MADÁCH IMRE

FÉRFI ÉS NŐ

DRÁMA ÖT FELVONÁSBAN

A férfi nagy nő nélkül is
HOFFMANN

SZEMÉLYEK

HERAKLES 
EURISTHEUS,   mycaenei király, Herakles atyafia 
PHILOKTETES,   Herakles barátja 
EGY IFJU LANTOS,   Herakles udvarában
JOLAUS,   Herakles szolgája
HEBE,   Zeus leánya, az ifjúság istenasszonya,  és az ég pohárnoka
DEIANEIRA,   Herakles neje 
JOLE,   árva leánya Euristheus, Oichelia volt királyának 
KALISTE,   Deianeira rableánya 
TÖBB RABNŐ ÉS NÁSZNÉP

ELSŐ FELVONÁS
FÉRJ ÉS NŐ

Személyei: Herakles. Euristheus. A lantos. Deianeira. Jole. Kaliste s több rableány.

(Királyi lak. Bársony széken ül Deianeira, ölében virághalom, kezében félig font koszorú; 
a földön rabnők ülnek, s virágszálakat nyújtanak föl. - Egy szögletben mélázik Euristheus.)

KALISTE (liliomot nyújt Deianeirának)
Ne, még egy szál.
DEIANEIRA (mosolygva elveszi)
Ez reményvirág;
Nekem reményre nincs szükségem; adj
Egy ág mirtuszt.
(Elveszi s a koszorúba szúrja.)
Égő rózsák között
Rezegjen a szerelem virága. - (Fölugrik.) Jön!
A kürt szavát hallom.
EURISTHEUS (Deianeirához lép)
Ülj csak le nőcske;
És fűzögesd hitvány tekercsedet;
Soká jön meg a hős! (Kacagva.) S ha jőne is,
Hoz ő fején különbet!
DEIANEIRA (fájdalommal)
Óh király!
Mért gúnyolod az égő nőt? Miért
Az égő nőnek e hervadni termett
Ajándokát?
EURISTHEUS
Mert nincs jól fűzve; nincs
Minden virág közötte; és kivált
A rózsa, árnyék nélkül áll középen.
DEIANEIRA (kezébe adja)
Rendezd el hát te, vagy szúrj be közéje
Néhány zöld ágat.
EURISTHEUS (fejét csóválva)
Én?
DEIANEIRA
Te, jó király!
EURISTHEUS (egy kupreszt felkap s rádobja)
Halálvirág is kell a koszorúba!
DEIANEIRA (felszökik)
Hah rossz lélek, mért kínzasz? Egy mosoly
Nincs arcodon, mely gúnyt ne mondana;
Egy pillantása nincs gödrös szemednek,
Mely meg ne szúrná lelkemet! Miért ez?
Bántottalak talán?
EURISTHEUS
Nem.
DEIANEIRA
És miért hát?
EURISTHEUS
Hogy ifjú vagy. (Kérlelve.) Leányom légy nyugodt;
Én tégedet szeretlek; néha-néha
Igaz, megkínzalak, - mert ifju vagy még,
És játszni kívánsz vélem mint fiúval;
Pedig ha a vénekkel játszni kívánsz:
Úgy óvd magad előidézni gyermek-
Játékait, virágot vagy leányt,
Vagy harcmezőt; mert lelke visszasír
Múltjára, és az indulatvihar közt
Könnyen rád mordul. - Gyermekem ne reszkess!
(Karját megfogja.)
DEIANEIRA
Óh, mily száraz karod! Acélered
Minő csikorgva hajlik! Óh, bocsáss!
Én félek tőled. (Kürt szól.) Mondtam, jön Herakles!
Már itt.
(Örömmel az ajtónak fut.)
HERAKLES (belép, karján a szép, de sápadt Jole)
 Nőm!
DEIANEIRA (ölébe rohan)
Óh, Heraklesem ölelj meg!
Ölelj meg, hogy szívem szoruljon össze;
Mert olvadt keblemből könnyen kibúvik
És szívtelen halok meg melleden.
(Herakles megöleli.)
Ne oly gyengén! Nem úgy ölel Zeus
Fia.
EURISTHEUS (Jolét nézi)
         Szép, egy Heraklesnek nejül.
 (Kezét nyújtja Jolének.)
JOLE (ajkához viszi)
Te nyújtasz itt első testvérkezet.
HERAKLES
Nőm! Egy kis árva lányt hoztam haza;
Hanem nem rableánynak.
DEIANEIRA
       Rableányom
Egy sincs. Keblemre árva, - légy leányom;
(Megöleli.)
Eztán ne mondd, hogy nincs anyád.
JOLE
            Igaz!
Anyám sincs! És ha volna is: minek?
Nő lenne csak, és nő én is vagyok.
Különben, a nem édes gyermekek
Csak mostohák. Hagyj rablánynak, királyné.
DEIANEIRA
Majd könnyezesz leányka; légy vidám,
Felejtsd el bánatod! Nézd, ott mosolygnak
Az ifju lányok, menj te is közéjök,
Majd elfelejtesz sírni nem sokára.
Heraklesem, fáradt vagy?
(Karját megfogja.)
HERAKLES (Euristheushoz)
 		És Mycaene
Királya mért jött hozzám?
EURISTHEUS (alázattal)
      Üdvözölni
A nagy Heraklest.
HERAKLES
Úgy, ha üdvözölni
Jött: én viszontüdvözlöm őt. - Nejem
Mit kérdeztél tőlem?
DEIANEIRA
Fáradt vagy-e?
HERAKLES
Unom magam.
EURISTHEUS
 	      Mutasd győzelmeid
Bérét Herakles; gondolom, hozál
Kincset, s rabot.
HERAKLES
A hős azért csatáz,
Mit még nem bír. Jer hitvesem, tekintsd meg
Barátinkat. Euristheus te is jer. (El hárman.)
JOLE
E pórleányok közt felejtsek én
El sírni? Jó! Megkísértjük! (Vadul.) Különben
A porba kell eldugni tőrömet:
Hogy ott hurkolja meg a büszke embert.
(A lányok közé lép.)
Barátnéim, társtoknak elfogadtok?
KALISTE
Miért ne? Ülj közénk. Mi a neved?
JOLE
Most Jole.
KALISTE
Szép név! Nézzétek a lantos!
Jertek rángassuk össze húrjait! Megállj
Kis szőke! (A lantos keresztülmegy a színen, s a lányok utána erednek.)
Egy dalt kell játszanod.
JOLE
Hah, Istenem! Ez ifjút ismerem! (El.)

