MADÁCH IMRE

NÁPOLYI ENDRE

DRÁMA ÖT FELVONÁSBAN

ELSŐ FELVONÁS
AZ UDVARI ÜNNEP

Első jelenés

(Fényes királyi terem, a háttért oszlopzat képezi, magas boltozatú bemenettel, melyen keresztül őrökkel s apródokkal ellátott csarnokba nyílik a kilátás. - Jobbra a nézőktől két ajtó, balra kettes trón, mellette két aranyozott karszék s több sorba helyezett ülések. - Az öltözetek mind ünnepélyesek, Endre s a magyar udvar nemzeti viseletben. Durazzo komolyan jár fel s alá, Ágnes indulatos beszéd közt egyik ülésről hirtelen fölkél s az előszínre jő.)

DURAZZO
Vesszen tehát a Durazzók ezer éven át viruló háza! - Hah! Dicső álmaim, melyekben fiaim vállait bíborpalást borítá, s parancsira egy nemzet figyelt, mind elhagyátok, mindennek vége. Szép álom volt, anyám! Kár, hogy az álmot ébredés szokta követni. (Nem figyelve reá, a karszékhez közelít, s azoknak egyikét feldönti.) Itt volna helyed! E hely az Isten, s igazság előtt tiéd, melyet most idegen bitorol. Ne irigyeld őt, anyám, kényelmetlen ülés az ott! Mely a világ gyönyörétől, jégihletével elszakít. - Kényelmetlen ülés? S ha az volna, ha volna kínpad, - midőn díja halhatatlanság; van-é férfi, ki megvetné kívüled - van-é oly pulya, ki fösvény kedve életével nem vetné azt oda egy percért, mely az öröklét koszorúját fűzi homlokára. (Megállva.) Halhatatlanság? Illat, mely a lehullt virágot egy perccel éli át. Óh, súlyos, anyám, az érckorona, körét kerüli az álom, s fénye hevében lefoszlanak a boldogság virági. Emelje azt óriási karokkal, ki boldogítni tud anélkül, hogy boldog legyen, mert a fény magas csillogása közt minden színelhető, csak a föld legszebb leánya nem, a megelégedés.
ÁGNES (mindég növekvő indulattal)
Óh, Ágnes, a Perigordok férfias fajából, miért levék Durazzo hitvese! Miért inkább nem ölted el magaddal a még születendő nemzedékeket, minthogy gyermeked így meggyalázza családját, nemzetét. - De benned kiholt a férfi önérzet, ki a nemzetiség.
DURAZZO
Egy tróneljátszással vádolsz anyám, mellyel nem bírtam; Istenemre! Durazzo csak anyától hallgatá ezt végig. Vagy hol van ember széles e hazán, ki mondani merje, hogy Durazzo korcs, hogy férfiatlan.
ÁGNES
Én, anyád mondom azt, egy gyönge asszony! Vagy tűrnéd-e, Martel rokona, hogy őseid trónját egy földönfutó bitorolja? Tűrnéd-e e gyalázatot? Óh, lennék férfi, s te asszony a guzsalynál!
DURAZZO
Ne többet erről, elfelejthetném szitkaid felett, hogy anyám beszél. (A karszéket fölállítja.)
ÁGNES (gúnnyal)
Úgy, úgy! Szegődj hozzájuk szolgául is, míg ők trónodon kacagnak. Örülj, ha szolgálatodat egy jóakaró mosoly jutalmazza meg.
DURAZZO
A Durazzók mindég nagyobb dicsőségöknek tartották a roskadó trónt föltartani, mint ledönteni. - Hisz annak romjai is édes hazánkat sújtanák.
ÁGNES (elfojtott, de később kitörő haraggal)
Jól van, én nem szólok, nem semmit többé. - De hogyha az ifjú idegent egy félvilág csodálja, meg intéseitől országok sorsa függ, s te sötét zugolyból lesed pillantásait, akkor eszedbe jutok, de késő lesz. Örülj, vigadj csak oktalan gyermekül az ünnepélynek, én sírhatok, mert tudom, az házam halotti dísze! (Sebesen jobbra el, Durazzo némán utána néz.)
DURAZZO
Szereteted ragad el, anyám! Mert azt hiszed, hogy boldog csak az irigyelt lehet.

Második jelenés

(Kürtszó, a csarnokban mozgás és több szózat: “A király éljen! Éljen a király!” Róbert Endrétől s Johannától gyámolítva belép, mellette Sancha, utánuk magyar s olasz főurak kísérettel. Róbert és Sancha a trónon, Endre s Johanna karszékeiken foglalnak helyet, a főurak a többi üléseken. A különvált magyar s olasz kíséret a jobb oldalt s háttért foglalja el.)

CABASSOLE (a magyar kísérethez, mely az olasz előtt akar belépni)
Hátra a magyar ebekkel, - olaszé az elsőség! (Az olasz kíséret kacag és tapsol, a hátravonuló magyarok közt zúgás.)
RÓBERT
Fényes koszorúban gyűltetek össze trónom körül Nápoly legjobbjai, melyen én az ég kegyéből negyven éven át küzdöm a vészt, s vihart, mely népemet fenyíti. Erőt az öntudat, s népem boldogsága adott, fürteimen immár az idő moha fehérlik, országgondok virrasztó súlya alatt elhamvadtak arcaim, s mint vészsújtott fenyű, szál termetem meggörbedt. De bátran nézek vissza átélt éveimre, mert bennek egyéb könnyeket nem találok a hála könnyeinél, nem látok egyéb kiontott vért a csendháborítóénál. Ím, szép apák! Közelít a nap,  melyben a királyok királya számadásra hív! Menten minden tehertül akarok megjelenni előtte, boldogan hagyva népemet. És boldoggá teszem, mert trónjára a béke angyalát ültetem olajággal s őrül a had istenét állítom oldalához. Hogy míg amaz hon boldogít, ez Nápoly dicsőségét harctéren vívja ki; míg amaz a béke virágit ápolja, ez férfi erővel őrizze meg őket a vésztől. - Elvégre Johannát, szeretett unokámat, ama harci nép, a dicső magyar hon fejedelmi fiával, Endrével jegyzem el, kinek e trón úgyis, mint Martel Károly unokájának, örökül esett. - Legyetek boldogak és boldogítsatok.
ENDRE (megindulva)
Atyám! Nápoly! Idegen hazából jövék közétekbe, egy drága honból, mely annyiszorta kedvesebb előttem, mentől több gyászos emlék csatol határihoz. Jöttem, hogy őseimtől reám maradt trónomat foglaljam el, hogy ifjúságom szent álmait, népemet naggyá, boldoggá nevelni valósíthassam. - Te legdrágább birtokodat bíztad reám, kedvesebbet a trónnál, s a trón legszebb gyöngyét, Johannát. Isten! Mi boldog, ki külhonban is rokon keblekre talál! Ő majd nehéz napokban lemosolyogja a gondot, a bút homlokomról, szerelme ád díjt a harc után, s erős új csatákra. - És én kénytelen vagyok szavakba foglalni mindezt, szavakba, melyek érzeteimnek oly elégtelen tolmácsai. (A magyar udvarhoz.) Vitézlő Urak, barátim! (Méltósággal.) Köszönet néktek is, kik elhagyva mindent, készek valátok velem megosztani a sors csapásit. Legyetek trónom védői, őrjei, mint magyarhoz illő, bizalmam belétek erős, mint Istenben, bizalmát magyar fejedelem nem vonta még meg nemzetétől.

(Zúgás az olaszok, éljen a magyarok közt.)
RÓBERT
Most vigalmaink dörögjék az égnek, s az ég visszhangozza szerte a világon, hogy Nápoly trónján a korhadó gerébnek erőteljes sarja virul fel. E mai nap legyen az öröm napja, legyen vörösre írva az ünnepek sorában. Nyíljon meg a tömlöcök jól elzárt ajtaja, a megbékélt ellenek testvérileg osztozzanak öröminkben, s a szalmavityilló szűk ablakán is tekintsen bé a szokatlan öröm.
SANCHA
És most templomba siessünk, hálákat adni buzgó imával - mert csak az amit Istenben kezdénk, végződhetik tetszően az égnek.
RÓBERT
Fel hát, urak! Szívesen látott vendégem minden, ki örülni tud. De ki komoly képpel jő lakomámra, annak büntetésül borba fullasztjuk keservét.
ENDRE (A csarnokig kísérve Johannát, elragadtatással)
Isten veled Johanna, nem kések soká! Hogyan is késne az, kit ily kedves karok ölelése vár.

(A csarnok egy leeső kárpit által eltakartatik.)

Harmadik jelenés

(Endre, Durazzo, Taranto, Róbert barát.)
DURAZZO
Herceg, adja az ég, hogy mindazon remények melyeket egy trón épít reá, teljesüljenek.
ENDRE
Kezét, herceg, - hiszek Istenben, hogy a szent akarathoz meg nem tagadandja malasztját.
TARANTO
Ím, én legyek első, ki hódolatomat bemutatom. (Féltérdre ereszkedik.)
ENDRE
Fel, herceg! Az Istenért, még azt hinné a reám bízott trón, hogy rabszolgákul kívánom népemet. Legyen barátom, herceg, a királynak igaz, hű barátra van szüksége, ez az, mit fénye nem ád, miután a bíbor alatt a szolgák ezre közt hasztalan eped a szív. Itt helye keblemen.
TARANTO (halkan)
Hah, ördögi szégyen!
ENDRE (kezöket tartva)
Így barátim! Mi egy örök, egy szent szövetséget kötünk, őrünk a barátság, célunk a közjó. Ily szent frigy örökös lesz, ugy-e bár, ki is merné azt szentségtelen kezekkel háborítani.
DURAZZO
Örök.
TARANTO
Örök! (Félre) Átok reá! -
BARÁT (sötét nyugalommal)
Az Isten szolgájának nem illik hódolni földi hatalom előtt; tartsd eszedben, fiam, tanításimat, melyeket gyönge kebeledbe csepegteték, s légy boldog.
ENDRE
Meg fogsz elégedni vélem, atyám! - Óh, hisz tudom, te az embereket boldogoknak kívánod, boldogoknak, mint Isten akarta, midőn testvéri lakul e nagyszerű házat adá nékik, a kékboltú világot. Tudom, te is száműzni vágyod az irigység fondor kígyóit, hogy legyen ismét édeni béke, s szeretet közöttük.
BARÁT
Dőre földi hangok, melyek rég elrezgének, míg rendületlen fennmarad az égi dicsőség.
ENDRE
Épp ez, atyám! Ő nékünk egy édent alkotott, szépet és dicsőt, hogy boldoggá legyünk. Képére teremte kis istenül a világ közepette, szent szellemének szikráját oltva kebelünkbe, a győzedelmes, a királyi elmét, hogy benne imádjuk végtelen és örök hatalmát. Az éden elveszett, a kajánság kígyója rontá el azt, mert hisz az ember volt társinak öröktől legnagyobb ördöge. Atyám! Egy országot bízott reám az ég, s nem legszentebb hivatásom-é, mit egy Isten akart, mint ember boldogítva teljesíteni.
BARÁT
Boldoggá csak az igaz hit tehet, ennek dicsőségét kell kivívnod, ha egy fél világ sírrá lesz is felette.
ENDRE
Atyám! Ugye, te nem gondolod ezt? Te nem hiszed, hogy az élet, a szeretet Istenének, ki élettel tölti el a sírfenéket, ki számtalan világok tengelyéül a szerelem szent érzetét vevé ily áldozat kedves legyen.
BARÁT
Úgy, úgy! Te hálátlan gyermekül megtagadod az ég reád pazaroló kegyét. De megtagadja tőled ő is azt helyettese által a földön. Vagy nem kellene különben dicsőségét előmozdítanod? S hogy teheted ezt, ha nem véded szolgáit e földön? Véded, s hogyan ha ellenségit ki nem irtod. Ha felejtve hatalmad, világi, szentségtelen kezekkel törsz hatáskörükbe.
ENDRE
Ne többet erről, atyám! Boldog a hon, melyben az Isten szolgája, ha eltér az oltártól, polgárrá lesz. Én tisztelem a hitet, mint az ember személyességének legszentebb sajátját, a meggyőződést.
BARÁT
S a rossz útra tévedő gyermeknek meggyőződését is tiszteled-é, vagy néhány, azon percre fájdalmas csapással mented meg életüdvét? Az ember, herceg, örökké gyermek a hitben.
ENDRE
Becsülöm buzgalmadat, atyám! Én mindenkit tisztelek, ki ügyét tűzre viszi, mert tudom, hogy belőle a szent meggyőződés beszél.
DURAZZO
Úgy szólsz, herceg, mint férfihez illő.
ENDRE
Köszönöm, barátom.
DURAZZO
Tőled e névre büszke vagyok.
ENDRE
Atyám, Isten veled. (Durazzóval el, csend.)
TARANTO
Hogy tetszik, atyám, e fordulat?
BARÁT
Rossz földbe hullattak az Isten igéi. - Uram, én ártatlan vagyok e bűntől.
TARANTO
Ámen! De itt az az imádság keveset segít. Itt tenni kell.
BARÁT (mindig elmerülve)
Legyen irgalmas hozzá az ég, én rajta nem segíthetek.
TARANTO
A Poklot kell felhívnunk, ha az ég siket lett.
BARÁT
Azt is, fiam, a szent ügy érdekéből.
TARANTO
Legyen meg.
BARÁT (kezet adva)
Legyen meg.

(Taranto elmegy.)
BARÁT
Meg kell lennie - Perigord hercegnő jogait látja sértve - Taranto elveszett kedvesén keserg - a gyönyörök leánya, Johanna, korán megunta a nem szíves férjt, férfias udvarával - a lovagi szellemű Szentséges Atya szívesen szolgál villámival a lenyomott ártatlanságnak;  szívesen is ajándékoz, ha a költséget más viszi - a kéjlepkék fájlalják az elveszett ünnepélyek sugarát, így az asszonyi udvar miénk; nem megvető párt, bár cseleit nem a csatatéren, de pamlagán szövi. Hisz mik egyebek az országtudománnyal dicsekvő délceg férfiak, mint bábok, melyeket a szőnyeg megül ügyes asszonykéz vezet! Úgy, úgy, zavarok istene jőj, s ez összefont érdekekből alakíts káoszt, melyből én magamnak világot teremtek. - Mert kormányoznom kell, (sebesen) kormányozni fogok.

Negyedik jelenés

(Éj, nyitott csarnok oszlopokkal, a háttért olasz ízlésű, ugró kutakkal s mulató házakkal ékített kert képezi, melybe lépcsőzet vezet. Balra Johanna hálóterme, jobbra ablak és ajtó. Pamlag, virágok, asztal gyertyákkal. Johanna karszéken ül, hárfa kezében, Philippa a virágok közül.)

