál-e?
CSÁK
Meg, s azért
Ne is szólj ellenem, kövess, ha tetszik,
Vagy menj.
DOMOS
 Tiéd s a szent ügyé vagyok.
MIKLÓS
Én csak tiéd, vezess feltétlenül.
CSÁK
Most szét. - Te János, menj Szepesbe vissza,
Gyűjtsd a derék németséget körödbe:
Miklós, te mégy Gömör felé Biharba,
Köszöntsed régi társaim, hiszem,
Hogy bár hallgatnak, meg nem hódolának:
Berend az alföld síkját járja be,
Domos megy a Dunántúl. Én magam
Budára nézek. Olyan kérges-e
Az udvaronc fül, hogy nincs tőle út
A szívbe. Megtekintem, hogy vajon
A nemzet hangja, míg Budára ér,
Nem hangzik-é el az inasszobában?
S hol Dávid?
MIKLÓS
      Őt használni nem lehet.
CSÁK
Talán. - Megszidtam e fiút botor
Ábrándiért, azóta fut, kerül,
Ha összejöttök véle, bánjatok
Szelíden a gyemekkel. - Most jerünk!
(Mind el, kivévén Csákot ki gondolkodva megáll.)
Meg kell ezt mondanom a lánynak is,
Csak jőne. - Vajon tetszésére lesz-é? -
Ah, ő talán már alszik csendesen,
Nem bántom pilleszárnyú álmait,
Hisz nő. Az őszi est fagyos szele
A nőszépségnek és virágnak árt.
Azért van férfi, hogy virasszon érte. (Indul.)
ERZSÉBET (belép)
Téged kereslek, Csák, de úgy talállak
Mint vérszomjas hadistent, s rettegek,
Hogy meg nem értsz, túljársz a föld körén,
S a nő, Trencséni, itt alant marad.
CSÁK
Szólj csak királyném, hű alattvalód
Parancsod várja. S hogyha a csaták
Talán durvábbá edzették alakját
Ne hidd azért, hogy vásott érzete.
ERZSÉBET
Óh, Csák, midőn az ősi népszabadság
Mosolygó arca tűnt fel álmaimon,
S te a klastromból trónomig vezettél,
Nem hittem, hogy vér fesse bíborom,
S világitásul a belháború
Üszkét kell dobnom csendes falvaimba.
CSÁK
Nem mink, királynő, Károly tette ezt.
ERZSÉBET
Nem vittem volna harcra népemet
Aratva hírre hírt, miként apáim,
De a békének szép virágait
Ápolni otthon, volt vágyam, reményem.
És most, e szép álomképek helyett
Átkozva lesz nevem. Késő utódok
Rémül nézendik a szörnyű leányt,
Ki holttestekből trónt rakott magának,
Hogy egy kihalt országon úr legyen. -
Óh, Csák, én visszavágyom a magányba!
CSÁK
Ne többet e szót, mert karom lehull,
Midőn emelném éppen új csatára.
Ne sápadj úgy!
ERZSÉBET
        A férfiú dacolhat,
Őt illeti, - de a nőt a lemondás.
CSÁK
A nőt talán, - de óh, nem a királynét.
ERZSÉBET
Óh, Csák, egy trónt kivívni szép dolog,
Lemondni róla százszor istenibb.
Engedd e díszt, az áldást hagyd nekem,
Mit egy boldog jövő számomra hoz
Cserébe véres trónomért.
CSÁK
Ne kérd!
Te győzni fogsz, kell is, hogy győzz velünk,
A nemzet lenne gyáva, hogyha buknál.
ERZSÉBET
Jó Csák, nehéz ellenkeznem veled,
Ki egy valál ily számos nép között
Hű hozzám, és védkart nyújtál felém,
Midőn atyám sírjánál elhagyott
Könyörgő árvaként állott királynőd.
És mégis, ládd, bár okkal győzesz is,
Én érzem, hogy jobb nékem a kolostor. (Sír.)
CSÁK
Állíts, királynő, ellenség elé,
Csak azt ne kívánd, hogy nőt sírni lássak. -
Lovat, fiúk! - Viszontlátig - Lovat! (El.)
ERZSÉBET
Ez ember megy. Megállja, megállj! - Hiába.
A sors szava nem zsarnokabb övénél.
Se nő, mert azzá lennem nem szabad,
Se férfiú, mert nincs hozzá erőm;
S nő mégis, mert lelkem szeretni óhajt,
Honos tűzhelyre, boldogságra vágyik;
És férfiú, mert éltem tengerén
Csatázni és lemondni kell tanulnom,
Mi lesz belőlem, Istenem, mi lesz!
DÁVID (belép)
Ő sír - mi szép, eh, Istenem, mi szép!
(Hozzálép.)
Ládd lány, ha embert látsz kétségbeesve,
Mint Istent állani világa romján,
Mit egy hatalmasb Isten feldula:
Ne mondd, kacagva - sírni gyermekes.
Most sírsz te is, szíved nem kő tehát,
S nem állsz felettünk, mint túlföldi nő.
ERZSÉBET
Kérdezd meg Csákot, mást fog mondani.
DÁVID
Megint s megint Csák! - Átok őreá.
De küzdjön érted bár menny és pokol,
Amazt a földre húzom és emennek
Olyat cselekszem, hogy fel fog kiáltni:
Ez a pokolnál poklabb - s győzve lesz.
ERZSÉBET
Őrjöngsz, távozz, - segélyt hivok legott.
DÁVID
Ne oly sietve. Ím itt hoztam egy
Parányi szert, jót minden fájdalomra. (Tőrt húz.)
De még gyógyítni fognám szívemet,
Előbb megnézem véle a tiédet.
E durva kulcs kitárja: nincs-e abban
Parányi érzés. Aztán meghalok,
Mit is keresnék még a holt világon.
ERZSÉBET
Irtóztató ember! - Jaj, mit tegyek!
DÁVID
Vagy adj reményt ez összedúlt kebelnek
Vagy mondd ki a szót: ember, nem szeretlek,
Mert e szív nem szabad. És akkor én
Imára hajtom térdemet, könyörgni
Az alkotónál, hogy megáldja a pórt,
Kit istenítél. - Szólj, lány, kit szeretsz? (Esengve.)
ERZSÉBET
Jó ifjú, senkit.
DÁVID (görcsösen)
        Óh, hazudsz, hazudsz!
Mért csalsz meg nő, hisz Istennek megannyi
Világa közt nincs lény, mely pártalan,
Az éj és napnak csókja a korány,
A csillagok, e milliárd világok
Szerelmet súgni búvnak el viradtkor
És még az Isten is szerelmi kéjben
Szült gyermeket megváltóul nekünk.
S hogy volnál egymagad oly esztelen,
Oly korcs teremtés, hogy ne érzenél?
Igen tudsz szeretni, és hiszem,
Ha az ebet, mely hízelegve jő
Nyaldosni lábadat, nem rúgod el,
De látva, egy mosolyt les ajkaidról,
Érted vigyáz, érted fárad, lehel,
Könyörletből meg is cirógatod:
E szívhez sem lehetsz te idegen.
    (Kezét megfogja.)
ERZSÉBET
Egy perc és elveszék.
DÁVID
Te küzdesz, óh, nő,
Egy csókot és haljunk meg mámorában!
(Megragadja.)
ERZSÉBET (elugrik)
Egy csók megölné üdvömet. Szaladj -
Szaladj gyermek. - Nem, nem, - óh, Istenem!
Erőt a nőnek. - Menj vagy megharagszom.
DÁVID
Megint elűzesz.
ERZSÉBET
          Jöjj el máskor inkább.
DÁVID
De nem sokára.
ERZSÉBET
Jőj, mikor akarsz,
Csak most ne.
DÁVID
                     Jó, éjfélkor itt leszek. (El.)
ERZSÉBET (székre rogyva)
Ah, Istenem! Mi gyönge, gyönge a nő.
Még el sem hamvadt lent a sírban ifjam,
Szívem feledni még meg sem tanult,
S hogy érdekel őrült szerelme mégis,
Ragaszkodása, hogy megveszteget. -
Éjfélkor. - Mily merész dac újra tőlem,
De nem. Kockámnak addig esni kell.
Új ok legyen a gyors határozásra.
JÁNOS (belép)
Királynőm, üdvözöllek!
ERZSÉBET
        Óh, te vagy,
János, hozott Isten, mi hír Szepesben?
JÁNOS
Mi mindenütt e honban - csak nyomor.
ERZSÉBET
S mégis zendülni szándékoltok újra.
JÁNOS
Nem zendülő, ki törvényért csatázik.
ERZSÉBET
De, hogyha a jog nem kell senkinek,
Ha nem zúg a nép láncai között,
S békében inkább óhajt élni rabként,
Mint háborúban halni szabadon.
JÁNOS
Az meglehet.
ERZSÉBET
Erővel adni üdvöt
Oly zsarnok elv, mint láncot. Óh, lovag,
Felelj meg nyíltan, őszintén nekem:
Hogyan vethetni véget e viszálynak,
Mi fékezhetné e nemzetcsapást?
JÁNOS
Csak hogyha égi nemtő szállna hozzánk.
Más semmi.
ERZSÉBET
      Óh, jól fontold meg, lovag.
JÁNOS
Megfontolám, királynő.
ERZSÉBET
Mondd tehát,
Mi címe lesz új felkelésre Csáknak?
JÁNOS
Jogod a trónhoz.
ERZSÉBET
Más címet keressen,
Mert én kimértem sorsomat. Hazám
Egy nő nélkül fennállhat.
JÁNOS
Asszonyom!
Szavad komoly?
ERZSÉBET
Nem érted?
JÁNOS
 			Óh, igen,
S letérdelek, mert ím közénkbe szállt
Az égi nemtő.
ERZSÉBET
Kelj fel, jó lovag,
Nem hódolást, de tettet vár királynőd.
Ragaszkodál hozzám mindég erősen,
Tedd meg nekem a végszolgálatot:
Csák klastromból szenvedni trónra vitt,
Te vígy klastromba trónomról pihenni.
JÁNOS
Lelkem kifordult, érzem, önmagából.
Először van, hogy tenni nem tudok mit -
Mi lesz belőlünk?
ERZSÉBET
Hasznosb honfiak.
JÁNOS
Mi lesz a honból?
ERZSÉBET
Az fel fog virulni.
JÁNOS
Csák?
ERZSÉBET
 Szíve megreped.
JÁNOS
S te, égi szűz?
ERZSÉBET
Hervadni síromig.
JÁNOS (menve)
Megáldjon Isten!
ERZSÉBET
Nem, nem, hátrálnod nem szabad, lovag!
Ily vészben egy nőt elbírnál-e hagyni?
Éjfél közelg - és véle tán halálom.
Siessünk, kérlek. (Zokog.)
JÁNOS
 		  Óh, ne sírj, könnyed
Keserv jele - s te önkényt áldozol. -
Menj hát, királynő, öltözzél lovagnak,
A várat úgyis rögtön elhagyom,
Kiséretemben elvegyülsz s kiviszlek -
Morvában egy kolostort ismerek,
Csendes, sötét hely - -
ERZSÉBET
Tüstént kész vagyok. (El.)
JÁNOS
Amit teszek nem bűn, azt jól tudom,
Mért borzongat hát, mint gonosztevőt? -
Óh, jaj, ha a lányt élve sírba tettem,
S mégsem szünik meg a sok régi baj.
Ha Csák majd számon kéri tőlem őt -
S felelni nem tudok a hon javával.
De hát mit nékem Csák! - S mégis pirúlok,
Talán bizony sajátmagam előtt. (Méláz.)
DÁVID (jő)
Ha várja a holt a feltámadást,
A rab, ha vár egy fényet, napsugárt,
Nem várja jobban, mint én az éjfélt!
Ah, ő szeret. - De hát miért előbb nem?
Hisz nő szerelmét nem növeszti a kor,
De halványítja. S oly sok-e az élet,
Hogy néhány évet tréfa csak kilökni.
Hát hogyha ismét játszik? Akkor e szív
Átkival felriasztja a világot,
Hogy nőnek hinni nem fog senki többé.
Ki ily szerelmet is megbíra csalni...
De ő szeret, nem mert csak vallani.
Erzsébet hol vagy? (Kürtszó.)
JÁNOS
  A kürt útra hív.
Isten veled, Dávid! Kit kérdezesz?
DÁVID
Erzsébetet.
JÁNOS
  Nincs itt - klastromba ment.
DÁVID
Klastromba ment. - Te tetted, Csák, megállj!