(Kert. Késő est. - Herakles jön fegyvertelen; - vállán szokott öltönye: oroszlánbőr, melyet keblén széjjelhúz.)
HERAKLES
Mi az, mi itt feszeng? Miért zsugorg
A puszták zsarnokának szőre mellemen?
Mért görg oly forró zápor homlokomról
Le a bokákig? Hah, tudom miért:
Láng van belől, láng ég a csont között.
(Mosolygva.) Eh, balgaság! Ha ég, kioltom; ott fent
A nő epedve vár. - Nem, nem, meguntam őt!
Deianeira nem kell! (Leveszi koszorúját.) Agyvelőmtől
Csirába jön e gyom; s nem hord Herakles
Aszott kezekkel font homlokfüzért.
(Szétszedi.) Nézd csak: még mirtusz is, mi jut eszébe.
Te jó asszonyka vagy nejem, de nem szép,
Nem Jole; mert ő szebb e léttelen
Virágnál (Összegyűri s eldobja.) és a mennyeknél dicsőbb.
Óh, Jole! istenlány, a földterén
Utolsó harcom bére! Kötsz-e te
Egy füzért homlokomra, mely soha
Nem hervadand? kötsz-e - kötsz-e? Ha tudnám?
(Föltekint.) A nő termében a világ kihalt, -
(Susogva.) Most nyúgoszik le ágya bíborára, -
Most vár, - most hullámzik föl keble értem. -
Most hallgat szívreszketve, hallja-e
Lábam döngésit a tornác kövén; -
Ne várj, ne várj! Én hozzád nem megyek!
Fagyos szerelmed, mint a hold világa,
Szikrátalan szemed, mint a bolyongó
Csillag tüze, csak fénylik és nem éget.
Ne várj többé soha; a gyep fölött
Az álom édesebb, mint a hideg nő
Karjában. Én itt alszom; és azért
Alszom csak, hogy lányomról álmodozzam.
(A gyepágyra dűl.)
JOLE (jön  s a kert túlsó részin megáll)
A zsarnok fészke néma, (Körülnéz.) senki sincs itt?
Nincsen, csak az, ki önmagát virasztja
S azért van ébren, hogy fájdalmait
Ne hagyja elaludni. Óh, atyám!
Ne bánd, hogy most még csak sírok, idő kell
A tettre még; és addig mit tegyek?
(Egy ősz hajfürtöt húz ki kebléből.)
Keblem volt sírja eddig ősz hajadnak;
De e sír oly forró, és oly fehér,
Hogy ott nem nyughatsz; mert Herakles azt
Feltépi, és csókokkal elborítja;
Ott nem maradhatsz, szent ereklye, nem!
Eláslak inkább; (Letérdel.) itt elég hideg van;
E sírnak a hideg jó, (Elszóródva.) sír, - mi a sír?
Halott ágy, mely fölött sír a halandó,
S ön fájdalmát, nem a holtét siratja.
(Felugrik.) De én egyet sem! A kevély menyasszony
Mért sírna hát? Sírt, midőn leány volt;
S hol venne annyi könnyet? A szemek
Tavak csak, melyek elapadnak egykor.
És most nyugodj, öreg! Nem látsz fölötted
Térdelni többé; mert a lánykebelnek
Az izma gyönge s könnyen megszakad;
Pedig még nekem élnem kell sokáig! (Indul.)
Még egyszer, óh még egyszer ősz hajak
Csókollak. (Leborul.) Hah mi az, mi ott világol?
Úrnőm jő!
(Fölugrik, s egy bokor mellé húzódik.)
DEIANEIRA (jön, kezében lámpa, utána rableányok)
Éj közelg, s Heraklesem
Nem jő hozzám fel. A hold fényinél
Itt láttam őt mélázni. Jertek erre!
Nézzétek ott a hős! Elszenderült;
Ne költsétek fel lányok. (Melléje ül.)
JOLE
                                Asszonyom!
DEIANEIRA
Te is itt Jole? Ülj le csendesen,
(Jole Herakleshez ül.)
(Indulattal.)
Odább, odább a földre! Csak magamnak
Szabad lélegzetét beszívnom.
JOLE (gúnyosan)
		Úgy;
Nézd asszonyom: férjednek arca mint
Vonaglik, s mint zúg melle!
DEIANEIRA
	Mért vigyázol
Te rá? A hősnek napja, éjjele
Örök küzdésben forr; most ő csatázik;
Azért zúg melle.
LANTOS (jön)
	Üdvözöllek, óh,
Sötét éj, a bánat hű tüköre.
DEIANEIRA
Megállj fiú! Jer mellém s itt dalolj.
De más danát az éjről.
LANTOS (megpillantván a lányokat)
	               Üdvözöllek
Sötét éj, mert fönt és alant kiszórod
Csillagleányid.
DEIANEIRA
	Víg fiú, ne oly
Hizelgő dalt, mert itt alszik Herakles, -
Nézd, mint terjeng kezével, - nézd, csatáz!
Lantolj ő róla most.
LANTOS
	Egy csókodért,
Szép asszony.
DEIANEIRA
	Menj bolond! A lánysereg
Mit szólna érte?
(Jole megpirul.)
LANTOS
	                Jót nevetne rajtunk (Lantját felkapja.)
Hesper szelétől
A bölcső reng;
Kis gyermek alszik bent és álmodik.
Mig álmodik egy gyermekálmot
Zeus, a dörgőről: megmosolyg.
És míg mosolyg: csörögni kezd a földön
A megsárgult haraszt,
A belőle két kígyó tekerg föl
A gyermek bölcsőjére. “Kis fiú!
Alszol? Ha alszol, ébredezz!”
De mért őt költeni?
A pölyhös kéz felnyúlik és belőle
Megfogva hull két kígyó a harasztra. -
Szép lánykák! E gyermek ki volt?
LÁNYOK
E gyermek volt: Herakles, Zeus fia.
LANTOS
Az égmagas Kaukaz hegyén,
Sziklán láncolva ül
Az emberalkotó Prometheus;
S halványan nézi mint rágódik a sas
Újonnan nőtt szívén.
S mint nézi: a völgyek között
Megáll egy ifjú vándor, s föltekint
S mint föltekint az ívet megragadja
És szárnya-szegve a kesely lehull. -
Szép lányok e merész ifjú ki volt?
LÁNYOK
Ez ifjú volt Herakles, Zeus fia.
LANTOS
Sárkányok dúltak Groua
Folyói közt;
Oroszlán bőgött a sík földeken,
A szent bércek között vadkan dühöngött
S rémállat a mennyeknek ajtajánál. -
Ki volt a férfi, ki legyőzte őket?
LÁNYOK
A férfi volt: Herakles, Zeus fia.
LANTOS
A félvilágon óriások éltek
S a törpe népet széjjelszaggaták;
Ki ölte őket el mind egytől egyig?
Ki volt ki Anteust, a föld fiát,
A légben morzsolá szét? És ki volt
Ki még magát a súlyos földet is
Órákig vállán bírta tartani?
LÁNYOK
Ez Isten volt: Herakles, Zeus fia.
JOLE (elkapja a lantot, indulattal)
Add gyermek a lantot! semmit se tudsz,
Rab ujjaid közt a húr is hazug.
Én rám hallgassatok, ha meg nem untok:
“Fonóban együtt szép leányok ültek.
És mint fonóban szoktak a leányok
Meg-megnevettek néha hangosan.
Középben ült egy nyalánk, csalfa lány,
De szép, ámbár szeszélyes büszke lány; -
Ha hallottátok hírit Omphalének:
Ő volt az. A tündér habujjain
Arany kenderfonál tekerge és
Fel-felgyürűzé az orsó nyakára -
Egyszerre kint a föld inog, s belép
Egy óriás; széles csontvállain
Oroszlán zörgött és kérges sörénye
Széltől szétdúlva az égnek meredt föl; -
Az óriás markában cserfabot,
Mely oszlopnak kicsiny, de nagy sulyoknak.
Jön, mondom, és botját a szép királylány
Lábához fekteti, s rá ül danolni,
Enyelgni, s néha még meg is pirulni,
Amíg dalol, amíg enyelg, s pirul:
Asszonyruhát aggat rá Omphale.
A tíz más lány kilopja a botot
Alóla és guzsallyal fölcseréli.
A hős nevet, s fon vastag ujja közt
Cérnát oly vastagot, mint a guzsaly
Maga. Rabnők! Ki volt e gyáva hős?”
LÁNYOK (nevetve)
Herakles.
DEIANEIRA (feddő szemeket vet Joléra)
	         Jole! Csintalan leány vagy.
HERAKLES (álmában)
Megállj! - Borul szemed - csókot leány -
Csak egyet - Óh, ne sírj, - hiszen - hiszen csak egyet
Rimánylok - nem sok az.
DEIANEIRA (megcsókolja)
                                     Ne, édesem.
HERAKLES (fölugrik)
                                                        Eredj!
 (Eltolja.)
DEIANEIRA
Álmodba' kérsz, s el nem veszed
Ha ébren vagy: ki tudná vágyait
Istenkeblednek szüntelen betölteni!
HERAKLES
Eh, mit busulsz te rajtam: semmi gondod
Reám.
DEIANEIRA
        Beteg vagy édesem, vagy álmos?
HERAKLES
Mikor voltam beteg? Nyitott szemekkel
Hol láttál álmost? Ébren mondom, asszony
Megvénültél, nem kellesz.
DEIANEIRA (reszketve)
	Istenem
Honnét ez? Óh tekints reám Herakles
És mondd még egyszer, mert el nem hiszem,
Hogy e hang a te melledből suhant ki.
HERAKLES
Ha úgy gyönyörködöl meghallani:
Még egyszer mondom, vén vagy, nem szeretlek.
DEIANEIRA (töredezve)
Igaz! Igaz! - Herakles! Ifju arcom
Rózsái melleden nyílottak el;
Szemem tiedben veszté el világát;
Szép homlokom csókodtól száradott el,
S most már, midőn egész valóm megolvadt
Szerelmednek tüzében; most, midőn
Mint a napfénytől a harmat kiégtem -
A párába szállva, lelked gőzkörébe
Semműltem el: most azt kiáltod:
Megvénültél nő, nem kellesz nekem!
(Kaliste karjára dűl.)
HERAKLES
Mért a sziréni ének szádban, asszony?
Heraklesnek beszélsz? fagyos szavakkal,
Pityergő képpel kísértesz: hogy újra
Lobbanjak lángra? Reszkető nyögéssel
Készülsz kirázni kedves álmaimból?
Mi vagy te ahhoz képest? Barna szén,
Mely abban büszke, hogy egykor parázs volt.
Leány korodban hűn szerettelek
És mint ifjú nőt is, mert azt hivém:
Hogy a nő, míg mozog, szeretni képes.
Örök tavaszt hivék ragyogni egykor
Jégsíma arcodon; örök havat
Keblednek halmain; örök tüzet
Szemed villámiban, mely szép vala
És fénybogárként éjjel is világolt.
És most az arc ránccá szövőde meg;
A mell völggyé apadt; a villogó szem
Szétszórva fényit, méccsé törpüle.
DEIANEIRA (keserűn)
S az eskü, jó Herakles?
HERAKLES
Esküjét,
Azt gondolod, Herakles megtöri?
Midőn esküdtem, azt mondtam neked:
“Szeretlek” s újra esküszöm, hogy akkor
Szerettelek. De azt nem mondtam, úgy-e
“Szeretni foglak?” mert olyat nem ígér
A józan ember: mely indúlaton
Alapszik. - Most halld, asszonyom, a végzést
Férj és nő lenni e nap megszününk.
DEIANEIRA (lábához omlik)
Herakles, Óh, csak el ne űzz magadtól:
Még úgy boldogtalanná nem teszesz!
Hagyj meg rabnődnek.
HERAKLES
                                  Annak megmaradhatsz!
Jer Jole! Jer! én tégedet szeretlek.
(Megfogja karját.)
DEIANEIRA (csillogó szemekkel felszökik)
Gondoltad, a féltés lesújt, megöl
És majd toromban űlöd nászodat,
Korcs Isten! E kebelnek izmai
Meghajlanak, de széjjel nem szakadnak;
Te meg nem ölhetsz egy asszonyt az által,
Hogy megcsalod; de az téged megölhet.
Nem, nem kivánom! Hisz fáj nekem is,
Ha szenvedsz; óh, mi egy vagyunk a testben,
Mint a szellemben voltunk - vagy talán
Most is vagyunk. (Hízelgve.) Hiszen te csak velem
Most játszál! Úgy-e csak játszál Herakles?
Mosolygsz! Igen! Óh, én boldog vagyok,
Megint a régi hű Deianeira
Meg is csókolsz úgy-e? Csak egyszer, egyszer!
HERAKLES (hidegen)
Ha csak azt kéred, többször is. Nesze!
(Megcsókolja.)
DEIANEIRA
Ne többször! A csók, mellyet év előtt
Ajkamra nyomtál: holdakig meleg volt,
Vérfoltokat sütött ki arcomon
És sebjeit az üdvösség gyógyítá.
S ez mily hideg csók! Még könyűimet
Sem bírta felszárítani! Ne többször,
Ne többször! Mert a férfi csalni nem tud,
Hogy a nő meg ne tudja. (Büszkén.) Hős Herakles,
Te fogsz szeretni még. (Indul.)
HERAKLES (nyugodtan)
			Az meglehet.
DEIANEIRA (visszalép)
Nem, nem megyek! Meg kell jól látnom arcát
Annak, ki gyilkosom. - Idébb leány!
Előttem mit remegsz?
JOLE (hozzá lép)
Mért félnék én te tőled!
DEIANEIRA (kezét megfogja és szemébe néz)
E sötét haj, -
E nagy bogárszem, - e halvány pirosság
A liliom arcon, - ez ifjú kebel, -
(Elereszti kezét.)
Herakles! ő szebb mint én! (El.)
HERAKLES
Azt tudom.
(A lantoshoz.) Te csillag-olvasó! Mért állsz meredve?
Nincs dalod menyegzőmre?
LANTOS (húrjait eltépi)
	                 Megszakadt
A lélek- és a lanthúr.
HERAKLES (jóizűn nevet)
	            Ha ha ha!

MÁSODIK FELVONÁS
KÉT ASSZONY

Személyei: Herakles. Euristheus. Philoktetes. A lantos. 
Jolaus. Deianeira. Jole. Násznép. 

(Terem: egy széken ül a sápadt Deianeira.)