PHILIPPA (beszédét folytatólag)
Elrablott kedvesével túlment a havasok eget emelő taraján és boldogul éltek, míg átküzdött fáradalmikért dicső kárpótlást nyujta szerelmök. - Nos, hogy tetszett regém?
JOHANNA
Szép lehet, Philippa, boldogan, szabadon élni, szabadon, mint a lég, mint a gondolat, nem függni semmitől. Óh, de  Philippa, ily boldogok csak angyalok lehetnek az égben.
PHILIPPA
Reménylem, a menyasszony nem fogja magát boldogtalannak érezni.
JOHANNA
Azt nem, Philippa, de oly hosszúk most a napok, én nem tudom mi, egy titkos érzés nem hágy nyugodnom, fölrettent álmaimból; ah, Philippa, én beteg vagyok.
PHILIPPA
De hogy tetszett hát regém, melyet imént beszéltem?
JOHANNA
Az aranyhajú hercegasszonyról? Kit egyszemű férje sárkánnyal őriztetett gyémántüregben? Ah, Philippa! Én irigylem őt.
PHILIPPA
Hogyan? Oly ifjan gyémántüregbe lezárva, mit értek neki kincsrakások, melyek környezék. Az ifjú kebel másra vágy.
JOHANNA (merengve)
Úgy van, Philippa, másra vágy.
PHILIPPA
S örökre lemondani e szép világról, nem lelni kebelt, mely öröminket megossza, melybe bizalmasan hajthatnók gondülte fejünket.
JOHANNA
Igen ám, de a barnafürtű ifjú mindenható szerelme tudott dacolni ezekkel, megmenti a rózsaarcú menyasszonyt és boldogul éltek.
PHILIPPA
Ez ritka eset, de hány sorvad el feloldhatatlanul kötve ily férjhez, letépve egy becsülni  nem tudónak hervadni keblén;  midőn az élet tavaszdad kertében körülrepdezve fénylő pilléktől szabadon s imádva ragyoghatott volna.
JOHANNA (felkelve)
Kiállhatatlan. - Három napja gyötrő már azon szívölő egyformaság, semmi vigalom, semmi kaland. Felkelünk, hogy újra lefeködjünk, felöltözünk, hogy zárdáinkban ki se lásson. Templomba megyünk, hogy rostélyos székeinkben könyveinkre andalogjunk, óh, szörnyű, szörnyű! Mondd csak, Philippa, a házasság mindig ily unalmas?
PHILIPPA
Kinek hogy. De mit tartozik ez regémhez? Még most sem tudom, mint tetszett önnek.
JOHANNA
S minap, Philippa, midőn a táncnál kesztyűm elesett, hisz tán emlékezel? - S Taranto fölemelte azt, és én mosolyogva elfogadtam; de hát mondd, nem volt-e kötelesség, szívesen fogadni szolgálatát?
PHILIPPA
Természetesen.
JOHANNA
Tehát akkor, midőn átvettem a kesztyűm, s kezeink természetesen érintkezének, történetesen tovább maradva egymásban - ha láttad volna, minő pillanatot vetett Endre reám, s mi hosszú oktatást tartott a királyné, mit mondott, nem tudom, csak azt, hogy sokat ásíthatám.
PHILIPPA
Jól van, de reménylem Endrét csak nem hasonlítja az egyszemű vőlegényhez.
JOHANNA
Azt nem Philippa, ő férjem, de azon rideg büszke magyarok, kik minden mozdulatomat bírói szigorral lesik.
PHILIPPA
Azok a sárkányok.
JOHANNA
Mindég félreértesz.
PHILIPPA
S hátha a barna ifjú nem bírt volna bűvszerével, ha áldozatául esett volna a kegyetlennek. Óh, oly férfi rabszolgálójául szörnyű tűrni egy hosszú s tán egyetlen életen keresztül.
JOHANNA
Hosszú, de nem egyetlen életen, Philippa, mi volna úgy az, mi kármentesítene lemondásainkért?
PHILIPPA
Lemondásainkért? Ha ha! Különös kívánat, hogy azt, mit magunk elvetünk, más térítse meg! Nem alkotá-e az ég e földet elég tágassá, ne tegyük azt magunk tömlöcévé, s nem kell lemondanunk.
JOHANNA
Ah, Philippa, te engem tévutakra vezetsz, mi volna hát, mi visszatartana örülni a tiltott kéjek édenével, mi volna, mi a lemondás szent hitét tartaná meg velünk. Mi volna, mi a mindennel szűkölködőnek erőt adna dacolni a sors csapásival? Ha hatalmunkban állna egy érnyitással véget vetni szenvedéseinknek.
PHILIPPA
Hisz épen ezek számára van alkotva e tan, kiktől, ha mindent elvevénk, a más életre utasítjuk őket s lakomáinknál kacagunk!
JOHANNA
Nem, nem Philippa, ugye tréfálsz, vond vissza e szót, mond, hogy negéd volt.
PHILIPPA
Én önnel, hercegné, nem vitatkozom, sok van, minek csillogása gyermeknek tetszik, s mit megvet a férfi. - Beszéljünk másról, mi szép est a mai, mint ragyognak a rideg fényű csillagok.
JOHANNA
Tán egyetlen életed - óh, ha szabad lennék, Philippa, nem kötne semmi, mint a csillagok honában csapongó sóvár szeszély.
PHILIPPA
Ne mindég ily gyászosan - majd regélek. Egy ősz szakállú bölcs tehát azt tartá, hogy a bizalmatlanság, az őrizet jogosítnak annak kijátszására. Ellenben a becsületünkre bízottat szentül kell megőrzenünk, mert felelősekké önmagunk levénk.
JOHANNA
Ezt tartá egy bölcs, s igaza volna?
PHILIPPA
Parancsolja, hogy folytassam?

(A kertben ének, lantkísérettel.)
JOHANNA
Mi ez? Mi édes hangok, mint érintik a szívek legrejtettebb húrjait. - Igen, szívben kélt e lant s szívet keres. - Ő bizonyosan szenved, s vele szenvedek én is. (A zene egészen közel jő.) Hátrább megyek, ne lásson a dalnok. - De hátha engem illet, megbántás lenne nem mutatkoznom. - Engem illet? S ki volna az, kinek keblét érdekelném, ki volna az, ki hinni akarna velem egy elrepült korány felett, midőn annyi szép, annyi szabad virág könnyezi.
PHILIPPA
Herceg Taranto.
JOHANNA
Nem, nem ő, Philippa, vagy miért nem jő fel, ha mégis ő? - Vagy úgy jó, hogy nem jön - mit tenne ő nálam? (Kendőjét leejti.) Philippa, kendőm leesett, hozd fel csak Philippa, de nem, ne hozd.

Ötödik jelenés

TARANTO (a kendővel jő)
Mint álmodom az esetet, mely az édes percet szerezte. De nem, ez nem lehet vak eset, a sors hatalmi látták szenvedésimet, s könyörültek fájdalmimon. Ugye Johanna, e percnyi üdvöt nem egészen a vak sorsnak köszönöm.
JOHANNA
Köszönöm, herceg! Ah, de az Istenért, ily időben, távozzon, herceg, kérem, ha itt találnák. Ha férjem jönne, s ön itt! - Ah, ő férjem, Taranto.
TARANTO
Úgy, úgy, tehát ismét egy szép csalódásból ébredek. Johanna önkénytelenül ejti el a kendőt, sőt haragszik, hogy éppen én voltam szerencsés felemelni azt.
JOHANNA
Azt nem mondám, Taranto.
TARANTO
Vagy tudna-e a boldog s tán örökre elveszett korányból még idézni egy pillanatot, csak egyet egész üdvében, tudná-e egy percre felejteni a mélységet, mely közöttünk tátong. Ah, Johanna, midőn így mint most, a csendes, a tiszta csillagos égbe tekinténk, s szerelmünk csillaga oly szépen ége, mint ma, míg mi csak egymásban élve, nem vágytunk, nem tudtunk semmiről, mert véghetetlen szerelmünk tölte el mindent. Óh, Johanna! Emlékszik-e erre?
JOHANNA
Az Istenért, herceg - ne szóljon erről, távozzon kérem.
TARANTO
Igen, Johanna, ön akarja, ön mindent elfelejtett, ah, Istenem, mindent. De nem csoda, önre az udvar mosolyg, önt egy szerető férj, egy dicső trón várja, én Johannámmal mindent elvesztek. A vak éjen keresztül képe kisért, a déli nap sugarában képe mosolyg felém, a hajnal bíborán első csókjainak emléke él. Johannám, örökre Isten önnel.
JOHANNA
Taranto, könyörüljön.
TARANTO
Mi édes visszhang ez a multból. Igen, Johanna, ön nem felejti el egészen azon üdvös perceket, mondja legalább, hogy emlékük szent előtte, csak ez egy szót s én élek, én reménylek.
JOHANNA
Szentek előttem, Lajos, szentek a sírig.
TARANTO (átölelve)
Úgy enyim vagy, egy világ szűk sorompói dacára enyém, óh! Hisz a szerelem megveti a porbilincseket, s ha egy világ lép ellene csatára, felkarolja annál kedvesebbjét, s egekbe tör.
PHILIPPA
Jő a királyné.
JOHANNA
Isten, mit tevénk, szörnyű, szörnyű.
PHILIPPA
A hercegnek el kell rejtőznie.
JOHANNA
Ide hálótermembe, herceg.
TARANTO
Johanna.

(Taranto balra el, Sancha jobbról jő.)
SANCHA
S még itt, leányom, én ágyban véltelek, mint szende jegyeshez illő. Későn éjjel még kint lenni szobádból, ez nem illik. Általján sokat engedsz meg magadnak, mi nékem bút okoz, a magyar udvar viseleteden zúg.
JOHANNA
Anyám - mi - én - itt.
PHILIPPA
Estveli imádságunkat végezénk királyné, a természet nagyszerű templomában, hogy ezer világok néznek a por fiára, míg salaktalan lelke feléjük röpül.
JOHANNA
Igen, anyám! Imádkozunk. -
SANCHA
Úgy kedves leányom - bocsáss meg hirtelenkedésemért, tulajdonítsd azt az anyai szeretetnek. Philippa asszony önnel megelégszem, folytassa tovább is üdvös oktatásait.
PHILIPPA
Kötelesség felebarátunk üdvét előmozdítani, - s az imádságot megosztani oly édes, mondá próféta.
SANCHA
Jó éjszakát tehát, leányom, Isten veled.
PHILIPPA
Amen.
JOHANNA
Jó éjszakát, anyám. (Sancha el.)
PHILIPPA
Ha! Ha! Éljen aki él, ráérünk imádkozni, ha élni nem tudunk már, mint te jó királyné.
JOHANNA
Ah, Philippa, hogy meghazudtuk anyámat - az szörnyű bűn.
PHILIPPA
Nem édesebb-e néki e csalódás, mintha megmondtuk volna, mit tevénk?
JOHANNA
Alkalmasint.
PHILIPPA
S mi nem édesebben töltöttük-e időnket, mint azt imákkal tettük volna?
JOHANNA
Édesebben.
PHILIPPA
Így hát mindnyájunknak jót tevénk - vagy jót tenni bűn-e? Azonban ha parancsolja, visszahívom a királynét.
JOHANNA
Nem, nem, Philippa.
JOHANNA
Herceg! A lég tiszta már. (Taranto kijő.)
TARANTO
Ismét néhány édes perc, melyet elraboltak tőlünk. Óh, pedig bár lenne ez est hosszú, mint az örökkévalóság, s benne semmi, mint mi és szerelmünk.
JOHANNA
Mennyit szenvedtem érted, mennyit töprenkedék és most mindennek vége, mindent elfelejtek, mint vándor, ki fáradalmas útról drága honába tér. De jőjj ide hozzám, keblemhez, hol összever a két rokon szív, mondjuk el bánatunkat, könnyebben viseljük azt megosztva. 

(Pamlagra ülnek, a barát jő a kert felől, s figyelmesen megáll.)
TARANTO
Nem, nem ne bánatról ez üdv pillanatban, mely annyiszor édesebb, hogy oly irigyen kell őrzenünk az irigy világtól.
JOHANNA
Mit ér az, annál keserűbb lesz a vesztés, óh, Taranto! Érted e szó egész poklát, örökre lemondani.
TARANTO
De kell-e hát nékünk egymást örökre elvesztenünk, kik egymásért levénk teremtve? Nem Johanna, mutass a szerelemnek lehetetlent.
JOHANNA
Endre férjem - minden elveszett!
BARÁT (előrelépve)
Semmi sem veszett el!

(Felugornak, Johanna sikolt.)
TARANTO
Mi ez?
BARÁT
Fegyvertárs és jó barát, herceg, ki azt mondja, hogy semmi sem veszett el.
TARANTO
Ah, atyám!
BARÁT
De mint látom, az őrség nem legjobb lábon áll, tanácsosabb lesz bemenni. Ily ügyeket közbenjáró nélkül végzeni legjobb. - Ha tetszik! (Taranto Johannát bevezeti.) Philippa, te őrködsz, a herceg gazdag. (Magában.) Kéz kezet mos, innen pártolást remélhetünk. (Jobbra el.)

Hatodik jelenés

(Philippa az ajtónál, Endre jő a kert felől.)
ENDRE
S most Johannámhoz!

(A jobboldali ajtón Arszlán lép elébe.)
ARSZLÁN Nagyságos Úr!
ENDRE
Mit kívánsz, levente?
ARSZLÁN
Az árulkodás, Nagyságos Uram, nem mesterségem, mit igaz harcban is kész vagyok megmutatni bárkinek, s torkába verni árulását.
ENDRE
A dologra, vitézlő úr! Ha tetszik.
ARSZLÁN
Nem is lennék tehát a magyarok Istenének idejében soha árulóvá, ha nemzetem becsülete nem kívánná meg. De már így félre komaság, barátság; ki kell indulnom az igazi színnel.
ENDRE
Mi tehát panaszod?
ARSZLÁN
Hogy ott hagytuk hazánkat, szeretett királyunk fiát ez új honba kísérendők, a királyi ház iránti hűségből, magyar becsülésből tevénk.
ENDRE
Miért örökké háládatos leszek.
ARSZLÁN
De becsület szép szó, ma is az ünnepélyen “hátra magyar ebek” üdvözléssel utasítának el, mindenütt, hol csak szerét tehetik, nemzetünket, hazánkat gyalázzák; ha minket illetne a dolog, hisz majd végeznénk mi az olasz cinegékkel amúgy magyarosan. De itt hazánk becsülete forog fenn, ez gondolánk, már csak Nagyságos Urunkat illeti.
ENDRE (félre)
Óh, fájdalom, hogy igaz. (Fenn.) Légy nyugodt, levente, bűnhődni fognak a bűnösök, szigorú ítéletet tartandok felettek. De nem nevezhetnél-e egyet is közülök.
ARSZLÁN
Talán nem is kellene neveznem, mert hisz ő Nápoly leggazdagabb embere.
ENDRE
Nem, nem, levente, - téged, tudom, ily alacsony érdek visszatartani nem fog.
ARSZLÁN
Köszönöm, Nagyságos Uram! De hátha mégis volna kincs, mely azt tehetné, egy deli leányka, szép, mint a világ teremtése után az első nap, s ez legkisebb érdeme, a nápolyi udvarban él és szendébb hazánk legdicsőbb leányinál, ártatlanabb a magas fényű csillagoknál.
ENDRE
Óh, levente, ha ily leányt találtál, úgy gazdagabb vagy soknál, kit irigyel a kába tömeg boldogítni nem tudó csillogásáért. De vigyázz, a nápolyi udvar légköre mérges, gyönge virágodnak árt a királyi napfény.
ARSZLÁN
S e leány atyja a gonoszok egyike, Cabanis.
ENDRE
Cabanis, emlékszem e névre, beszélni akarok vele.
ARSZLÁN
Most itt ólálkodik az udvaron, mint martalékra a farkas, nem tudom, mi keresetben van.
ENDRE
Távozz, vitézlő levente, légy türelemmel, jó éjszakát. (Arszlán el, Endre az ablakon kikiált.) Cabanis! (Cabanis jő.)
ENDRE
Neved Cabanis?
CABANIS
Úgy hívnak az emberek.
ENDRE
Atyád?
CABANIS
Alkalmasint egy fényes úr, ki tündöklő termekben lakomázik.
ENDRE
S anyád?
CABANIS
Egy szegény virágkötőné, ki szerencsétlenségemre szép volt.
ENDRE
Szerencsétlenségedre?
CABANIS
Igen, mert máskép nem lettem volna.
ENDRE
Atyádat nem ismeréd?
CABANIS
Mondtam, hogy az alkalmasint hatalmas úr volt, ki anyám gunyhójába betért, s mit akarhat mást az úr, ha gunyhóba tér, mint elrabolni annak világit, ha kincsét elrabolta.
ENDRE
Értlek, ő elcsábítá anyádat, s elhagyá.
CABANIS
Elhagyá, pedig ott voltak az udvar hölgyei, nem kellett volna csak választania, de ő megunta mindennapi kéjhölgyek szerelmi mámorát, s az ártatlan, a szende nő szerelmének üdvét akarta ízlelni. S mit gondol avval a gazdag, ha kéjperceit elélte, siratják-e keserű könnyekkel késő nemzedékek kéjperceket.
ENDRE
Néked tehát tőle semmi örököd nem maradt?
CABANIS
De igen, a nyomor s a gyűlölet.
ENDRE
Micsoda hivatalod van itt az udvarnál?
CABANIS
Mi volna más a szolgának, mint tűrni ura szeszélyeit, s tárgyul szolgálni elméncségének.
ENDRE
Sajnállak sorsodért. De nem hallgathatom el a vádakat, melyek mindenfelől keletkeznek ellened; te voltál az, ki az egész udvar szemében kíséretemet meggyaláztad, ki minden alkalomkor nemzetemet csúffá teszed. Ím vedd fejedre vissza a kíséretemre hazudott eb nevet! (Megtaszítja.) Ez egyszer megbocsájtok, de Istenemre, máskor szörnyen lakolsz. (Johanna ajtajához siet.)
CABANIS
Egyszer panaszkodám (Felkacag.) és ez a rokonérzet.
PHILIPPA
Könyörgöm, még nincs itt a rendszabta idő.
ENDRE
Rendszabta idő? A férj nejéhez akar menni, a király a királynéhoz.
PHILIPPA
Bocsánatot, de úgy hozza magával az udvari rend.
ENDRE
Udvari rend, rendszabta idő? S nem szólhatok-e nőmmel, mikor tetszik, ki az, ki itt rendet csinál? Ki a természet mindenható malasztját kimért órákba szorítja? (Előre jő.)
PHILIPPA
Udvari szabály, egy negyed után, ha tetszik.
ENDRE
Egy negyed után, mi hosszú idő a vágyó kebelnek. De nem lesz majd ez így, ez így nem lehet. Egy negyed, mily rohanó perc a boldognak, egy század annak, kit boldogsága küszöbéről tüzeskardú szeráf óv.