HARMADIK FELVONÁS

(Visegrádon. Terem Zách Bódog lakában. Klára Margit segítségével piperészkedik.)

KLÁRA
Szorítsd be kérlek, néni, vállamat.
Most úgy-e bár még karcsuabb vagyok,
Mint a királyné udvarhölgyei,
Ama kacér és lángszemű olasznők.
MARGIT
Kikkel versenyre lépsz majd nem sokára,
Ha új csillag gyanánt lépsz fel közöttük.
De jól vigyázz magadra, kis hugom. -
Mit téssz hajadba, gyöngyöt vagy virágot?
KLÁRA
A virág oly hervadó, ne azt;
Eszembe jőne, hogy mint dobjuk el,
Ha elhervadt felforralt légkörünkben.
MARGIT
Gyöngyöt tehát?
KLÁRA
   Azt sem, mint megfagyott könny
A drága gyöngy. Előjelül lehetne.
MARGIT
Ölelj meg, húgom. Istenem megáldjon,
S tartson soká meg ilyen szűz kedéllyel,
Míg majd hozok számodra vőlegényt.
KLÁRA
Vajon kit, néni?
MARGIT
           S nem találod-é el?
Még négy fiam van, mind derék leventék.
KLÁRA
Ah, épp azért Csákot s zászlójukat,
El nem hagyandák egy hitvány leányért.
MARGIT
S ha mégis, Klári?
KLÁRA
Nem fognám becsülni.
MARGIT
Nagyon unalmassá kezd válni Trencsén.
KLÁRA
Unalmassá lehet a hitves is,
S ott hagyjuk? Ez szép erkölcs, nénikém.
Kázmér hecegtől láttam én hasonlót,
Ki vagy két udvarhölgyet már megúnt.
ZÁCH (belépve)
Jó reggelt, Klárikám! Lám, lám ki hinné,
Hogy ajkad rágalmazni jobban ért,
Mint csókolódni.
KLÁRA
Azt is megtanulja,
De mostan erre van jobb érzése.
ZÁCH
Kázmért kárhoztatod, s nem ő hibás,
De a nő, aki e mai világban
Mint bolt fölé, minden kincsét kirakja,
Lépül vevőre és a bolt üres.
De hát miről folyt a szó?
KLÁRA
   Vőlegényről.
ZÁCH
Lám, lám! No, majd hozok számodra én.
KLÁRA
Isten ments, hát mit tennék annyival?
Margit néném hoz, meg te jó atyám!
Egyet szerez, mint mondta, a királyné,
S talán csak én is választok magamnak.
ZÁCH
Mondottad, a királyné - - és és talán
Ejtett el olyat, hogy Kázmér - beszélj -
Ezért neveztétek talán előbb?
MARGIT
Bátyám, az Istenért hová ragad
Ismét a nagyravágy?
ZÁCH
     Miért, hugom?
Zách Bódog lánya olyan mélyen áll-e,
Hogy egy herceg trónjának zsámolyáról
Nem bírná átölelni? - Ámde halljad:
Rendezd el házam, kérlek, telhetőleg,
Magas vendéget láthatunk ma itten. (Margit el.)
S most már, leányom, nem tréfálva mondom,
Csak hagyd el azt a sok szép vőlegényt,
Majd én hozok oly barnát, mint az árnyad.
KLÁRA
Nem kell, apám.
ZÁCH
Miért?
KLÁRA
Mert csalfa volna.
ZÁCH
Tán azt hiszed lány árnya is hamis.
KLÁRA
Nem azt. De ládd, apám, szép tiszta nap,
Midőn minden mosolyg, árnyam követ,
De rossz idő jő és körültekintek,
Hogy leljek embert, árnyat vagy mi mást,
Mivel boszúmat elfecseghetem,
És ládd, apám, árnyam nincsen sehol.
Nem lenne-e ez álnok vőlegény?
ZÁCH
Kis bamba te!
KLÁRA
       Ehhez még változó is,
Mert majd itt, majd ott látom árnyamat,
Amint Buda s Trencsén felől süt a nap.
ZÁCH
A nap nem süt sem innen, lány, sem onnan,
De a magasból. - Dőre képzetek,
El véletek! - Hozok hát, Klárikám,
Barátaim közül szép vőlegényt.
KLÁRA
Görbét hozasz.
ZÁCH
     Ügyetlenül beszélsz.
KLÁRA
Legalább én nem láttam egyenest.
Hajolva állnak az előszobában,
S derekuknál szavok csak az, mi görbébb.
Ha olykor mondod: a király kegyes,
Sohajtják ők is: óh, kegyes, bizony.
S ha néha mondod: álnok a király,
Fondor, kegyetlen, ők visszhangjai, de
Eladni is tán készek. - Óh, apám,
Ne húzzad ráncba homlokod. Fecsegtem.
ZÁCH
Leány!
KLÁRA
 Bocsáss meg!
ZÁCH
        Óh, ha valaha - -
De nem, nem, ő nem merne ellenembe -
S ha mégis - akkor kürtöm egy szavára
Rokonságom fegyvert fog, s húszezer
Paizs dördül meg, kérve számadást. -
Rokonságom? - Óh, óh, leány, leány,
Mit mondtál, mik barátim? - Gyermekeknek
Isten sugallja a szót. Nem zavarja
Ifjú keblöknek tiszta tűkörét
Még a világ hitvány párázata.
El, rémalak - ő rám vagyon szorulva,
Igen és ő oly jó, kegyes király.
ZSÁMBOKRÉTI (jő)
Ki üdvözöl; s míg csarnokodba tér
Pihenni, e kis írást küldi néked.
ZÁCH
Sajátjában pihen, szolgája várja.
(Zsámbokréti el.)
Jól mondtam, ő, mint Isten ott is áld,
Hol vétkezénk.
KLÁRA
          Miért örülsz, atyám?
ZÁCH
Három falut ajándékoz megint
Csák jószágából nékem. Klárikám,
Ez nászajándékod lesz.
KLÁRA
        Hagyd apám!
Vagy végy számomra fátyolt, oly sürűet,
Olyan sötétet, hogy múltamba vissza
Ne légyen rajta által pillanat.
ZÁCH
Miért leány?
KLÁRA
       Mert még alig tudám
Gyermekkezem kulcsolni, még alig
Értém meg félig elmondott imámat,
Hogy megtanítál azt Csákért rebegni,
Vérátkot kérvén mindannak fejére,
Ki néki és a honnak ellene.
Úgy megszokám, ládd, e gyermekkönyörgést,
Hogy felver éjjel, hogyha elmulasztom
S most félnem kell, hogy meghallgatta Isten.
Végy hát apám, végy nékem barna fátyolt,
S három falud helyett azt add nekem.
ZÁCH
Hah, gyermek! -
KLÁRA
      Óh, ne bánts, hisz meglehet,
Hogy ami egykor jó volt, rossz legott,
Mint rothadt alma, mi ízes előbb,
Émelygővé lőn. Én nem értem a
Bölcs férfiak okoskodásait,
De nem tudom feledni az imát sem.
ZÁCH
Megőrülök. - Óh, lány, ki mondta néked,
Hogy ekként kínozz. - Valld meg, valld, ki bérel
Üldözni, mint sebzett vadat halálig? - -
Ki mondta néked, lányom, mondd, ki mondta,
Hogy elárultam Csákot?
KLÁRA
 		         Tenmagad.
Miért térdeltél tegnap estve is?
ZÁCH
Hol lányom?
KLÁRA
   A királynál.
ZÁCH
      Óh, hazudsz.
Zách fog térdelni oly király előtt,
Kit ő csinált? -
KLÁRA
 		Ah, én jól láttalak.
Ő kétkedett benned, s kacagva mondta:
Eladtad Csákot, s engem is eladhatsz.
Te térdem esküdtél meg.
ZÁCH
        Nos, miért ne?
Nem tettem ingyen, - megfizettek érte. -
(Klára ellopózik.)
A büszkeség letűn az ifju korral,
A vén csak zsémbelhet, mert karja rossz,
S inkább meghódol a nagyobb erőnek,
Mint bujdokoljon, mint egy vén bolond,
Hisz ott a jog, hol az erő s haszon. -
Mit nyert Trencséni, hogy kevély nyakát (Kürtszó.)
Nem bírta bókra vinni, - most zsivány!
Hah, a király. - (Csák belép.)
CSÁK
         Nem ő. Megáldjon Isten
Minden magyart, s ha az vagy, téged is.
ZÁCH (zavarban)
Régen nem láttalak, de most ne bánd,
Hogy nyíltan szólok, nem szeretlek itt.
CSÁK
Azt látom, arcod sárga és remegsz.
Pedig miért, hogy régi cimborád
Vendégjogot kíván egy éjszakára? -
Óh, Zách, minő veszett tömlöcszag ez,
E szép teremben! Keblem telve volt
Nem dőre szóval, férfi érzelemmel,
S most, mintha nyomna itt ez ívezet,
Ijedve búvik vissza szíverembe
És fél kijönni, hogy rabúl esik.
ZÁCH (félre)
Miért nem mennydörög, miért szava
Villám gyanánt nem sújtja keblemet!
Zajghatnék én is, lelnék vádakat,
Míg ily nyugalma a porig aláz. (Fent.)
Hisz ez mind jó, de tán nem is tudod,
Hogy Károly itt vadászik és legott
Beléphet.
CSÁK
Jól tudom, de úgy hiszem.
Vendégedet meg bírod védeni. (Szelíden.)
S ha nem csalódom, kedvesebb vagyok
Előtted most is, mint ő, - Nem beszélsz. -
Ifjú korunk nemtője leng talán
Elődbe. Szebb világ volt úgy-e bár az,
Mely sírba szállt, s felette, mint kereszt,
Könnyet teremtő, sírni nem tudó
Jelűl én állok.
ZÁCH
     Irgalom, ne többet. -
Poroszlót hívhatnék, ládd, nem teszem
Végy kardot, vívjunk Isten s ég előtt,
Végezzük el a végső számadást,
Érzem, hogy ennélkül nem élhetek meg.
CSÁK
A karddal el. Öngyilkosság tilos,
S nem gyilkolnám-e én meg múltamat,
Ha ifju lelkem jobb felét megölném? -
De e jobb fél elszúnyadt - tetszhalott,
Felrázni jöttem új életre azt.
ZÁCH
Ne kísérts, Csák! - A kába ifjuság
Mesés szinekben látja a világot,
Teremt magának ábrándképeket
És hajtja végig a kietlenen,
Míg megfáradva, szárnyszegetten eldűl.
CSÁK
Valót beszélsz, Zách. - Óh, az ifjuság
Hatalmas Isten, s mint a lángoló nap,
Arany himet varr a kopott világra.
De hát mondd, melyik aztán a való?
Ábránd-e az ifjú látása csak,
Vagy a vén szem van-é megkérgesedve,
Hogy gyászlepelt lát a világ felett?
ZÁCH
Ne többet, én Károlynak esküvém
Hűséget és megtartom.
CSÁK
       Esküvél,
Míg a hazának mondott esküszó
Megtört szentsége ajkadon tapadt.
ZÁCH
A hon javáért tettem eztet is.
CSÁK
Ne káromold - olyan magasztos eszme,
Mint a hon, nem kiván gyalázatot.
ZÁCH
Te vért kivántál tőle, Károly is vért.
Te erre vontad, ő meg más felé.
Kincsében megfogyott, miként erőben,
Mert fosztottátok őt, egymást előzve,
És ott állt köztetek, vérben lihegve,
Minden percben porondba rogyni kész.
Én láttam mindezt, azt mondám: elég,
Talán erőre jő még a kifáradt,
S akkor lerázza azt, ki terheli.
Mondd hát magad, hibáztam-e?
CSÁK
      Igen
Mert emberkézzel a sorsot vezetni
Akartad és merész tanácsot adtál
Annak, ki lét és nemlét felett határoz.
Nem érezél-e, mondd, megszégyenűlést
Minden kontárnak bűntársául esve,
Ki egy napos korlátolt felfogással
Dicsekszik hatni késő századokra? -
Ne légyen senki bölcsebb, mint kora.
Ha mint eszköz betölti hívatását,
Jó eszköz volt. Ha mint próféta lép fel,
Vagy őrjöngő, vagy nem hisznek szavának.
S azt gondolod, ha nem tetszik, lerázod,
Mit most eszélyből felvevél magadra?
Ha egy lépést letértél a szoros
Törvény utáról, többé nem találod
Soha, soha. Bogáncs cserjébe jutsz,
Melyből ha egy ruhádra kapcsolódik
És rázod, ötven új akad helyébe.
BOHÓC (jő)
Adjon Isten mosolyt, könnyet,
Hogy bármikor elővehedd.
Szemtelen arc, szemesség
Sárban sosem hagyott még.
Vakmerő az asszonyoknál,
Szemforgató a papoknál,
Lel szerencsét, bizalmat
Nálam, aki mindég ad.
ZÁCH
Hogyan folyt a vadászat, volt szerencse?
BOHÓC
Nékünk ott jó csak vadásznunk,
Hol bakot lő a királyunk;
S a vadász jókat kacaghat,
Hogyha másé a gyalázat,
Ámde jól fizet,
S ez királyi tett.
ZÁCH
Volt-e vad?
BOHÓC
                Volt elég, de nem vadásztunk.
Vad vad, milyen barbár eszme!
Aki tudja, szelidítse.
S oly szelidek már a hölgyek,
Hogy szintúgy vadítni kellett.
Szép mulatság fejdelemnek,
A bohócok némán nyelnek.
CSÁK
Mennykő fiú ez!
BOHÓC
  Mit bámulsz, komám?
CSÁK
Ismersz?
BOHÓC
  Ismerlek-é? Hát nem tudod,
Hogy egy bolond a másikát megérzi?
Az igazságot hajhásztuk
Mindketten, csakhogy te karddal,
Mint nagyobb bolond, ki nyúlat
Megy vadászni síppal, dobbal.
S már majdhogy nem elriasztád
A földről az igazságot,
Amint én sapkám emeltem,
S megfogám, - alája mászott.
CSÁK
Óh, fájdalom, bohóc, hogy szód igaz.
BOHÓC
Máté komám, volt egy gyermek,
Két dajkája volt szegénynek,
indkettő szerette,
A gyermek nevette,
S összekoccant a két dajka,
Egymást féltve messze tartja,
A gyermek siratja.
CSÁK
Kölyök, te gúnyolsz. -
BOHÓC
          Óh, ne hidd komám!
Ki írná meg sírversed is, ha én nem, -
Hiszed, hogy merné tán egy udvaronc?
CSÁK
Hát hogyha még előttem halsz talán meg?
BOHÓC
Legtovább megél a bolond,
Nem törődik, nem eped;
Nagyravágy, csel, csalt reménység
Tikteket mind eltemet.
CSÁK
Lássuk tehát már azt a sírirást.
BOHÓC
Károly sírján hosszú irás
Lesz, úgy kell kitoldani
A törpét, ki órjást játszik,
Hogy lehessen valami,
Hosszú cégér, kurta korcsma,
Hosszú áldás, rossz vacsora. -
Néked, pajtás, ezt a sapkát
Fektetem sírodra csak,
S fogják tudni: szent eszmékért
Küzd, ki ilyen fűzért kap.
ZÁCH
Hallgass már, vagy korbácsot kapsz különben.
S ha elmondod mit látál, jaj neked,
Előre mondom, agyba-főbe verlek.
BOHÓC
Hallgatok s megint okosabb
Leszek, mit a bárgyú magyar,
Korbácsot ki szintúgy ismer,
Mégis morog, mégis csak mar. - (Kürt.)
ZÁCH
Hah, a király, - jőj, Csák, elrejtelek.
CSÁK
Vezess tehát.
ZÁCH
    Ha itt lel, elveszék.
 (Csákot egy mellékajtón kivezeti.)
BOHÓC
Félre bolond, jő a nagyobb,
Félre putri, jő a ház.
Nagy úr mégis a király,
Elsápaszt s tör, mint a láz. (Hátraáll.)