DEIANEIRA
Mellem dobog, s törött lélegzetem
Alig suhog, - és olyan csendesen
Mint halni készülőé aki fél,
Gyorsan lélekzene: mert mindenikben
Az elröpülő lelket véli látni.
De semmim sem fáj, csak szívem dagadt
És fölrepesztni készül mellemet.
Óh, mért fáj, hisz Heraklesem velem
Csak játszott, hogyha meg lehet bocsátni
A játékot, mely kínkacajt fakaszt
És a játszók közűl egyet megöl.
Mért ámítom magam? Komoly lemondás
És jól kimért gúny volt, amit Herakles
Hozzám szólt. Gúny - gúny, óh, csak ez nehéz!
(Fejéhez nyúl.)
Le a gyöngyökkel; van szememben úgyis
Elég. Le a bársonnyal is, minek nekem?
Vén rabnőnek a pokróc szebben illik.
És jobb is a kőnyűket törleni,
Mert újakat fakaszt ki durva szőre.
JOLE (bejön, búsan néz a nőre)
Ne lágyulj meg leányszív! - Asszonyom!
DEIANEIRA
Mi van még rajtam, ami egy királynét
S Herakles nőjét jegyzi? Semmi sem!
Csak egy, (Tompán.) a bánat.
JOLE (hozzámegy)
                                            Asszonyom.
DEIANEIRA
                                                                  Ki az?
Hah, lány, te vagy? Miért jősz? Felkölteni
A kínt, melyet már félig eltemettem,
Hogy rég nem láttalak?
JOLE
Nem.
DEIANEIRA
                                                  Mért tehát?
JOLE
Midőn lakodba jöttem, és sirék;
Te azt mondád: ne sírj, jó lányka, ne,
Anyád helyett anyád leendek én;
És én lányoddá akkor nem lehettem.
Most megfordult sorsunk: te vagy szegény,
Szegényebb tán, mint akkor én valék,
Neked kell a gyámlány; jer és fedezd fel
Mind azt, mit érzesz, és mit vagy teendő;
Talán segíthetek célodban én is.
DEIANEIRA (vad indulattal)
Bódult! férjem neje lányom legyen?
S apádnak lánya nője is legyen?
Ha, ha! Mi szép rokonság. (Megragadja Jolét.)
                                             Balga gyermek!
Elég vénnek látsz már te is anyádnak?
S a még leendő harcot is közöttünk -
Mely tartja bennem még az életet, -
E szóval “légy anyámmá” szívtelen
Készülsz elrablani? (Gúnyosan.) Jolém, nem úgy,
“Lányom nincs! És ha volna is: minek?
Nő lenne csak és nő én is vagyok,
Különben a nem édes gyermekek
Csak mostohák.” Ezt mondád nékem egyszer.
JOLE (hidegen)
Igaz. Mint küzdesz hát velem?
DEIANEIRA
Sírok
Rimánykodom; a nő ennyit tehet.
JOLE (gúnyosan)
A harc közöttünk ennyiből fog állni?
Én hát másképp vívok: hízelkedem,
Játszom, mosolygok.
DEIANEIRA (esengve)
Azt ne lány! Ne azt!
Óh mért vagy ifjú, mért vagy szép? Ha szép vagy,
Szép vagy pedig. - Leány, kedves leány!
Minek a szépség néked? Add nekem!
Csak egy sugárt szemednek fényiből, -
Egy rózsát ifjú arcod tüköréről,
Egy szálat szép hajadból; s érte vedd el
Két perc után létem.
JOLE
	                     Nem adhatok,
Magamnak is van szükségem reá!
DEIANEIRA (dühösen)
Csábítani, úgy-e csábítani?
Heraklest elcsábítani? Nem adsz?
Úgy-e nem adsz hát? Majd veszek magam.
(Neki szökik.)
Lehúzom rólad a színt, a szemet
Kiszúrom, - a hajat kitépem!
JOLE
	     Asszony!
Őrült vagy? Emberek, segítsetek.
HERAKLES (Euristheus bejő utána.)
Mi ez, nő?
DEIANEIRA (leverten)
	                Harc.
HERAKLES
Egérharc. S érte téged
A lyukba teszlek. (Megfogja Deianeirát.)
Jole, kedvesem,
Öltözzél, a násznép gyülöngni kezd.
(Elviszi Deianeirát.)
EURISTHEUS
Köszöntlek, ez ünnep szép virága!
JOLE
Te is szépnek látsz, jó öreg?
EURISTHEUS
Pirosnak,
Mint őszkükürcs, mely nőtt Oichelia
Véres mezőin és dicső fehérnek,
Mint ősz atyád holt arca.
JOLE
Hah, temesd el
E szót magadba, mélyen, sárga ember!
Mért zúgod azt fülembe?
EURISTHEUS
    Mert talán
Megszédültél s kell egy kevés hideg víz.
Mely eszméletre hozzon.
JOLE
                                        Semmi sem kell;
S lelkemnek titkait ne lesse senki.
EURISTHEUS
Így meg nem élünk. Tán azt gondolod
 Nem ismerem legtitkosabb űrét
Keblednek? Azt hiszed: nem leskelődtem
Egész nap mindég kis lábad nyomában?
Nem hallgatóztam ágyad vánkosánál.
Mit álmodol? Előttem nincs titok.
Tudom, hogy érted dúlta szét Herakles
Szép honodat; éretted ölte meg
Atyádat, hogy kéjhölgyévé tehessen.
Még többet is tudok; füledbe súgom:
Te őt gyűlölted, s most is gyűlölöd.
Ne rettenj meg, leányom, oly nagyon!
Mit én tudok: az annyi, mintha csak
Magad tudnád. Nem szólsz? Akarsz velem
Egy célhoz jutni?
JOLE
                              Én veled? ki téged
Nem ismerlek másként: mint királyt,
(Élesen.) És mint Herakles nagybátyját.
EURISTHEUS
Igaz,
Jól ösmersz kívül, ámde bent sehogy.
Nekem van országom téres, kies;
Van gyermekem, vitézim, s mindenem;
De egy hibázik, a lélek nyugalma.
Midőn Heraklest szülte anyja: egy jós
Jövendelé, hogy e fiú vagy ennek
Utódi elpusztítják honomat,
S családommal földönfutó leszek.
Gondolhadd a kínt, mely szívemre tört,
Dühödve a gyilkot kezembe fogtam,
Átütni széles mellét a fiúnak.
De a gyilok széttörve hulla el,
Mert a fiú Zeus Isten gyermeke.
Leverten a szent jóshoz fordulék,
Ki szárazon csak azt felelte: “Istent
Csak Isten s önnön keble veszthet el”.
És őszülék azóta kín között
Miért van oly parányi körre az
Erő szorítva, hogy a vágy ezernyi
Részét sem bírja létesíteni.
Míg őszülék: Herakles férfi lett;
Emberrel, szörnnyel és szellem fiúkkal
Csatára küldtem; kába én! Hivém,
Hogy a dicsőség szomja fojtja meg;
De ő csak győzött mindenütt! s nekem
Győzelmeit regélte; ekkor újra,
Boszúm felébredt, és utána csúsztam;
Homok- és bércen, térden s talpomon;
Meglesni, hol van a gyilok helye,
Keblében; és azt végre feltaláltam.
JOLE
És hol?
EURISTHEUS
Szivében. Most, lány, újra kérdem:
Akarsz-e frígyet kötni?
JOLE
	Miért csak épen
Én?
EURISTHEUS
	Mert te szúrhatod halálra csak.
JOLE
Úgy nálad nélkül is elvégzem azt!
EURISTHEUS
Miképp?
JOLE (gyilkot húz ki)
	Midőn velem nyugszik: leszúrom.
EURISTHEUS (nevetve)
Te dőre! Mondtam, őt fegyverhegyével
Nem ölheted meg, mert Isten fia.
Minek tartod kezedben?
JOLE (elveti)
	Jaj nekem!
Minden reményem elveszett.
EURISTHEUS
	            Talán nem.
Akarsz-e frígyet kötni?
JOLE (ölébe dűl)
	                Akarok.
EURISTHEUS
Nyugodtan hát és hallgass meg leányom
Herakles két lény, ember s Isten is
Örök vagy halhatatlan lenne ha
Meg nem vegyítné a porral magát;
De ő közénk vegyült s felolvadt
Az embertermészet gyöngéiben.
Most ő reményl, most küzködik, sóvárg,
Busúl, mosolyg, gyűlöl, miként te, s én;
Mért volna hát egészen sérthetetlen?
Hős tetteit elküzdte mind, a földön,
Nincsen csata, mely hozzá illenék;
A harcos lélek meg nem tud pihenni
Ha nincsen vívni senkivel, kiszáll
Önkeble ellen a végső csatára,
Nyerjen, veszítsen, mindegy, ő hal el.
Most ő szeret, forrón, - mint nem tudunk
Mi többiek: és lelke mindenét
Központosítá ez egyetlen egy
Ösztönben. - Azért szép leány; ha könnyít
A bosszúállás sorsodon: szeresd őt: -
Csókold, öleld, dőlj égő keblire; -
S midőn megolvad, mint az érc a tűzön,
Midőn sír, izzad, reszket melleden
Kacagj szemébe, s csald meg őt. -
Ez a ti gyilkotok, asszonyszemélyek!
Jer, zeng a nászi dal! s talán halotti.
(Kezénél fogja Jolét s elvezeti.)
HERAKLES (jön Philoktetes és Jolausszal)
Vigan Philoktetes, új nászt ülünk!
Ne légy oly szótalan; mi bánt? s te fickó
Mért nem táncolsz kinn a többek között?
JOLAUS
Ki véled annyi évekig barangolt
Sziklán, bércen keresztül: nem csuda,
Ha lábait nem bírja. Hej! Herakles
Előbbi nászodon különb legény
Voltam még talpomon. Óh, nőd, szegény!
PHILOKTETES (megragadja Herakles kezét)
Nem kértem még soha semmit se tőled;
Mert nem szoktam koldulni, azt tudod;
Hanem ha most kérek: mit fogsz felelni?
HERAKLES
Legyen
PHILOKTETES
                 Bocsásd el a nőt tömlöcödből.
HERAKLES
Ereszd ki.
(Philoktetes el.)
JOLAUS
	Én még többet is rimánlok
Ha hű szolgádtól azt meg nem tagadnád.
HERAKLES (mosolygva)
Ha nem lesz sok.
JOLAUS
	A régi nőt ne űzd el;
Egyszer rabnődnek hagytad, és Herakles
Szavát mindig megtartja.
HERAKLES
                     Ám legyen meg.
JOLAUS (örömmel)
Most már elbírom lábamat, s ma még
Addig hányom vetem, míg meg nem ifjul! (El.)
HERAKLES
Jó - jó - nem űzhetem el mert nejem volt,
Vagy inkább: mert egyszer szavam adám.
Mi gondom többé rá? Egy percenet
És újra vőlegény leendek. A nő
Csak addig házastárs, míg a teremtő
Szabályának: “szeretni” megfelel;
S ha ezt nem bírja, sem önnön maga
Élvezni, sem mást élveztetni nem tud:
Csak földteher, s élettelen agyag.
Mert mint tavasszal a kertekbe két szál
Ibolyát ültet a kertész, hogy egyike
Teljesnek nyíljon, s bokros fürtivel
Jelelje ki a fajt, - s a másika
Csak magvat hozzon: úgy az asszonyember
Csak fajt tenyésztni van előteremtve.
Soká öltözködik menyasszonyom.
Hah, zúg a kürt! Jer Jole, itt a násznép!
(Férfiak és nők jőnek; Herakles elővezeti Jolét.)
NÉPSZÓNOK
Fogadd el jobbágyid, s vitézeid
Leghűbb kivánatát: hogy boldogítsd
Zeus fiát, a győzhetetlen embert.
(Kincset raknak Jole lábához.)
RABNŐK
Legyen szerelmed oly bájjal virágzó,
És olyan szende, mint e kis halom.
(Virágot szórnak elébe.)
JOLE (magában)
Volnék pór, e fény elszédítene.
De még egy hódoló hiányzik. Óh!
Ne jőne bár!
DEIANEIRA (jön gyászba öltözve)
	 Mint rabnőd eljövék
Nászodra én is, nagy király; fogadd el
Egyetlen kincsemet, mit adhatok.
(Egy inget ad Heraklesnek.)
Öltözd fel a menyegző éjszakán;
Neked menyasszony, nincs ajándokom.
De van kérésem, melyet szívszakadva
Intézek hozzád: úgy szeresd Heraklest,
Mint én.                                         (Indul.)
HERAKLES (megnézi az inget)
                Megállj! vidd vissza öltönyöd;
Ez véres, és menyegző éjszakámon
Nem hordok véreset.
(Visszaveti.)
DEIANEIRA (kétségbeesve)
	                Óh, jaj nekem! (El.)
HERAKLES (int s a nép eltávozik)
Jolém, magunk vagyunk. Kell esküszó,
Mely megtudatja véled, mint szeretlek?
Ha kell: ím esküszöm: hogy nincs az égben,
Nincs Vulkán műhelyében lángözön,
Mely jég ne volna lángom ellenében.
És esküszöm még azt is, mit soha
Nőnek nem esküvém: hogy kívüled
Több földi nőt szeretni nem fogok.
Most szólj te, hogy szeretsz-e?
JOLE (remegve)
                     Én szeretlek.
HERAKLES
Úgy élj mint e szó nem hazug. Nejem!
Mért reszkettél meg?
JOLE (rendbe szedi magát)
	             Óh, édes Herakles!
Én nő vagyok, és a mi jellemünk:
Remegni. Minden hirtelen öröm-
S bánattól megmered szívünkben a vér.
HERAKLES
Kicsókolom hát a fagyot.
(Jolét megfogja, ki elhúzódik.)
	               Mi ez?
JOLE
Herakles, egy kérésem van, ha azt
Betöltöd; úgy szeretlek mindörökké.
HERAKLES
Mi az?
JOLE
Egy holdja épen már ma van
Annak, hogy jó atyámat eltemettük;
Engedd, hogy e nap még érette sírjak.
HERAKLES
Nehéz egy percecskét is várni. De
Hű nő csak a hű magzatból lehet.
Sírhatsz. - Reggel tehát?
JOLE
	Nem; holnap este.
A csillag, a hold, és az éjmagány
Leghűbb barátja a szerelmeseknek.
HERAKLES
Úgy holnap estig árva lesz Herakles!
(El Joléval.)