MÁSODIK FELVONÁS
A VÉGRENDELET

(Az első felvonási terem, közepén asztal, körül székek, a trón feketével van bevonva, mindinkább távozó gyász-zene. Endre egyszerű fekete öltözetben, egyideig némán tekint a csarnok felé.)

Első jelenés

ENDRE (midőn minden elnémul, fájdalmasan)
És mindennek vége, ő nincs többé. Óh, ég! Ha egy ember, egy király megbukik, csillagaid csak úgy ragyognak, hajnalod gyémánti csak úgy éltetik a szomjúzó mezőket, mint máskor. S ha egy világ alámegy, talán akkor is örök egyformasággal mosolyg körülte a mindenség, melyből egy porszem esett el. A teremtés történetében csak világok sírja számoltatik, egy ember földi báb, élte buborék, mely nyom nélkül enyész el. Lerongyosul a gyász s a véle játszó gyermek nem tudja, hogy benne a halál réme lappang, örül, vigad, a síri pompának, a szövétnekek lobogása neki ünnep, s nem tudja, hogy mindannyiszor egy szív repedt meg, mindannyiszor a hatni vágyó erő a szenvedés nyugodt éjjelében semmivé oszolt. S a könnyek mi kevesek, a keserűség szülte könnyek, ha a hízelgés és szokás könnyeit levonjuk, s mi könnyen leszáradnak azok arcainkról. Míg a kidőlt geréb helyét ezernyi új növény csakhamar befolyja. (Sancha jő jobbfelől.) Ah, anyám!
SANCHIA
Én örök búcsút jövék venni e teremtől.
ENDRE
Búcsút, anyám? S itt hagynál-e minket, midőn oly szükségünk van szívre, mely érti bánatunkat, vond vissza e szót, mondd, hogy nem távozol.
SANCHA
Hogy lakhatnám-e én e termeket, melyek mindenikével egy édes emlék van összekötve; hogyan tűrhetném pusztaságukat, melyekben egykor boldog valék.
ENDRE
S nincsenek-e itt gyermekid? Nem szeretnének-e ők mindazon szeretettel, mely a veszejtettekért némi kárpótlásul lehet.
SANCHA
Nem Endre, jól látom én, hogy az agg Sancha feleslegessé lőn e vigalom lakában. Te jó vagy, te gyermekül tűrted az agg szeszélyeit, s áldásom érte reád.
ENDRE
Kedves anyám!
SANCHA
Óh! De vannak, s ép azok, kiktől leginkább fáj, kik nem szívelhetik oktatásimat, kiknek vigalmaikban csak gátul vagyok, eltérek tehát előlük, s nem zúgolódom, felettek az ég fog ítélni.
ENDRE
Óh, anyám! Meg ne átkozd gyermekedet megfontolatlanul, királyné! Vámpír az anyai átok, mely az élet üterén emészt.
SANCHA
Zárdába vonulok, különválva a világtól búmmal és hitemmel, míg az ég megszánva szenvedésimet, magához hív a béke honába.
ENDRE 
Nem, nem anyám! Te igen fekete színekben látod a világot. Az én Johannám ifjú, könnyelmű az ifjúság, de Istenemre, ő rossz nem lehet. Vannak, kik hasznot szeretnek húzni a zavarból, kik átkos nadályokul a kéj martalékira ragadnak. Megsózzuk a nadályokat s ők lehullanak, csak el ne hagyj, királyné!
SANCHA
Tökéletem rendületlen, téged jövélek még megáldani.
ENDRE
Köszönöm anyám, de engedj, hogy áldásomat Johannámmal megosszam.
SANCHA
Néki nincs szüksége anyja áldására, fiam, ő megvetné azt.

(Mindketten eltávoznak.)

Második jelenés

(A csarnok felől danolva s nevetve, félig elégett szövétnekekkel s fátyolos virágbokrokkal jő Taranto, Artúr és Durazzo.)

TARANTO
Ha, ha, ha, hisz én mindég mondtam, hogy Artúrnak több a szerencséje eszénél.
DURAZZO
Nem is oly könnyen jönne zöldágra, ha nem volna több?
ARTÚR
Badar beszéd, barátim, használni kell tudni csak az alkalmat, melyet mindenkinek ád a kalandorok Istene. De hát lássuk az okos Tarantót, mit tennél, herceg, ha házad előtt elvágtatna a Szerencse.
TARANTO
Esdeném, hogy betérjen.
ARTÚR
Ím itt van a magasztalt elme, mely első alkalommal oly balgatagul viseli magát.
TARANTO
Mit tennél tehát te?
ARTÚR
Én megragadnám üstökét s bevinném. (Nevetés.) Lám, ebben áll a boszorkaság.

(Ágnes, Philippa s Róbert barát beszélgetésbe mélyedve jönnek, külön csoportozatot képezve. Ezen egész jelenet alatt élénk társalgás folyik, melynek csak egyes helyei lesznek érthetőkké.)
DURAZZO
A szerencse asszony, azért választá kegyencéül Arturt.
ARTÚR
Asszony, barátim, pedig kacér, szeszélyeivel kell őt tudni bilincselni.
ÁGNES
Miféle készületek ezek itt, atyám!
RÓBERT
A boldogult király végrendeletét fogjuk felolvasni.
PHILIPPA
Mondják, hogy a királyné teljesévűségéig országkormányzókat rendelt.
RÓBERT
Kik már kívül is várnak, a felolvasás után tisztelkedendők.
PHILIPPA
E rendelés nemigen tetszik az ifjú királynak.
RÓBERT
S az még kevésbé, hogy csak úgy jő a trónra, mint Johanna férje.
ÁGNES
Igen, mert ő, mint hallám, Martel Károlytól reámaradt jogát erősen készül védeni.

(Cabanis jő, s az ifjakhoz lép.)
DURAZZO
Ah, Isten hozott, Cabanis.
TARANTO
Jó reggelt.
CABANIS
Miért nem mondjátok, urak, inkább ki egyenesen, vigyen el az ördög, hisz tudom, mit ért ily üdvözlés alatt a világ.
TARANTO
Cabanisnak ma rossz napja van, tán valami gazsága nem sült el.
CABANIS
Gondolod, herceg, néktek ugye sohasem sül el rosszul, mert hisz ott van a szolga, kit értetek megütlegelnek, kin a kisült gazság szégyene ragad, míg ti csak gyümölcseit élvezitek.
RÓBERT
Máriát, a királyné testvérét, Endre öccsének akarja eljegyezni, mert azon esetre, ha Johanna gyermektelen marad, erre száll a trón.
ÁGNES
Dicső, dicső számolás, de Istenemre ebből nem lesz semmi, nem szabad lenni semminek, vagy e gőgös nemzetnél örökös haszonbérben legyen-e Nápoly. Herceg!
TARANTO
Parancsolj.
ÁGNES
Egy szóra (Hátrább vonulnak.)
CABANIS
Ah! Hisz még urának aranya is a szolgát nyomja csak, ím, itt az ékes arannyal hímezett köntös, irigyli tán a balga, ki nem tudja, hogy százszorta súlyosabb az önkény, mely rajta tapad.
ARTÚR
Ah, félre most ez oktalanságokkal, szólj inkább, hoztál-e jó hírt.
CABANIS
S mit kapok, ha hoztam?
ARTÚR
Utálatos, haszonleső pór.
CABANIS
Haszonleső pór! Azt tudtam, mert szükségeim fedezésére egy marok ércet kérek; de ha ti barátságot színeltek egy elrablandó harci üdvért, ha gyilkoltok, árultok a trónért, vagy zsarnokokat döntötök le megbántott büszkeségtekért, egy asszonyért, - az nem haszonlesés, gróf úr, ugyebár? De mit kapok hát jó híremért?
ARTÚR
Ütlegeket, ha tetszik.
CABANIS
Úgy, úgy elfelejtém, mi rövid a nagyok emlékezete. De ugye gróf, ha ebének lábára hajtám volna a vadászaton, az nem lenne elfelejtve, hamarább az Isten, hamarább az üdv, de nem az.
ARTÚR
Mondd hát, mit ígérem?
CABANIS
Pénzt, mennyi szeszélyemnek tetszik, mennyi után keblem vágy, mennyi éhemet eloltja. És még ez mind nem elég lemosni a foltot, mellyel gyalázatos hivatalom bélyegez. De a szolga örülhet ennek is.
ARTÚR (erszényt adva neki)
Nesze, nadály.
CABANIS
Lennék, gróf úr, ember, mint ön, kinek becsülete van, kivel embertársai társalogni nem szégyenelnek, óh, gróf! Megvetném, én e pórt, mert ember lennék - vagy irigyli-e nékem nyomorú kárpótlásomat?
ÁGNES (Tarantohoz)
Úgy, tehát áll az alku.
TARANTO
Becsületemre.
ÁGNES
A herceg mindent elkövet, mivel fiam és Mária összekelését elősegítheti.
TARANTO
Kegyed ellenben Johanna iránti szerelmemet teljes erejéből pártolandja. De egyszersmind dolgoznia kell, hogy Johannám meg ne békéljen férjével, mert akkor többé nincs reményem. Óh, hercegné! Ha kebelében a szerelem szent lángja lobogott, ha tudja, mit tesz lemondani az imádottról, úgy tegye meg ezt értem.
ÁGNES
Ígérem, herceg! (Félre) Szívemből szólsz, hisz ha Johannának örököse nem lesz, akkor Durazzo király. Fiam! Egy szóra.
DURAZZO
Parancsolsz.  (Hátrább vonulnak.)
RÓBERT (Philippához)
Tudom, hogy ön, Philippa asszony, sokat tehet a királynénál, beszélje el ön néki, Philippa, mi ártalmasak a szépségnek az ország gondjai, mint öregít az ily munkálkodás - érti - azután, hogy ne törődjék ő ezekkel, bízza azokat hű szolgáira, kik szerencséjeknek tartandják érte valamit tehetni, - érti.
PHILIPPA
Például tisztelendő atyám!
RÓBERT
Azt is, Philippa asszony, ha alkalmasnak ítél.
PHILIPPA
Alkalmasnak, óh, Istenem! Ki lenne alkalmas, ha ön nem. De ellenben tudván, mily hatalmas szóval bír atyám az ország dolgaiban, nekem is lenne egy kérésem, ne hagyja szeretett királynénk jogát a trónra bárki által is csonkíttatni. Ha ily érdemes emberek, mint atyám, nem védik őt, gonoszul vesz el a jámbor.
RÓBERT
Legyen meggyőződve, Philippa asszony, ha örökös lesz is a súrlódás, Endre csak úgy lehet király, mint Johanna férje.
PHILIPPA
Köszönöm az ártatlanság nevében. (Félre.) Te, te légy frigyesem, egyetlenség s zavar istene.
ARTÚR
Ki hát már egyszer híreddel, Cabanis.
CABANIS  (levelet adva át)
Giustiniána grófnő esteli 11 órára légyottot rendel.
ARTÚR
Hah, Cabanis, nincsen kincsem elég nagy hálámat kimutatni, de kívánj.
CABANIS
Lelkiisméretlenül cselekednék, gróf, ha nagy árt kívánnék azért, mi majdnem munka nélkül jött. Adja, gróf, ez egyszer annak negyedét, mit minap az ékszerárusnéért adott, s meg vagyok fizetve.
ARTÚR
Cabanis, én téged nem értlek, te ki a pénznek élsz, ki csillogásáért üdvödet odaadnád, most így nyilatkozol.
CABANIS
Igen, gróf! Most ön mit sem fog elrontani, nem dúl fel egy házi békét, egy ártatlanságot nem szakaszt le, s ily nyomorult, mint én, nem fogja megsiratni üdv perceit. Óh, gróf! Cabanisból nem halt ki még az emberérzet. - Jól tartsa meg az órát.
ARTÚR
Kedves Cabanis, 11 órakor tehát, óh, hogy felejteném ezt el, 11-kor az este.
CABANIS
Természetesen este, hogy a korán beköszönt ráncok ne rontsák el a hatást.
ARTÚR
Ah, Cabanis! De férje hatalmas ember, bosszúja szörnyű lesz.
CABANIS
Gondolja; nem, gróf, ily kontárral nem akarok többé semmit. Férje legjobb barátja lesz, vagy nem egy test-e a nő és a férj, mi kegyetlen férj lenne tehát, ki nője kedvesének nem lenne legjobb barátja. Különben is örülhet, ha újra sült családját oly régi család vére megnemesíti, mint öné.
DURAZZO
Jól van, anyám.
ÁGNES
Ládd fiam, nem mondtam-e, mi lesz a jövevény hálája, ha trónodra ülteted, nem hittél s ez a következés.
DURAZZO
Igen, anyám, el voltam fogulva, hála, hogy jókor felébredék. De hogyan eszközölhető tervünk?
ÁGNES
Egy álarcosbált rendezünk el, te őt elragadod;  Endre s Johanna egyenetlenségöket Taranto szerelme s az örökösödési kérdés legjobban mozdítandja elő, a kormányra vágyó Róbert s a zavarokban halászó Philippa frigyesünk, s ha a kéjekbe fulladó Johanna magtalan marad, Mária férje, gyermekem ül a trónra.

(Taranto el a csarnokon, Durazzo a többiekkel kezet szorít.)
ARTÚR
Szólj Cabanis, hosszú bevezetés után szóltál-e a dologhoz, mondád talán, hja, úgy van a világ forgása, vagy az evangéliomok is szerelmet parancsolnak, vagy hogyan kezdéd?
CABANIS
A dolognál, gróf.
ARTÚR
Az Istenért!
CABANIS
Hát azt hiszi talán, hogy a legerényesebb asszony haragszik azon, ha tetszik?
ARTÚR
S ő mindjárt elfogadá ajánlatom?
CABANIS
Elszörnyedt, halált, örök gyalázatot emlegetett, sírt, azaz megegyezett.
ARTÚR
S te?
CABANIS
Hallgattam, menni készülék.
ARTÚR
S ő?
CABANIS
Mit tesz az asszony, ha nem kérik, ő kér.
ARTÚR
Köszönetemet, Cabanis, kifejezni elégtelen vagyok.
CABANIS
Maradjon véle tehát adós a gróf, én csak irántai szeretetből tevém ezt, ki tudja, tán testvéri szeretetből.
ARTÚR
Cabanis!
CABANIS
Hátha, gróf Artúr!

Harmadik jelenés

(Mozgás, több hang, a királyné, Johanna gyászba öltözötten, Tarantótól vezetve jő a csarnok felől s mosolyogva üdvözli a jelenlevőket. Artúr kimegy.)