(Róbert Károly, Drugeth, Zsámbokréti és mások jőnek.)
ZÁCH
Király, üdvözlégy!
KÁROLY
             Ez volt ám derék nap.
Mért nem jövél ki Zách, talán beteg vagy? -
ZÁCH
Igen, királyom.
KÁROLY
          Sajnállak, de nékem
Szintúgy az ígért nyúgalom helyett
Várad csak gondot és munkát szerez.
Most vettem épen hírt, hogy Csák megint
Feltámad és hatalmas sergeket
Pusztítni küld a gazdag Vágvidékre.
DRUGETH
Már régen forral ő új terveket.
KÁROLY
Csak azt a Trencsént, azt a sziklafészket
Mondhatnám már enyémnek, s jól aludnám.
BOHÓC
Könnyen segítek én azon, komám.
KÁROLY
Hogyan, bohóc?
BOHÓC
             Ajándékúl adom.
KÁROLY
De nem tiéd ám, s hogy jutok belé?
BOHÓC
Foglald el karddal.
KÁROLY
          Óh, bolond, bolond!
BOHÓC
S nem így tett-é trónoddal szent atyánk,
Mint én ajánlom néked? S ő okos volt,
Én meg bolond. - Te hálátlan koma!
KÁROLY
Bohó, ne többet. - Most, most férfiak
A jó tanács becses. - Sergem kifáradt,
Pénztáram puszta.
BOHÓC
  Még itt is segítek.
Országodban van-é még telt tarisznya?
KÁROLY
Hogyan ne volna!
BOHÓC
          S bírod-e nyakából
Gazdájának lekanyarítani?
KÁROLY
Hogyan ne, annyi zsoldosom akad még.
BOHÓC
Úgy mind tiéd a megtömött tarisznya!
Ne búsulj, úr vagy - és ürítsd ki bátran,
Áldással rakva visszaadhatod,
Koldusszatyornak jó leend az is.
KÁROLY
Ki a szobából! Itt nincsen bolondra
Szükség.
BOHÓC
 Talán van úgyis elég bent.
  (Hátraáll.)
KÁROLY
Nos bölcs urak, megpróbált férfiak,
Elő a jó tanáccsal.
ZÁCH
  Óh, király!
Voltak napok, hogy ellened csatáztam,
És nem karod, - kegyelmed győze le.
Szólítsd fel Csákot, vess a múltra fátyolt,
S adj lánglelkének tenni tért jövőre;
Én azt hiszem, megtér, bár büszke férfi.
ZSÁMBOKRÉTI
Nem lenne-é mindenki pártütő,
Látván ez út visz kegy s nagyság felé.
ZÁCH
Nem, Zsámbokréti. Nem mind sólyom az,
Mi büszke szárnnyal martalékra tör.
A baglyot üldhetd, mert bagoly. Tanítsd
Szeretni a sólymot, s vadászni fog
Számodra. Meg ne öld, s ne irigyeld
Nemesb szivétől a királyi vágyat.
ZSÁMBOKRÉTI
A régi cinkosságból, úgy hiszem,
Egy gyöngéd visszhang még Záchnak beszéde.
ZÁCH
Torkodba fojtom a szót.
KÁROLY
  Nyúgalom.
Egymás ellen támadtok-é ti is,
Midőn fél ország ellenség ugyis?
De én vagyok magam, látom, hibás,
Epés vitának tűzvén tárgyaul
A pártost, kit hona már rég elítélt,
Elátkozott már kétszer szent atyánk,
S mégis tűrünk.
ZÁCH
  Engedj meg neki.
ZSÁMBOKRÉTI
Akasztófára a merész zsivánnyal.
DRUGETH
Csak egyre kérlek, hallgass meg, királyom:
Ha már kell dűlnie, mert úgy kivánja
A köz, tartsunk meg minden illemet,
Hogy majd ne mondja késő nemzedék,
Miként korunknak fényes csillagát
Gyalázatul bitóra állitók.
BOHÓC
Elvégzétek hát, bölcs urak, halálát?
Majd a bolond mondd hozzá egy mesét;
Király volt a sas, ámde népe
Zsarlásitól ingerelve,
Ország gyülését hirdetett,
S elvégezék a sas halálát,
De jaj, ki teljesítse azt hát?
Embert találni nem lehet.
Felszólíták a hős bagolybánt,
Ki az imént szóval tüzet hányt,
S lám, elkotródik emberem - -
A bölcs tanács rá szájat tátott,
Pulyán szaladt ki, merre látott,
Mert a sas, mint vész ott terem.
 (Kinyitja a mellékajtót.)
CSÁK (előlépve)
Már itt is van. - De hisz Trencséni arca
Nem a halál, miért sápadtok úgy!
KÁROLY (gúnnyal)
Ah, Zách, jó házi gazda vagy, cserébe,
Ha hozzám jősz, víg torra várlak én is.
ZÁCH
Kegyelmet, nagy király, nem hívtam őt,
S egy perccel jött előtted.
KÁROLY
          Jó. Tudom.
CSÁK
Valót beszél, hidd el, hogy nem hibás.
Várába jöttem, s tüstént elmegyek,
Mert jót aludtam ott, hol tik remegve
Virasztni fogtok. Azt kérem csupán,
Végzésteket vonjátok vissza, mert
Kihallgatatlan a magyar nemest
Itélni nem szabad. Most itt vagyok,
Hallgassatok ki - s ítélhettek aztán.
DRUGETH
Törvényeset kér, én őt pártolom.
KÁROLY
Mi az, te is Drugeth? - Miért vagyok hát
Király, ha semmit sem nyom szándokom?
DRUGETH
Ellenkezőleg, nyom, ha jogszerű.
KÁROLY
S jobbágyom fogja-é eldöntni ezt?
Hisz ez megint arcátlan pártütés.
DRUGETH
Ne hidd király, hogy ellenséged az, kit
Perc súgta szenvedéllyel gát gyanánt lát,
De az, ki sírna és mégis mosolyg,
S rabfélelemből csak tapsolni tud.
CSÁK
Soká várok már, - tán elég lehet.
KÁROLY
Menj, menj, ne bosszants, fogjad e papírt,
Megsemmisítek mindent, csak ne lássunk.
CSÁK (kardjára néz)
Nincs csorba rajta. - Új találkozásig. (El.)
KÁROLY
Nem, itt nem alszom, és bizton sehol.
Óh, pártos nemzet, higyjek-é neked?
Rád bízzam-é üdvöm, nyakas magyar,
Ki vén törvényt nézsz, s nem királyodat?
Kötést keressz, nem hódolást, kegyet?
Ki, hogyha hűnek mondod is magad,
Lakot nyitsz a száműzött bujdosónak. -
Átok reád, óh, hydra, hydra faj,
Felrettent arcod minden álmaimból. -
Derék vitéz nép! Hányan is valátok?
Öt - hat - hét, s ő egy volt s élve ment el! -
DRUGETH
Orgyilkoláshoz nem tudunk, királyom.
KÁROLY
Hiszem, hiszem. Vitéz nép vagytok, úgy-e?
De a hű nép mindenhez ért, mi jó
A fejdelemnek.
ZÁCH
Majd a harcmezőn
Meglátod, hogy nem verjük-é le őt?
KÁROLY
Ah, én előbb verem le. - Mário! -
(Mário bejő.)
Megnézted jól ez embert?
MÁRIO
            Jól, uram.
KÁROLY
Meg mersz-e vívni véle?
MÁRIO
        Mint szokásom;
Miért ne. Álmában. - templomküszöbnél.
KÁROLY
Jó. - Tízezer forint Csák bőre. Most
Menj, ahová látsz, és addig szemembe
Ha jőni mersz, a hóhér nyársba húz.
MÁRIO
E kar még célját nem hibázta el, -
Mindegy Csákot, vagy gyermeket megölni,
A szív baloldalt ver, s a vas kemény.
DÁVID (ki azalatt bejő)
De a te szíved helyt áll-e, paraszt?
(Térdre esik.)
Kegyelmes úr, remegve hódolok meg,
Alig remélve már bocsánatot.
KÁROLY
Ki vagy te, ember!
DÁVID
  Omode fia.
KÁROLY
E vár pokol, hogy percenként suhannak
Az ördögök beléje. - Zách jön-é
Még több?
DÁVID
 Tévedsz király, én ellened
Küzdöttem eddig, most bocsánatot
Jövék könyörögni.
KÁROLY (indul)
Honn meggondolom.
DÁVID (feltartóztatja)
Nem úgy, nem úgy. Egy percenet világom.
Sietnem kell, tovább nem várhatok,
Mert hogyha más előz meg - elveszék.
Különben én nem ősök birtokát,
Nem kincseket, rangot, kitüntetést,
Csak egyet esdek: széles e hazán
Engedj nekem bujdosnom. Adj sor írást
Vezéridhez, hogy ne bántsanak.
És ezt sem ingyen kérem, meghozom
Mit e pór ígér, ámde tenni nem bír,
Mert porba sújtja őt Csáknak szeme.
KÁROLY
Tőlem mehetsz akárhová, kivált
Ha teljesíted, amit szád locsog. -
(Záchhoz.)
Nem őrült-e fiú?
ZÁCH
           Ha nem, de az lesz.
KÁROLY
S mért lettél oly macskája e kutyának?
Hisz eddig egy tálból nyaltátok a vért.
DÁVID
Látod, mi edzett keblem. Elbírok
Gúnyt, mocskot. - Óh, próbáltad volna máskor! -
Most röpte túl van ily bárgyú beszéden. -
Ne kérdd, hogy Csák Mátét miért gyűlölöm,
Elég azt tudnod, hogy van rá okom.
A koldus koldusává tette sorsom,
És szétrepeszté szívem izmait. -
Te is ohajtod őt kivégezni,
De néked ahhoz nincs jogod, király!
Nincsen jogod a kor nagy emberét
Megfontolással közjóért megölni.
Ez nagy bűn lenne, s hogy felelne lelked?
S miért is tennéd? Hogy nehány követ
Kicsent koronádból? - Koszos ürügy -
Nekem világom napját lopta le,
És felriasztott égi álmaimból
A rengetegben. - Hagyd őt hát nekem.
S ha mégis rátennéd gyilkos kezed,
Kiátkoználak a földről, az égből,
Hogy kóbor lelked a széllel zokogna,
S a sír kihányná fáradt csontodat,
Mert ő csak engem illet! S hogyha megcsal,
Elbúvik tőlem, vagy gyorsabb kezű lesz,
És én halok meg: addig kérem Istent,
Vagy annyi vétket, zajt, káromkodást
Teszek az égben, hogy megúnva végre
Lesújt a földre, s újra kezdek élni
S üldözni Csákot addig - addig -
KÁROLY
   Ifjú,
Te nem vagy észen. Menj, menj, amerre tetszik,
Se én, se más sem bántja a bolondot.
(Indul kíséretével.)
DÁVID (kacagva)
Mi vagyok én, azt csak magam tudom.
Mi voltam, azt ne tudná senki bár.
Mivé leszek - majd látja a világ.