(Kert. Éjszaka.)
DEIANEIRA (jön)
Elcsendesült a nép, mely kínomon
Táncolt. A vőlegény! - Hah, félre tőlem
Rossz gondolat! A vőlegény siratja
Avult nejét; - igen! siratja; ezt
Kell hinnem, mert másképp megőrülök. -
Ajándokom nem vette el! Talán jó!
Magam sem tudtam, és most sem tudom
Mi az? - Jól látok-e? Ki jő felém?
Hah, a menyasszony jön meghűteni
Tűz keblét! Messze - messze fuss el asszony -
Te ilyet nem nézhetsz.
                                   (El sebesen.)
JOLE (jön)
Még egy napom van,
Csak egy napom; és nem tudom miért
Rimánkodtam ki ezt is? - Óh tudom
S megvallani még sem merem. Ki véle!
“Szeretsz!” Elég! Mindent megmondtam; és
Nem kérdé senki, nem hallotta senki.
Mindennap egy istendal hangozott
Ablaklugosaim közt és a dalnok
Remegve nézett fel: hogy értem-e?
Az csalt ki most is hát leány? Igen!
Az első csókot titkon rálopom
S a többi vesszen el cserében a sírért!
Ott jön! Hová legyek! agyonpirúlok.
(Egy bokor mellé húzódik.)
LANTOS (jön, kezében lant)
“Nincs több szegény, csak én, nincs több szegény,
Csak a lantos; csak a lantos szegény!
A pór nyugodt, nem bántja lelki vágy, -
Nem álmodoz tündérvilági lényért;
A földön kóborol, szánt, és magot vet, -
S nincs gondja több: ad-e esőt az ég?
A hős mit álmodik: csak harc s dicsőség
S azt véren szerzi meg; gyermek dolog!
Hegyes vassal piros vért önteni!
És a király mi boldog! kincs között
A föld legfölső trónusán mosolyg
És amit álmodik vagy szíve kíván:
A rabnép megreszketve tölti be!
Óh Istenem! Mi boldog a király!
De a dalnok, kit a föld megnevet,
Kit holdkórosnak csúfol a világ,
Kinek nincsen hazája, nincs laka,
Kinek a nappal bűvös lámpafény,
Kinek az éjjel szellemek hazája,
Kit álmi közt görcsök rángatnak össze,
Ki képzemények földén édeleg
És bűvsugárt rabol a szellemektől,
Önvesztire. Hah, mert az Istenország
Üdvét megérzi, s érte dalra kél,
Őrjöngve, mert odáig lantja nem hat
És itt alant nincsen ki értené,
Mert aki érti az csak olyan őrült
Mint ő maga, - óh, mily boldogtalan
Csak zeng, csak zeng, míg húrja megszakad!
Nincs több szegény, csak én, nincs több szegény,
Csak a dalnok, csak a dalnok szegény!
Hah, mért rezeg kezemben e darab fa?
E nélkül boldog volnék! El vele
A porba! (Nézegeti.) Elhajítsalak? Minek vagy,
Ha nem szólsz? Lelkem adja untalan
A hangot húrjaidba? És utóbb is
Elvesztegesse rád életfuvalmát?
Nem, nem, nem hordalak! Nem adsz te semmit
Nekem! Csak elveszed! Hitvány barát vagy
S idétlen visszhang; menj a porba hát.
(Elveti lantját s Jole felveszi.)
Nyögsz! Megszakadt fakebled? Semmi sem,
Most már szabad vagyok és társtalan,
Most könnyű és vidám! De boldog-e?
Nem; még most is boldogtalan; szorong
A szív és kér! De mit? Leányt, leányt!
Jolét, az égi leányt! Ah, nem jön ő!
Nincs több szegény csak én!”
JOLE (a húrt megrezzenti)
	                    Csak én!
LANTOS
Mi az?
Most is visszhangzod a mell kínait!
És csúfolsz rossz darab fa.
(Indulattal lantjához indul, s Jole kezében látva, megáll.)
            Hah te vagy!
Ne fuss!
 (Megfogja.) Hiszen ösmerjük már mi egymást!
Agyamba teremtélek meg és
Azóta keblemben növél virágnak;
Szememből öntözgettelek naponként,
Hogy meg ne hervadj; lány, ne is tagadd;
Légy néma, én szavad így is megértem,
Mert reszket szíved és arcod pirul.
JOLE
Bocsáss el. Ifjú te nagyon merész vagy!
Én nő leszek!
LANTOS
		      Enyém?
JOLE
		     Heraklesé.
LANTOS
Mindegy, ma még enyém! Elég a földön
Egy éjszakát üdvök közt élni át. (Megöleli.)
(Euristheus Jolaust karjánál fogva vezeti s Joléra mutatva szól: “Láttad?”)

HARMADIK FELVONÁS
VÉRES ING

Személyei: Herakles. Euristheus. Jolaus. Deianeira. Jole. Kaliste s több rabnő.

(Kert. Alkonyat.)

