## KILENCEDIK SZÍN

A nézőhely hirtelen Párizs Gréve-piacává változik. Az erkély egy guillotine-emelvénnyé, az íróasztal nyaktilóvá, mely mellett Lucifer mint bakó áll. Ádám mint Danton az emelvény széléről zajló néptömegnek szónokol. Dobszó mellett igen rongyos újonchad jelenik meg, és az állványnál sorakozik. Fényes nap

Ádám folytatva

> Egyenlőség, testvériség, szabadság! -

Néptömeg

> Halál reá, ki el nem ismeri! -

Ádám

> Azt mondom én is. - Két szó menti meg
> A mindenünnen megtámadt nagy eszmét,
> A jók számára mondjuk egyikét:
> "Veszélyben a hon" - és ők ébredeznek.
> A másikát a bűnre mennydörögjük,
> E szó: "reszkessetek!" - s megsemmisülnek. -
> Felkeltek a királyok ellenünk,
> S eléjük dobtuk fejdelmünk fejét,
> Felkeltek a papok, s villámukat
> Kicsavarók kezökből, visszatéve
> Trónjára az észt, e rég üldözöttet.
> De a másik szózat sem hangzik el,
> Mit a jobbakhoz intézett honunk.
> Tizenegy hadsereg küzd a határon,
> S mi hős ifjúság tódúl szüntelen
> Az elhullott hősök helyét kitöltni.
> Ki mondja, hogy vérengző őrület
> A nemzetet meg fogja tizedelni?
> Ha forr az érc, a rossz salak kihull,
> De a nemesb rész tisztán megmarad.
> És hogyha mindjárt vérengzők vagyunk is,
> Tekintsenek bár szörnyeteg gyanánt,
> Nem gondolok nevemmel, légyen átkos,
> Csak a haza legyen nagy és szabad. -

Újoncok

> Fegyvert nekünk, csak fegyvert és vezért!

Ádám

> Helyes, helyes! Ti csak fegyvert kivántok,
> Míg annyi tárgyban szenvedtek hiányt,
> Ruhátok foszlik, lábatok mezetlen,
> Hanem szuronnyal mind kiszerzitek,
> Mert győzni fogtok. A nép győzhetetlen.
> Most hulla vére egy tábornokunknak,
> Ki katonáink élén meg hagyá
> Magát veretni.

Néptömeg

> Oh, az áruló!

Ádám

> Helyesen mondod. Nincs más kincse a
> Népnek, mint a vér, melyet oly pazar
> Nagylelkűséggel áldoz a hazának. -
> S ki egy népnek szent kincsével parancsol,
> Nem bírván meghódítni a világot,
> Az áruló. -

Az újoncok közül egy tiszt kilép

Tiszt

> Tégy engemet helyébe
> Polgár, s letörlöm a gyalázatot.

Ádám

> Dicséretes, barátom, önbizalmad,
> De biztosítást, hogy szavadnak állsz,
> Előbb a harcok színhelyén szerezz.

Tiszt

> A biztosíték lelkemben lakik,
> Aztán imé! Van nékem is fejem,
> Mely többet ér tán, mint az a lehullott.

Ádám

> S ki a kezes, hogy elhozod, ha kérem.

Tiszt

> S kell-é kezes jobb, mint magam vagyok,
> Ki életem nem nézem semmibe?

Ádám

> Az ifjúság nem úgy gondolkodik.

Tiszt

> Polgár, még egyszer felszólítalak. -

Ádám

> Türelem még, a cél el nem marad.

Tiszt

> Nem bízol bennem, látom, hát tanúlj
> Felőlem jobban vélekedni, polgár. -
> Főbe lövi magát

Ádám

> Kár érte, egy ellenséges golyót
> Megérdemelt. Vigyétek el, barátim. -
> Viszontlátásig, győzelem után!