NEGYEDIK FELVONÁS

(Trencsénben. Terem, mint a második felvonásban. 
Csák, Miklós, János, Berend s mások, fegyveresen, útról érkezve.)

CSÁK
Mint látom, megjövétek pontosan.
Bejárta-é körét hűn mindenki,
Meglesve a szív dobbanásait
És megtapintva a verő eret,
Mint szorgos orvos? Óh, mit mond lökése?
Üdűlend-é vagy meghal a beteg?
De ím, Domost nem látom, hol maradt?
Váratni nem szokása e fiúnak.
MIKLÓS
Elrándult édesanyját látogatni,
S a hőst ott tartja kissé a fiú.
CSÁK
Nemes fogoly, s az porkolábja is.
De hát, Berend, az első hírt te mondd,
A többire tán jó előjelül lesz.
Hisz az alfödről rossz hír nem jöhet,
Hogyan szülnének kéklő síkjai
Az emberszívben szolgahajlamot.
Mindig az alföld volt erőm s reményem.
Mondd hát, minő szél fú mostan felette?
BEREND
Olyan szél, Csák, mely csak titkon zokog.
Bejártam minden rejtekebb tanyát,
Hol bujdosót remélheték találni,
Vagy elvonultan váró honfiút.
Találtam is, de elszánt párthívet nem.
Sok van, kinek gond űli homlokát,
Ki könnyes szemmel néz az árva honra
S epedve áhít jobb jövőt; mi haszna
Ha nincs, ki férfias szilárd karokkal
A sors gyeplőit megragadni merje. -
Nehéz idő jár, fáj mindenkinek
Ez és az - így érzéke nem marad
A távolabbi nemzetfájdalomra.
Örül, ha mint ügyes sajkás kimenti
Létét és lomját a dúló habokból,
De a közös vagyonra gondja nincs.
CSÁK
S barátaink, hogyan fogadtak ők?
BEREND
Mint a dús elszegényedett adóst.
Sok jóbarát légy, míg napunk ragyog;
Ha a hideg beáll, meg elbuvik.
Sok pört keres, avagy pörtől remeg,
Más gyermekekben van dúsan megáldva,
Ezeknek szolgálat kell, - mit tegyen
Az udvar csillogása ellenében? -
CSÁK
Elég, elég. Nos, Miklós, nyugtalan vagy,
Mint hogyha jobb hírt tartanál magadban.
De szemed villáma mást beszél.
MIKLÓS
Csak e fecsegés tett, Csák, nyugtalanná,
E túdós meghányása dolgainknak.
Ki várhatott mást? - Nem tudók-e rég,
Hogy a bátor kevés, a gyáva sok,
De az nem számít itt s ott egyiránt:
A nagy tömeg mindég a győztesé.
Mért mondanám hát, hogy Bihar mit érez?
Hoztam magammal egy csomó legényt,
Mely halni elszánt, s nem nagy kár lesz érte,
Ha sárba fekszik. Holnap más akad. -
Ha más is így tesz, lesz talán belőlünk.
CSÁK
Jól mondod Miklós! Mért is vártam eddig,
Mért zörgeték pulyánál, udvaroncnál,
Midőn karom bír még dárdát hajítni,
S szül gyermeket mindennap a haza,
Ki vagy koldulni vagy rabolni termett,
Nem veszthet semmit, s így hívem leend.
Óh, mert a gazdag fél kiszállni síkra,
Hogy elkobozzák búzaföldeit.
Koldushadat hát, jól kiéhezettet,
Mindegy akármit, mely üszköt, dsidát
Hajítni tud. S a puha dús lakába
Ki dob koldusnál üszköt szívesebben? -
Majd amit e hitvány haddal kivívok,
Élvezni fogja, aki szid, az is,
S megéljenez, mint a hon hű fiát.
Ez is szép díj, ki éhezik reá,
Nekem nem kell, de azt nem tűrhetem,
Hogy Szent István trónján oly ember üljön,
Ki Csák vadászkürtétől megriad.
MIKLÓS
Hát olyat, aki félni nem akarna?
CSÁK
Tán olyat sem, csak úgy, ha már uramnak
Született volna. - S most Miklós öcsém!
Menj a várfokra, fújd a harci kürtöt,
Hogy Mátra bérce visszhangozza újra,
Riadjon álmából fel a magyar,
Soká aludt már úgyis. Menj, siess.
Bő abrakot mostan harci méneimnek,
A rég bezárt fegyvertárt nyisd meg és
Hurcolj ki onnan zászlót, kardokat,
Hurcolj ki mindent, ami öldököl. -
Még most is itt állsz?
MIKLÓS
  Félek ébredéstől.
CSÁK
Ne félj, Miklós, - aludni máson a sor! -
János! Szepesből hoztál-é te népet?
JÁNOS
Nem hoztam senkit.
CSÁK
            Mért, - nincs-é bitang ott,
Koldus, tolvaj, ha a java siket?
JÁNOS
Óh, van biz ott, sőt a jó sem siket,
De visszavertem, hogy velem ne jőjön,
Haszontalan véráldozatnak esni.
Én itt vagyok, mert esküm köt, mi kell több?
CSÁK
János, nem értelek, - ámde majd kifejted
Később. Sietnem kell most, - nem tudod
Hol a királynő?
JÁNOS
  Csák! Nincsen királynőnk.
CSÁK
Szeszélyes ember! - Hát András leánya?
JÁNOS
Ah, messze, messze.
CSÁK
    Hol?
JÁNOS
          Zárdába ment.
CSÁK
Őrült vagy János! Hol mondotta szád?
JÁNOS
Zárdában, Csák!
CSÁK
                         Ki küldte őt oda?
JÁNOS
                        Én.
CSÁK
            S még ölelsz!
De nem hiszem. Hazudj, fiú, csak egyszer
S e bűnödért mennyem feláldozom.
Tiédhez toldom szívemnek felét,
Mert megszakadni fél szív is elég. -
A lány zárdában. - Pelyhetlen fiúk!
Egy nőt nem bírtatok megvédeni?
Mert őt, hogy el nem küldtétek, tudom,
Ki is tett volna ily szörnyű bolondot. -
De ellopták tán a szent angyalok,
Hogy a mennyekben légyen a halottak
Úrnéja, mert népének jobb fele
Már úgyis ott van. - Bódult szellemek!
Hát illik-é e földön tartnotok
Orgazda boltot, egy hideg kolostort,
Hol élve eltemessétek leányink,
S poremberek üdválmait velök. -
De János, szólj igazán, hol van a lány?
JÁNOS
Ismételjem?
CSÁK
    Ne tedd, e hallgatás
Rettentően megsúgja a valót. -
Tehát végem van. Csák leélte életét.
Küzdjön, kinek tetszik, de Csák kifáradt.
MIKLÓS
Ne mondd e szót. Többé ne lássam-é
A rendületlen Trencsénit, ne lássam
Kardját forgatni, mint hadóriást?
CSÁK
Többé nem látod, mert többé nem az.
Egy nemtő lenge eddig sátorinkon,
Mely fényt derítne ránk, erőt karunkra,
S megszentelé munkánkat; most, midőn
E szellem elszállt, nincsen jog velünk,
S én jogtalan nem harcolok soha.
MIKLÓS
S egy gyönge, egy halvány leány-e az,
Ki egy nép életét s minden jogát
Személyesíti? Nem, ha ő halott,
Fajunk nem oly meddő még, hála Isten,
Hogy új Árpádot nemzeni ne bírna.
CSÁK
S azért küzdjünk, ki majd születni fog?
Vagy küzdjünk, mert néhány földönfutó
Kivánja? Mért? - Tán, hogy Károly helyett
Svábot, csehet emeljünk trónusunkra?
Vagy éppen állítsak köztársaságot?
Ki fogja azt megbírni köztetek?
Nem Róma e hon, melynek harci lelke
Lemondásokban lelt polgárerényt.
Itt minden szív forintokért eseng,
S ha nincs felettök egy erős ököl,
Egymást rabolja, egymást üldi majd.
Szentek hona csak a köztársaság,
S melyben lakunk, óh, e hon latroké. -
Hisz én azt jól tudom, nem volt ez így.
Öröktől és örökké nem leend így,
De ez mikor, de ez mikor leend!
Csák meg nem éri. Pályáját lefutta,
Mert nincs, kiért csatázzon, - a leány.
JÁNOS
Ne engedd így magad a fájdalomnak,
Mely gyerekessé tenne az előtt,
Ki lelkedet, mint én, nem ismeri;
S nem tudja, hogy nem egy leány, de a hon
Jóléte volt, mi a harctérre űzött. -
S ha most ennek, vagy annak bukni kell,
Együtt virulni, mert nem hagyja sors:
Ki öljük-e magunkat a leányért,
Hogy új nép szállja meg Kanahánt? -
Tiz évi harcunk ezreket tiport el,
Csak egy csata kell még, melyben legyőznek,
Vagy melyben győzünk - nincs többé magyar
S csontok fölé emelhetjük királyunk.
CSÁK
Ne többet, áruló. A síma nyelv
Nem nyalja már ki a mérges sebet,
Melyet fullánkja ejte szívemen. -
Miklós, ereszd széjjel csapatjaink,
Bocsásd el ménemet, legyen szabad,
Ne hordjon holtig zablaszíjt nyakán.
Jól zárd be ismét fegyvertáramat.
A Vágba vesd kulcsát. Zúzd kürtöm össze,
Mert mint hazámnak lelke elfogyott,
Fogy az enyém is, mely belé rivallt. -
Isten veled, János! - Szívből beszéltél,
Azt látom; ah, de mégis - megbocsáss -
Ez elvében megrögzött szív gyülöl. -
Lehet, hogy úgy van minden, mint te mondod,
Mindegy, nekem nem kell, én nem hiszem.
Isten veled - többé ne lássalak.
JÁNOS
Óh, jaj! Te szörnyen tudsz büntetni, Csák!
Mert büntetőnkül önmagunk teszed. - (El.)
CSÁK
E kardot, mellyel győzni bírtam - ím
Alig birom széttörni. (Eltöri.) El vele.
MIKLÓS
Miért törted el, - nem adhatád nekem?
CSÁK
Minek haszontalan gyilkolni véle?
Vagy fegyveremmel Károlyért csatázni? -
E szent vasat, mely Volga habjain
Keresztülúszott, mely ősöm kezében
Csorbátlanul bércet vágott keresztül,
Királyokat tett, népeket legyőzött,
Most néked adjam, Mózesünk leánya
Ellen csatázni? - Ennyire talán
Mégsem sülyedtem. - Hisz te ifju vagy,
Neked még tett kell, harc és izgalom,
Te Károlyért fogsz vívni, hogyha én
Lelépek. Menjetek - ne lássalak. -
De kardomat nem adhatom.

