## TIZEDIK SZÍN

Az egész hirtelen olyanná változik vissza, mint a nyolcadik színben volt. Ádám ismét mint Kepler íróasztalára hajtott fővel látszik. Lucifer mint famulus mellette áll, s vállára üt. A reg szürkül

Lucifer

> Ezúttal a nyakazás elmarad. -

Ádám felemelkedve

> Oh, hol vagyok, hol vannak álmaim?

Lucifer

> Elszálltak a mámorral, mesterem.

Ádám

> E hitvány korban, megvénült kebelnek
> Csak a mámor teremt-e hát nagyot?
> Mi nagyszerű kép tárult fel szememnek!
> Vak, aki Isten szikráját nem érti,
> Ha vérrel és sárral volt is befenve.
> Mi óriás volt bűne és erénye,
> És mind a kettő mily bámúlatos.
> Mert az erő nyomá rá bélyegét. -
> Oh, mért ébredtem? Hogy körűltekintve
> Jobban megértsem e kor törpeségét,
> Mosolygó arc alá rejtett bünével
> S a megszokás hazug erényivel.

Lucifer

> Ismérem én az ily lehangolást,
> Mely a mámornak reggelén köszön be.

Éva a lugosból kilépve

> El tőlem, el - nem csalt tehát gyanúm,
> Fel mersz szólítni férjem gyilkosáúl.
> Ily ocsmány tettre képesnek hiszed,
> Kit szíved ideáljaúl hazudsz.

Az udvaronc

> Az istenért, nyugodtan kedvesem,
> Ha észrevesznek, még botrányt okozsz.

Ádám

> S az a két nő is álom volt-e csak?
> De mit beszélek, egy nő, két alakban,
> Változva sorsom zajgó végzetével,
> Mint a hab, mely most fénylik, most sötét.

Éva

> Ah úgy, a botrány nálad fő dolog!
> Mit érdekelne a bűn, rejtekében,
> Te megrovást nem szenvedő lovag! -
> Oh jaj, ti addig gúnyoljátok a nőt,
> Míg szűz erénye ősi hagyományát
> Előitéletként ledobja, s akkor
> Kicsínyelő mosollyal nézitek
> Önbűnötöknek aljas eszközéül. -
> El tőlem, el, ne lássalak ezentúl!

Az udvaronc

> Ez ismét túlzás. Gúnytárgyúl leszünk
> Ily ünnepélyes színben nézve e
> Hétköznapos ügyet. - Mi látjuk egymást
> Ezentúl is, mosolyogva és enyelgve,
> S arról, mi történt, szót sem ejtve többé.
> Jó reggelt, asszonyom!
> El.

Éva

> A nyomorúlt! -
> Im itt vagyok, bünömmel s könnyeimmel.
> El.

Ádám

> Tehát csak álom volt, és vége van.
> De nem mindennek. Az eszmék erősbek
> A rossz anyagnál. Ezt ledöntheti
> Erőszak, az örökre élni fog.
> S fejlődni látom szent eszméimet,
> Tisztúlva mindig, méltóságosan,
> Míg, lassan bár, betöltik a világot.

Lucifer

> A nap halad, mester, vár a tanóra,
> Az ifjuság már nyugtalan gyülekszik
> Bölcsességedből elleshetni egy szót.

A csillagásztoronyra alkalmazott csengetőn csenget

Ádám

> Ne gúnyolj, oh ne gúnyolj a tudással,
> Pirúlnom kell, ha dícsérnek ezért.

Lucifer

> Nem oktatsz-é oly sok jeles fiút?

Ádám

> Nem oktatom, csak idomítom őket,
> Szavak szerint, miket nem értenek,
> De értelmök sincs, ezt vagy azt csinálni.
> Az oktalan bámúl és azt hiszi,
> E szép szavakkal szellemet idézünk,
> Pedig fogás csak az egész, takarni
> A szemfényvesztés mesterségeit.

Egy tanítvány gyors léptekkel jő, s az erkélyre megy

Tanítvány

> Kegyes voltál magadhoz hívni, mester,
> Igérvén, hogy tudvágyamat betöltöd,
> S mélyebben engedsz a dolgokba néznem,
> Mint másra célszerűnek tartod azt.

Ádám

> Igaz, igaz, szorgalmad oly kitűnő,
> Hogy ez előnyre méltán tart jogot.

Tanítvány

> Im itt vagyok, lelkem vágytól remeg
> Belátni a természet műhelyébe.
> Felfogni mindent és élvezni jobban,
> Uralkodván felsőbbség érzetével
> Anyag- s szellemvilágban egyaránt.

Ádám

> Sokat kivánsz. Paránya a világnak,
> Hogy lássad át a nagyszerű egészet? -
> Uralmat kérsz, élvet kérsz és tudást.
> Ha súlyától nem dűlne össze kebled
> S mindezt elérnéd, istenné leendnél. -
> Kevesbet óhajts, s tán elérheted.

Tanítvány

> Bármely titkát fejtsd hát meg a tudásnak,
> Nagy férfiú, én csak nyerek vele,
> Mert érezem, semmit fel nem fogok.