Az újonchad elléptet

> Oh, bár oszthatnám én is sorsotok. -
> De nékem harc jutott csak, nem dicsőség,
> Nem ellenség, mely által esni is dísz,
> De mely rejtekből orvúl leskedik
> Fondorlatával rám s a szent hazára. -

Néptömeg

> Mutasd meg ujjal, és halál reá!

Ádám

> Akit mutatni bírok, az meg is halt.

Néptömeg

> Hát a gyanúsak? - Hisz aki gyanús,
> Már bűnös is, megbélyegezte a
> Népérzület, ez a nem tévedő jós. -
> Halál, halál az arisztokratákra!
> Jerünk, jerünk a börtönüregekbe,
> Tegyünk törvényt, a nép törvénye szent.
> A néptömeg indul a börtönökbe

Ádám

> Nem ott van a vész, a retesz erős,
> A bűzhödt lég, mely eszmét, izmot öl,
> Szövetségestek úgyis, hagyjuk őket.
> Az árulás emelt fővel kacag,
> S tőrt élesít a Konvent padjain.

Néptömeg

> Fel a Konventre hát, nincs még eléggé
> Átválogatva. - A Konventre később,
> Gyakorlatúl előbb a börtönökbe. -
> Addig szedd össze minden áruló
> Nevét, Danton!

A néptömeg fenyegetve el. Ezalatt néhány sans-culotte egy ifjú márkit és Évát mint ennek testvérét hurcolja az állvány elé

Egy sans-culotte

> Imé, itten hozunk
> Ismét két ifju arisztokratát,
> E büszke arc, finom fehér ruha,
> Világosan mutatja bűnöket!

Ádám

> Milyen nemes pár. Jőjetek fel, ifjak!

Sans-culotte

> Mi meg jerünk bajtársaink után,
> Hol munka vár s vész az árulókra.

A sans-culotte-ok elmennek a többi néppel, az ifjak az állványra lépnek. Az állvány körül csak néhány őr marad

Ádám

> Nem értem, mily rokonszenv vonz felétek,
> De önveszélyemmel megmentelek.

Márki

> Nem, Danton, hogyha bűnösök vagyunk,
> Elárulod a hont, ha el nem ítélsz;
> Ha nem vagyunk, nem kell hiú kegyelmed.

Ádám

> Ki vagy te, hogy Dantonnal így beszélsz?

Márki

> Márki vagyok. -

Ádám

> Megállj - vagy nem tudod,
> Hogy "polgáron" kívűl nincs cím egyéb?

Márki

> Nem hallottam, hogy eltörlé királyom
> A címeket.

Ádám

> Szerencsétlen, ne folytasd,
> E guillotine is szinte hallgatózik. -
> Lépj sergeinkbe, s pályád nyitva áll.

Márki

> Nincs engedélyem, polgár, a királytól,
> Hogy idegen seregbe léphetek.

Ádám

> Úgy meg fogsz halni.

Márki

> Eggyel több leend
> Családomból, ki meghalt a királyért.

Ádám

> Miért rohansz ily vakmerőn halálba?

Márki

> S azt véled-é, hogy e nemes előjog
> Csak titeket illet, népemberek? -

Ádám

> Dacolsz velem, jó, hát én is fogok.
> Ki lesz erősb? Megmentlek ellenedre,
> S e jellemért egy higgadtabb jövő,
> Melyben kihamvadt a pártszenvedély,
> Hálát fog adni nékem. - Nemzetőrök!
> Lakomra véle. Ti feleltek érte.

Néhány feyyeres nemzetőr a márkit elkíséri

Éva

> Bátyám, erős légy!

Márki

> Húgom! Óvjon Isten. -
> El

Éva

> Itt is van egy fő, nem rosszabb Rolandnál.

Ádám

> Ne ily kemény szót e gyöngéd ajakról.

Éva

> A vérpadon gyöngédebb szó nem illik.

Ádám

> Az én világom e szörnyű emelvény.
> Midőn ráléptél, véled egy darab
> Mennyország szállt le, s szentélyébe zár.