(Mind eltávoznak, Csákot és Miklóst kivéve.)
MIKLÓS
             Csalódol.
Templomba tenni kértem azt csupán,
S rávésni két szót: Csák - meg ezt: szabadság.
CSÁK
Vésd a végsőt szivedbe; és az elsőt
E kis darabra. S hogyha látod egykor,
Hogy síromon oszlop nem áll - szegezd rá.
De most, siess. -
MIKLÓS
             Te gyönge vagy, ki fog
Vezetni?
CSÁK
  Senki.
MIKLÓS
              Csák, elűzesz-é?
CSÁK
Te jó fiú vagy. - Ládd, térdem törött
Vezess hát a szabadba és -
MIKLÓS
              Hová?
CSÁK
Ah, messze - messze.
(Ingadozik.)
MIKLÓS
   S aztán mit teszünk?
CSÁK
Te visszajössz - én ott fogok maradni.
MIKLÓS
S elhagyjam-e örökre e kezet,
Mely ifjuságomat vezette? - Úgy
El nem megyek.
CSÁK
 	            Ha mondom.
MIKLÓS
 		               Nem megyek. -
Ne légy oly balga, Csák, vagy azt hiszed
Falomb alatt ütöd fel sátorod
S kökénytövis között folytathatod
Magasztos álmodat, melyet velem
Dárdák árnyában látál egykoron?
Nem férsz te, hidd el, a hűvös gyepágyon,
Melyen pórember munkától pihen.
S a szellemet, népedé vala,
Nem hagyja Isten tőle elrabolnod.
CSÁK
Mit nékem a nép - mit nekem haza! -
Megérdemléd sorsod, mert esküdet,
Melyet Szer térén őseid kimondtak,
Megtörted. - És mégis, mégis siratlak,
Mert édes vagy. S még fájóbban siratlak,
Hogy önmagadnak ástad sírodat;
Mint hogyha a sors zúzott volna tönkre:
Mert puszta hont egy Béla földerít,
De egy elkorcsult népet senki sem.
MARGIT (berohan s Csák lábaihoz borul)
Óh, Csák, segíts! Te védangyalom.
CSÁK
Ne hízelegj, asszony, védangyal én
Nem voltam és nem is leszek soha.
Hogy is járhatna az véres kezekkel?
MARGIT
Úgy jár a népszabadság angyala.
MIKLÓS
Anyám! Mi sorscsapás hozott ide?
CSÁK
Kelj fel - ne lássak asszonyt térden állva.
Mondd, mit tehet a sorsnak mostoha
Fia, testvéreért?
MARGIT
           Védj orgyiloktól.
CSÁK
S ki küldi rád?
MARGIT
        Károly.
CSÁK
   Mért?
MARGIT
          Mert király.
CSÁK
Úgy. Hát kinek szemére százezer
Önkénytes hóhér les, még bérben is tart?
De mondd, mi történt? -
MIKLÓS
Mondd, mondd, reszketek.
MARGIT
Zách nincsen többé - szép leánya nincs.
A Záchok címerét eltörve vitték
Sírboltba. E törzs vérbe sűlyedett.
Rokont, barátot mostan üldenek,
Bérgyilkosok leskelődnek életökre
S kinek erében egy csepp lüktet is
A Záchok hős véréből, felkutatják
A szív mélyén, kiontani ebeknek. -
CSÁK
Nagy ég, ezt nem kérém a hűtelenre
S itéleted megdöbbent engem is. -
De mondd, mi volt, mi ezt előidézte.
MARGIT
Isméred az udvart, Csák, tán te is.
Nincs ottan más, mint szolga és bohóc.
Zách a makacs, becsét érző magyar
Nem bírt eggyé is lenni, s azt hivé,
Hogy a fejedelmi kegy, mely rámosolyg,
Kiszolgált bére számos érdemeknek,
Melyért nem kell lealjasodnia. -
Azt hitte, hogy leánya szűzi bája
Az oltárkép biztosságával áll
A csábitás mérges kigyói ellen,
Habár a csáb koronát is visel.
Csalatkozott és meghalt vak hitéért,
Hogy ott kereste a lovagerényt,
Hová tört eskü vitte őtet is;
S elhagyta köztetek, kiket elárult.
MIKLÓS
Szörnyű, szörnyű! És téged is, anyám,
Űzőbe vettek most, mint Zách-rokont.
CSÁK
De hát Domos hol van, vagy védtelen vagy?
Szörnyűt gyanítok.
MARGIT
               Többé ő sem él.
Mint hőst nyomá el a bérlett tömeg.
CSÁK
Nyugodjék békén a derék.
MIKLÓS
        Nagy Isten!
Ki mondja még, hogy tűrni nem tudok.
CSÁK
Attól remegtél, népem, hogy kiirtlak,
Van más kapás, ki megteszi helyettem. -
Ládd, Margit! Mindez annak műve, akit
Királynak óhajtál te is.
MARGIT
      Ne bánts,
Ne bánts tovább. Elég koldus vagyok.
Ugyis lakoltam nőiségemért,
Mert táborodban nem volt orgyilok,
Csak fény s dicsőség. Én, én balga nő
Féltettem gyermekim - lakoltam érte.
Megtudsz-é a megtört nőnek bocsátni?
CSÁK
Kezet rá. - Vajha köz megnyúgovás,
Nem bánat lenne az, mi összehoz.
De így akarta az ég, s engedünk. -
S most tedd kezed szívedre, s mondd nekem:
Hat gyermeked volt, a fele halott,
Kettő hazádért, egy királyod által;
Melyik fáj legnagyobban?
MARGIT
         Ah, Domos!
CSÁK
Tanuld meg hát, a nő ne sírdogáljon,
Ha gyermekének kardot lát kezében,
Melynek sikert sújtott hazája kér.
De jőj, induljunk, nem mulathatok.
Utam hosszú és létem már rövid. -
Miklós fiam! Most kettőnket vezess.
Versengtünk egykor érted, s ím, karodra
Támaszkodunk most, - megpirult szemekkel. -
MIKLÓS
Csak dőlj reám, Csák, - dőlj reám, anyám!
Elbírlak még - ha éltemet bírom. (Indulnak.)
DÁVID (ziláltan belép)
Ember, megállj! - Nem mégy el egy tapodtat,
Mondd, mondd, hová dugád Erzsébetet?
CSÁK
Őrjöngsz, bolond. Tudod jól, messze ment.
(Elmennek.)
DÁVID
Mit látok, óh, anyám! Jó, hogy nem ismer, -
Nincs is már bennem, ami az övé volt.
Ah, azt tudom, tudom jól, messze ment...
Ki is ne tudná, hogyha a lelke elvész?
Ha elragadják napját életének? (Gúnnyal.)
S ki tette mindezt? Csák, az a dicső hős,
Kit egy ország bámúl, a nép imád,
Csak én utálok, s van hozzá jogom. -
Fészkemből elcsalt, s én látám apám
Széles jószágit menten elkobozni,
De ez mind semmi - kincs üdvöt nem ád.
Látám testvérimet vérben feküdni,
De még ez sem baj, - a halott nem érez.
Csak én, csak én. - Meghalni, élni - egy;
De élni, hogy meghaljunk százezerszer -
S mindannyiszor érezzük a halálkínt,
A kárhozatnál szörnyebb kárhozat.
A gyilkos kontár, mert csak testet öl,
Mely úgyis por. De a lélek reményét
Az üdvöt, a szerelmet megfagyasztni,
E gépet, mely nehéz lett, mert kiűzék
Életsugárát és örömtelen
Szoborrá lett, egy életen keresztül
Hurcolni, Csák! csupán te kényszerítesz.
  (Érzéssel.)
Erzsébet, szép Erzsébet! Mért könyörgted
Arcádra a hajnalnak színeit,
Ha nem világolsz embertársaidnak?
 (Mindinkább fokozva.)
Minek növesztéd hófehér karod,
Ha bennek csak feszűlet van, nem ember?
Nem félsz-e, kebleden, hogy a kiszenvedt
Megváltó átmelegszik és föléled? -
  (Lehangolva.)
Erzsébet, szép Erzsébet látlak-é
Még egyszer? - Akkor e könyűt letörlöd.
Melyet most érted sírok, - óh, letörlöd
Halálszín fátyoloddal és lezárva
E sóvárgó szemet, reá hajítod,
Mint szemfödőt. - De gyáva! Mit beszélsz?
Nem tudsz-e mást, mint sírást és panaszt?
Nincs-e karod, mely a zárdát ledöntse,
S az elkárhoztatott angyalt kihúzza? -
  (Komoran.)
Hiába, ott is ott lesz a sötét Csák.
Ez emberóriás ellopja újra.
  (Indulattal.)
Gyilkot neki! - Nem ígérém-e meg?
Nem mondtam-é, hogy ahhoz nincs joga
Isten s világ előtt csak épp nekem.
  (Hidegen.)
Megölni őt, - s miért ne, - ember ő is,
Mint én, - egy szíve van csak.
 (Az ablakon kinéz.)
