## HARMADIK SZÍN

Pálmafás vidék a paradicsomon kívül. Kis, durva fakaliba. Ádám cövekeket ver le kerítésül. Éva lugost alkot. Lucifer

Ádám

> Ez az enyém. A nagy világ helyett
> E tér lesz otthonom. Birok vele,
> Megvédem azt a kártevő vadaktól,
> És kényszerítem nékem termeni.

Éva

> Én meg lugost csinálok, épen olyat,
> Mint az előbbi, s így közénk varázslom
> A vesztett Édent.

Lucifer

> Vajh, mi nagy szavat
> Mondottatok ki. A család s tulajdon
> Lesz a világnak kettes mozgatója,
> Melytől minden kéj s kín születni fog.
> És e két eszme nő majd szüntelen,
> Amíg belőle hon lesz és ipar,
> Szülője minden nagynak és nemesnek,
> És felfalója önnön gyermekének.

Ádám

> Rejtélyeket beszélsz. Igérted a
> Tudást, az ösztön kéjéről lemondtam
> Érette, hogy, bár küzdve, nagy legyek.
> S mi az eredmény?

Lucifer

> Hát nem érzed-e?

Ádám

> Érzem, hogy Isten amint elhagyott,
> Üres kézzel taszítván a magányba,
> Elhagytam én is. Önmagam levék
> Enistenemmé, és amit kivívok,
> Méltán enyém. Erőm ez, s büszkeségem.

Lucifer félre

> Hiú báb, mostan fittyet hánysz az égnek,
> Meglátjuk szíved, villámok ha égnek.

Éva

> Nekem meg büszkeségem az csupán,
> Hogy a világnak anyja én leszek.

Lucifer félre

> Dicső eszmény, mit a nő szíve hord,
> Megörökítni a bűnös nyomort.

Ádám

> Mit is köszönjek néki? Puszta létem?
> Hisz az a lét, ha érdemes leszen
> Terhére, csak fáradságom gyümölcse.
> A kéjet, amit egy ital viz ád,
> Szomjam hevével kell kiérdemelnem,
> A csók mézének ára ott vagyon -
> Amely nyomán jár - a lehangolásban.
> De hogyha a hálának csatja mind
> Le is hullt rólam, bár szabad levék
> Alkotni sorsom és újból lerontni,
> Tapogatózva amit tervezék -
> Ahhoz segélyed sem kellett talán,
> Megbírta volna azt saját erőm.
> S te nem mentél meg a súlyos bilincstől,
> Mellyel testem por földéhöz csatol.
> Érzem, bár nem tudom nevét, mi az,
> Talán egy hajszál - annál szégyenebb -,
> Mi korlátozza büszke lelkemet.
> Nézd, ugranám, és testem visszahull,
> Szemem, fülem lemond szolgálatáról,
> Ha a távolnak kémlem titkait;
> S ha képzetem magasb körökbe von,
> Az éhség kényszerít, hunyászkodottan
> Leszállni ismét a tiprott anyaghoz.

Lucifer

> Ezen kötél erősb, mint én vagyok.

Ádám

> Ah, úgy te gyönge szellem vagy igen,
> Ha e láthatatlan pókháló, e semmi,
> Mit százezer lény észre sem veszen,
> S hálója közt szabadság érzetével
> Fickándozik, mit csak nehány kivált
> Magasb szellem sejt, még dacol veled.

Lucifer

> S csakis ez az, mi vélem bír dacolni,
> Mert szellem, mint én. Vagy tán azt hiszed,
> Hogy, mert elrejtve munkál s zajtalan,
> Nem is erős? - Ne hidd, homályban űl,
> Mi egy világot rendít és teremt,
> Mert látásától megszédűlne a fej.
> Csak ember műve csillog és zörög,
> Melynek határa egy arasznyi lét.

Ádám

> Hagyd megtekintnem hát e működést
> - Egy perce csak, keblem, tudod, erős -,
> Mely rám befolyhat, aki enmagamban
> Olyan különvált és egész vagyok.