Éva

> Az áldozatra szentelt állatot
> Sem gúnyolák útjában a papok.

Ádám

> Az áldozat, hidd el, magam vagyok.
> S ha írigyelve nézik is hatalmam,
> Örömtelen, megvetve életet,
> Meg a halált, nézem királyi székem,
> Melyről mellőlem hullnak el naponkint,
> S várom, mikor jő már reám a sor, -
> E vér közt úgy gyötör az egyedüllét,
> A sejtelem, mi jó lehet szeretni. -
> Oh nő, csak egy napig tanítanál
> Ez égi tudományra - második nap
> Nyugodtan hajtnám bárd alá fejem. -

Éva

> S e rémvilágban még szeretni vágyol,
> Nem rettent-é a lelkiösmeret? -

Ádám

> A lelkiösmeret a közvilág
> Előjoga; kit a végzés vezet,
> Az rá nem ér körűltekinteni. -
> Hol hallád a viharról, hogy megáll,
> Ha gyönge rózsa hajlong útain? -
> S aztán ki lenne vakmerő eléggé,
> Itélni a közélet emberéről?
> Ki látja a szálat, mely színpadán
> Egy Catilinát, egy Brutust vezet?
> Vagy azt hiszik, kiről a hír beszél,
> Megszűnt egyúttal ember lenni, és
> Oly földfeletti lénnyé változott,
> Kit a lenézett apró száz viszony,
> Mindennapos gond mit sem érdekel. -
> Oh jaj, ne hidd - a trónon is ver a szív,
> S Caesarnak, hogyha volt szerelmese,
> Ez őt talán csupán úgy ismeré,
> Mint jó fiút, s nem volt sejtelme sem,
> Hogy retteg tőle s megrendűl a föld. -
> S ha így van ez, mondd, mondd, mért nem szeretnél?
> Nem nő vagy-é, s én nemde férfiú?
> Mondják, hogy a szív gyűlöl vagy szeret,
> Amint magával hozza e világra:
> Én érzem, e szív hogy rokon tiéddel,
> S te ezt a szót, hölgy, meg nem értenéd? -

Éva

> S ha meg? Mi haszna. Más isten vezet,
> Mint akit én szivemben hordozok.
> Nem érthetjük meg így egymást soha. -

Ádám

> Hagyd el tehát avúlt eszményidet,
> Mit áldozol száműzött isteneknek?
> A nőt ugyis oly oltár illeti
> Csupán, mely mindig ifju - és ez a szív.

Éva

> Az elhagyott oltárnak is lehet
> Mártírja. Oh, Danton, magasztosabb
> Kegyelettel megóvni a romot,
> Mint üdvözölni a felkelt hatalmat;
> S e hívatás nőt legjobban megillet.

Ádám

> Nem látott ember még érzelgeni,
> S ha látna most, ellenség, jó barát,
> Hogy az, kit a sors korbácsolt tova,
> Vihar gyanánt tisztítni a világot,
> Mostan megáll, a vérpadon, szeretni,
> Egy kisleánynál, és könny ég szemében:
> Megjóslaná, hogy Danton elbukik,
> Kacagna, és nem félne senki többé. -
> S mégis könyörgök egy reménysugárt.

Éva

> Ha síron túl megbékélt szellemed
> Levetkezi a kor véres porát,
> Talán. -

Ádám

> Ne mondd, ne mondd, leány, tovább!
> Én azt a túlvilágot nem hiszem,
> Reménytelen csatázom végzetemmel. -

A néptömeg véres fegyverekkel, lándzsákkal néhány véres főt hurcolva, vadul visszatér. Néhánya az állványra hat

Néptömeg

> Igazságot tevénk. - Mi büszke faj volt!