TARANTO
Mi szép ön ma ismét királyné, mint nap, mely a barna felhők megül újra fölmosolyg.
JOHANNA
Igen kegyes ön, herceg. - Üdvözöllek urak, ha úgy tetszik, felolvashatjuk a boldogult király végrendeletét.
RÓBERT
Még Sancha királyné hibázik.
JOHANNA
Ő már fog is hibázni körünkből. Klastromba vonult, mint agghoz illő, az égnek szentelendő hátralevő napjait.
ÁGNES
Klastromba vonult.
RÓBERT
Lehetetlen.
TARANTO
Mi kéj lenne nézni önt egy örökkévalóságig és semmit mást ön kívül.
JOHANNA (az asztalhoz ülve)
Tessék. (Mind leülnek, kivévén Philippát s Cabanist.) Csak röviden kérem, az ily dolgok oly untatók.
RÓBERT (olvasva)
A mindenható Atya nevében ne vond meg, óh, leányom, atyád végső tanácsától figyelmedet, hogy boldog lehess a földön. Legyenek azok szentek előtted s szentekké ősz fürteim emléke tegye őket.
JOHANNA
Miért kell, Philippa, az ősz fürtöknek mindég tiszteleteseknek lenni, ha egy hosszú sor gazság fehéríté is meg őket.
PHILIPPA
Mivel, királyné, e csík által mindenki remél még tiszteletessé lenni.
RÓBERT
Az ifjúságnak fényes csábjait kikerülni nehéz, de becsüld meg, óh, leányom! Becsüld meg nagy anyádat, Sancha királynét, ő tégedet a - - -
JOHANNA
A dologhoz, a dologhoz, atyám, hogy ily öreg urak oly szenvedéllyel oktatnak.
PHILIPPA
Nyugodjék békével a halott, fog tudni élni az élő.
RÓBERT
Kormányzókká tehát következőket nevezem: Cabassone Fülöp Cavailloni püspök.
PHILIPPA
Halálig szerelmes önbe királyné!
JOHANNA
Ha, ha! Szegény jó atyám! Még kísértésbe jő egy mosolyomért hivatalán árulóvá lenni. Tovább.
RÓBERT
Sanguinetto.
JOHANNA
Sanguinetto? Ez nagyravágyó ember, ennek egy aranylánc, és emberemmé lesz, ezennel Provencei kormányzónak nevezem. - Még. -
RÓBERT
Marszán Squillace gróf!
JOHANNA
Szegény Marszán, te grófsági szabadalmaid oklevelébe burkolózol a keserű szegénység elől, de majd megaranyozom én azt, ha jó barátok maradunk. Ki még?
RÓBERT
Artus Károly.
JOHANNA
Kéjvadász. Jöhetnek. (A gondnokok belépnek.)
JOHANNA
Isten hozta önöket, urak! (A püspöknek hízelegve szorítja kezét.) Kedves jó atyám, ön ugye el nem hágy engem, hol lelnék biztosabb helyet, mint önnek oldalánál - ide mellém.
CABASSOLE
Ön királyné igen kegyes, én képtelen vagyok…
JOHANNA (Sanguinettohoz)
Önnek hűségében helyzem bizalmamat, Provence-i kormányzó úr.
SANGUINETTO
Lehetséges! - Királyné, nem álom-e ez?

(Mind leülnek.)
JOHANNA
Első tanácskozásunknak is tárgya igen fontos, urak. Erzsébet, a magyar királyné tüstént elérkezik, s fiát magával akarja vinni.
MIND
Lehetséges? - Szörnyű! Ez nem lehet.
JOHANNA
Nékem helyébe alkalmasint egy hadsereget küldendő.
ÁGNES
Úgy álmom elveszett.
RÓBERT
Hatalmamnak vége.
TARANTO
Menjen ő csak, akkor ön egészen enyém.
JOHANNA
S a hadsereg?
ÁGNES (Tarantóhoz)
Herceg! Istenemre, Johanna örökre elveszett önnek, ha ki nem eszközli, hogy Endre itt maradjon.
RÓBERT
Nincs-e más mód útból takarítani az alkalmatlant, mint fészkébe küldeni sergekért?
JOHANNA
Vélekedésök, urak? (A gondnokok nyughatatlankodnak.) Én úgy vélekedem, neki itt kell maradni.
GONDNOKOK
Itt kell maradni - mindenesetre itt kell maradni.
PHILIPPA
S könnyű lesz önnek kieszközölni, királyné, szeminek kristály könnyeivel.
JOHANNA
S ha éppen sírni nem tudnék?
ÁGNES
Nem asszony-e ön, királyné?

(Endre komolyan belép s az asztalhoz áll, csak akkor vétetik észre, midőn beszélni kezd, mindnyájan felugornak, kivévén Johannát s Tarantót.)
ENDRE
Mint látom, itt tanácskozáshoz jövék! Ne hagyják önök magokat zavarni, alkalmasint országdolgokról folyik a tanácskozás? Tán lett volna helye benne a királynak is. És mint látom, érdemes tagokból áll (Növekedő tűzzel.) Ön gróf Squillace! Ön fog az ország javairól rendelkezni, ki önjavait is eltékozlá, ki minden gazdag uzsorásnak, zsaroló birtokosnak zsebébe van? Ha, ha, ha, ön fogja a népet e nadályok ellen védeni. Vagy azon haramia, ki országokat juttatott koldulásra, fogja ítélni a gyáva tolvajt, ki garast lopott, megszűnik-e a bűn bűn lenni, ha nagyszerűvé lett. Artus Károly, ön is! Talán a köztársaság kincseivel akarja tartani kéjhölgyeit, azon kincsekkel, melyeken az adózók véres verejtéke tapad? Gyalázatos! Ön fog virrasztani éjeken át, hogy a békés polgárok nyugton alhassanak, ki sohasem virraszta másképp, mint bormámorosan ledér hölgy ölén. Fogja védeni az ártatlanságot, kinek küszöbén az ártatlanság sírja van. Cavailloni püspök, ön is! Kit e szép hazához a természet szent kötelékiből egyik sem csatol, ki megtagadva emberi hivatását, testvéreitől külön vált. Fogja-e ön e hon boldogságát egész fiúi szeretettel hordani kebelében, ha az áldozat napja elérkezik. Ah! S amint látom, asszonyságok is! Óh, hercegné, kit elhagyott már a bűn, ön mérges mételyét az ifjúi kebelbe akarja önteni. És ti Philippa, Róbert, Taranto, ti a királyné kegye napforgói, ti gyalázatos fellegek, ki a nap és föld közé tolakodtok, hogy az emezt ne süsse. Ti, kik a félreértés átkozott magvait szórjátok közénk, ti mind itt. Rosszabbak vagytok az utcai gaznál, mely nem akar jobbnak látszani, mint igazán, nem úgy, mint ti. (Johannához közelítve.) Jőj, jőj! Johanna! Bontakozzék ki lelked ez alacsony kötelékekből, szóljunk egymáshoz, mint férj a nőhöz, mint kebel kebelhez, és minden kiviláglik. Te ön árnyadban nem látod a kígyókat, melyek körülsziszegnek, légy ismét Johannám! (Ezalatt egymásután mindnyájan kikotródtak.)

Negyedik jelenés

JOHANNA
Valóban meg vagyok lepetve panaszodon, király, nem tudom, a királynénak nem szabad-e beszélni barátival?
ENDRE
Nem Johanna! Hidd el nekem, ők nem barátid.
JOHANNA
Igen különös. Valóban, király, nőd vendégeit szebben illett volna üdvözölnöd.
ENDRE
Nem úgy, Johanna, tudom én, mint akartak ők téged elcsábítani, a kéjek özönébe ölni lelkednek jobb felét, hogy ők uralkodhassanak.
JOHANNA
De ki mondta ezt neked, vagy puszta gyanúkkal akarod-e kínozni nődet? Valóban, nem tudom, nemzetednél, de a műveltebb országokban rabszolgálónédat nem kellene ily alávalóul gyanusítanod.
ENDRE
Hallgass meg, Johanna! Ládd, a jó Sanchát is e gyalázatos had kimarta fészkiből, agg napjaira nem marad vigasztalása, gyermekei ölébe hajthatni fejét. Óh! Ez szörnyű, ez gyalázatos! Ez az egek bosszúját hívja fel.
JOHANNA
Az aggság szeszélyes, sajnálom őt, de ha nem volt elégedve udvarunkkal, úgy nem tehetek róla.
ENDRE
Tudom én, hogy mindezt nem tevéd te, de ők, kiket barátidnak hiszel.
JOHANNA
Miért hányod tehát azt szememre? Ha Sanchának klastromba tetszett menni, azért már ő eleget élt.
ENDRE
E szókat is ördög sugallta neked, ezek nem a te gondolatid, ő, ki életét gyermeke boldogítására élte át, most kitaszítva azon egy díjtól fosztatott meg, melyért mindazt tevé. Most eljő anyám, s ha látja mindezt, ha látja, mint dúlja fel boldogságunkat a cselszövő udvar, mint alkot magának romjain hatalmat, anyai keble megreped.
JOHANNA
Nem, ő ezt nem fogja látni.
ENDRE
Színlelhető-e a boldogság egy anyai szem előtt és színleljem-e azt, mit kebelem nem érez? Óh, a könny, a gyász színelhető, de nem a boldogság.
JOHANNA
Endre!
ENDRE
Látom Johanna! Jobb feled megindult, hallgasd meg sugallatát, távoztasd el őket magadtól, még most kibontakozhatsz az átkos kötelékekből. Kössünk újra egy szent, egy örök frigyet keblemen.
PHILIPPA (belépve)
A pipereasztal készen áll. (El.)
JOHANNA
Sietnem kell. Öltözködési órám eljár! (El.)
ENDRE
Öltözködési órád eljár, Johanna, de életboldogságod mentve lesz. (Kürt.) Ah, Istenem! Anyám jő. - Óh, bosszú, rémképedet miért nem idézhetem elő, hogy uraljon lelkemen, melyet a kétségbeesés sápadása szárnyal át. (Ki.)

Ötödik jelenés

(Kis ideig a színpad üresen marad, azután jő Erzsébet, Endre, Vait, Nagy, Gillet több magyar urakkal.)

ENDRE
Szeretett anyám!
ERZSÉBET
Gyermekem!
ENDRE
Mi édes hang! Mi szent emlékek kapcsolvák e drága szóhoz, az örökre elveszett, de kedves emlékű múltból. Isten hozott, urak! Óh! Szóljatok, virulnak-e még hazám drága vidéki, ragyog-e fölöttök oly édesen a csillagos ég. Szeretett Gilletem! Az évek vihara nem zúga el nyom nélkül férfias arcaidon.
GILLET
Külnyomok azok, király, Gillet alattok a régi maradt.

(Ágnes és Philippa beszéd közt a színfenék közt keresztülmennek, Erzsébet vizsgálódva körültekint, Endre zavarodva áll s lesüti szemét;  ekkor Taranto feltett kalappal s danolva megy át a színen.)
ERZSÉBET
Mi ez? Magyarország királynéját nem méltatja-e Nápoly illőbb fogadásra; itten király-e gyermekem? Hol tőlem az idegentől is kívánható tisztelet megtagadtatik.
ENDRE
Ne ítélj oly szigorúan, anyám, (Habozva.) váratlan elérkezésed a megbízottak hanyagsága és más körülményeknek tulajdonítsd. S nem legszebb fogadásod-e gyermekid szeretete?
ERZSÉBET
Azt jelenté talán a bohóc általi üdvözöltetés.
ENDRE
Hidd meg nekem, anyám, merő történet, vak esemény, mely oly szívesen üldi az embert.
ERZSÉBET
S történet volt az is, hogy kíséretemre az udvar ablakiból szemét dobatott?
ENDRE (tűzzel)
Hah! Ezt merték tenni a gyalázatosak!
ERZSÉBET
S Johanna nem tartá-e méltónak férjének anyját a fogadásra?
ENDRE
Ő öltözni ment.
ERZSÉBET
Nem, Endre! Te habzol, te állásodat takarni igyekszesz, óh, de azon a szerető anyai szem keresztül hatott. Ugye, Endre! Te boldogtalan vagy. (Endre hallgatva fejét lebocsátja.) Keblemhez, gyermekem, itt helyed, öntsd ki ide, mi kebledet nyomja. Óh! Kinek lenne joga bizalmadra, ha nem nekem, anyádnak.
ENDRE
 [A kéziratból itt 2 levél hiányzik.]
GILLET
Rajta, rajta csak, átlátom én a cselek egész szövevényét, de Istenemre semmivé teszem. Először is Endre koronázását kell kieszközölnünk, hogy mint király túlemelődve a gaz udvaroncok kegyvadászatán, úgy döröghesse el parancsait, hogy a dörgés felett porba dűljön a vétkes. Mert Endrével süllyedni nem szabad.

HARMADIK FELVONÁS
CABANIS

Első jelenés

(Éj, az első felvonási nyitott csarnok, belülről zene s örömrivallások hallatszanak. Endre komolyan jő a kert felől.)

ENDRE
Vigadjatok csak, öljétek jobb feleteket a bor s kéjek mámorába, fojtsátok el a nyomor jajgatását harsogó zenével, óh, hisz a kalibák fohásza könnyen elrezeg, míg csarnoktokba ér. Ijesszétek el kebletektől a lelkiismeret rémét, majd jő idő, melyben a lélek e fűszerek ízleletében eltompul, melyben felretten édes álmaiból, lehullnak ékei, borzadva széled el a hízelgők serege, árnyként a királyi nappal, míg a bűntudat rémváza egyedül marad fenn gyászos éjjelével. Csak én kárhoztam-é el, mint törött hajó a tenger közepén őrjöngő vigalmatok közt emésztetni bánatomtól, üldöztetni sötét képektől, melyek lelkem fenekén fogansznak. (Sanchia jő) De ki jő, mi szép, mi bájoló teremtés és mégis tán mosolygó szemében, kígyó keblében pokol ül. Tán míg szerelemszínlő kebléhez szorít, első csókja mérget oszt. Megszólítom. Drága szép?
SANCHIA
Királyom!
ENDRE
Áldást kívánnék reád a kegy istenétől, de néked arra szükséged nincs.
SANCHIA
Igen kegyes, királyom!
ENDRE
Óh, szólj, hogy hívják a földi szépek legszebbikét, nevedet mondd, lányka.
SANCHIA
Sanchiának hív az udvar.
ENDRE
Sanchia! Mi kedves név ily szép alaknak - te elpirulsz, te szemed csillagit földre szegzed, jól teszed leányka, oly veszélyes örvényei azok a lelki nyugalomnak. (Kezét fogva.) Mi szép vagy így, óh, a lány csak addig bájoló, míg bájait nem ismeri, míg a természet szent istene mosolyogja azokat reá, a festett rózsának illatja nincs.
SANCHIA
Ön hízelg, királyom, ki venné észre az alant viruló ibolyát, hol rózsák díszelegnek.
ENDRE
Óh, e szép templomot szép lélek is uralja-e? De szólj, Sanchiám! Tudnál-e egy boldogabbat határtalanul, hűn s örökké szeretni.
SANCHIA
Mi volna a nő, királyom! Ha nem boldogítna szerelmével, nem ezért lőn-e teremtve, nem ez-e legszentebb hivatása, rózsákat kötni a hősök homlokára. Szerelem a nő világa, melyben egyedül honos, vedd tőle ezt el és nyomorúbb lesz a naptól megfosztott világnál. Óh, királyom! Önök nem ismerik a szerelmet, a férfiú életében az bolygó tünde fény, mely örvendeztet s nyom nélkül leszáll, a nőnek egy világ üdvével és fájdalmival, melynek véget csak a halál szakít.
ENDRE
Úgy tehát te már szeretsz, (Csend.) értelek, egy boldogabb bírja kebledet, melynek üdvét nékem élvezni nem szabad. Óh, átkos bíbor, váltságod minden, mi édes életünkben, rólad lepattan a földi gyönyör s az ég legszebb leánya, a szerelem.
SANCHIA
Istenem, mi sötét kép.
ENDRE
Úgy van, drága leányka, a királyi nap, mely messziről életet lehel, tavaszt virágoztat, nem oly irigylendő ragyogásáért, örök tüzében önmagát emészti és fájdalmas foltjait csak a távol föld embere nem látja.
SANCHIA
Vajh, ha egy világnak szenvedéseit hordani bírnám, hogy lenne mindenki boldog s mindenkiért csak én kesergenék.
ENDRE
Mi szép, mi szokatlan hang ez e bűnök csarnokában, mi kedves nemtő a vétkek súlya alatt lankadó léleknek kibékítésére az emberiséggel, mint a puszták vándorának egy tiszta ezüst zománcú csergeteg, melyből az ég fellegtelen képe mosolyg feléje, melybe minden oly szépen tükrözi magát. Óh, de leányka, oly álnokok az emberek, őrizd szerelmed szép tavaszát előttük, nehogy a való rideg keze sorvassza le virágit. Csak egyszer repül fel az érzet, egyszer egész fényével s többé hamvaiból felkölteni az ég minden hatalma képtelen.
SANCHIA
Ne vegye el szent hitemet, király, az emberekbe. Ne fossza meg világomat legszebb ékétől.
ENDRE
Bár szép álmaid holtig kísérjenek, bár szentségtelen kezekkel ki se törjön kebled templomába, de Sanchiám! A hölgy nem holnapi rózsa, mely ha lefonnyad, újra felvirul. Vonulj vissza az udvar álfényű köréből, vonulj a zárda szent falai közé, hol kivész az élet és remény, de nincsen csalódás is, hol nyerni semmit s mit is lehet nyerni e világon, de veszteni, mint itt, semmit nem lehet.
SANCHIA
Ah, ön igen-igen boldogtalan lehet, királyom és szánom önt, ön nem ismeri az élet bájait, bonckése alatt ön azoknak csak vázát találja. Pedig oly szép az élet, oly színesek virági, de csak akkor, ha úgy élvezzük őket, mint Isten teremté, a szétboncolt rózsa többé nem kecsegtet.
ENDRE
Mi édes ily kebelben az ifjú kor minden fellengző álmait újra megtalálni.
SANCHIA
De királyom! Nekem lenne még egy kérésem is.
ENDRE (megváltozva)
Úgy, ha, ha, ismét egy csalódás, mondd Sanchia, ugye küldtek, ne titkold előttem, hisz te nem vagy, nem lehetsz rossz s én mindezekre már eltompulék.
SANCHIA (neheztelve)
Királyom! Nem tudom, mit hisz felőlem, de meg kell bocsájtanom szenvedésiért.
ENDRE
Köszönöm, Sanchiám, óh, én igen szenvedheték, hogy szemedbe nézve bűnösnek tarthatálak.
SANCHIA
Hallgassa meg tehát királyom, mindenre kérem, mi szent előtte, hallgassa meg első kérésemet.
ENDRE
Te kérsz s csak kívánnod kellenék, leányka.
SANCHIA
Úgy tehát bizonyságul annak, hogy nem egészen közömbös irántam, ön meghallgatandja ugye kérésemet. Csak ez egyet ígérje meg királyom, hogy holnap gyovonni nem megy, ugye nem, csak holnap nem, királyom, veszély fenyíti életét.
ENDRE
S kérelmed csak engem illet, illetné-e tehát vesztem is kebledet. Sírom tehát nem állna oly pusztán s elhagyottan, volna ember, ki bánatkönnyeivel tarka viráglepelt varázsolna reá.
SANCHIA
Mostan ne erről, ígérje meg előbb az egy kívánatot, ím, térdeimen esdem, óh, király! A szeretet nagy istenére kérem önt.
ENDRE
Nem Sanchiám, ha kérted volna üdvömet, s vele neked szolgálhaték, kérted volna koronámat márvány homlokodra, s én minderről lemondok, de nem, ne mondja senki, hogy Endre gyermekként reszket élteért.
SANCHIA
Végszándéka ez, királyom siket fülekbe zengnek-e el igéim? Változtat a mindenható ég is buzgó imákra örök betűin s ön, király, nem hallgatand meg.
ENDRE
Nem Sanchiám, ez egyszer.
SANCHIA (hirtelen)
Királyom, ha többé nem leszek, ha átköltözék egy boldogabb hazába, Arszlánnak mondja meg, - ugye királyom, e kérésemet meg nem vetendi - hogy holtig hű valék iránta. Jó éjszakát. (Sebesen el.)