           Hah, mi ez?
A nép tolong, zokogva búcsuzik,
Kendők lobognak, - Csák még visszanéz,
S elvágtat, - porfelleg kél s eltakarja. -
Miért sírsz, hű nép, csak nem Csák után,
De a fájó sebért, mit kardja vágott. -
Menj csak, menj gyilkosom, én még elérlek,
Bár fuss a földhatárig.
JÁNOS (leverve jő)
      Vége van.
DÁVID
Minek van vége?
JÁNOS
Csák elbúcsuzott -
Nem látja őt e földön senki többé.
DÁVID
Még én meglátom őt, még nékem őt
Meg kell látnom, ha mint az éj maga
Olyan sötét lesz is. El, el, utána! (Elrohan.)
JÁNOS
Öcsém, megállj! - Nem hall, tovarohan.
Óh, bár ne láttam volna e lakot
Inkább, mint így szakadjak tőle el.

ÖTÖDIK FELVONÁS
(Kopár mező Morvában. Távol egy zárda látszik.)

ANTONIO (jő)
Hol vette itt magát? - Talán bizony
Rómába indult bűnbocsánatért. -
Alig hiszem, mert Csák is olyan ember,
Ki még a bűnt is biztosb öntudattal
Cselekszi, mint más ember az erényt.
De mit kereshet hát itt? Ejnye, no,
Be meghűlt a vér bennem, hogy megállott
És rám tekintett, jó hogy meg nem ismert.
Bizony rég is volt, ahogy megriasztott.
MÁRIO (szembe jő)
Kit látok! Tőkehal.
ANTONIO
 Hering, te vagy?
Jer, csókolj össze, mert már elhiszem,
Hogy latrok közt is van lélekrokonság.
Hol jársz? - Örülök, hogy találkozunk! -
Hogyan vagy? Ej, be megsoványkozál! -
Mint látszik arcodról a vízivás.
Nézz engemet! -
MÁRIO
     Ha ennyit kérdezesz
Egyszerre, válaszolni nem tudok.
ANTONIO
Menjünk hát sorban. Mondd, pénzed van-é?
MÁRIO
Fillérem sincs.
ANTONIO
        Az baj.
MÁRIO
   No, és neked?
ANTONIO
Nekem sincs.
MÁRIO
    Ej hazudsz, szemed ragyog.
ANTONIO
Megmostam és egy csepp víz ráragadt. -
De mondd meg nékem őszintén barátom,
Hogyan van az, hogy nincsen tompa késed,
Törött karod, vagy hályogos szemed;
S mégis koldúsul jössz oly szép világból,
Minő Lajtán túl most nekünk virít?
Hol fáradság s bosszútól még lihegve
Egy pártkirály s két fél farkasszemet néz,
Hol a trónig bejáratos valál.
S még ehhez a jó Isten is erősb
Idegzettel látott el, mint enyém. -
MÁRIO
Onnan, hogy mint te kontár nem leszek.
Egy bamba nőt rászedni, lopni csirkét,
Sohsem sülyedtem. S bár most a világ
Tudom tiétek, én önérzetemben
Magasbra törve, inkább éhezem. -
Megúntam látod még gyilkolni is
Nehány forintért. S lelki vágyamat,
Mely a dicsőség s a hír után eseng
Síró leánykák, árva gyermekek
Nyögésével hizlalni nem birom.
Egy művet vállalék el, tízezer
Magyar forintért.
ANTONIO
Szent szűz, mennyi pénz! -
Hány is mondd? Tízezer! Ennyit talán
Nem is láttam még. Várj, hadd számolom ki.
Tízszer tíz száz, tízszer száz tízezer.
Odább a matézis sem megy!
MÁRIO
Ne számold,
Nem nyertem el!
ANTONIO
Úgy jaj nekem s neked!
MÁRIO
Csak nékem jaj, mert életem javát
Fecsérelém el. Három hosszu évig
Leskődve rá.
ANTONIO
  Zsebnyúzó, három évig
Nem érni célt! - Hajítsd el tőrödet,
S végy a zsidótól bicskát; a parasztok
S vándorlegények táskáján kivágni.
MÁRIO (tőrt ránt)
Jer hát, próbáljuk meg ki a művész!
Ha szívedet középen nem találom,
Akkor bicskásnak hivatom magam.
ANTONIO
No, elhiszem, hogy eltalálod. Ámbár
Akár hasamba szúrj is, - egyre megy. -
MÁRIO
Ne mondd tehát többé, hogy kis dolog
Csákot megölni. S még azt sem tudom,
Hol kóborol.
ANTONIO
   Megállj, én jól tudom.
MÁRIO
Hazudsz.
ANTONIO
 Tudom, csak tedd el fegyvered.
Mert fényétől még káprázik hasam.
MÁRIO
Mondd meg hát, hol lelem?
ANTONIO
         A Kárpátok közt
Portyáztam, ott találkozám vele.
Az ég őrzött, hogy most elmondhatom.
MÁRIO (kézen fogja)
Jer vissza hát velem, - vezess lakához.
ANTONIO
De hisz nekem van arra jó okom,
Hogy a Lajtán ne térjek vissza többé.
Ha már az ágast eddig elkerültem,
Nincs semmi kedvem újra felkeresni.
Aztán hisz az rég volt, hogy ott tanyázott.
Azért mondám csak el, hogy ismerem.
Hanem mit ádsz, kezedre játszom őt
Itt és ma még.
MÁRIO
    Adok két itce bort.
ANTONIO
Úgy, csak keresd magad fel.
MÁRIO
              Hát adok
Száz jó forintot béremből.
ANTONIO
S marad
Kilencven és kilencszer száz neked.
MÁRIO
Mit számolod a másét.
ANTONIO
       Adj belőle
Még ötvenet.
MÁRIO
      Legyen.
ANTONIO
     Figyelj tehát.
Itt láttam őt éppen most egy vitézzel.
Ama füzesben hagytam el. Alig
Bír menni, oly szörnyű bágyadt, beteg,
Ha nem sietsz, a tízezer forintot
Ellopja markodból s meghal maga.
MÁRIO
Készülj hát, megtámadjuk.
ANTONIO
         Azt ugyan nem.
Mondtam, hogy ketten vannak, s egyikök
Markosb a sátánnál is. Balkezén
Oly könnyen húzza Csákot, mint mi egy
Lúdcombot. S kard van oldalán.
MÁRIO
     Lehúzzuk
Magunkat, és orozva ráesünk.
ANTONIO
Nem úgy. Itt nincs az út mellett bokor
S a fűben meglát. Én jobbat tudok.
Ott a zárdában él András leánya,
Csák, gondolom, őt megy meglátogatni,
Az ajtó mellé húzzad meg magad,
S én őrködöm távolból a falaknál.
MÁRIO
Minő ruhája van?
ANTONIO
Kopott s poros.
MÁRIO
Jer hát.
ANTONIO
Előbb térjünk be egy pohárra.
Nem messze áll egy csapszék.
MÁRIO
 		           Jó. Előre
Megisszuk a két itce áldomást.
Trencséniért két itce áldomást.
        (Elmennek.)
DÁVID (vándor öltönyben, dúlt arccal jő)
Meddig megyek még, meddig leskelődöm!
Van-é határa útamnak kitűzve?
Van egy a sír. De még azt nem tudom,
Csák vagy Dávid fog-é nyugodni benne?
Az órjás tetterő vagy érzelem? -
Hiszem, hogy ez, - a láng magát emészti; -
S a tetterő jég, mely csillog s merev. -
Aztán meg Csák nem pusztán óriás,
Kígyó is, mely kezem közül kisiklik
És míg én üldöm véges-végtelen,
Elpusztíthatatlan él ő, jól tudom
E vén zárdában, és mint lidérc
Gyámlányát őrzi, könnyéből hízik,
Melyet tán lopva értem sírdogál. -
De majd meglátjuk őt, s számolni fog. (El.)
CSÁK (Miklóstól vezetve jő)
Odább, odább. - Miklós mondd, látod-é
Már tornyait?
MIKLÓS
 Nem még.
CSÁK
   Lépj e halomra.
Óh, jaj, szemem már gyönge, jó öcsém!
Jól élesítsd tiédet s nézd, amott
Nem látsz-e semmit? Jól nézz, mert ha nem,
Csák nem látandja többé életében.
MIKLÓS
Most látom.
CSÁK
  Még ne ölj, öröm! Ne, még
Nem ízlelélek.
MIKLÓS
Vajh mi bús hely ez!
Mi barna! Még a nap sugára is
Remegve elkerűli kúpjait.
CSÁK
Ah, ilyen a sír mind. Keskeny, rideg. -
Hogy férek majd el benne? - Én csak én,
De a leány, hogy fér egy szűk gödörbe,
Mit szent apáca s nem hazája vájt.
És ahelyett, hogy milljó nép sietne
Bucsújárással hamvait imádni,
Halk rekviem zúg el felette majd. -
El, el rémgondolat. - Vezess fiú
Hozzá, hozzá! - Miért fogsz oly nagyon?
Bohó, hisz látod, hogy birok nehány
Lépést feléje tenni még magamtól. (El Miklóssal.)