EURISTHEUS (jön Jolausszal)
Láttad hát a hű nőt, kiért Herakles
Deianeirát elhagyá? koldus fiúval
Szerelmeteskedik a nászi éjen.
JOLAUS
Szörnyűség! Mit teszünk most?
EURISTHEUS
         Mit teszünk,
Azt kérded? Van kérdezni most idő?
Áruld el Jolét.
JOLAUS
	Elhiendi-e
Egy szolgának szavára? Tedd uram
Magad, mit én rám bízol.
EURISTHEUS (megütközve)
Én? Bolond!
Mi gondom nékem arra?
JOLAUS
	                               És nekem mi?
EURISTHEUS
Elég rossz szolga! Elmegyek tehát
És elbeszélem kedves jó uradnak,
Hogy leghívebb szolgája, amidőn
Urának boldogságát látja kockán:
Mint a hal akkor is némán fülel;
És majd gondolkozunk: ugyan miért
Tevé ezt Jolaus? könnyen lehet
Hogy azt sütjük ki: Jolaus kerítő. (Indul.)
JOLAUS
Maradj! Mikor mondjam meg neki?
EURISTHEUS
Ma,
Itt e helyen, midőn menyasszonyával
Fog édelegni.
JOLAUS
                         És mért épen akkor?
EURISTHEUS
Rövidlátó! A hős megtudva azt
Hogy keblén egy kígyót szorongatott:
Megfojtja, és a régi nőt bújában
Szivéhez zárja.
JOLAUS
	Bár úgy lenne! Én
Deianeiráért mindent teszek.
EURISTHEUS
Nézd csak, jön a menyasszony! Milyen álmos!
Mily halvány! Nem csuda; múlt éjszaka
Enyelgett. Menj fiam, - kikémlelem
Még jobban a bűnöst. (Jolaus elmegy.) A jó bolondot
Rászedtem. Mindent el merek követni,
Csak aztat nem, hogy a nagy óriás
Szemébe nézzek; mert egy félkeze
Kirázná lelkemet; teremte eszközt
Mindenre a sors, csak legyen, ki azt
Használni tudja, és én jól tudom.
JOLE (Euristheus karjába dűl)
Bocsáss meg, frigyünk megszakadt.
EURISTHEUS
                                                      Hogyan?
JOLE
Én nem segítek célodban.
EURISTHEUS
Nem-e?
Hamar felejted a tort, melyet ültél
Apád fölött; nagyon hamar, menyecske.
JOLE (fájdalommal)
Azt nem, de tenni semmit sem merek!
Euristheus! Hogyan csaljam meg őt, -
Őt, a kedves fiút!
EURISTHEUS
                             Leány, kit értesz?
JOLE
A lant - vagy inkább is: senkit sem értek,
Csak azt akartam mondani: Herakles
Megölhet vad dühében, s élni vágyok.
EURISTHEUS (magában)
Mindegy már; így vagy úgy. (Joléhez.)
                                             Kedves leányom!
Igaz, te ifjú vagy, s kár volna érted,
Ha mérgében széttépne; ezt ma reggel
Gondoltam csak meg! Semmi az, ne búsulj;
Csak már ma játszd el még hűn a szerelmest;
Egy nap nem a világ! A tengeren
Van csónakom, - holnap viradt előtt
Megszöksz velem. Elég nagy a világ
Elférünk benne.
JOLE
        Óh, minek nekem
Az atya? Benned új atyát találtam.
EURISTHEUS
S nem mostohát.
JOLE
	Még egyet jó atyám!
Egy ifjat elviszesz, kit én óhajtok?
EURISTHEUS
Miért ne, hármat is! A föld inog,
Herakles lépte ez. Isten veled!
JOLE
Megállj egy percig, elmegyek veled.
Örömtől reszket minden ér tagomban;
Lecsendesítem egy kicsint. Siessünk.
(El Euristheusszal.)
HERAKLES (jön)
Nem jő menyasszonyom, s az estve itt van! (Föltekint.)
“A csillag, a hold, a szerelmesek
Barátja”, mert fagyos fény mindenik
S ilyen kell a kebelnek, hogy hevében
Ne olvadjon szét, és ne égjen el;
Mi is leendene a nagy világból,
Ha minden szellem, állat és növény,
Mi páródzik, nappal páródzanék?
Megégne a föld, ég, a nap maga,
A lég, a víz, és a sok Istenek,
A tűzvilágban semműlnének el.
“Szeretni!” E szócskát ki érti úgy,
Amint kell érteni? E szó: Isten maga;
Vagy még annál is több: az Isteneknek
Bölcsője. Még minekelőtte ők
Születtek és még nem volt gondolat,
Nem kezdet; már e szó ébren vala,
A porszemek- s gőzcseppeket e szó
Nászítá össze, hogy legyen világ
S világban Istenek. Mert a világ
Csak e nász gyermeke, s az Istenek
Csak a rokon lények kis gyermeki. (Jole jön.)
Óh, Jole, mily későn jössz! Jer közelb
(Ölébe ragadja.)
S olvadj föl vélem itt: hogy elvegyülve
Hím-vérem és lelkemnek lényegében
Ne sóvárogjak asszonyért, s kijátsszam
A sárgyúrót, ki részeg mámorában
Az embert két példányban nyomta ki.
JOLE
Herakles, szétszorítod szívemet!
Ah, így szeretni én alig birok!
HERAKLES
Gyengébben foglak hát menyasszonyom,
Mért törném össze a harmat kebelt?
De még nem is csókoltál! Én se még.
(Megcsókolja s Jole megsápad.)
Mért sápadsz édesem?
JOLE
                               Megszúrt szakállad!
HERAKLES
Levágom holnap. Arcomon szakáll nincs
Nyomd rá hát csókodat, - a szűz ajak
Első csókjait!
JOLAUS (melléje megy)
Nem első az, uram!
Az elsőt tegnap a lantosnak adta,
Egy dalért.
(Jole felsikolt.)
HERAKLES (fölugrik)
                   Nő, igaz?
JOLE (remegve)
		                    Igaz! Igaz!
HERAKLES (rémítő dühhel)
Koldus! Te egyet sem bírsz megszeretni,
Mégis kettőt akarsz! Egyetlen egyszer
Csókoltalak meg, és sápadt maradtál.
(Gúnyosan kacagva.)
Mert szúrt szakállam! Meghalsz gyáva nő!
(Karjával a légbe emeli, agyonszorítandó.)
Mi ez?         (Az elájult leányt leereszti.)
	Karomnak izma megmeredt
S nem bírom összenyomni, hogy közötte
Szétmorzsolódj! Asszony! Te puha asszony!
Mi van benned? Vesédre kúcsolódott
Karom bűvvillany lepte meg s lerezgett
Az érceren keresztül a szívig;
És nem bírok - és semmit sem birok!
E kéz, mely Antaeust ropogtatá
Egy békacsontot összetörni nem bír.
Nézd Jolaus! Még tátog! Nézd csak őt!
Mert én nem nézhetem tovább! (Elfordul). Ha, ha,
Nevessünk Jolaus! Úgy sem tudunk
Mást tenni! (Euristheus jön.) Vén! Nevess velünk te is!
Ha, ha, ha, így! Jolaus, fogd meg karom,
Nagyon bágyadt vagyok!
(Jolaus egy pázsit székre viszi.)
EURISTHEUS (Joléhoz hajlik)
                                   Élsz még leány?
JOLE (fejét felemeli)
Te itt? Mikor megy sajkád?
EURISTHEUS
                                        Semmikor.
(Eltávozik.)
JOLE
Hah, megcsalt még e vén is! (Visszarogy.)
HERAKLES (hidegen)
	Jolaus!
Űzz el minden nőt házamból e percben!
JOLAUS (fájdalommal)
Minden nőt!
HERAKLES
                      Mondtam.
JOLAUS
	           Istenem! Mi lesz,
Belőlünk? Nagy Herakles, minden asszonyt
Nem űzhetünk el.
HERAKLES (komoran)
	                      Mért?
JOLAUS
	                       Ki fogna főzni?
HERAKLES (felkél)
Hagyj meg hát egy vénet. (El.)
JOLAUS (Jolét megrázza)
Először is
Te menj! Vagy még feküdj; majd erre hajtom
A többit is. (El.)
JOLE (felvánszorog)
                                Megcsalt Euristheus!
Hah gyáva asszony jellem, gyáva szív!
Megfagysz a legkisebb viharban is;
Elveszted lélekéberségedet,
Ha vész közelg és földre rogysz sikoltva,
Mi vagy te? Nem annyi vér s ideg
Van benned, mint a durva férfi-szívbe?
Miért nem állsz meg hát helyén? Minek