Második jelenés

ENDRE
Ő elment, megfoghatatlan, mi szép volt mint angyal, ki a halandót óvni jő. De mi ez ismét? Mi zaj riaszt fel álmaimból, ily röviden engedi-e a sors élvezni kéjperceinket. Óh, mi kevesek pedig e percek, melyekért élni érdemes, mi hosszú keserveken keresztül kell átküzdenünk miattok. De mit zúgolódom, van-e ott üdv, hol nincsen keserv, ízlelnők-e azt, ha ebben nem fogamznék.

(A szín fenekén verekedő olaszok és magyarok vonulnak át. A zajból - le a magyar ebekkel - éljen Olaszország - akasztófára a bitor királlyal - a földönfutóval. Endre eleikbe lép.)
ENDRE
Megálljatok, el a fegyverekkel, ki mint felségsértő bűnhödni nem kíván. Kinek van ellenem panasza, szóljon - hallgatok - nincs senkinek is. Ah, te is itt, Cabanis! Te, ki minden bűntettben található, mint fekélyen a varjú. Te, ki mérges lehelleteddel vétket s halált szórsz magad körül. Takarodjatok haza s ha még egyszer itt talállak, akkor majd feljebb segítlek, ha itt alant meg nem fértek el. - Leventék! ez egyszer ne kívánjatok elégtételt, hisz a megbántott becsületért mit is vehetnénk tőlük, kiknek az állati életnél egyebük, mit veszteniök fájna, nincs. (El a magyarokkal.)
CABANIS (fenyegetve)
Igen, lehelletem bűn és halál.

Harmadik jelenés

(Reggel, rövid szoba, gyéren bútorozva, két oldalt ajtó, Sanchia nyugtalanul jár fel-le).

SANCHIA
A gyönyörű regg újra felmosolyg, amott az Aethna csúcsán küzdésben áll az éj, bíbor sugárival - de csakhamar tágulnia kell és újra te fogsz uralkodni, királyi nap. Vajmi szép az élet, mi édes élni, ha még oly ifjú a kebel, mi szörnyű a sötét halál! De nem, nincs-e ott is egy boldogabb lét, melyet többé nem zavar földi részünk, a szenvedés. Igen, ki tiszta kebellel tér át, az boldog lesz, hisz ő csak egy perccel siet előre kedveseinek s ha bűntudat terhelné az ez áron hosszabbá nyújtott életet, nem volna éj, melyben véres rém ne jelenne meg, nem volna nap, mely oly édes arccal mosolygna feléje. Óh, Isten, én kész vagyok az áldozatra, néki halni nem szabad, néki sok ember boldogságáért kell élni, értem egy könny lesz a díj. Másként nem menthetem meg, atyámat feladni. Ah, ő atyám, mit is véthetett neki Endre, hisz ő oly jó, ő néki nem véthetett. De te áldozatot kívánsz , ím itt leányod. Pedig oly édes az élet, el-el sötét gondolat, én meghalok.

(Cabanis sötéten jő, leteszi kardját s fövegét.)
CABANIS
Sanchiám, kedves Sanchiám!
SANCHIA
Ah, atyám! (Ölelkezés.)
CABANIS
Nem voltál kint leányom, ugye nem voltál, hisz én megtiltottam neked, te jó leány vagy. Hány az óra, Sanchiám?
SANCHIA
Hat múlt, atyám!
CABANIS
Menj leányom szobádba, ne menj ki, ily kincset irígylenének a szolga Cabanisnak, s elrablanák tőle. Ne fogadj senkit Arszlánon kívül, érted kedves leányom. Aztán ne menj ki, lásd, szegény atyád kér, kinek kívüled nincs semmije.
SANCHIA
Jól van, atyám!
CABANIS
Az ablakon se nézz ki, oly mérges itt a lég, arcod rózsáit lefonnyasztaná. Viszonlátig, leányom - ne felejtsd parancsimat - Isten veled.
SANCHIA (kifelé megy)
Viszonlátig atyám.
CABANIS
Leányom, Sanchiám!
SANCHIA
Parancsolsz?
CABANIS
Az Istenért, leányom, ne feledd atyád parancsit, oly sötét előérzés fogja el keblemet - most karjaimba gyermekem! Óh, Isten! És én  a sors ellen panaszkodom, midőn ily drága kincs enyém, enyém Isten és világ előtt, minőt a király kincsrakásival szerezni nem bír. Isten veled. (Sanchia kifelé.) Sanchia! Míg nem hívlak, ne jőj ki.
SANCHIA
Ah, atyám! Mi szörnyű vagy, így sosem láttalak.
CABANIS
Neked, leányom, mindég vidám vagyok, hogyne lennék az, hisz te szeretsz, leányom. Ugyebár szeretsz?
SANCHIA
Atyám!
CABANIS
Becsülsz, egyetlen e nagy világon, és én is szeretlek mindazon szeretettel, mellyel egy világot kellenék ölelnem. (Zaj.) De menj, menj leányom, Isten veled. 

(Sanchia el, Taranto jön.)
CABANIS
Herceg, Isten hozott, korán jössz.
TARANTO
Nem sietünk-e oda, hol boldogságunk terem.
CABANIS
Fogansz, ha te üdvöd kárhozatomban.
TARANTO
Félre most ezzel!
CABANIS
Félre ugye kárhozatommal, csak ön legyen boldoggá.
TARANTO
Hogy áll alkunk, Cabanis?
CABANIS
Szavamat adtam, meglesz.
TARANTO
De mindeddig a jutalmat elhallgatád, kérj kincset, kérj vagyont és tiéd lesz.
CABANIS
Nem herceg, ez nem ingerel, ez kis ár üdvömért.
TARANTO
Kívánj tehát.
CABANIS
Van egy érzés keblemben, mely azt súgja, hogy emberré alkottatám. - Szabadságot, herceg, ezt eszközölje ki nekem, hogy emberek szemébe nézve mondhassam, én is ember vagyok. A rengeteg oroszlánja is halálig védi sivatag, de szabad hazáját. Szabadság üdvöm ára.
TARANTO (kezet adva)
Legyen meg.
CABANIS
Holnap, herceg, holtteste lábaidnál. S akkor levetem a szolga Cabanis mocsok mezét, mert emberré születtem újra. S most a dologra.
TARANTO
Szerencsét hozzá.
CABANIS (tőrt véve magához)
Hét órakor gyovonni megy, és Istenemre többé nem vétkezik.
TARANTO
Hah, Endre! Trónod s nőd enyém lett.
CABANIS
S enyém a szent, a drága szabadság.

(Elmennek, Arszlán, Sanchia jő.)
SANCHIA
Óh, Arszlán! Te ugye meg tudnál halni királyodért, igen, Arszlán, te meg tudnál, hisz a magyar hű fejedelméhez.
ARSZLÁN
Istenemre leányka, s ha tíz életem volna, mind hazámért s királyomért odaadni lenne dicsőségem.
SANCHIA
S ha e földön egy szerető kebel esdne feléd, ha édesen mosolygna élted minden bája, minden reménye, te lemondva mindezekről kész volnál a halált választani.
ARSZLÁN
Igen, Sanchia, nem tartanám különben magamat szerelmedre érdemesnek.
SANCHIA
Köszönöm Arszlán, ezt vártam tőled.
ARSZLÁN
De miért ily búsan, Sanchia? Máskor, ha beleunva a világ fáradalmas tengerébe, hozzád jövék elűzni a gond fellegeit s te lemosolyogtad azokat - kebleden egy szebb, egy mosolygóbb életet tanultam ismerni és most? Tudja Isten, hogy így látlak, szinte én is elkeseredem.
SANCHIA
Vannak percek az életben Arszlán, keserű percek, de őket a sors csak azért adá, hogy édes perceinket jobban kiemeljék.
ARSZLÁN
Igazad van Sanchiám! Téged is azért adott nékem az ég, hogy kebled tisztasága angyalként tűnjön fel előttem e romlott udvar közepette.
SANCHIA
Mondd Arszlán igazán, ha nem volnék többé, ha a sors irigy hatalma elragadna karjaidból, szent lenne-e emlékem előtted.
ARSZLÁN
Itt van megint, oly szépen tudja elmondani a kis hamis, hogy majd könnyeket csal a férfiú szemébe. Már látom, most nem boldogulunk, én csak a vidám, a csintalan Sanchiát kedvelem, így inkább távozom.
SANCHIA
Úgy vegyünk tehát búcsút, igen-igen sokára.
ARSZLÁN
De miért sokára?
SANCHIA
Sokára Arszlán, de nem örökre.
ARSZLÁN
Badar beszéd, maradhatnék-e egy városban veled, hogy naponkint háromszor be ne szóljak, meglepni az én Sanchiám mindenik gondolatját, gyönyörködendő tisztaságjokon, ha a rideg kötelesség tőle elszakaszt.
SANCHIA
Gondolj tehát olykor Sanchiádra, s ha egykor kiszenvedél, s lelked felemelődik a boldogokhoz, akkor én foglak fogadni, ismét mosolyogva, vidáman ismét, csakhogy ott többé nem vonul vész homlokomra. (Az óra üt.) Hah, Arszlán, egy hosszú, hosszú csókot, melyben a lélek összefon, mely üdvöm előérlete.
ARSZLÁN
Sanchiám, te beteg vagy, mint ég homlokod, mi lázasan hullámzik a hókebel.
SANCHIA
Úgy - nem, nem Arszlán, én nem vagyok beteg, lelkem szabad, az égbe vágy. Élj boldogul.
ARSZLÁN
Isten veled, de hová mégy?
SANCHIA
Dicsőbb hazába, viszontlátig Arszlán. (El.)
ARSZLÁN
Én fel nem foghatom, kis női szeszély lesz, múló, mint reggeli köd, szép nap előjele.

Negyedik jelenés

(Fákkal beültetett sétatér, kápolnával a színfenéken, messzebbről a királyi terem látszik. Az óra végső ütései hallatszanak, Cabanis előbbre lép s figyel.)

CABANIS
Öt - hat - hét, az óra eljött, s Cabanis nem lesz többé a gazdagok ebe, nem fog lehelleni vétket és halált, ő ember, ő szabad lesz. Jőj Endre, jőj, régi számadásunk van együtt, ha e vas föltépi élted üterét, meglátjuk a király nem fogja-e csókdosni a szolga lábporát. S ha majd elédbe lépek Sanchiám, és mondom, nézd atyádat, ő szabad, mint bárki más, mi kéj lesz karjaiban. De ha kérdeni fogja, min váltád szabadságodat atyám, azt néki tudni nem szabad, ő jó, ne tudja meg, mi ördög vagyok. De csitt, ő közelg. Csendesen jő, térdei ingadoznak, arcát eltakarja, bűneit veszi számba. De csendesen, most vagy soha.

(Sanchia Endre köntösében s kalapjában föllép, Cabanis leszúrja.)
SANCHIA
Isten!
CABANIS
Átok reád - ez jól talált és most szabad vagyok. De mért nem tudok örülni szabadságomnak, lelkemen mázsányi súly nehezedik. El-el sötét arcok, nincs többé, ki ebként rúgna el. (Megrúgja a holtat) Esküdtem ugye, esküm oldva van. (Lábát reá téve.) Nézzed a világ, nézzétek hatalmasok, a szolga egy gyáva test fölött ünnepli győzelmét, afelett, ki jobb, több akart lenni embertársainál, ki a halált osztályrészével akarta megcsalni, s a halhatatlanságról álmodott, ha, ha! Mi nyugalmasan fekszik itt s kinek egy ország szűk volt hatáskörül, azt megnyugtatja egy ölnyi sír. El rossz fekély, Istennek gondolád magad a teremtés közepette, két perccel ezelőtt s égi származású arcodat csakhamar a vad is kerülni fogja. Egy ember elesett s egy ember lett helyette, a mindenség gyűrűjében ez egyremegy. Mi magas országtudományi okokban keresendik késő nemzedékek bukásodat, s mi alacsonyan fekszik az, de még egyszer hadd lássam arcodat, édes a bosszú, ha szomja betölt. (Fölemeli a köntöst s meredve néz.) Hah! Ördög és pokol! Nem, nem az nem lehet, a sors hatalmi játsszák ördögi képeiket szemem elébe. - De, én nem álmodok, ez kezem, ez fejem. - Óh, Isten, tágulj föld, szakadj le ég, hulljatok le örök csillagok, én gyermekemet meggyilkolám! (Lerogy.) De ő csak alszik, csókommal ébresztem fel, keblemen melegítem meg hideg kebelét, éltet lehelek márvány homlokára. Sanchia! Szegény atyád kér! (Felugrik.) Üvöltsetek szelek, rázzátok meg a földet sarkaiban, dúljatok fel villámok mindent, mi él, s a feltárt sírokban recsegjetek össze, csontvázak, hisz én a napot öltem meg. (Bágyadtan.) Vagy minden él, minden örül, csak e purpur sebek beszélik átkomat. Nézz, nézz le Isten népedre, mi nyomorú az. (Elrohan.)

Ötödik jelenés

(Gillet és Endre jönnek.)
GILLET
Igen, Endrém! Kivívtuk mégis a cselek ellenére, te megkoronáztatol.
ENDRE
S akkor vége minden szenvedésnek, akkor teljesülnek kedvenc álmaim. Óh, Gillet, kinek barátja s honja van, az nem lehet boldogtalan.
GILLET
Most ismerek a régi Endrére ismét, kinek reménye büszke, mint a sas, túlsóvárgott a földi határon, kinek hitében első parancs volt boldogítni embertársaid.
ENDRE
Igen, én száműzöm a cselszövők ezredét, s Johannám meg lesz mentve, én újra boldog leszek általad.
GILLET
De mi ez? Egy holt tetem.
ENDRE
És köntösöm felette, ez nekem volt szánva. (Föltakarja.) Sanchia! Dicső teremtés, te jobb sorsra voltál érdemes, nyugodj békével, hisz csak hazádba költözél angyal testvéridhez. Te tévedésből jövél ez álnok világra, mely megérteni nem bírt. (Betakarja.) Van egy mértéke, Gillet, a fájdalomnak, mely ha betölt, kiözönlik. Reszkessetek gonoszok, fölébredt az oroszlán, s bosszúja szörnyű lesz.
GILLET
Endre, az Istenért! Te fájdalmadtól elragadtatol, elrontod terveinket, türelmet barátom, tudod, még nem vagy király.
ENDRE
El most e rideg ész tanácsival, midőn szenvedélyem óriás nagy. És dacolni fogok egy pokollal s vagy győzök, vagy súlya lenyom. De Istenemre, ha aláássák a királyi tornyot, ledűl ugyan, de romja eltemet. (El.)
GILLET
Már ennyire ment, most neked kell segítni undok tétetés, hogy kitudjam az ördögi frigyet, s megsemmisítsem munkálódásait.