VÁLTOZÁS

(A zárda sötétes előcsarnoka. Apácák orgonakísérettel zsoltárt énekelnek, 
mialatt Erzsébet a középen egy kis oltár előtt némán térdel. 
Az apácák távoznak s ezalatt.)

ERZSÉBET (felkelve)
Mindenható lény! Népek Istene!
Nem önző vágy, nem énem üdve az,
Mi szívemből hozzád imát fakaszt. -
Hisz azt lesírni, amit egy leány
Keblét betölti, bűneit letörli,
Nem kell kolostor és egész egy élet. -
De a királynőnek kell, sőt kevés is,
Ki népe bűneit vágynék lekérni. -
Isten! Ki, mint hajdanta Izraelt,
Választott népül vetted a magyart is,
Kihoztad a vad pusztaság közül,
Bevitted a termékeny Kánahánba,
Árpádot adtad Mózesül neki
S élvezni mostan mégsem engeded,
Mit jótevőn rá halmozott kezed. -
Nem haltak-é el hosszú küzdelemben
Legjobbjaink egyenként, százezer
Szív nem tört-é meg a szentelt hazáért?
Mint a zsidók elbízott vénei,
Hogy túlragadva földi büszkeségtől
Zsarnokképpen ne mondják: Ím, mi voltunk,
Kik hont szereztünk Izrael fajának. -
Mi áldozat kell még, én Istenem? - -
Nincs Mózesünk, meghalni a határon,
Melyen túllépve népe üdvet ér. -
De én, a Hunni-Mózesnek leánya,
Leomlok zsámolyodnál és könyörgök:
Ily áldozatnak végy fel engemet,
Csak aztán népem boldoggá legyen.
  (Kint csengetnek.)
EGY APÁCA (jő)
Az ajtón egy zarándok áll.
ERZSÉBET
           Bocsájtsd be.
(Az apáca el. Dávid jő, s remegve megáll.)
Szörnyű alak! - Honnét, szegény zarándok?
DÁVID
A sírból új életre tán.
ERZSÉBET
       Valóban,
Hogy szód komoly, én szinte elhiszem.
DÁVID
S talán tréfálnék? - Óh, óh, asszonyom! -
S nem azt tanítja-é a szentírás,
Hogy élethez halálon át az út?
Élőhalott voltam, soká, soká,
Egy percnyi üdvért e zárdába jöttem,
S ha megnyerém azt, úgy elengedem
Igért öröklétem s megsemmisűlök. -
ERZSÉBET
Látom beteg vagy, - jöjj velem, s pihenj le. -
Nem mozdulsz, - nem vagy fáradt?
DÁVID
 			         Nem.
ERZSÉBET
 			               Beszélj!
Koldulsz tán, pénz kell?
DÁVID
         Nem.
ERZSÉBET
      Vagy éhezel?
DÁVID
Azt sem.
ERZSÉBET
Mi kell hát?
DÁVID
                   Semmi, vagy ha kell,
Úgy több az, mint apáca s Isten adhat.
ERZSÉBET
Úgy mit keressz itt?
DÁVID
Egy kis szót csupán.
Felelj nekem, felelj de igazán,
Mint ítéletkor Isten zsámolyánál:
Nyugodt-e kebled e sötét falak közt?
Fellázadt életvágy nem dúl-e benne? -
S a lüktető vér nem hoz-é fel újra
Megcsalt múltadból álomképeket?
ERZSÉBET
Nem.
DÁVID
      Úgy nincs hozzád többé semmi szóm.
ERZSÉBET
Mért ing úgy térded, mért halványul arcod?
Vagy játszol, vagy beteg vagy. - Vissza tőlem!
Ne lépj idább.
DÁVID
       Szent szűz, hát eltaszítasz?
Ez a könyör? Hisz kérelmem csekély,
S talán utolsó: vesd fel fátyolod!
ERZSÉBET
Bűn embere! Merész vagy ily fonák
Szót ejteni. - Menj e szentelt falakból.
DÁVID
Emeld fel fátyolod, s én távozom.
ERZSÉBET
Szemetlen koldus! (Indul.)
DÁVID (kézen fogja)
              Állj meg, mit szaladsz?
Te nem tudsz sziklán mászni, nem parázs
Fövényen járni, mint én. A futás
Meg nem ment. (Felveti a fátyolt.)
        Barna fátyolod lehúzom,
Van-é nap a felhőben; és pirosság
A zárdaszűz arcán? - Óh, jaj, mi ez?
Tündér vagy-é, hogy nyom nélkül viharzik
El az idő feletted? - Mit tevék!
Miért nyitám meg a szentelt pecsétet,
Hogy múltam a sírból újból kikeljen? -
Hisz tudhatám, hogy mindég ifju arcok
Az angyalarcok - s a sátán sötét -
Mentől inkább vénűl, annál sötétebb.
Imé szememnek elfolyt csillogása,
Mellem kiaszott lángjának hevétől, -
Erzsébet, mondd, ismersz-e még.
ERZSÉBET
     Nem én.
DÁVID
Ne ismerjen meg hát az Isten is,
Ki alkotott, uj életre, hogy ne hívjon,
Örökké sírni érted. - Hadd feledjek
Én is, miként te engem elfeledtél. -
Nem ismersz, nem. Ah, ah, s lány azt hiszed,
Hogy én is oly vak lény vagyok, miként te?
Bár őszült volna meg selyemhajad,
Lassan forgó szemed bár lenne vak,
Lett volna arcod ráncos, mint ruhád
És ajkadról a kecs halt volna ki.
Vagy hamvadt volna tested porhalommá,
Szóródott volna szét a nagyvilágon,
Megismerném még mindenik szemét,
Megismerném a kis virágot is, mely
E porból nőne, mert e kis virág
Mérgezné meg valómat, úgy miként te.
És mérgét mégis kéjelegve innám. -
Nem ismersz?
ERZSÉBET
    Most ismerlek, hogy ki vagy,
Vad jellemed elárult. - Menj haza,
S ne háborítsd a békesség lakát. - (El.)
DÁVID (utána mered)
Itt hágy. - Miért maradjak én tovább?
El, el, hová sorsomnak átka űz.
Csak egy vezércsillagzatom hagyott el,
A halvány, a csalóka szerelem.
El véle, el, kitépem szívem is,
Varjaknak hányom, vagy mért is gyötörjön?
Ha meglelik szívtelen emberek,
Lássák, mi kínt szereznek meg vele. -
Aztán még megvan másik csillagom,
Hatalmasabb és biztosabb vezér,
Egy véres üstökös - s ez a bosszú.
Trencséni él. Még semmit sem veszíték
Mert munka és életcél int felém.
E végső vágya szűmnek felriasztja
Kihalt szivemnek minden szenvedélyét,
És egyesíti minden léterőmet.
Lelkem, mely e sovány testben talán
Azért lakott csak, hogy mozgassa azt,
Hogy fújjon, most megifjul, lángra gyúl. -
Megyek, megyek hát, véges-végtelen,
Míg lábamat lejárom térdemig. -
És mint kiszúrt szemű sas égbe törve
Zavartalan feljebb feljebb repűlök,
Míg vagy felérek a csillaglakig,
Vagy szárnyam elhull - testem szétszakad.
(Kifelé indul. Az ajtóban Mário, ki előbb odalopózott, leszúrja.)
Bolond! Miért bántasz?
(Lerogyik. Csák és Miklós jő.)
MIKLÓS (Máriót megragadja)
Hah, gyilkos, ne mozdulj! -
Ki vérzik itt? -
MÁRIO
 	         Trencséni Csák.
DÁVID (fölemeli fejét)
                  Nem ő. -
MIKLÓS
E hang testvérhang. - Dávid, jó öcsém,
Várj egy kicsinyt, ne halj meg, míg ezen
Gazt fel nem köttetem cégér gyanánt.
(el Márióval.)
CSÁK
Szegény fiú - épp értem kell-e halnod?
DÁVID
Ne bánd, te haltál volna általam,
Ha a sors nem szövetkezik veled. -
De jó, ha sírba nem tehettelek,
Most átkom az legyen, hogy élj soká,
Élj végtelen, s minden reményidet
Egymás után temesd el, úgy, miként
Erzsébetet s szerelmem eltemetted. -
CSÁK
Ésszel beszélj, - hisz őt előlem is
Ellopta bátyád, János.
DÁVID
        Igazán?
Te nem hazudsz egy haldokló előtt. -
Óh, Csák, ha így van, úgy kétszer halok meg.
Éltemben eddig ész volt és irány,
Most őrülés lett és vak összevissza.
Lelkemmel a bosszú úgy összenőtt,
Hogy síron túl is fűzte képeit,
Csak testem vérzett, mostan a halál
Lélekre, testre, egyaránt borul. (Meghal.)
CSÁK
Élsz még? - Meredt vagy. - A gyilok hamar
Szivünkbe fut, de a bú lassan öl. (Csendít.)
MIKLÓS (visszajő s Dávidot megtapintja)
Elkéstem. - Héj! El e kiszenvedettel.
Azért lelénk-e csak, hogy eltemessük? -