Szorúlsz az oldalhoz. (Mellére teszi kezét.)
                                    Mostan kitéplek!
(Sóhajtva.) Volnál enyém: megtenném. - Nincsen-e
Más életműszer bennem, mely csatámat
Kivívná? A fő, az ajak? Hiába!
Az asszony csak szívével tud csatázni
És oly mezőn csak, ahol csalni kell;
(Keserűn.) Most már semmit sem ér; kiösmerék!
De mégis! Nincs, hiába több remény;
Le kell pályámról lépni! Óh, megöl
E gondolat! (Kezét összekulcsolja.)
                      Megállj, megállj! Mi volt
Amit Deianeira tegnap este
Nász-öltönyül nyújtott a vőlegénynek?
Egy véres ing! Mért volt az véres ing?
És mért nyújtotta épen nász alatt?
Miért mondta “jaj nekem” midőn Herakles
El nem fogadta? Mért kiálta egyszer:
“Te fogsz szeretni még Herakles engem” -?
Nincs-e itt egy titok elrejtve? Nincs-e
Az ingben bűverő, melyet lehetne
Használni? Ezt ki kellene nyomozni;
És még ma. Bátran csak leány! Amott jő
Deianeira; most mind vedd elő,
Amit csak tudsz: mert önfajod csalod meg.
     (Deianeira jő.)
Segíts, segíts.  (Lábához omlik.)
DEIANEIRA
Te üdvöm gyilkosa,
Te mersz még kérni tőlem? Mondd, mi van még,
Amit nem adtam
JOLE (felkel)
   Egy bocsánatot.
Én vétkezém, jó asszony, ellened;
De minden vétkem: hogy leány vagyok
S mint ifjú lány elég hiú Heraklest
Rabomnak látni. Óh, Deianeira
Én nem szerettem férjedet soha
S ő is csak azt szerette bennem, ami
A nőt teszi; nem voltam álminak
Választott ideálja; ő kiküzdve
Minden csatát a földterén, busongott,
S unalmában eszébe jött szeretni;
Minthogy más nő nem volt közel, szemét
Rám vette; s nem tudom mért: már megutált;
Talán mert nője is bír annyi bájjal,
Mint én; talán mert nője is csak asszony,
Mint én. - Azért, ha el tudod felejtni
Fájdalmaid, vagy orvosolni vágyod:
Hódítsd meg újra őt; hízelgj neki,
Vagy vedd elő mind, amivel mi nők
Igézni szoktunk; - és élj boldogul!
DEIANEIRA
Haszontalan! Herakles megvetett!
Mi volna ily kisenyvedett kebelben:
Mi őtet vissza bírná csatlani?
JOLE
Ha jól emlékezem szavadra, egykor
Azt mondád: ő fog még szeretni téged;
Hol a talizmán, melyben bizakodtál?
DEIANEIRA
Ott, hogy távozz leány. Ez többet ér
Mindennél. Még ifjú és kellemes vagy,
Boldog lehetsz.
JOLE
	Ha válaszod csak ez
Úgy elmegyek. Hanem felejtsd azt,
Hogy hős Herakles itthon ülni nem tud
S a messze földön sok szép lány lakik.
DEIANEIRA
Ne mondd, ne mondd!
JOLE
Ha úgy parancsolod,
Nem szólok semmit; sajnállak szívemből,
Hogy boldog lenni nem tudsz és lehetnél.
DEIANEIRA
Egy könnyet látok arcodon, talán
A részvét könnye! Óh, hiszen te is
Csak nő vagy, mint én; és ifjú szíved van,
Mely rossz még nem lehet; jer és ölelj meg!
S ha sorsom érdekel, figyelj szavamra.
És adj tanácsot, mit legyek teendő.
Sok év előtt, midőn még lány valék:
Vitézek küzdtek értem és közöttök
Nessos is, egy hatalmas óriás;
Szép volt s magas mint bércek cédrusa,
De mégsem oly dicső lény, mint Herakles,
Ki Istenekkel vívta el csatáit;
Hogy engemet megnyerjen. Egy napon
Nászunk után Herakles felfogott
És vitt honába; Nessos jött velünk,
Midőn egy széles, mély folyó kanyargott
Előttünk, Nessos megszólalt: Herakles!
Te kisebb vagy, mint én, ahol te úszol
Én lábolok csak; hogyha nem neheztelsz,
Én nődet átviszem, s te ússz előre.
Herakles úszott s én remegve csüggtem
Az óriás karjában; és midőn
Már a folyam medréhez ért velem,
Nessos megfordult, visszavitt, - s csúfolva
Kiáltott férjemnek: kövesse őt
És futni kezde. Megmeredt Herakles,
Mert tudta, hogy az óriás ha fut,
Azt senki el nem éri; nagy dühében
A földön tombolt, és íját ragadta;
Szivem mellett suhant a nyíl, s az ifjú
Roskadva a homokba dűlt; piros
Arcát a szín megsárgult, és szemét
Reám meresztve szólt: “Deianeira!
A nyíl mélyen hatott, bucsúzni nincsen
Időm; emlékjelül fogadd el ezt;
(Ekkor gyorsan lehúzta a véres ingét)
Ha egykor a férj, akit most imádsz,
Megun, vagy hűlni kezd: e véres inget
Hordoztasd véle, és haló szerelme
Feléled újra.” Ekkor megszorítá
Jobbom s nagyot kacagva megmeredt.
Azóta a talizmánt őrizem.
JOLE
S mit vagy teendő most véle?
DEIANEIRA
		                          Talán
Eltépem.
JOLE
	Önnön boldogságodat
Eltépni! Add inkább nekem.
DEIANEIRA
			Leány!
Rossz lélek szól belőled? Hogyha van
Hatása, újra te csábítsd magadhoz?
S én legyek eszközöd?
JOLE
			Nem értesz engem.
Minek nekem kedves Heraklesed?
Használhatom én másra is.
DEIANEIRA
		    Bocsáss meg!
Ezt elfeledtem. Mit gondolsz tehát,
Ráadjam?
JOLE
	Mért kérdezesz ily balgaságot?
Azonnal még ma!
DEIANEIRA
	        Jó.
JOLE (megöleli)
	            Óh, angyalasszony!
De megkönnyítéd lelkemet; mi csendes
Most szívem! Mert te még boldog leszesz!
Megfogsz-e emlékezni néha rólam?
DEIANEIRA
Örökké jó leány! míg csak lehellek.
(Karjába fogja.)
JOLAUS (jön egy sereg nőt hajtva)
Hó! Még itt is van társ! Most vége a
Szerelmeteskedésnek! Asszonyim!
Herakles minden nőt elűz magától,
Azért előre!
DEIANEIRA
		Istenem!
JOLE (dühösen)
	              Hazudsz!
JOLAUS (Jolét a nőkhöz veti)
Majd meglátjuk! - Most már mind együvé
Hajtottalak. (Nézi őket.)
                 Szép, szép, de kár hogy elmegy.
KALISTE
Jer hát velünk, ha sajnálsz!
JOLAUS
		Úgy bizony!
Most sorba! (Sorba állítja a nőket.)
                   Éhen meg nem halhatunk,
Tudjátok azt: azért közűletek
Egyetlenegyet főzni meghagyok.
Kinek van kedve itt maradni?
TÖBB NŐK EGYSZERRE
		          Nékem.
KALISTE (megsimogatja Jolaust)
Engem hagyj meg, kedves jó Jolaus!
JOLAUS
Ej nem! Csak vénet hagyhatok meg.
TÖBB NŐK
                                          Óh, hiszen
Én vén vagyok.
JOLAUS (mosolyogva)
	      Csak merném mondani:
Tudom kitépnétek bajuszomat!
KALISTE
Hű Jolaus!
JOLAUS
                  Egy szót se! Már elég!
(Deianeirát megfogja.)
Kegyelmes asszonyom, te itt maradsz,
Én tégedet választlak; úgy hiszem:
(Érzékenyen.)
Elég vénnek lát tégedet Herakles.
DEIANEIRA
Meghálálom hű Jolaus.
JOLAUS (Joléhez)
                                   S te szép
Kacér lány! Menj elől; majd lantosod
Az indulót nyomodban fütyüli.
JOLE
Hah semmi pór. (Deianeirához.)
                      Emlékezz meg szavadra.
DEIANEIRA
Isten megáldj!
JOLE (indul)
                        Nyiladnak mérge árt-e
Mellednek büszke hős? Majd megtudom!
S ha ártni fog, torodra eljövök. (El.)
JOLAUS
Mit sírtok lányok! Majd utánatok
Kedveseitek elküldöm.
(A nők mennek, Jolaus kezét keresztülveti mellén.)
	           Istenem!
De fáj a szívem ily sok szép leányért.