NEGYEDIK FELVONÁS
FÖLDRENGÉS

Első jelenés

(Az első felvonási terem, fényesen kivilágítva, urak, hölgyek tarka vegyületben, többen álarcosan, s a tánczene éppen megszűnik. Johanna az ifjúságot ábrázolja, Taranto mint Vulcan, Gillet mint Mars, Philippa mint jósnő van öltözve. Durazzo fekete dominóban, Endre, Petrarcha és Róbert álarc nélkül.)

PHILIPPA (Durazzóhoz.)
Tenyerét ide, drága ismeretlen, boldog jövőt, szép jövőt jósolok önnek.
DURAZZO
Ha aranyat nyújtok vele, ugye, de lássuk mit tudsz csúnya rémkép, kinézésed szerint a sírontúli dolgok avatottja is lehetsz.
PHILIPPA
Ezer szerencse, herceg, önt kedves karok ölelése várja.
DURAZZO
Philippa! Félre badarsággal, komolyan beszélj.
PHILIPPA
Ismétlem jóslatomat, mindent elkészíték már.
DURAZZO
S Máriám ismértető jele?
PHILIPPA
Fehér öltözet, kék szalaggal.
DURAZZO (erszényt adva)
Köszönöm Philippa, ily kellemes hírt legszebb jóslatoddal sem hozhatsz.
PHILIPPA
Isten velünk.

(Elvonulnak, Endre és Petrarcha előre jő.)
ENDRE
Ismerem én ön költeményeit, ön csupa érzés, Laurája önnek egy tenger, melyben mérhetetlen kincsek vesztegelnek, melyből ha új és új ereklyéket halász, mindég kimeríthetetlen marad. Mely olykor ha a csillagok tükrözik benne fényes arcukat, égbe varázsol, olykor iszonyú habjaival megrengeti keblünk belseit.
PETRARCHA
E szókkal, királyom, költői koszorúmat tevé homlokomra. Érzelmek gyermeke a költő s tenger az érzés, mely legszebb tükör alatt rejti az iszonyú örvényt.
ENDRE
Érzeni szép; mi az élet költészet nélkül, csontváz, melynek bíbor ajkai, igéző keble lerohadtak, melynek csontüregében a kajánság kígyója lappang.
PETRARCHA
Úgy van, királyom! Az ember csalódva boldog, szép álmokat lehet álmodni a fergetegtől hányatott hajón.

(Durazzo ezalatt a fehér dominóval mögöttük kimegy.)
ENDRE
De megvallom, én azt tartom, a férfi nem álmodozni lőn, erős karokkal kell néki megragadni a sors gyeplőit, én legalább azon érzést becsülöm, mely tettekben fogamzik.
PETRARCHA
De ha a valóság rideg napjaiban mi érzetinket kielégíteni képes, mi reményinknek megfelel.
ENDRE
Igen, mert legjobb erőnket az érzelgésben öljük el, s míg a tettre jövünk, tetterőnk kiforrt. Az érzés szent ajándoka az égieknek, mert általa ízleljük az életet, de nem maga az élet.
PETRARCHA
Századunkban, hol nincs a léleknek oly hatásköre, hol vagy tespednie, vagy a múlt korhőseit sírjokból előidézve velök kell társalognia, nem jobb-e a képzeletben élni, mint tespedni a szunnyadó jelennel?
ENDRE
Óh, igen, mert vajmi kevesen vannak, kik önmagoknak tudnak teremteni századot, többnyire azok, kiket csodálunk, koruk gyermekei, kiket az forgószélként emelt fel, de felemelve máris esésre ítélt. De vannak, kik önmaguknak alkotnak világot s ezek azok, kiket a hajnal hírnökeként sokáig üldöz az álmos nép, ezek azok, kiknek teremtésükön rágódik egy korcs utóvilág.
PETRARCHA
S éppen ezekkel oly édes társaloghatni.
ENDRE
S azt hiszi ön, hogy társaloghat velök, kiknek csak vázát ismeri, melyről az életdús tetterő levált, azt hiszi, hogy érzi őket, ha mint ők egykor, ön papíroson dönt le zsarnokokat? Óh, én útálom azokat, kik egy tollvonással országokat szabadítnak meg, s rablelkök e munkát hazájok zsarnokának ajánlja.

(Elvonulnak, Philippa Johannával előre jő.)
JOHANNA
Szerencsésen végbement, Philippa?
PHILIPPA
Már túl vannak a város kövezetén, derék úr az a herceg.
GILLET (Johannához lépve)
Nápoly királynéjának korona, az est királynéjának e fűzér. (Átadja.)
JOHANNA
Mit, a harcok istene is áldozik a kegy - isteneknek?
GILLET
Vértem, mely dacol az ellenséges nyilaknak, nem óv ily szemek pillantásitól.
JOHANNA
Hízelgő.
GILLET (a fűzért magyarázva)
A kellem gyöngyvirágitól könnyezett magasztos liliom előtt szerényen hajtja le fejét a tisztelet ciprus ága s a szerelem rózsái.
JOHANNA
Valóban megszégyenít, de el innen Gillet, minden szem rajtunk van.
GILLET
S vehetni-e rossz néven, ha a virág napnak áldozza illatát, melytől életet nyert. Vehetni-e rossz néven, ha a királyi nap e por földön tükrözi vissza kedves arcát, midőn tudja, hogy nélküle nincsen élet. (Ezalatt Taranto jő feléjek.)
TARANTO
Mint látom, a sánta Vulcan itt későn érkezett.
GILLET
Későn vagy korán, ha tetszik, vajmi ritkán találjuk el a jókort.
JOHANNA
S hogy tudja Vulcan, hogy későn érkezett, nem-e választá a szerelem istennője is őt annyi közül.
TARANTO
S nem-e találta Vulcan is csakhamar ifjú nejét a harcok istenével?

(Elvonulnak. Endre Róbert lábaihoz ül.)
RÓBERT
Az Istenért, királyom! (Felkél.)
ENDRE
Maradjon, maradjon, felséges úr!
RÓBERT
Királyom!
ENDRE
Felséged parancsol.
RÓBERT
Az Istenért, mit tesz, máris figyelmet gerjeszt.
ENDRE
Azt teszem, mit rendelni méltóztatik.
RÓBERT
Mit rendeljek én? Fel, fel királyom, az Istenért, ily helyre ülni.
ENDRE
Nem legillendőbb hely-e ez Felséged lábainál.
RÓBERT
Térjen magához, királyom, hisz én szegény szolgája, Róbert barát vagyok csak.
ENDRE (felugorva)
Ah, úgy, igaza van, atyám, megtévesztett azon átkozott szokás, hogy honomban a király parancsol udvarának, de ez persze új, ez műveltebb világ.
RÓBERT
Hogyan, Felséges úr!
ENDRE
Csak úgy, atyám. De látja, hogyha végigmegyek az utcán, s azt mondják az emberek, ím ez Nápoly királya! Míg én magamra tekintve e kopott mezet látom vállaimon, látom rongyos kíséretemet görhedt lovakon, mint vásárrul kikergetett koldus csoportot, elpirulok, s ez fáj, atyám. Rendeljen csak királyának e végre a kincstárból nehány forintot, hisz én fényt nem űzök, kevéssel beérem, marad elég a lakomákra is, csak a botrány elkerüléseért, atyám.
RÓBERT
Én, - igen, a királyné - hisz ő bizonyosan fogja tudni, mire van szüksége felségednek és ha ő nem találja.
ENDRE (szavába vágva)
Igaza van atyám, de volt-e valaha kocsis?
RÓBERT
Különös kérdés, Felséges úr!
ENDRE
Miért, atyám? Tudom, hogy ön már több rossz s mellékutakon járt a legtestesültebb kocsisnál. De ért valamit mégis a lovakhoz.
RÓBERT
Amennyit annyit, még iskolaéveimből.
ENDRE
Látott-e tehát lovat, mely hátrafelé úgy megtanult volna menni, hogy ura farkán fogva kormányozhatná?
RÓBERT
Nem láttam, Felség! Ha, ha! Hálátlan tanítás is lenne az.
ENDRE
Hálátlan, atyám, pedig az ember okosabb ám a lónál, hálátlan tanítás az úgy akarni tanítani, hogy félretéve minden önérzetét, vakon kövesse vezetőjét, ezt tartsa meg, atyám. - S ha sikerülne mégis, látott-e már ebet, kinek midőn az általa fogott nyulat ura falatozza s unszolásai terhesekké levének, egy csontot dobtak az ajtó elébe s kizárták? (El.)
RÓBERT
Egy csonttal kizárták, ez nem lehet s ha mégis - (Johanna, Gillet és Petrarchával.)
PETRARCHA
Igen, királyné, lantom földi volt, mert földi szépség élteté azt; most lepte égi lesz, merész, magas, mint sasé, szelíd, mint angyal éneke, mert angyalt zeng, önt, királyné.
JOHANNA
Igen kegyes.
PETRARCHA
S ha tökélyeinek egy ezredrészét eléri, úgy az utóvilág mosolygva fogja mondani, szegény Petrarcha, oly nőt énekelt, minőt e föld nem teremhet.
GILLET
Boldogok, kik lapokra önthetik az érzést, ők boldogok, mert tudhatják az utóvilággal szerelmöket. De nékünk, ki a véghetetlen érzést nem tudjuk a rím szűk sorompóiba önteni, sorsunk tűrni és szeretni.
JOHANNA
A dalba öntetett érzés nem igézőbb, a nő nemcsak tökélyeit szereti kedvesének, de sokszor gyengeségét is.
GILLET
Óh, ön, királyné, mint az ifjúság, melyet személyesít, csak kéjt áraszt körében, hol ön van, onnan távozik a gond.
ENDRE (előre lépve Petrarchához)
Különös mesét olvastam e napokban.
PETRARCHA
S mit mond a mese?
ENDRE
Badarságot, én nem hiszem, bár híres nevű bölcs csinálta, a divat ellenére sem hiszem. - Azt mondja a gaz fiú, hogy bizonyos városban, melynek minden órái rosszul, de egyenlőn jártak, élt egy ember, ki tudván, hogy az ő órája jár egyedül jól, nyakasul megveté magát a város órái szerint igazítni, s innen azon hamis következtetést húzza az író, hogy rosszul cselekedett, mert mindenüvé korán vagy későn jött.
PETRARCHA
Ez rosszul járt különcködéseivel.
ENDRE (Taranto előre jő.)
Több más mesét is beszél e bölcs. (Tarantóhoz.) Beszél egy bamba lepéről, mely midőn kikelt hernyójából a magas ágon, büszkén tekinte szét látkörén és azt hivé, hogy ily magasra senki sem repült még. Meglátta ekkor a királyi sast, magasan fent az égben, utána tört, s e  gyönge fuvalom csakhamar földre sújtá őtet, míg a sas büszkén folytatá a pályát.
TARANTO
Sok ilyen bamba lepe van, királyom!
ENDRE
Sok, herceg! (A zene kezdődik.) Megálljatok, megálljatok, én is készítek vendégeimnek egy kis meglepetést. (Mindnyájan kerékbe állnak. Endre tapsol s a háttérben egy fekete ember fekete zászlóval kezében, melyen Magyarország címere egy bárddal látható, jelenik meg, gyászos induló.) Sápadtok ugye, a bűntudat fekete szárnyai üvöltnek-e fejeitek körül? Te reszketsz, - te is, te is - ha, ha, ha van valami, mi emlékemet foglalkoztatja, egy gondolat, mely más, mint becsület s bosszú, el véle - mátul csak ez legyen gondolatom. Éljen a Szabadság, éljen a bosszú! (Gillet megragadja s ki igyekszik vezetni.)
GILLET
El, el, Endre, el. (Zavar.)
ENDRE
Nem, hagyj Gillet, hagyd ünnepelnem legszebb győzelmemet a bűnön.
GILLET
El az Istenért.
ENDRE
Eressz. (Kivezettetik.)
GILLET
Bocsánat uraim s asszonyságaim, Endre megőrült.
MIND
Megőrült - tettetés lesz - szörnyű eset. (Mind eloszlanak.)
GILLET
Csak így menthetém őt meg, de majd jő idő s reménylem igen hamar jő, melyben új erővel kiléphet - most hirtelenkedésével veszélybe hozná finomul szőtt terveimet. Átkozott tettetés, mi nehezen tudtam kicsikarni általad titkaidat. De hagyján, szép kárpótlás lesz ezért, Endrém megismerése. Cabanis tehát avatott, most tőle kell kitudnom mindeneket. Olvasva vannak a percek, egy kockavetés s rajta a lét vagy nemlét kérdése függ. (El.)

Második jelenés

(Ezalatt reggel lesz, egy asztal írószerekkel hozatik be, Róbert írásokkal s Johanna jő.)

RÓBERT
Többrendbeli halálítéletek fölterjesztvék kegyelem vagy helybenhagyás végett.
JOHANNA
Ide velek, hagyj írjam alá.
RÓBERT
Hároman történetes gyilkosok, egy eset nem is egészen világos, a halálítélet inkább ijesztéseül s kegyelem reményéből hozatott.
JOHANNA
Voltak pör alatt?
RÓBERT
Igen.
JOHANNA
Úgy, itt újra pört nem indítunk, ide vélek.
RÓBERT
Ha úgy tetszik. (Az elsőt odaadja.)
JOHANNA
Mit vétett ez? (Aláírja.)
RÓBERT
Gyermekgyilkos.
JOHANNA
Hah, szentségtörés az égi szeretet ellen. S ez?
RÓBERT
Rablógyilkos.
JOHANNA
Kezemre tapad a bűn nehéz mocska, megtagadni emberérzetét kába kincs miatt. S ez?
RÓBERT
Hűtlen nő.
JOHANNA (szünet után)
Tehetett-e róla, hogy parancsolni nem tudott a mindent uraló szenvedélynek, hogy tán oly férjhez csatlá őt a rideg számolás, ki keble választottja nem volt?
RÓBERT
Világos törvény szól ellene. (Johanna ír.)
JOHANNA
Tovább ez?
RÓBERT
Ellenségét takarítá útból.
JOHANNA
S nem tesszük-e ezt mi is? Nem teszi-e ezt a nagy világban minden? Ennek bocsánat ez egyszer. (Fölkél.)
RÓBERT
S a többiek?
JOHANNA
Legyenek szabadok.
RÓBERT
Még itt ez egyet megbocsájthatatlannak ítélte a bíróság.
JOHANNA
Mit vétett? (Leül.) Ide vele.
RÓBERT
Férjét gyilkolta meg.
JOHANNA
Férjgyilkos tehát? (Gondolkodva.) S vizsgálta-e a bíróság szíve történetét is? - Nem, szavamat vissza nem vonom, ő szabad.
RÓBERT (menve)
Óh, szent igazság, melyről annyit beszélnek a kábák; kedvcsapongás, rossz gyomor, ez az egész. (El.)