(Nehány fegyveres a hullát kiviszi. Egy apáca jő.)
CSÁK
Szent szűz! Él-é még a magyar leány,
Ki évek óta elhagyá honát
És köztetek lakik?
APÁCA
                 	Erzsébet?
CSÁK
               Ő. -
APÁCA
Él.
CSÁK
         Mondd neki; Csák Máté várja őt.
(Az apáca el.)
Rideg lak ez, óh, Miklós, benne élni,
Sőt még meghalni is.
ERZSÉBET (sebesen jő)
       Máté atyám!
CSÁK
Gyámgyermekem! - Királynőm! -
ERZSÉBET
   Óh, te itt - -
Bocsásd meg Istenem, hogy életemben
Egyszer kinyúlt karom embert ölelni. -
Csák, édes Csák! - Élsz még, s mi régen élsz,
Hogy hozzám nem jössz. - Hah, de mért inogsz,
Mért sápad arcod, Csák? -
CSÁK
        Nem az vagyok.
Csák útját e küszöbnél végezé.
Azon tört el, mint süllyedő hajó.
Hideg, biráló szemmel nézhetek most,
Mint másvilági szellem Csákra vissza,
Ki volt, - de nincsen többé.
ERZSÉBET
       Mily beszéd ez!
Nézz fel szemembe.
CSÁK
   Fordulj el, leány! -
És rám ne nézz. Kin az Úrnak szeme
Nyugszik, nem halhat meg - s én halni jöttem
Lakodba.
ERZSÉBET (megragadja)
  Isten őrizz!
CSÁK
    Úgy van, úgy. -
S most lelkem menj ki e fonnyadt karokból,
Menj lábaimból, - mellemből, - elég!
Tüdőmben még maradj, mert szólanom kell
Egy szót a lánynak. -
(Az oltár zsámolyára tántorog.)
MIKLÓS
               Csák megállj, utolsó
Lélekzeted én szívom fel, ne menjen
Az istenszikra fel, - de itt maradjon
A föld népének, mely úgyis szegény.
  (Melléje térdel.)
ERZSÉBET
Menj, engem illet.
  (Szintén melléje térdel.)
MIKLÓS
             Itt veled kihalni?
Én nemzetének hordom végszavát.
CSÁK
Leány ne sírj, mert úgy szentek közé
Nem illel. Egy Csákon siratni nincs mit. -
Hadd könnyeid akkora, amidőn
Magad halsz meg, mert akkor nemzeted
Egy korszakán futott le; és ki tudja
Lesz-é néped közt könny számodra még. -
Közembert szül naponta a világ,
De amidőn téged temetnek el,
Egy ország címerét vetik sírodba
S lesz-é még, aki azt fel merje ásni,
Kitűzvén a hármas hegy ormira? - -
Erzsébet! Még Trencsénben, jobb napokban
Olvastál nékem egy történetet.
Midőn csatára készülénk, szerettem
Hallgatni. Kérlek, mondd el most nekem. -
ERZSÉBET
Hogy mondjak most mesét, midőn erőmet
A nagyszerű jelen veszi igénybe. -
Hogy sírjak a múlton, midőn szívem
Méltó keservét sem képes viselni. -
CSÁK
Már nem sokáig kérek.
ERZSÉBET
   Halld tehát.
Olvastam az utolsó római
Történetét, ki bátran szembeszállva
A szolgaság kicsinykedő korával,
Zászlóival kitűzte a szabadság
Örökké ifjú, szentséges nevét.
Harcolt a népért, mely nem érdemelte
És nem fogá fel, míg Philippinél
Lehúnyt a hős. De a jog és szabadság
Nemtője őrködik felette.
MIKLÓS
          Mondd,
Hogy hítták a hőst? Átkozott lőn a kor,
Tudom, mely őt elhagyta.
ERZSÉBET
Átkozott,
Mert bűn s bilincs jövének a világra,
A népszabadság és Brutus helyett.
CSÁK
Ah, az boldog volt, mert eszméivel,
Korával ő is sírba szállt pihenni,
De engem, mint utolsót nemzetéből
Itten hagy Isten, hogy sírjak felette.
ERZSÉBET
Mért sírnál? Óh, ne vétkezz, jó atyám,
Elég van, aki sírni fog helyetted.
CSÁK
Igaz, igaz, panaszra nincs okom.
Szerettek mind és hála Istenemnek
Alig akadt, ki álnokúl elárult.
És most is legfőbb ellenem fia,
Miklós öcsém, te jöttél, hogy szemem
Barátilag befogd. Ez büszkeségem. -
De látjátok, ha én is céltalan
Bukom le, mint ama hős római:
Vajjon fog-e majdan felettem is
Virasztni nemtő? Vagy sírom kopár lesz,
Ha könnyetek kiszárad és követtek. -
ERZSÉBET
Hidd el nekem: fog, míg élend magyar.
CSÁK
Óh, hála nemtőm, hogy megnyugtatál.
És nem fagyos okkal, de az erős
Hitnek szavával, melyet nem tetethetsz,
S mely elragad. - Igen, igen, barátim,
Nem lenne ily könnyű halálom is, ha
Feltámadás nem várna nemzetemmel. -
Miklós! Te ifju vagy, piros, erős,
Elélsz sokáig, tedd meg, mit kivánok.
MIKLÓS
Mondd, annyi mintha téve volna már.
CSÁK
Megbántam, hogy hazulról eljövék,
Mert itt a lég nagyon hűvös, szorult,
Nem oly szabad, mint Pannon halmain. -
Gondoltam Erzsébettel egy vidéken
Nyugodni édesebb lesz. Ah, nem úgy van! -
Ott is nehéz, itt is, ott ő hibázik,
Itt a haza. Öcsém, ossz meg tehát!
Hagyd itt a csontokat, a port seperd fel,
S ha zúgni kezd a szél, egy-egy marokkal
Szórd el, hadd szálljon a habos Dunába,
Dunából a tengerbe s mindenütt,
Hová csak ér, találjon szittya fajt.
Szórd a Rákosra, hogy vigyázzak ott,
Mikor fog a király esküdni népem
Nyelvén, s megtartja-é az esküszót.
Lesz-é a hon hatalmas és szabad.
S ha azt látnám, hogy nem lett, megvigyázom,
Miért nem lett, - s ki tette, hogy ne légyen! -
Keblem szorúl. - -
ERZSÉBET
Óh, jaj, ez a halál!
CSÁK
Vezessetek a nyílt ablak felé, -
Végpillantásom szent hazám határin
Hadd andalogjon - sűlyedjen belé. -
Leálodozott a nap - óh, bár legyen
Fényesb viradta, ha nem látom is. -
(Fejét Erzsébet ölébe hajtja.)
Öledben édes a nyugvás, királynő, - -
Öledben az Árpádok alszanak.       (Meghal.)
MIKLÓS
Már vége van.
ERZSÉBET
       Óh, jaj, óh, jaj nekem! -
MIKLÓS
Törüld meg lopva könnyedet, ne bántsd
Nőfájdalommal a kiszenvedettet.
Én elkiáltom a Gellért hegyén:
A győzhetetlen meggyőzé magát. -
S megszentelendem sírját, - mert cselekszem.

Vége

Információ

CSÁK VÉGNAPJAI 
(1861 - második, végleges változat)

CD-szöveg, Madách Imre összes művei

Madách Imre a Csák végnapjainak első változatát az Akadémia 1843. évi drámapályázatára adta be a Férfi és nő c. drámájával együtt. Mivel a végső szövegtől igen jelentős mértékben eltért, ezért a dráma “ősszövegét” külön is közöltük. Az átdolgozott szöveg két példánya, mindkettő Madách saját kézírásában, az OSzK Kézirattárában található, az első 1398 Fol. Hung. jelzettel. 23 levél., a második kézirat 1539 Quart Hung. 40 levél. Az első kézirat a Madách hagyatékból került be a könyvtárba, az átdolgozás első fogalmazásának látszik, sűrű javításokkal és betoldásokkal. A második, tisztázottabb kézirat, melyből Gyulai kiadása készült, Arany Lászlótól került Gyulaihoz, majd özvegyétől az OSzK-ba. A két kézirat közötti különbségeket, szövegváltozatokat még nem dolgoztuk fel.
A Csák végnapjai első kiadása a Madách Imre Összes Művei (I-III. k., Bp., Athenaeum 1880, új lenyomat 1895, sajtó alá rendezte: Gyulai Pál) III. kötetének 143-261. lapján található. Ennek alapján került a Halász Gábor szerkesztette Madách Imre összes művei (I-II. k., Bp. Révai , 1942) első kötetébe (365-462. l.), amelynek alapján jelen szövegünk is készült.
Jelen CD-kiadásunkban modernizáltuk a dráma helyesírását, természetesen csak azokon a helyeken, ahol a változtatás nem rontotta el a darab jambikus verselését. Tehát nem változtattuk meg a rövid mássalhangzós (pl. boszú, könyű, viradtkor), vagy a gyakori, a ma helyestől eltérő hosszúságú magánhangzós (pl. rabúl, űli, csábitás stb.) szóalakok hibás helyesírását, ha a verselési helyzet úgy kívánta. (A helyesírási elvek részletesebb indoklását ld. A METINF - Az ember tragédiája információs dokumentumában!) Nem változtattunk természetesen Madách régies, vagy nyelvjárási szavain, egyéni szóalkotásain (mint pl. sütköződik, üldöd, zajghatnék stb.), a régies ragozáson (mint pl. hagyandák, tartandja, leírvák, lészesz stb.) és a ma már nem használt szóalakok tekintetében (nemesb,biztosb, mosolyg, sergem stb.).