NEGYEDIK FELVONÁS
ISTEN- ÉS EMBERNŐ

Személyei: Herakles. Jolaus. Hebe. Euristheus. Deianeira. Jole. Philoktetes.

(Terem.)

DEIANEIRA (jön Euristheusszal)
Most adj tanácsot, mit tegyek?
EURISTHEUS
	                Leányom!
Mindig véres volt Nessos öltönye?
DEIANEIRA
Nem; csak sebétől véres.
EURISTHEUS (magában)
	              Igen jó!
A nyíl méregben ázott, - és a vér
Az ingen mérges. - Jó lesz!
DEIANEIRA
	                    Mit tünődöl?
EURISTHEUS
Gondolkozom, csak Nessos tégedet
Imádott; és azért adá az inget,
Hogy boldog légy; mert magas szerelem
Nemesen érez, és a halni készülő
Végső bucsúja nem színeskedés.
Leányom, késértsd meg, mi bűverő
Van benne; hogyha nem használ: bizonnyal
Nem is árt.
DEIANEIRA
	És ha a vad óriás
Megcsalt? Ha csak bosszúvágyból tevé?
Mit is jelentett a kacaj: midőn
Végsőt vonaglott ajka?
EURISTHEUS
	  A kacaj
A nagy lelkek fohásza, amidőn
Meghalnak. És különben veszteni
Nincsen mit; ámde nyerni van elég.
Add rá!
DEIANEIRA
	Jó, légyen! mindent megteszek;
A legrosszabb mi érhet, a halál;
S annak, kit a föld nem bír boldogítni,
Az nem nagy büntetés. (El.)
EURISTHEUS
Új tőr, amelyről
Nem is álmodtam. Most Isten Herakles
Meglátjuk: ember megbír-e ledöntni? (El.)
HERAKLES (jön Jolausszal)
Kiűzted őket?
JOLAUS
	Mind uram! Csak egyet
Hagytam meg, - egy sovány nőcskét.
HERAKLES
                                                            Ki az?
JOLAUS
Deianeira.
HERAKLES (indulattal)
	           És mért épen őt?
JOLAUS
Mert köztök legvénebb.
HERAKLES (elszóródva)
Igaz, nagyon vén;
Különben mindegy: ő vagy más akárki.
JOLAUS
Mindegy bizony; az egyik olyan álnok,
Mint a másik.
HERAKLES
	Lódulj, ne ácsorogj!
(Jolaus elmegy. Herakles nagy léptekkel jár föl s alá.)
Nincsen tehát nő, kit lehet szeretnem!
Mind összesűl egy pár nap csókjaimtól!
Pornak teremtvék, mért esengek értök!
És mégis! mégis! - Óh, nem jól vagyok!
Midőn eddig csatáztam, és csatámban
Megvérzettek: nevetve még nagyobbra
Vágám sebem, hogy több vér folyjon el;
És meg nem érzém: fáj-e a nyitott seb?
Most egy hitvány teremtés szállt velem
A síkra, és egy ér a szívközépen
Kettészakadt, pedig nem is győzött le,
Csak megcsalt! Jole! Jole! Hah, minek
E név most ajkamon? Elűztem őt!
És megtapodtam, mint csalárd kígyót.
Én Istengyermeknek születtem egykor
S anyámtól csak sárgépemet nyerém;
Hogy korcs legyek, sem ég, sem föld fia;
Hogy mint korcs szellem fölfelé sovárgjak;
Hogy mint sár másszak a földnek porában.
Zeus! Zeus! Istentermészetedből
Semmit sem hagytál rám, emberfiadra,
Mint lángoló örök szerelmedet;
És ebben is megcsaltál: mert neked
Az ég ha nem hajol, leszállsz közénk
És lángaink meglopva, visszamégy,
S helyében egy kettős természetű
Lényt dobsz a földre, mint én. - Ha, ha, ha!
A zsarnok Isten bűntelen meri
Szeretni a mienket, és ha mi
Övéihez felnézünk, Tityusként
Földünk hátára fölszegez, s sasokkal
Rágatja szét mellünket. És az ok mi,
Hogy mink felnézünk? Ő, az alkotó
Miért nem méri meg mennyit bír a gép,
Melyet Prometheus unalmában csinált?
S mért fúj több szellemet rá, mint elég
Mozogni csak; - minek repkedni is neki? (Dördül.)
Haragszol rám Zeus? Mindegy nekem!
Én mint apámat, nem mint menny urát
Imádlak. - És ha nem tagadsz fiadnak
Adj egyszer már egy szép ajándokot,
Adj nekem asszonyt! Mert velőm lobog!
S egy óra múlva testetlen megyek fel
Lakodba, megkérdezni: mért sanyargatsz!
Te énnekem végetlen életet
Igértél egykor: tartsd meg! Adj helyébe
Végest de boldogot, mint a tied fönt!
Minek két élet egy sárból csinált darabnak?
Minek ha az első örömtelen
Múl el? Minek ha a következőt
A test nem élvezi? A semmi szellem,
Melyet, dicsekszel, hogy szobrunkba fújtál,
Mért él tovább, mint a szobor maga?
Vagy élet az, mely két különböző
Alakban két kort él? Mért nem hagyod
Itt együtt őket? És minek neked
Ott fent a szellem? Óh, tudom, tudom!
Hogy meg ne und magad; s a páralények
Trónod körül táncoljanak; s az égi-
Nőcskék hozzád - bámulni menjenek. (Dördül.)
Zeus, Zeus! Ha megbántottalak,
Felejtsd el! Óh, hiszen tudod magadról,
Hogy a szerelmes, hogyha küzd, bolond;
És én olyért esengek, mit csak én
Merek, reménylek: adj én nekem
Oly lényt, mint a nő, oly párját nememnek,
Ki nélkül nem vagyok én még csak egy sem;
Nevezd őt bárminek, csak add nekem,
De szép legyen és meg nem hervadó,
S ki egy csóktól nem sápad el, ki egy
Forró kebelben el nem ég, (Komoran.) ki engem
Meg nem csal. Óh, add ezt apám Zeus;
Nevezd őt bárminek, csak add nekem!
Ha bér kell érte, vedd el szellemem
Túlföldi éltét és told a tiedhez;
Vagy, hogyha léted hosszú és magad
Is únod: tégy egy szép tréfát velem,
És semmítsd meg. - Most nem dörögsz, apám!
Talán nem hallottad, mit kért fiad?
Süket lény! hogyha szidlak, mennydörögsz;
És hogyha kérlek, eldugod füled!
Ordítsak hozzád? Adj egy lényt fajodból,
Asszony formájút, ámde még sem asszonyt!
(Dördül, s Hebe, az ifjúság Istenasszonya, könnyű
 öltönyben lejő.)
Ki vagy te szellemarcú lány alak?
Mi a sugár, mely homlokod köríti?
Mi a hervadhatatlan glória,
Mely lényedet átfogja? Istenöltöny!
Hah, megimádlak csillagok leánya. (Leomlik.)
Te mosolygsz, te megpirulsz! Mi az?
Nemednek rendes színe? Vagy nevetsz
Hogy térdelek? (Felugrik.) Szellem, hát néma vagy?
Vagy csak nem úgy szólsz, mint Herakles ért?
Vagy hangod oly lágy, hogy nehéz legünk
Nem bírja visszazengni, és elúszik
A mennybe vissza? Nem szólasz: ajkad
Mozogna. Nem tudsz? Óh, ha volt anyád,
Egy szóra megtanított jól tudom.
Nevedre; mondd, mint hangzik.
HEBE
	        Hebe.
HERAKLES
Hebe.
Ösmerlek jól örök tavaszleány!
Te vagy, ki amidőn csontbörtönünk
A napnak fényétől kifárad és
Lealszik, és midőn az ifjú lélek
Magát kilopva a műszer közül
Új életet kezd: áloméletet -
Ki feltűnsz, és a lég között repesve,
Tündérkarokkal integetsz felénk;
Kiért kucsolt kezekkel felsírunk,
És balgák míg sírunk, könyünk megindul
És felriadva bámulunk utánad.
Óh, jól ösmérlek, én is láttalak már!
Hogyis ne ösmernélek tégedet
Hiszem húgom vagy, mert apád Zeus!
Csakhogy te szellem vagy, s én pórfiú;
Te fönt egedben szomjas Istenidnek
Az üdvök illatát, a menny borát
Méred, míg én itt lent a kínokat csak.
Szellem, magad jövél, vagy Zeus apánk
Zsarnok szavára?
HEBE
	Nem; te hívtál engem!
HERAKLES
Igen, én hívtalak, s miért tudod?
Mert nem mehettem hozzád. - Óh, leány!
Mondd meg nekem, szerettek-e ti fönt?
Lehetne-e ott nekem házasodni?
Nem-e csak bolygótűz ott a szerelem,
Mely csak pislog és senkit sem melenget?
 Nem vagytok-e ti ármányszellemek,
Kik elcsalják a földnek gyermekit
S ott megkacagva porrá égetik?
Ne nézz rám oly mogorván! Óh, hiszen
Ha fel nem bírva fogni lényedet,
Megbántalak, nem vétkem, - jól tudod,
Hogy por vagyok még; úgy-e nem haragszol?
Jer csak közelb; mert megvakult szemem,
Alig láthatja már mennyarcodat.
Nem mozdulsz? Majd mozdúlok én tehát
És megkarollak, bár az égtető
Rám roskad. (Meg akarja fogni.)
                    Tűnni kezdesz! Óh, megállj!
Mert így csókoltalan ha mégysz: karom
Mely még Heraklesé, agyonszorít. (Megragadja.)
HEBE (mosolygva megcsókolja)
Nesze!
HERAKLES (elereszti)
(Fájdalommal.) Te is csalsz, Istenek leánya!
Csókoltál és semmit sem érezek
Arcomba! Óh, sóhajtasz! Mit jelent?
Megérzem tán egykor? Ne menj! Ne menj!
(Erőködik megfogni.)
Hiába! Nem birok veled! Leány!
Meglátlak-e még egyszer?
HEBE (visszajő)
                        Sírodon.
HERAKLES (indulattal)
Hah síromon! Ott nem leszen menyegző!
Én érted elígértem halhatatlan
Jövőmet és éretted semmülést
Szenvedni kész valék: s te gyáva szellem
Virágtalan, berketlen mennylakod
Nem áldozod föl! Nincsen élet itt lent?
Nincs itt öröm több, mint ezüst lakodban?
Hol minden semmiség, fenéktelen
És boltozatlan fényüreg.
HEBE
	Ne bánts,
Amit kérsz nem lehet!
HERAKLES
	Úgy! nem lehet!
Koldúsabb vagy tehát az embernél!
Mert ő, ha tetszik él, ha nem, lehuny
S te élsz akartalan, mert halni sorsod
S géped nem enged; élsz öröknapig; -
S azért, hogy élj, és sorsod rabja légy:
Én meg nem osztom a mennyet veled.
(Hebe indul szomorún.)
De még sem! Könny rezeg szemedbe, lány!
Éreztek ott ti is, s szerettek is, -
Hervadhatatlan arcokkal mosolygtok
Egymás szemébe! Óh, megállj! Herakles
Ha elfelejti, hogy emberfiú:
Megbírja osztani szent sorsotok.
Még egy szót Hebe! Vőlegényt ne várj
Lakodba mást csak engemet! (Hebe eltűnik.) Hol ő?
Fönt. Lát-e egykor? Síromon! Hah az
A félembermű sírja, és nehéz
Egészből egy felet levágni,  hogy
A fél mégis lehessen új egész.
(Kezét mellére teszi és az égre bámul.)
DEIANEIRA (jön)
Itt ő, itt és lázasan, mint amidőn
Végharcát küzdi a haló. - Herakles (Titkon nézgeli.)
Nem olyan mint volt egykor! Tántorog,
Az ércvonás arcán megolvadott,
A szem vad fénye tűzszikrátalan,
A kar letette botját és kúcsolva
Égnek mered! Óh, most szebb mint vala!
Egy bájsugár övedzi át valóját
És mintha a lég közt olvadna szét,
Oly gyöngén rezg körüle. -
HERAKLES
Istenasszony!
Látsz-e most engemet? Sír-e szemed
Utánam?
DEIANEIRA (fájdalommal)
	Istenasszony! hát te is
Heraklesemre esdesz? Sír után
Sem bírjam őt?
HERAKLES
                          Ki az, ki itt nyöszörg?
Mit kóborolsz te, asszony, most körültem?
DEIANEIRA
Kiáltani hallottalak imént.
HERAKLES
Másszor ha hallasz is, ne hallj.
DEIANEIRA
Herakles!
Minő könyezve villog két szemed,
Mint reszket a mell, mily lázas szavad;
Verejték csorg le sápadt homlokodról,
Te rosszul vagy.
HERAKLES
                           Mert itt vagy; menj tőlem!
DEIANEIRA
Hogy hagynálak beteg korodban el!
Te szörnyen izzadsz, vesd le a homok-
Király bundáját, -- az neked meleg,
Megígesz alatta. (Leveszi Heraklesről.)
	        Így, most már hívesb;
A férfi mellén a páncél minek?
HERAKLES (szórakozva)
Mezítelen csak nem hagysz, asszonyom?
DEIANEIRA (Véres ingét kebléből kihúzza és Heraklesra adja.)
Ne, e könnyű ruha, elég híves.
HERAKLES
Mégis jó asszony vagy te.
DEIANEIRA
Istenem!
Mért reszketett meg a lélek valómban!
Talán? - Nem - nem! Már jónak nevez.
HERAKLES (ordítva)
Jó a kígyónak a bogár! Bolondnak
Az ész! Ha, ha, ha, ész! Zeus, Zeus!
(Deianeira tántorog; végre összeomlik. Euristheus az ajtónál les; Herakles mellét tépi.)
Fáj, fáj! Szokott-e fájni neked is?
Világ, hova szállsz föl velem? Ne oly fönt!
Lemászok úgyis hátadról! Te szív,
Elég kerek vagy, hát mért görzsölődöl
Jobban kerekbe? - Nincsen semmi baj!
Bunkómat Jolaus! Csatázni kell,
Az Istenek, a gígaszok kiszálltak
És - megnevetnek engem. Hah megállj!
Széttörlek! (Fájdalommal.)
                 Ah nem küzdhetek! (Fogát összevágja.)
                                                 Nekem fáj!
Menny és pokol, nem bírsz semmíteni!
Herakles a nevem. Te kis göröngy
Ne állj utamba, mert átléplek. (Meglátja Deianeirát.)
     Ujju jú!
Szaladni van nagy kedvem! Messze, messze,
Hol Hebe sír!  (Fut és eldől.)
EURISTHEUS (rendkívüli örömmel berohan)
	                   Megnyertem a csatát!
Az árbocot egy féreg rágta el.
DEIANEIRA (fölveti szemét)
Fáj a szívem! Mi ez? A hős meredt!
S fölötte vad kacaj. - Daemon, ki vagy?
EURISTHEUS (Herakles fölébe áll)
Már meg sem ismersz, lányom. Nézz ide
E tett mutatja: hogy Euristheus,
Ki tudna más ily nagy vadat leütni?
DEIANEIRA
Te hát?
EURISTHEUS
Én, és te, és a mérges ing;
Tapintsd a gúzserő kar mily meredt,
Egy tyúktojást sem bírna szétszorítni;
Hol van most nagy botod, Isten Herakles?
Nem versz agyon? Ha, ha!
DEIANEIRA
	                      Erőt Zeus!
Csak egy percig.
(Herakleshez mász és az inget tépi.)
EURISTHEUS
	  Őrült nő, mit teszesz?
Hagyd rajta. Hah, a test még nem hideg;
Csak most kezd hűlni! Vissza, széttaposlak!
(Megfogja Deianeira kezét és elakarja Heraklestől húzni.)
DEIANEIRA
Mennykőt, Zeus, a gyilkosnak! segítség!
(Philoktetes és Jolaus berohannak.)
EURISTHEUS
Bolond nő.
            (Elugrik.)
PHILOKTETES
	       Istenek! Mi ez, Herakles!
(Ráborul.)
DEIANEIRA (az inget letépi)
Hiába! Nem mozog! Herakles! Óh,
Késő minden, csak a halál nem.
(Féltérdre emelkedik, és átszúrja keblét.)
JOLAUS (odaugrik)
	            Asszony!
(Megrázza.)
Megholt! Herakles ébred! Jó Uram!
        (Hozzá fut.)
EURISTHEUS  (Látván Heraklest mozogni, kétségbeesve kirohan: magával ragadja Jolét, ki akkor akar bejőni.)
Hah vissza, vissza! Él az óriás!
HERAKLES (felugrik)
Kínoztatok, de nem fájt. (Meglátja nejét.) S ez mi itt?
Holt asszony? (Vadul kacagva.)
                       Úgy jó a nő, hogyha holt!