(Taranto Philippával jő, Johanna egy kék s arany zsinórt fon.)
TARANTO
Jó reggelt, királyné!
JOHANNA
Üdvözlöm, herceg.
TARANTO
Ön ma oly korán kelt (Kezet csókol.) s ismét oly szép, hogy szerényen vonul vissza a nap föllegek mögé, mert versenyezni ily kellemekkel nem mer.
JOHANNA
Látja, herceg, ezt az arany zsinórt?
TARANTO
Mi boldog lesz, ki e szép művet még szebb kezektől ajándokul nyerendi.
JOHANNA
Jegyajándokul talán, Taranto, de nem földi nővel.
TARANTO
Hogyan?
JOHANNA
Óh, Taranto! Nem lesz oly irigylendő birtokosa a zsinórnak, a halál jegyajándéka ez.
TARANTO
Megfoghatatlan.
JOHANNA
S mégis talán e zsinórral fonom életünk jövőjét.
TARANTO
Úgy százszorta kedvesebb, óh, hisz csak ön fonja Johanna én életfonalimat, ön sodor azokból kéjt, vagy bánatot.
JOHANNA
Félre mostan negéddel, nézze, Lajos, e virágfűzért, tegnap mint ifjúságnak ékíte halántékimat, elfonnyadt s én eldobom őt, Óh, Lajos! Ha érzése is ily könnyű negéd volt, múlékony vértolulás, gondolja jól meg, mert vannak pillanatok, melyekből nincsen visszalépés, az ifjúság virági is így lefoszlanak s akkor ha megbánná, Taranto!
TARANTO
Johanna!
JOHANNA
Igen, Taranto, elérkezett a választó pont, ha érzetem múló szenvedély lobogása lenne, s én mindent feláldoznék önért, erényt, üdvöt, trónt talán - nem érzi-e keble, mi közel állunk a pillanathoz, mely vagy égbe ragad, vagy pokolba sújt?
TARANTO
Ah, Johanna! Ön Isten, sokáig álltam tekintetétől várva életet s halált, sokáig, s ön most engem egy üdvvel jutalmaz türelmemért.
JOHANNA
Üdvvel! Ha pokol útján üdvöt lehet érni, ma ítéltem el egy férjgyilkost, Taranto. Halálra ítéltem a pórnőt s ez ékes zsinórral Endrét jegyzem a sírnak.
TARANTO
Végre tehát mégis eltökéléd, egyetlen drága Johannám!
JOHANNA
A sors, nem én, Taranto! Koronázásába beleegyezett a pápa, óriási léptekkel közelg a határnap, s minket az ég hatalma oly szűk sajkába kárhoztatott az élet zajgó tengerén, melyen közülünk csak egyik menekülhet. De ne többet erről. (Róbert jő.)
RÓBERT
Elhoztam a kinevezési oklevelet.
JOHANNA
S Petrarcha?
RÓBERT
Tőle mitsem félhetünk, Rómában ügyünket fogja vinni.
PHILIPPA
Nem emlékszik-é, királyné, többet tegnapi hízelgéseire?
JOHANNA
Igen, igen, Philippa - de ide hát az oklevelet, ő mától udvari káplánom. (Aláírja.)
RÓBERT
Vélekedésem szerint jobban félhetünk Gillettől, királyné, őt titkainkba ön igen beavatta, s félek, hűsége csak álszín, lép, melyre a könnyen hívőket csalni igyekszik.
JOHANNA
Nem, nem, atyám! Felőle én kezeskedem.
TARANTO
Még egy van, egy, de hatalmas, kit mindnyájan el látszottak feledni, s ki mindezek közt legveszélyesb nagyságra nőlt, s ez a Durazzo ház.
JOHANNA
Fájdalom, úgy van.
PHILIPPA
S erről egészen elfeledkezénk.
RÓBERT
Én nem felejtkezém el, sőt meg is előztem a még következő bajt.
TARANTO
Hogyan?
RÓBERT
A veszélyes sárkánynak fejét vevém, mely nélkül balga testtömeggé lesz az egész. Perigord Ágnes, a gőgös nő nem éli túl győzelme napját.
PHILIPPA
Értem atyám, de meg nem jelenése az udvarnál máris feltűnik.
RÓBERT
Lehet rá némi kis neheztelést költeni, például, hogy más asszonyság lépett be előtte az ajtón, nem elég ok-e ez egy nőnél, egy kis epehideglelést előidézni. (Cabanis belép.)
CABANIS (komolyan)
Csoportban talállak haramiák, üdvöm gyilkolói! (Tűzzel.) Óh, lenne hatalmam elsüllyeszteni ez átkos szobát, el a pokol fenekéig, hogy borzadva állna meg az üregnél minden, kit bűnök súlya nyom, látván, hogy Istennél létezik igazság! (Szelíden.) Gyermekemet adjátok vissza emberek, itt aranyatok, melyet pazaroltatok reám, mindegyik itt van, csak gyermekemet adjátok vissza, koldusul fogok járni házról házra egy falat kenyérért gyermekemmel. - Vagy nem hallgatjátok‑e meg könyörgésemet, úgy tieteket sem hallgassa meg az ég, ha a bűnhődés napja elérkezik.
RÓBERT
El szolga, dicsekedni jössz-e rosszul végzett napszámoddal? (Kidobja.)
CABANIS
Átok, átok fejetekre! (El, egy kép leesik a falról.)
MIND (felugorva)
Földindulás, templomba - segítség! (kívül zaj, kifutnak.)
RÓBERT
Kislelkűek, ha, ha, oltárhoz futtok-e, ha bűneitek felett kissé megrázkódik a föld! (El.)

Harmadik jelenés
KÁPOLNA BELSEJE

(Gillet Cabanist behurcolja, s Arszlán.)
GILLET
Ide gonosztevő, itt újítsd meg vallomásodat, esküdj az égre, mindenre, mi szent előtted, leányod emlékére esküdj Cabanis, hogy mindeneket híven megvallasz.
CABANIS
Leányom emlékére - óh, pokol, mi húrt pendíte meg ön szívemben, melynek mindenik rezzenésinél egy életfonál szakad meg. - Én esküszöm.
GILLET
Aversában tehát holnapi egy óra van kitűzve?
CABANIS
Igen, Gillet. (Egy oszlop ledől s Cabanist lezúzza, kívül zaj.) Átok!
GILLET
Elégtelenek levénk-e mi már kibontakozni sorsunk viszonyiból, hogy ti jövétek ítélni istenek e földre.
CABANIS
Itt, Gillet, vedd irományimat, belőlök minden kiviláglik. Végrendeletem átok az embereknek, mi egymásnak mitsem köszönhetünk, de nem is maradtunk adósok.
GILLET
Sok bűnök súlya nyomhat, Cabanis, de te megmentéd a királyt s mindent jóvá tevél.
CABANIS
Tedd meg, Gillet, nekem ez egy szolgálatot, ez egyet, melyért emberekhez könyörögtem - végezz ki.
GILLET (az írásokat átnézve)
El, el Arszlán, járd be a várost, széltiben szólítsd fel a hű polgárokat védelemre, fennszóval hirdesd mindenütt, hogy veszélyben forog királyunk, siess levente. (Arszlán el.) Endréhez addig kemény őrizetet rendelek, nehogy megelőzzön a pokol csábjaival.(El.)

(Johanna, Philippa, Taranto és így tovább az oltárokhoz rohannak.)
CABANIS
Megmentém, azt mondja, királyát s e kis szolgálatot se tette meg nekem. Óh, háládatlanság, neved ember! De nem, ne dicsekedhessen senki is, hogy Cabanis véle jót tett. Királyné!
PHILIPPA
Mi síri hang ez?
CABANIS
Királyné! El az oltártul akkor, midőn a pokol beszél, Gillet álbarátod, ő tud mindent, s elárul, igyekezz őt megelőzni.
TARANTO
Lehetséges?
JOHANNA
Emlékezz, Cabanis, hogy a sír küszöbén vagy, szólj valót.
CABANIS
Esküszöm Sanchiámra. Óh, istenek és én őt látni túlnan sem fogom. Igyekezz, mondom, megelőzni Gilletet. (Fölemelkedik.) Ha, ha, véglehelletem is átok és bűn!

ÖTÖDIK FELVONÁS
VISZONYOK HATALMA

Első jelenés

(Szoba Durazzónál, Ágnes ágyban, Durazzo levéllel kezében jár fel és alá.)

DURAZZO
Ő teszi az első lépést a békülésre. Ő csak a bizalmatlanságot fájlalja, barátjának nevezi azt, ki őt elárulá! - Anyám, te engem szörnyen rászedhetél, hogy ez ördögi frigybe vonj. - Óh, Endre, bocsánatod jobban fáj, mint bosszúd fájhatott, mert tudom, hogy meg nem érdemeltem.
ÁGNES
A király írt, ő megbocsájt Mária elszöktetéséért?
DURAZZO
Ím olvasd. - Vallj meg anyám mindent, mit vétél ellene - bocsássa meg az ég, de valld meg, ne vidd az örök bíró zsámolyához a titkolt bűnök lélekölő súlyát.
ÁGNES
Ő megbocsájt, s én pirulva nagylelkűsége előtt, nem merem meggondolni, mi szörnyen vétkezém ellene. - Igen, Durazzo! Én fel akartam szentségtelen kezekkel bontani baráti frigyeteket, én Endrét rágalmazám előtted. Óh, de anyai szeretet vitt erre is Durazzo; a nagyravágy incselkedő ördöge.
DURAZZO
Szörnyű! Szörnyű!
ÁGNES
Te elborzadol, elfordulsz anyádtól, ki érted játszotta el üdvét! Kit szereteted sodra el mind e vétkek tömkelegébe. - Óh, Durazzo, így háládod-e meg a vajmi drágán lakolt anyai szeretetet?
DURAZZO
El, el anyám dőre kincseiddel, címjeiddel, melyekre a kába figyelmez, ne mondd, hogy érettem szerezted őket, ha rajtok véres bűnök szennye penészlik. Lemondok róluk egyig, boldogítsanak mást, ki lelke nyugalmát néhány ércért tudja odadni.
ÁGNES
Te máris átkozódol, óh, pedig mi kis részét ismered csak a bűnnek, mely mázsányi súllyal nehézkedik keblemen.
DURAZZO
Mindent vallj meg, anyám, tudod, hogy az öröklét küszöbén vagy, melyen kibontakozik lelked a bűnös földi salakból. Ne vidd magaddal a bűntudatot új hazádba, mely nyugtot nem adna ott is. Mi jóvátehető, tegyük meg anyám, bocsánatot az égtől remélj.
ÁGNES
Hallj meg tehát mindeneket, s utáld meg anyádat. Endrét, ki gát volt terveinkben, Durazzo! - Halálra ítélénk.
DURAZZO
Iszonyú. -
ÁGNES
Róbert barátnak, ki veszélyesb hatalomra lépe, minthogy azt hidegvérrel nézhetém, oly ördögi mérget adtam, mely feltépi az élet legbensejét, mely számolható időre úgy elönti a kebel minden üterét, hogy méreggé változtatva az életnedveket, iszonyúan sodorja az elevenholt áldozatot, kikerülhetetlen sírja felé. - Róbert megelőzött - de ugyanazon percben, midőn Endre felett győzelmét ünnepelendi, ő is sírba száll.
DURAZZO
Óh, Isten, intézkedésid titkosak, de szörnyűk, mint kell a gonosznak egymást felemésztni.
ÁGNES
Endrét megmentheted talán még, óh, mi könnyű lenne kimúlásom, ha ezt tehetnéd.
DURAZZO
Szólj, szólj anyám! Hogyan?
ÁGNES
Holnap éjjeli egy órakor öletik meg Aversában, hová vadászat ürügye alatt fogják kicsalni a gonoszok.
DURAZZO
Hah, ide még lenne idő! (Kifelé szólva.) Fel, fel, cselédek! Nyergeljetek lovat, készüljetek útra, szaporán cselédim. - Anyám Isten veled, könyörüljön rajtad az ég, ez életben többé nem találkozunk.
ÁGNES
Végáldásomat, fiam!
DURAZZO
Nem, áldásodat ne add anyám! Átokká válnék az gyermekemen. - Lovat elő cselédek! - Őt meg kell mentenünk, jóvá kell tennünk, vétkezénk felette. (El.)

Második jelenés

(Keskeny szoba, Endre merengve ül egy kőpadon.)

ENDRE
Ismét alkonyodik - éltem egén is alkonyodik a remény, és vajon fog-e hajnallani újra? Lezárva e szűk boltozatban, mint kelepcében a királyi oroszlán, egész tetterőmmel, melynek egy ország szűk börtönűr volt. - Óh, ha egy oroszlán elesik, mi számtalan féreg vesz életet belőle, de nem oroszlán többé egyik is. - Gilletem, elárulál-e hát te is? - Te, kire üdvömet bíztam volna - úgy mondj el, Endre, úgy néked bukni kell. Óh, maradt volna nyitva egy kis út, melyen kibeszélhetném az árulásból, melyen megmenthetném vigasztaló hitemet beléje. Vajh mi örömmel tenném azt. - De nem, én nem zúgolódom a sors örök végzése ellen, én nyugodtan lelépek, csak az fáj, hogy végcsapásodat azáltal küldöd hatalmas ég, kire védelmemet bíztam, pedig oly kínos csatában elesni, ha nem viszonozhatjuk a halálcsapást. - De ki jő? Philippa? Mit akarhat ő itt? - (Philippa jő.)
PHILIPPA
Így kell-e önt, király, találnom, álnok barátjától börtönbe zárva, elhagyatva, míg kebelében a kétségek átkos mérge forr.
ENDRE
Mit kívánsz tőlem, Philippa?
PHILIPPA
Semmit, királyom, Gillettől jöttem önt óvni.
ENDRE
Nem, nem Philippa, téged ily tiszta szándok soha nem vezérle, ha volna kincsem, aranyom, odaadnám, mert tudnám barátságod alapját. De Istenemre, Philippa, ide rosszul jövél, nékem nincsen egy kis pénzem is; nincsen hatalmam boldogíthatni egy koldus fiút. - Menj el azokhoz, kik szolgáknak hivatják magukat, hogy adniok ne kelljen, s ez álarc alatt bíbort viselnek. Isten veled, Philippa!
PHILIPPA
Királyom, azt hiszi-e, hogy e kebelben nemesb érzés nem fogamzhatik már? Igen, én óvni jöttem önt Gilletől, királyom, a könyörület angyala szállott kebelembe, fájt elárulva látnom önt attól, kinek barátságát erősbnek hivé a világ örök tengelyénél.
ENDRE
El gyáva sajnálkozásoddal Philippa, én nem kívánok sajnáltatni az emberektől. Óh, vagy annyira süllyedtem-e már, hogy e gyönge panasz dőre hangjait köszönettel kénytelen vagyok fogadni.
PHILIPPA
Hitetlenségét megbocsátom, király, de meg fogja ismérni idővel, hogy Philippa bár kevésbé ékes beszédű, hűbb barátja mégis magasztalt Gilleténél, - ki önt elzárta királyom, talán agyrémekkel tölté el képzetét, hogy addig a királyné szerelmét vadászva, míg ő barátságának árnyába fogódzik, ő hitét kacagva, trónját s nejét bitorolja.
ENDRE
Ha, ha! Dicső, felséges találmány.
PHILIPPA
Hallgasson meg, királyom, Johanna megveté a hűtlen barátot.
ENDRE
Valóban első, kinek hódolatát megveti. El, el tőlem pokol ármányaiddal, - el szemem elől, hogy mérges lehelleted ne fertőzhesse meg körültem a léget.
GILLET (kívülről)
Be és ki senkit, értitek, leventék! Büntetés alatt. (Be.)
ENDRE
Most mondd szemébe vádadat, Philippa!
PHILIPPA
Én ismétlem tehát, ő áruló!
GILLET
Hah! Ide is találtál rést, kígyó! El, ördög, innen, mert elfeledkezném magamról. (Kardjához kap.)
PHILIPPA
Nem, Gillet, innen, egy talpalatnyit is.
GILLET
Elmondom, Philippa! Nem szeretném átkos véreddel bemocskolni tettem tisztaságát.
PHILIPPA
Csak úgy, ha ön velem jő, király!
GILLET
Intettelek, nem hallgatál. (Kidobva leszúrja.)
PHILIPPA
Gyilkos! - Királyom, ő elárul!
GILLET
Pokolra tehát veled - díjadat magad kívántad.
ENDRE (kezét fogva, jelentősen)
Gilletem - én nem értelek, kezedben fekszik kulcsa a sötét jövőnek, de én bízom beléd - szívedet csak az ég ítéli meg.
GILLET
Köszönöm, barátom! Nagy kort élünk, Endre, mely felett csak óriási erő s rendületlen bizalom győzhet.
ENDRE
Te merő titok vagy Gilletem, szörnyű vádakat kohol ellened pokoli ármány, - a külszín oldalán küzd - és én hiszek beléd, mint gyermek hisz Istenében, nem zúgolódom hallgatásodon, óh, hisz ha te is elárulsz, akkor testvér őrizkedjék testvéri öleléstől, mert a lelki barát is áruló lett. - Akkor bűnposvány e világ, miből menekülni szerencse.
GILLET
Drága Endrém! Kevesek már a titok percei és akkor ölelésed dicső kárpótlás lesz mindezekért. - De az emberiség szent nevére kérlek, királyom, el ne hagyd e gyászos helyet, küszöbén halál leselkedik - el ne hagyd, királyom. Isten veled most, sok munka vár reám még alkonyatig. -
ENDRE
Gilletem! (Gillet el.) Ő elment - oly őszintén, oly magasztosan szólt, nem, ő nem lehet árulóvá, az árulás nem lép oly bátran, nem mosolyg szemében a szilárd öntudat. - És mégis önkénytelen tolakodtok képzetem elébe sötét ábrázatok, ő megölte Philippát, Philippa szemében is árulónak merte nevezni. - El-el, sötét gondolat, tömkelegedben elvész a lélek. - Hah, Johanna! 