Lucifer

> Vagyok - bolond szó. Voltál és leszesz.
> Örök levés s enyészet minden élet.
> De nézz körűl és láss szellem-szemekkel. -

Ádám amit a következőkben mond, mind láthatóvá is lesz

> Mi áradat buzog fel így körűlem,
> Magasba törve szakadatlanúl,
> Hol kétfelé vál s a földsarokig
> Vihar gyanánt rohan?

Lucifer

> Az a melegség,
> Mely életet visz a jegek honába.

Ádám

> Hát e két lángfolyam, mely zúgva fut
> Mellettem el, hogy félek, elsodor,
> És mégis érzem éltető hatását:
> Mi az, mi az? Elkábulok belé. -

Lucifer

> Ez a delej.

Ádám

> Alattam ing a föld.
> Amit szilárdnak és alaktalannak
> Tartottam eddig, forrongó anyag lőn,
> Ellentállhatlan, mely alak után tör,
> Életre küzd. Amarra mint jegec,
> Emerre mint rügy. Oh, e zűr között
> Hová lesz énem zárt egyénisége,
> Mivé leszesz, testem, melyben szilárd
> Eszköz gyanánt oly dőrén megbizám
> Nagy terveimben és nagy vágyaimban?
> Te elkényeztetett gyermek, ki bajt
> S gyönyört szerezsz számomra egyiránt.
> Nehány marok porrá sülyedsz-e csak,
> Míg többi lényed víz és tünde lég,
> Mely még imént piroslott és örült,
> S legott voltammal a felhőbe gőzölt?
> Minden szavam, agyamban minden eszme
> Lényemnek egy-egy részét költi el.
> Elégek! - És a vészhozó tüzet
> Talán rejtélyes szellem szítogatja,
> Hogy melegedjék hamvadásomon. -
> El e látással, mert megőrülök.
> Ily harcban állni száz elem között
> Az elhagyottság kínos érzetével,
> Mi szörnyű, szörnyű! - Oh, miért lökém el
> Magamtól azt a gondviseletet,
> Mit ösztönöm sejtett, de nem becsűlt,
> S tudásom óhajt - oh de hasztalan.

Éva

> Úgy-é, úgy-é, hasonlót érzek én is.
> Ha majd te harcolsz a fenevadakkal,
> Vagy én lankadva kertünk ápolom,
> Körültekintek a széles világon,
> És égen-földön nem lesz egy rokon,
> Nem egy barát, ki biztasson vagy óvjon,
> Nem így volt ám ez egykor, szebb időben.

Lucifer gúnyosan

> Hiszen, ha oly kicsínyes lelketek,
> Hogy fáztok ápoló gond s kéz ne'kűl,
> S alárendeltség oly szükségetek:
> Idézek én fel istent számotokra,
> Ki nyájasabb lesz, mint a zord öreg:
> E földnek szellemét, ismérem őt
> Az égi karból, szép szerény fiú. -
> Jelenjél meg, szellem,
> Látod, nem bírsz velem,
> Az ősi tagadás
> Hiv, hisz nem merne más.

A földből lángok csapnak fel, tömör fekete felhő képződik szivárvánnyal, iszonyúan mennydörögve

Lucifer hátralépve

> Ki vagy te, rém - nem téged hívtalak,
> A föld nemtője gyönge és szelíd.

A Föld Szellemének szava

> Mit gyöngeűl látál az égi karban,
> Az önkörében végtelen, erős. -
> Im itt vagyok, mert a szellem szavának
> Engednem kelle, ámde megjegyezd,
> Hogy fölzaklatni s kormányozni más.
> Ha felveszem saját képem, leroskadsz,
> S eme két féreg itt megsemmisűl.

Lucifer

> Mondd hát, hogyan fér büszke közeledbe
> Az ember, hogyha istenűl fogad?