ÖTÖDIK FELVONÁS
A MÁGLYA

Személyei: Herakles. Philoktetes. Jolaus. A lantos. Jole.

(Oeta hegyén egy sir látszik és sziklák.)

JOLE (jön a lantos karján)
Euristheus, a bátor cselszövő
Kétségbeesve elfutott. Mi lesz most
Belőlünk, jó fiú?
LANTOS
	Csak jőj hamar,
Mert él az óriás, s dühöngve jár.
Siess, még látszik háza! Óh, szorulj
Jobban mellemhez, a szirt keskeny és mély:
Nem szólsz? Vonaglik ajkad! Óh, leány,
Felejtsd el búdat, mely letépi élted;
E kis lábakkal együtt átbolyongjuk
A nagyvilágot: lantolunk mezőkön,
Éneklünk bérceken, és mint pacsirták
Csók- s dalba éljük el ifjú korunk.
JOLE (leszáll a szirtről)
Menj, én nem mozdulok, mig egy hatalmas
Új bérc nem nől a föld hátán: Herakles
Sírbérce. Ormain zúgd el dalod,
Úgy a tied vagyok.
LANTOS
	Ez gyermekábránd!
Szélvésszel a párának küzdeni!
Megállsz-e néki, ha párbajra hív ki?
Mersz-e moccanni vagy csak nézni is rá
Ha összehúzva nagy szemöldökét
Hiúzként rád tekint? Nem, nem, te őt
Nem győzheted le, és nem is fogod.
Csókját sem bírtad el, vas karjait
Hogy bírnád elfárasztani? Leányka!
Hagyd abban tervedet.
JOLE
	    Nincs semmi tervem,
Csak látni őt; mert szenved, azt tudom
S midőn ő szenved, én megújulok.
Talán eljő e helyre, megtekintni
A nő sírját. - Nem vetted észre már ma
Mi néma a királyi lak? Halotti
Csend s ünnepély van ott; a férfi szolgák
Remegve s főlesütve állanak
S Philoktetes a hű barát, a harcos
Most gyermekként a kertben sírdogál.
És mind halált jósol; s meghalni nincs más
Csak ő: Herakles.
LANTOS
   Láttam - Jole, Jole!
Tekints a völgybe, jön Jolaus; utána
Két férfi, az egyik tudom, Herakles,
Ha meglát, széttép! Jőj a szirt mögé
Jőj, jőj, ne késsél, dőre lány!
      (Megkapja.)
JOLE
                                             Ne bánts!
Én nézem őt!
LANTOS
	Onnét is megtehedd;
Jer mondom, vagy megátkozom magam.
    (Elrángatja.)
JOLAUS (jön fejszével)
Ide temettelek, kiszenvedett nő;
Hogy rossz Heraklesedhez, - egykoron
Ha ő is elpihen, s felszáll egébe -
Könnyebben felmehess. Szegény halott!
Nincs aki sírjon zöld hantod fölött
Csak én, csak én magam! A szolga sír
A nőért, kit a férj meg nem sirat.
Nyugodj. (Fát kezd vágni.)
                 Szeszélyes még most is Herakles.
Minek lesz a rakás fa? Vagy talán
A holtért áldozunk? Ha úgy, helyes.
HERAKLES (jön Philoktetesszel)
Philoktetes, Heraklest ismered
S mivel hogy ismered, hallgatni fogsz.
Jolaus! nehéz munkát bíztam reád,
De megkönnyítem. (Nehány fát kitör.)
                             Most hordd össze mind
És rakd halomra.
JOLAUS
	Áldozunk uram?
HERAKLES
Igen.
JOLAUS
        Szeretnék én is egy kis oltárt
Építeni magamnak.
HERAKLES
           Jolaus,
Hagyd azt máskorra! Most magam fogok csak
Áldozni. - Még egyszer, Philoktetes,
Ölellek. (Megöleli) Mért könyűzesz régi bajtárs?
Törüld meg, így nem nézhetek reád.
PHILOKTETES
Nem állsz el szándokodtól?
HERAKLES
		         Nem.
PHILOKTETES
Tehát
Áldás reád.
(Kezét megszorítja.)
HERAKLES (nyilait és íveit neki adja)
	 Még egy szót! Ím nesze.
Az égi fegyver, mely eddig soha
Célt nem hibázott, s életet soha
Ott nem hagyott, hol a bőrt felhasítá,
Mert méreggel van kenve, - és tudod
Minővel. (Súgva.) Nősárkány nyállal. Nesze!
PHILOKTETES (elveszi s fájdalommal felemeli)
A vessző, az ideg, az ív kezemben!
S a kar, Herakles?
HERAKLES
                              Elhamvad.
PHILOKTETES (vállára veszi)
Minek
Nyilad, ha nem bírom a kart is! Egykor
Vesztemre lesz csak.
HERAKLES
  Most hagyj itt barátom!
(Megöleli Philoktetest, ki elmegy; Herakles tompán nyög.)
Görcs van mellemben! mért van az, hogy aki
Nem szenvedett soha, szenvedni egykor
Így megtanul? Te büszke hős, ki könnyet
Nem nézhettél a férfi szembe: most
Majd elcsordítod magad is. Óh, nekem
Irtóztatón fáj mellem! Jolaus,
Hallottad mit beszéltem!
JOLAUS
	                                    Nem.
HERAKLES
	Helyes.
 S ha meghallottad volna: úgy hazudtam.
(Magában.) Miért is fájna? senki sem ütött meg;
Csak Jole csalt meg, - és a véres ing.
Hah, nem, nem! Mind legyőztem! A leányt
Kivertem, - és a nőt meggyilkolám.
Szegény Deianeira! Eh mi gondom ő rá?
A nő szeretni van teremtve, és
Ha ezt nem bír már, haljon el; minek
Csirát veszített lény a föld ezer
Növényi közt, kik fajzanak s tenyésznek?
(Sírja mellett megáll.)
Ez sírja úgy-e ember?
JOLAUS
		Ez.
HERAKLES
Fagyos porod
Hogy fel ne sírjon hozzám: rád adom
Bundámat!                   (Ráveti az oroszlánbőrt.)
És most megszűnik közöttünk
Alant a földön és a föld fölött
Minden viszony. - Botom! Te kedves útitárs,
Téged nem adlak senkinek; hiszen
Emelni senki sem bír. (A máglyára veti.) Itt helyed!
Most már fegyvertelen vagyok; leszórtam
Mindazt, mivel megvívtam a világot;
S szabad vagyok; és oly szabad: minő
Nem voltam még: nincsen remény, dicsőség,
Szerelemvágy keblemben; a nemesb
Szellem kiküzdött a földnek porából;
És nő nem dúlja föl többé nyugalmát.
Nő, nő! Isten leendett volna még
Belőlem: hogyha e koldus teremtés,
Ki más karján függni van teremtve,
Nem hálóz puha keblihez; e koldus, -
Ki oly nyomorult, hogy saját erővel
Az állatok fölött sem bír ragyogni.
Isten leendne az emberfiakból:
Ha a szerelem ösztöne s a nővágy
Kihalna vagy kiforrna kebleinkből.
Óh, testünk halhatatlan életét
Csak e mámor ragadja el tőlünk,
Mert miriadnyi alkatrészei
Vérünknek, untalan zsibonganak
S megunva az alaknak régi nászát,
Új életműszert szülnek napvilágra.
Ne volna bennünk, semmi ami mozgat
Csak a lélek: testünk örök leendne,
Mert a meggyúrt agyag, nem lévén mozgató,
Műszerje változatlan állam -
S bár szöknék ki a lélek - állana.
De mi a halhatatlanság? Halál,
Mert, hogyha élet az: úgy megy, mozog;
S mozogni mindörökké nem lehet
Annak, mi kezdetben kezdett mozogni.
Mért öklelsz most te fájdalom? miért?
Heraklest kínozd, ámde szellemét
Ne bántsd! Mit vétett e szellem neked?
S mi köze van a mellhez, a velőhöz
Ő neki? Bántsd a testet! Óh hiába
Még láncszemek a kétfajú vegyek,
Még érzik együtt egymás kínait,
Még visszahúzza egyik más felét
A földi pálya régi korszakára, -
Itt a kentaurus, --- itt bőg kerberus,
Itt a halott nő, - itt a csalfa lány.
(Indulattal.) Hah meg ne kísérts még egy órapercig,
Mert úgy talán meghalni sem tudok!
Fuss! És vidd el magaddal a bűbájt,
Mely összerezgeti a férfi testet,
Ha egy mérföldre villanyoz felé is.
Fojtsd öngépedbe a rezgő tüzet:
Mely a hím és anyának egyesült
Szikráitól gyúlt egyszer lángra benned,
S mely csak megosztva bír élvet teremtni.
Engem ne csábíts többé! Én kiöltöm
Mindazt. Nekem van már menyasszonyom,
Azé vagyok. Őt tán el nem veszed,
Úgy-e Deianeira, úgy-e Jole?
Nem szóltok - csend van. Jolaus rakj tüzet!
JOLAUS
Uram, uram mi bánt? Nem láttalak
Így még soha!
HERAKLES
                            Hazudsz! közelb!
(Megfogja Jolaust s maga eleibe feszíti.)
		Ez arcon
Mit látsz, mi oly feltűnő?
JOLAUS
		                      Sápadást.
HERAKLES
Nem sápad-e a hold is, hogyha fogy
Ne színt nézz ember: nézz bánatvonást,
Nézz kétségbeesett villogó szemet,
Vagy egy könyűt; látsz?
JOLAUS
	                          Semmit sem közűlök.
HERAKLES
Tapints meg, érzesz-e mozogni csak
Egyetlenegy eret sebesben mint szokott?
Forró-e arcom, vagy fejem?
JOLAUS (megtapintja)
		           Hideg,
Uram; és megfagy rajta a halál is.
HERAKLES
Rakj hát tüzet.  (A máglyához lép.)
JOLAUS (lábához omlik)
	Mivé leszesz Herakles!
HERAKLES
Porrá.
JOLAUS
	És én.
HERAKLES
	Koplalni megmaradsz.
JOLAUS (átfogja térdeit)
Ne hagyd árvának népedet; ne hagyd
Vitéztelen a földet! Döntsd le a fát,
Mért öngyilkos, ki vállain emelte
A földet, akinek buzgánya jó nagy
Beverni a mennyboltokat, s leszórni
A csillagot, a holdat és napot?
Óh, mért öngyilkos az, kit senki nem bír
Megölni?
HERAKLES
	Mert attól fél, hogy talán
Akadna olyan, aki meghalatná.
Egy szót sem többet, kedves Jolaus! (Fölemeli.)
JOLAUS (égnek emeli kezét)
Amit te mondasz, áll. Szabad nekem
Sorsod megosztani.
HERAKLES
Nem; elfogod
Hamvam temetni.  (A máglyára lép.)
Egy öllel közelb
A mennyhez, és egy öllel távolabb
A földtől! Két világ közé hajítva,
Melyikhez nyújtsam jobbom, nem tudom?
A test alá vágy, és a gondolat föl!
Ne küzdjetek, ne küzdjetek! Megosztlak
Te csont: csörögj le vissza földanyádra
S keblébe bújva egyesülj vele;
Te nedv, te a létmozgató anyag
Máglyám füstjével szállj jövő hazádba,
Hol nincsen földi nő csábingerével;
Hol egy példányban áll a lét s halál;
Hol a tenyészerő önnön magát
Nő nélkül szüli meg, és léte körként
Kezdet- és végtelen; hol a szerelmi csók
Csak a szellemeket körző glória.
Mi is itt lent az élet? Pillanatnyi
Álom kínszenvedés, vagy áloméden;
Mi e föld? Egy sár, melyet Zeus lerúgott
Talpáról bocskorának, s az forogva
A semmiségbe hullott, - és mi e
Kis sárt világnak hisszük, s életét
Ezernyi esztendőkre méregetjük. -
Holott a végtelenség számoló
Óráján egy ezredperc léte csak.
Mi a nő, s ember? Az hajnalra nyíló
Virágcsa, mely keblébe harmatot sírt -
Emez egy tűzparázs, mely vad hevében
Keblébe hullott és leégeti
S a benne rezgő harmattól kialszik.
Itt hagylak hát világ! Hanem ne mondd,
Hogy engemet te győztél meg! s te nő,
Te sem mondd, hogy miattad égek el
Vagy, hogyha mondod: most mondd meg szemembe.
(Magával küzd.) Nem, nem, de mégis - úgy van!
JOLE (leszökik a szikláról)
                                                  Óh, bocsáss!
Lerontom a zsarnoknak leghiúbb
Hitét.
HERAKLES
Nem nő miatt, nem; és ki merné
Azt mondani?
JOLE (feléje lép)
                      Én!
HERAKLES (leugrik)
Hah te! (Kacag.) Ha, ha, ha!
Jer hát, égj meg velem! Jolaus tüzet!
(Jolét a máglyára húzza, Jolaus tüzet hoz.)
JOLE (sikolt)
Ne bánts, ne bánts!
LANTOS (lerohan)
	                     Óh, irgalmazz neki!
HERAKLES
Nem, égj meg! Majd midőn nyelved zsizseg,
Akkor mondd, meggyőztél.
JOLE
	                                           Nem győztelek.
HERAKLES
Mindegy már. Nem csalsz meg többé soha!
Ne ordítsd majd sírom fölött: legyőztem.
(Őrült örömmel.)
Égjünk meg! Égjünk meg! Majd hamvadon
E kobzos dalt bőg.
JOLE (kétségbeesve)
Óh, irgalmat ember!
Én nem tudok meghalni!
HERAKLES (lelöki)
	Gyáva te!
Együtt nem halhatunk! Tüzet magamnak!
(A máglya füstöl.)
(A lantoshoz.) Nem halt, óh, ne félj, - nem oly hamar
Szokott ő halni!  (A lantos ölébe fogja Jolét s indul vele.)
                          Ha, ha, ha, ha!  (Hosszat nevet.)
Legyőztem őt, legyőztem őt magam.
Herakles győzte meg Heraklest. (A máglya lángol.) Ég
Jolaus! Nem szomjazom, ne hozz vizet!
Jössz-e már Hebe? Sírom omladoz
Nyújtsd a villámló arcot, s csókodat
Égcsókodat, égcsókodat! (Kezével terjeng fölfelé.)
HEBE (a máglyára hajol)
                                          Nesze.
(A máglya összeomlik.)

Vége.

Információ

FÉRFI ÉS NŐ

CD-szöveg, Madách Imre összes művei

A Férfi és nő kézirata az OSzK kézirattárában található, jelzete: Quart. Hung. 44 levél. Idegen kéz másolata. Címlapján a szövegben idézett címen és jelmondaton kívül a következő feljegyzést találjuk: “Drámai pályamunka 1843-ra. 1ső szám.” Továbbá: “Vess. martius 18. 1843.” (Ezen a napon érkezett be az akadémiai pályázatra.) A darab a Csák végnapjaival együtt pályázott, de a másik tragédiával szemben, ezt a művet meg sem említették.
A Férfi és nő első kiadása a Madách Imre Összes Művei (I-III. k., Bp., Athenaeum 1888, új lenyomat 1895, sajtó alá rendezte: Gyulai Pál) II. kötetének 1-84. lapján található. Ennek alapján került a Halász Gábor szerkesztette Madách Imre összes művei (I-II. k., Bp. Révai , 1942) első kötetébe (23-93. l.), amely nyomán jelenlegi CD-szövegünk is készült.
Jelen CD-kiadásunkban modernizáltuk a dráma helyesírását, természetesen csak azokon a helyeken, ahol a változtatás nem rontotta el a darab jambikus verselését. Tehát nem változtattuk meg a rövid mássalhangzós (pl. boszú, könyek, virad), vagy a gyakori, a ma helyestől eltérő hosszúságú magánhangzós (pl. indúl, borit stb.) szóalakok hibás helyesírását, ha a verselési helyzet úgy kívánta. (A helyesírási elvek részletesebb indoklását ld. a METINF - Az ember tragédiája információs dokumentumában!) Nem változtattuk meg a latinosan írt görög szereplőneveket sem, hiszen ha csak a főhős nevének többfajta ejtését (Heraklesz, Héraklesz, Héraklész) nézzük, a görög nevek egyértelműsített helyesírásával számos helyen tönkretennénk a jambikus ritmust. Nem változtattunk természetesen Madách régies, vagy nyelvjárási szavain, egyéni szóalkotásain (mint pl. ajándok, őszkükürcs, megígesz, híves - = hűvös -, rimányl, reményvirág, bűvsugár, bűvvillany, csábinger stb.), a régies ragozáson (mint pl. hervadand, őszülék, teremtvék, jőj, leszesz, hivém stb.) és a ma már nem használt szóalakok tekintetében (csókoltalan, akartalan, nemesb, sebesb, zsugorg, görg, mosolyg, semműl, semmít stb.)