(Johanna hüledezve jő Róberttel.)
JOHANNA
Ah, Endre, el akarsz-e veszteni minket, nem akarod-e másként feloldani az átkos csomót, mint halálos kardcsapással?
ENDRE
Hogyan, Johanna? Én, ki szűk börtönbe lezárva, labdaként hányatom a sors hullámitól. (Kívül zaj.)
JOHANNA
Igen, Endre, midőn Gillet tőlem megvettetett, bosszút esküvék s bosszúját csak vérem olthatja el. Fölizgatá a könnyen hívő népcsoportot, éltedet általam veszélyeztetni hazudta, s ím, a vérengző csorda mint üvölt halálomért.
ENDRE
Iszonyú.
JOHANNA
Igen, Endre, neked csak egy szódba kerül lecsendesítni őket, s te megölted azt, kit hozzád könyörgeni küldtem. - (Kint zaj.)
RÓBERT
Ím hallja, királyom, mint üvölt a nép s büdös lehelletével fejedelmi életet kér.
ENDRE
Hah, Gillet, igaz tehát? - Most minden világos előttem. - Parancsolj velem, Johanna, én mindent megteszek, előttem már az élet elveszté érdekét.
JOHANNA
Nyugtasd meg a népet, mely iszonyú fergetegként, vészthirdetőn tolul a vár felé. Jőj, aztán velem Aversába, fényes vadászatot adunk ott s egy nemzet színe előtt üljük a béke második, de szebb s örökfrigyű lakodalmát. Tegyük örömünneppé koronázásod előestvéjét, mutassuk meg a világnak, hogy két szív, melyet az ármány oly soká ülde, végre megtalálta egymást s szent frigye örök lesz.
ENDRE
Ah, Johanna, s előidézhetjük-e ismét az ifjú kebel minden vágyait és reményeit, melyek az első óta elsorvadának.

(Johanna elmereng.)
RÓBERT
Ígérje meg, királyom, hogy eljő. - (kívül zaj.)
ENDRE
Ígérem.
JOHANNA
Drága Endrém!
ENDRE
Sötét érzéssel, ah, Johanna, de ígérem! - Nem remélve többé, mint egykor szebb időkben, oly fellengző ragyogású hajnalt, de legalább nyugodt és tiszta alkonyatot. Ah, a remény sugára az elevenen eltemetett koporsójába is lopódzik. - (Zaj.)
RÓBERT
Nyugtassa hát meg az üvöltő vérkutyákat!
ENDRE (az ablakhoz fellépve)
Nápoly! Hála készségedért, mellyel fejedelmed védelmére fegyvert ragadtál, szent záloga ez hűségednek a vészek napjaiban. De ez egyszer hála az égnek, rémkép volt az egész veszély, melyet egy áruló idéze elő. Térjetek haza polgárok békességben. Éljen Nápoly! (Lelép.)
RÓBERT (fellép az ablakhoz)
Bűnhődjék az áruló!
ENDRE
Megelégszel, királyné?
JOHANNA
Köszönöm, Endre, megmentettél a bódultvérű tömegtől. - Viszonlátig Aversában, Isten veled.
ENDRE
Isten veled! - (Johanna Róberttel el.) Bűnhődjék, azt mondá, az áruló, s hát áruló-e Gillet.

(Gilletet fegyver-ravatalon hozzák be több magyar leventék.)
GILLET
Köszönöm leventék! - Itt tegyetek le. -
ENDRE
Óh, Isten, Gilletem! (Reáborul.) Lelkemnek jobb fele, mely e portömeget magasra vezérlé. - Arcodon a halál sápadása leng, te meghalsz - s én? - Óh, sors! Minek élek én!
GILLET
Hűségem pecsétje, Endre, e halál-seb. Te megtörted a határtalan bizalmat, elküldéd a népet, mely védelmedre fölkélt s a véd nélkül maradt barát áldozatul esett.
ENDRE
Istenem! Mi szörnyű büntetésed, a tátongó sebek mind szívemet érték. Óh, hogy kétkedni mertem egy pillanatig!
GILLET
Isten veled, Endre, lélegzetem fogy, hallgasd meg végkérésemet, Aversába ne menj! Vész vár reád ott! Ne menj. (Int és meghal.)
ENDRE (nyugalommal fölemelkedik)
Nyugodj békével, hű barát! Te boldog vagy a pályabérnél, nekünk, ki tudja, meddig kell még érte küzdenünk. (Int, Gillet elvitetik.) Találtam tehát mégis egy hű baráti szívet és keblem könnyebb, lelkem emelkedik, hogy az álnok világban hűt találtam. (Kürt.) Aversába hívsz? Jó, én megyek, ígérkezém. A jövő eseményeit sötét fátyol födi, de jő idő, mely azokat feltakarja. Akkor nem marad egyéb az emberek ítéleténél, ez fog határozni közöttünk, pedig ez vajh mi páros bíró, mely a győzőt díjazza babérral. (Kürt.) Jól van, jól, én hallok és megyek! (El.)

Harmadik jelenés

(Szoba Aversában, egy vak teremmel, melyet kárpit födöz s erkéllyel. Társaság tarka vegyületben búcsúzóban, Endre házi öltözetben.)

ENDRE
Isten önökkel, urak, jó éjszakát, leventék. Viszonlátig barátim.

(Mind el, kivévén Endrét, Róbertet és Tarantót.)
TARANTO
Jó éjszakát, királyom!
ENDRE
Dajkámtól hallám egykor, herceg, a vén Isoldtól, hogy azokat, kiket megjegyzett a természet, kerülni kell.
TARANTO
Mondják, királyom.
ENDRE
Én azt nem hiszem, mert az újonnan született ember álnoknak nem születik. (Díszjeleire mutatva.) De kit az emberek megjegyeztek, azt tudom kerülni. Jó éjszakát. (Taranto el.)
RÓBERT
Isten önnel, királyom!
ENDRE
Még egyet atyám, te tudsz ugyebár két alakban megjelenni?
RÓBERT
Hogyan, királyom?
ENDRE
Tőled hallottam, úgy hiszem, hogyha országdolgokról van szó, az emberérzetet kívül kell hagyni.
RÓBERT
Ah, úgy, királyom? - Az igaz.
ENDRE
Lám, minő elsőséged van előttünk, atyám, ha országtudós személyedet martalékul kapja is a sátán, az ajtó előtt maradt személyed megüdvözülhet. Isten veled! (Róbert el.) Vizsgáltam arcukat szívig ható pillanatokkal, ők nem változának. Óh, de a megrögzött bűn s az ártatlanság nem pirul. Nyugtató álom, te álnok barát, ki búcsút veszel tőlünk a változó arcú szerencsével, te is elhagysz. (A kárpitot fölemeli, Johanna alva látszik. ) Ő alszik, arcán a boldogság mosolya ég - nem, nem, ki így képes aludni, az vétkes nem lehet. - Hah! Mi zaj! (Az ajtón kocogás.)
RÓBERT (kívül)
Nyisson királyom ajtót, aggasztó híreket hozok Budáról.
ENDRE
Aggasztó híreket Budáról? Óh, ha csel, úgy jól talált csel, mert hazám szent neve, melynek ellent nem állhatok. (Ajtót nyit.) Jöhetsz, atyám, mondd híredet hazámról.

(Róbert, Taranto tőrrel s két álarcos a selyemzsinórral.)
TARANTO
Halált a bitor királynak! (Megtámadják Endrét, ki egy székkel védi magát s az első rohanást visszaveri.)
ENDRE
Bitor királyt kerestek, emberek? Úgy rosszul jövétek, mert Endre áll előttetek, ki Isten s igazság előtt igaz királytok!
RÓBERT
Ne figyeljetek reá, nyelve sima, mint kígyóé, le vele!

(Johanna felül, mindég növekedő nyughatatlansággal, az álarcosok Endre méltóságos tekintete előtt meredten állnak.)
ENDRE
El tőreitekkel királytok előtt! A felségsértő büntetése nagy, Isten oltalma alatt áll a fejedelem, átkozott, ki ellene fegyvert ragad. - Jó éjszakát, polgárok, a nép jó! De csábítói rosszak, ismérjük a bizgatókat, ők lakolni fognak. Hódoljatok királytok előtt s bocsánat bűnötökért. 

(Az álarcosok merednek, az óra egyet üt.)
RÓBERT
Le véle bátrak, díjatok elvesz!
ENDRE (eldobva a széket)
Ím, itt védtelen áll előttetek a király! Ellenségitől feje arannyal váltatik meg, de ő biztosnak érzi magát, hisz hű jobbágyi között áll. (Közikbe lép.)
RÓBERT
Hah, gyáva férgek, nézzetek reám. (Tőrt ragad, Endrének megy s lankad.) Ördög és pokol mi ez? Világot, világot emberek! Térdeim roskadoznak, a pokol nyílik meg előttem. (Egy székre tántorog.)
ENDRE
Látjátok! Az ég ítélete szent. (Bámulat, kürtszó.)
JOHANNA
Gyávák, ti lankadoztok! Megijeszt-e e gyermeki játék, ő meg volt etetve. - Fel, fel, vagy elveszénk! Ki elsőt sújt, díja egy grófság.

(A magát védő Endrére törnek s őt az erkélyre kinyomják.)
TARANTO (Johannát át akarja ölelni)
Hah! Mi hideg ölelésed, Johanna!
JOHANNA (borzadva)
El, el, Endre vére tapad ruhádon, bemocskolsz.
TARANTO
Ha, ha, ha! Nem ez volt-e ölelésedért a szörnyű ár?
JOHANNA
Mi gúnyosan kacagsz fel, Taranto, mint áldozatja felett a pokol.
TARANTO
Ez ördögi vonáson kacagok, Johanna, mely szád körül van. El véle, el, vagy azt hirdesse-e a világnak, hogy férjgyilkos vagy?
JOHANNA
Mi ez, Taranto! Így jutalmazol-e meg szerelmemért? Melynek üdvömet áldozám fel? Kárhozatot váltottam-e magamnak e földön is eljátszott üdvömmel az égben?
TARANTO
Miért nem beszélsz többé tehát oly édes mosollyal, melytől a bú rémképe távozott.
JOHANNA
Taranto!
TARANTO
Igen, Johanna, így tekintsz reám, mint férjedre tekintél, midőn kinézted áldozatul. És bízhatok‑e benned egészen, ki szent esküdet már egyszer ily szörnyen megtöréd?
JOHANNA
Óh, szörnyű, szörnyű, ez-e díjam, hogy mind e bűnök tömkelegébe követtelek?
TARANTO
Nem, nem Johanna, te bizgattál fel, te voltál a bűnös. (Sötéten néznek egymásra, kürtszó és Durazzo jő fegyverekkel.)
DURAZZO
Megtörtént, későn jövénk! - Arszlán, siess Budára, vérszínekkel fesd le a történeteket. S tudom, Budáról, mint hatalmas égből, úgy sújt le majd a dörgő fergeteg, hogy a pokol megrázkódik beléje s véres lakomát ül áldozatjain. - Vitéz urak, keressük most meg a halottat, fényes tisztelettel legyen temetkezése, véle egy nagy lélek szállt alá. (Fegyvereiket lebocsájtják.)

Vége az ötödik és utolsó felvonásnak

Információ

NÁPOLYI ENDRE
CD-szöveg, Madách Imre összes művei

A Nápolyi Endre kézirata az OSzK kézirattárában található, jelzete: 2066 Quart. Hung. 31 levél, címlap hiányzik. Prózában írt dráma. A szövegből egyes részeket a Mária királynő-be és egy tervbe vett Sámson c. darabba szánt.
A drámát először Halász Gábor rendezte sajtó alá, s az általa szerkesztett Madách Imre összes művei (I-II. k., Bp. Révai, 1942) első kötetében adta ki (915-1009. l.). Jelenlegi CD-szövegünk ennek a kiadásnak újra ellenőrzött, több helyen javított, kiigazított változata. CD-kiadásunkban modernizáltuk a dráma helyesírását. Természetesen nem javítottuk a dráma archaizmusait, az -a, -á, -e, -é jeles múlt és az -and, -end jeles jövő időket, s a fiatal Madáchra jellemző egyéni szóalakokat, mint fenyü (=fenyő), gyovonni (=gyónni), fogansznak (=fogannak, fogamzanak), üldi (=üldözi), keserg, tavaszdad, elméncség stb.
Madách Imre feljegyzései között a Nápolyi Endre c. drámára vonatkozóan a következő vázlatokat, ötleteket, fogalmazványokat találták (első megjelenés: MÖM II. kötet, 718-721. l., szerk. Halász Gábor):
SÁMSON (Nápolyi Endre)
Jellemek
Sámson. Erődús, egyenes jellem. Népét boldogítni vágyó, bátran és tréfásan megy halni alá. Lehet, még kötve is félik. Mint győző lép fel.
Neje. Más hitű, csupán a pap tanácsából megy hozzá, csak a nagyhírű hőst szereti benne. Örökös szerelmeteskedésben él, de nem rossz, a legkomolyabbakról női apróságokra megy át. - Bűntársait kijátszhatni reményli, de azok egészen morális hatalmuk alá kerítik. - Szeszélyes, bűntársainak már parancsolni sem mer, sodortatik a rosszra, mit nem is gyaníta, - örül ürügyet találni férje hűtlenségében.
Rabszolga. A körülmények által kínkacagó, minden nyomoron örülő, rosszat feltevő; semmit, csak lányát szerető s eleinte a pénzt.
Leánya. Egy minden utógondolatok nélkül magát egészen szerelemnek átadó, ezért mindent szenvedni tudó és rossz névtől sem visszaborzadó nő. Apjának is elmondja szerelmét. A királyné egykori társai most messze ágaztak. Az udvari cselek közt balga és borzadó.
Hercegnő. Iszonyú nagyra- és uralkodni vágyó nő, ezért zavart óhajtó, rossz társasága hat a királynéra.
Fia.
Egy pap. Minden élvezetnek irigy ellene, komor, zárt, uralkodni vágyó, kielégítés nélkül, mindent eszköznek néző. Egykedvű.
Dajkája a királynénak.
Egy másik pap, kit küld az Endre által megkért római pápa, s beleszeret a királynéba.
Endre jó barátja, ki elveszi a jó lányt. Endre mond, hogy legyenek boldogok, mert becsülik egymást.
Papi, s női cselnek Isten sem dacolhat.
Bájaid szűzéi, kedélyed gyermeké. Nem retteg a rossz névtől sem.
Férjének Sámsonné hízelg is. A papok eszköze, kém a családban. Oh jaj, ne hagyjátok beszélni, - még, mikor meg is van kötve, félnek tőle.
Az első csodálók tetszenek a lánykának.
Midőn a pap Sámsonnét a gyilkosságba viszi, ez fel akarja adni, de a papnak kezében van, mert tudja titkait, s tennie kell.
Eddig Endre volt a jogban, neje örül, midőn excedál. 
Egymás titkait tudva, dominálják egymást.
Vívni szép, de csellel, ármánnyal, kín.
Jó keresetük a susogóknál, hol a ház oszol. 
Sámsonné szeretője, hogy interesszáljon, hideget játszik. 
A selyembogár megcsinálja szép szövetét; hogy használhassuk, meg kell ölni.
Midőn haldokol, megvallja bűneit fiának, ez utálja. 
A király s királyné kísérete civódnak.
A pap: Csalatni akar a világ, - csalódjon. 
Szeretik egymást, mégis boldogtalanok.
A kutyának az ő fogta nyúlból egy csontot dobnak ki, s kizárják.
S a kőnek nem dicsőség, melyen egy nagy ember bukik. 
A trón ragyog kedvesen, de mi ismerjük, rossz faszék. -
A barátságban nem hisznek, s mégis azt mondják a gazok: Oh, hisz mi jó barátok vagyunk. Csalják egymást, alvással, elbújással.
A nő ügyel, hogy szép állásban legyen, mikor meghal. (Sámson-Nápolyi Johanna.) 
A gyűlésen kineveti a gondnokokat.
Éva is mosolyogva adta az almát.
“Taranto, tudsz-e szeretni? Nem, te sem tudsz.” Taranto szól a végén: Miért sírsz.
Szívén keresztül gondol. (Nápolyi Johanna.) 
Lelkiismeret, könny, ki kormányozna akkor.
Itt vagyok boldog, ha a királyt levetkezem. 
A gond ráncokat növeszt, el vele.
A férfi föld urának hiszi magát, lássuk.
A nő vágya a férfival nem versenyezhet, oly lent jár. 
Férje nagyságától megrendül.
Legédesebb, midőn vesztét határozta.