Egy sans-culotte gyűrűt adva Dantonnak

> Imé e gyűrű a hon zsámolyára.
> Kezembe nyomta az egyik cudar,
> Midőn nyakának tartám késemet.
> Azt tartja e faj, hogy rablók vagyunk. -
> Hát még te élsz? - Kövesd testvéridet.
> Évát leszúrja, ki az állvány hátrészén lebukik

Ádám szemét elfödve

> Jaj, vége hát. - Oh, sors, ki bír veled? -

Néptömeg

> Most a Konventbe. Polgártárs, vezess! -
> Kiszedted-é az árulók nevét? -

A nép letakarodik az állványról. Éva mint rongyos, felgerjedt pórnő kibontakozik a sokaságból, és egyik kezében tőrrel, másikban egy véres fejjel Dantonhoz rohan

Éva

> Danton! Tekints ez összeesküvőre,
> Téged kivánt megölni, én ölém meg.

Ádám

> Ha e helyet jobban megállta volna,
> Rosszúl tevél; ha nem, tetted helyes. -

Éva

> Tettem helyes, s jutalmamat kivánom:
> Tölts vélem egy éjet, nagy férfiú!

Ádám

> Minő rokonszenv kelhet ily kebelben?
> Mi gyöngéd érzés a nőtigrisé?

Éva

> Valóban, polgár, úgy látszik, te is
> Kékvér arisztokratáúl szegődtél,
> Vagy hagymázban szólsz ily regényesen. -
> Te férfi vagy, én ifju s nő vagyok,
> Bámúlatom hozzád vezet, nagy ember.

Ádám félre

> Végigborzongat; elfordúl szemem.
> Nem bírom e szörnyű káprázatot.
> Minő csodás hasonlat! - Aki az
> Angyalt ismérte, s látta azután
> Hogy elbukott, az látott tán hasonlót.
> Azon vonások, termet és beszéd,
> Minden, csak egy kicsinyke semmiség,
> Amit leírni sem lehet, hiányzik,
> S minő egészen más lőn az egész! -
> Azt nem bírhattam, védte glóriája,
> Ettől pokolnak gőze undorít el. -

Éva

> Mit is beszélsz magadban?

Ádám

> Számolom,
> Asszony, hogy nincsen annyi éjszakám,
> Ahány áruló van még a hazában.

Néptömeg

> Fel a Konventre, csak nevezd meg őket.

Ezalatt Robespierre, Saint-Just és más konventtagok új néptömeggel jőnek, s egy rögtönzött emelvényre állnak

Saint-Just

> Hogyan nevezné? Ő fő cinkosuk. -

A nép zúg

Ádám

> Vádolni mersz, Saint-Just, nem ismered,
> Minő erős vagyok? -

Saint-Just

> Voltál előbb
> A népben. Ámde a nép bölcs, megismert,
> S a Konvent végzését megszentesíti.

Ádám

> Nem ismerek bírót magam felett
> Mást, mint a nép, s a nép, tudom, barátom.

Ismét zúgás a nép között

Saint-Just

> Barátod az, ki a hon ellene.
> A felséges nép majd itél fölötted,
> Előtte vádollak, honáruló:
> Csempészetért az állami javakban,
> Rokonszenvért az arisztokratákkal,
> Vágyódásért a zsarnok uralomra.

Ádám

> Saint-Just, vigyázz, lemennydörög szavam.
> Vádad hamis. -

Robespierre

> Ne hagyjátok beszélni,
> Tudjátok, nyelve síma, mint kigyó,
> Fogjátok el, szabadságunk nevében. -

Néptömeg

> Ne halljuk őt, ne halljuk, vesszen el!
> Körülveszik s elfogják

Ádám

> Ne halljatok hát, ámde én se halljam
> A hitvány vádat. Nem győzzük meg egymást
> Beszéddel. Sőt tettel sem győztetek le.
> Robespierre, megelőztél csupán,
> Ez az egész, ne kérkedjél vele.
> Magam teszem le a fegyvert - elég volt. -
> De ím ezennel felszólítalak,
> Hogy három hó alatt kövess ez úton. -
> Bakó, ügyes légy - órjást vesztesz el.
> Fejét a nyaktiló alá hajtja