Ádám

> Jól van tehát, látom, te érdemes vagy,
> S a legrejtettebb szentélyig beviszlek,
> Lásd a valót, mint én látom magam.
> De nem les-é avatlan hallgató, mert
> Az az igazság rettentő, halálos,
> Ha nép közé megy a mai világban.
> Majd jő idő, oh bár itt lenne már,
> Midőn utcákon fogják azt beszélni,
> De akkor a nép sem lesz kiskorú. -
> Most adj kezet, hogy el nem árulod,
> Amit megértesz. - Így - halljad tehát. -

Tanítvány

> Mint reszketek vágytól és félelemtől. -

Ádám

> Mit is mondtál előbb, fiam, nekem?

Tanítvány

> Hogy lényegében semmit nem fogok fel.

Ádám vigyázattal

> No látod, én sem - s hidd el, senki más,
> A bölcselet csupán költészete
> Azoknak, mikről még nincsen fogalmunk. -
> S egyéb tanok közt ez legjámborabb még.
> Mert csak magában múlat csendesen,
> Agyrémekkel himzett világa közt,
> De számtalan egyéb oly társa van,
> Mely fontos arccal rajzol a porondban,
> Egyik vonalt örvénynek mondogatja,
> Szentélynek a kört, hogy már-már kacagsz
> A vígjátékon, amidőn belátod,
> Mi rettentő komoly csíny az egész.
> Mert míg szorúlt kebellel és remegve
> Kerűli minden a por-rajzokat,
> Itt-ott kelepce áll s a vakmerőt,
> Ki általlépi, véresen megejti.
> Ily dőreség áll, látod, szüntelen
> Utunkba, szentséges kegyeletűl
> Védő a már megalakúlt hatalmat. -

Tanítvány

> Ah, értlek, értlek s így lesz-é örökre?

Ádám

> Egykor nevetni fognak az egészen.
> Az államférfit, kit nagynak neveztünk,
> Az ortodoxot, akit bámulánk -
> Komédiásnak nézi az utókor,
> Ha a valódi nagyság lép helyébe,
> Az egyszerű és a természetes,
> Mely ott ugrat csupán, ahol gödör van,
> Ottan hagy útat, ahol nyílt a tér.
> S a tant, mely most őrültséghez vezet,
> Szövevényes voltával, akkoron,
> Bár nem tanúlja senki, minden érti.

Tanítvány

> Ez a nyelv hát az a megérthető,
> Melyen beszéltek az apostolok. -
> De hogyha minden más merő lom is,
> Ne vedd el a müvészetben hitem.
> S azt bétanulni mégiscsak szabály kell.

Ádám

> A művészetnek is legfőbb tökélye,
> Ha úgy elbú, hogy észre nem veszik.

Tanítvány

> Hát a rideg valónál álljak-é meg?
> Eszményesítés ad művünkbe lelket.

Ádám

> Igaz, igaz, az önt rá szellemet,
> A természettel mely egyenjogúvá
> Teszi s teremtett lénnyé érleli,
> Mi anélkül csupán halott csinálmány.
> Attól ne tarts, hogy míg eszményesítsz,
> Kifogsz az élő nagy természeten.
> De a szabályt, a mintát hagyd pihenni.
> Kiben erő van és Isten lakik,
> Az szónokolni fog, vés vagy dalol,
> Ha lelke fáj, szívrázóan zokog,
> Mosolyg, ha a kéj mámorát alussza.
> S bár új utat tör, bizton célra ér. -
> Művéből fog készítni új szabályt,
> Nyűgül talán, de szárnyakúl soha,
> Egy törpe fajnak az absztrakció. -

Tanítvány

> Oh, mit tegyek hát, mester, mondd nekem.
> Ki annyi éjt szenteltem a tudásnak,
> Csak a butával lettem-é egyenlő,
> És mind e munka elveszett hiába? -

Ádám

> El nem veszett, mert épp ez ád jogot
> Most már megvetni minden csábjait.
> Ki még nem nézett a vésznek szemébe,
> Ha hátrál, gyáva. A próbált vitéz
> Bátran mellőzi a kötekedőt,
> Bátorságához nem férhet gyanú. -
> Fogd hát e sárgult pergamenteket,
> E fóliánsokat, miken penész űl,
> Dobd tűzre mind. Ezek feledtetik
> Saját lábunkon a járást velünk,
> És megkimélnek a gondolkodástól.
> Ezek viszik múlt századok hibáit
> Előitéletűl az új világba.
> A tűzre vélök! És ki a szabadba.
> Miért tanulnád mindig, hogy mi a dal,
> Minő az erdő, míg az élet elfoly,
> Örömtelen poros szobafalak közt.
> Hosszúnak nézed-é az életet,
> Hogy sírodig teóriát tanúlsz?
> Együtt mondunk bucsút az iskolának,
> Téged vezessen rózsás ifjuságod
> Örömhozó napsúgár- és dalokhoz;
> Engem vezess te, kétes szellemőr,
> Az új világba, mely fejlődni fog,
> Ha egy nagy ember eszméit megérti,
> S szabad szót ád a rejlő gondolatnak,
> Ledűlt romoknak átkozott porán. -