A Föld Szellemének szava

> Elrészletezve vízben, fellegekben,
> Ligetben, mindenütt, hová benéz
> Erős vágyakkal és emelt kebellel.
> Eltűnik

A ligetet, forrást tünde játszi nimfák népesítik

Éva

> Ah, nézd e kedves testvér arcokat,
> Nézd, nézd, mi bájosan köszöntenek,
> Nincs többé elhagyottság, rengeteg,
> A boldogság szállott közénk velek.
> Ők adnak búnkban biztató szavat,
> A kétkedésben jó tanácsokat.

Lucifer

> Nem is kérhettek jobb helyütt tanácsot -
> Kik, amint kértek, már határozátok -
> Mint épp e kedves tünde alakoktól,
> Kik úgy felelnek, mint kérdésetek szól:
> A tiszta szívre mosolyogva néznek,
> Ijesztő réműl a kétségb'esőnek;
> Ők kísérendnek végig száz alakban,
> Százféleképen átalváltozottan,
> A fürkésző bölcs észnek üde árnya
> S örök ifjú sziveknek ideálja.

Ádám

> Mit ér, mit ér e játék csillogása,
> Előttem mely foly, nem hatok belé -
> S nekem csak egy rejtéllyel több jutott. -
> Ne hitegess, Lucifer, ne tovább,
> Hagyj tudnom mindent, úgy, mint megfogadtad.

Lucifer félre

> Keserves lesz még egykor e tudásod,
> S tudatlanságért fogsz epedni vissza.
> Fenn
> De tűrelem. Tudod, hogy a gyönyör
> Percét is harccal kell kiérdemelned;
> Sok iskolát kell még addig kijárnod,
> Sokat csalódnod, míg mindent megértesz.

Ádám

> Könnyű neked beszélni tűrelemről,
> Előtted egy öröklét van kitárva,
> De én az élet fájából nem ettem,
> Arasznyi lét, mi sietésre int.

Lucifer

> Minden, mi él, az egyenlő soká él,
> A százados fa s egynapos rovar.
> Eszmél, örűl, szeret és elbukik,
> Midőn napszámát s vágyait betölté.
> Nem az idő halad: mi változunk,
> Egy század, egy nap szinte egyre megy.
> Ne félj, betöltöd célodat te is,
> Csak azt ne hidd, hogy e sár-testbe van
> Szorítva az ember egyénisége.
> Látád a hangyát és a méherajt:
> Ezer munkás jár dőrén összevissza,
> Vakon cselekszik, téved, elbukik,
> De az egész, mint állandó egyén,
> Együttleges szellemben él, cselekszik,
> Kitűzött tervét bizton létesíti,
> Míg eljön a vég, s az egész eláll. -
> Portested is széthulland így, igaz,
> De száz alakban újolag felélsz.
> És nem kell újra semmit kezdened:
> Ha vétkezél, fiadban bűnhödöl,
> Köszvényedet őbenne folytatod,
> Amit tapasztalsz, érzesz és tanulsz,
> Évmilliókra lesz tulajdonod.

Ádám

> Ez visszapillantása az öregnek,
> De ifjú keblem forró vágya más:
> Jövőmbe vetni egy tekintetet.
> Hadd lássam, mért küzdök, mit szenvedek.

Éva

> Hadd lássam én is, e sok újulásban
> Nem lankad-é el, nem veszít-e bájam.

Lucifer

> Legyen. Bűbájat, szállítok reátok,
> És a jövőnek végeig beláttok
> Tünékeny álom képei alatt;
> De hogyha látjátok, mi dőre a cél,
> Mi súlyos a harc, melyben útatok tér;
> Hogy csüggedés ne érjen e miatt,
> És a csatától meg ne fussatok:
> Egére egy kicsiny sugárt adok,
> Mely biztatand, hogy csalfa tünemény
> Egész látás - s e sugár a remény. -

Ezalatt Ádámot és Évát kalibába vezeti, kik ott elszunnyadnak