## ÖTÖDIK SZÍN

Athénében. A köztér, közepén szónokszékkel. Az előtéren oldalvást nyílt templomcsarnok istenszobrokkal, virágfüzérekkel, oltárral. Éva mint Lucia, Miltiadész hadvezér neje, fiával, Kimónnal, több szolgálótól kísérve, kik áldozati tárgyakat visznek, jő a templom csarnoka felé. A téren rongyos nép ácsorog. Ragyogó reggel

Éva

> Csak erre, erre, kedves kisfiam.
> Nézd, arra ment el gyors hajón atyád,
> Csatázni messze hon határin.
> Egy durva nép él ott, mely vakmerőn
> Fenyegeté szabadságát honunknak.
> Imádkozzunk, imádkozzunk, fiam,
> Hogy az ég védje e hon igazát,
> S vezesse közénk hős atyádat épen.

Kimón

> Ugyan mért ment atyám oly messze földre,
> Hogy védje ezt a rongyos gyáva népet,
> Ha szép nejét meg bú emészti honn?

Éva

> Oh jaj, ne ítélj jó apád felett,
> Istennek átka űl oly gyermeken.
> Csak a szerelmes nőnek van joga
> Kesergni férje nagy lépésein,
> Miket ha nem tesz, megszégyenlené.
> Atyád úgy tett, mint kell a férfiúnak.

Kimón

> Félsz hát anyám, hogy gyenge, megverik?

Éva

> Nem, nem, fiam, atyád hős, győzni fog,
> Csak egy van amitől őt félthetem,
> Hogy önmagát nem győzi meg.

Kimón

> Hogyan?

Éva

> Van a léleknek egy erős szava,
> A nagyravágy. A rabszolgában alszik,
> Vagy szűk körében bűnné aljasúl.
> De vérével táplálván a szabadság,
> Naggyá növeszti, mint polgárerényt.
> Ez költ életre minden szép s nagyot,
> De hogyha túl erős, anyjára tör,
> S küzd véle, míg elvérzik egyikök. -
> Ha e szó benne túlerőre jutna,
> Ha megcsalhatná ezt a szent hazát,
> Megátkoznám. Imádkozzunk, fiam!

A templom csarnokába mennek, ezalatt a térre mindig többen gyülekeznek

Első a népből

> Nem hall az ember semmi izgató
> Hirt, mintha sergünk ellent sem találna.

Második a népből

> És itthon is oly álmos minden ember,
> Tán senki sem kohol már terveket,
> Mind hajdanán, miknek kivitelére
> A felséges nép torka kellene.
> Ma reggel óta járom e helyet,
> S szavazatomra nem akad vevő.

Első a népből

> Unalmas élet, mit van tenni már?

Harmadik a népből

> Nem ártana egy gyönge kis zavar.

Éva ezalatt az oltár tüzét meggyújtotta, kezeit megmosá, s a hozandó áldozatra elkészült. Szolgálói himnuszt kezdenek, mely szakaszonként a következő jelenetbe vegyül. A tér megtelt polgárokkal, néppel, két demagóg a szószékért küzd

Első demagóg

> Odább! Ez a hely itten az enyém.
> Veszélyben a hon, hogyha nem beszélek.
> A nép helyeslést üvölt

Második demagóg

> Akkor vesz el, ha szólsz. Bérenc, le innét!
> A nép kacag és tapsol

Első demagóg

> Te nem vagy bérenc, mert ki sem veszen meg.
> Polgárok! fájva emelek szavat,
> Mert a nemes szívnek fáj a nagyot
> Porig alázni; s egy nagy férfiút
> Kell vonnom bírószéketek elé
> A dísz-szekérről.

Második demagóg

> Jól kezded, gonosz!
> No csak virágozd fel az állatot,
> Mit áldozatra szántál.

Első demagóg

> Félre innen!

A népből

> Mit is hallgatjuk azt a gúnyolót?
> Rángatják a második demagógot

Első demagóg

> De bármint fáj szívem, mégis beszélek,
> Mert téged, oh dicső fejdelmi nép,
> Még hadvezérednél is többre nézlek.

Második demagóg

> Ez árus lelkü, éhen holt csoportot,
> Mely eb gyanánt a hulladékra les
> Gazdái asztaláról? - Oh te gyáva,
> Izlésedet nem írigyelhetem.

A népből

> Le véle, ő is áruló, le véle!
> Még inkább bántalmazzák

Éva két galambot s tömjént áldoz az oltáron

Éva

> Szent Aphrodité! Oh fogadd, fogadd el
> Ez áldozat füstét, hallgasd imámat:
> Nem zöld babért kérek férjem fejére,
> Családi enyhet csak bajnok szivére.

Az áldozat füstében Erósz mosolyogva megjelenik, a Khariszok körülállják, s rózsákat hintenek rá. Áhítatba merült csoportozat

A szolgálók

> Hallgasd meg őt!

Erósz

> Oh nő, a tiszta szív
> Áldása rajtad!

A Khariszok

> És a Khariszok
> Oltalma véled! - -

A szolgálók

> Hála, Aphrodité!

Első demagóg

> Halld hát a vádat, nép! Nagy Miltiádész
> Eladta a hont.

Második demagóg

> Oh, hazudsz, hazudsz!
> Hallgassatok, vagy késő bánalomnak
> Ér szégyene.

Első a népből

> Le onnan, szemtelen!
> Egészen a tömegbe sodorják

Első demagóg

> Ifjúságod virága van kezében,
> Lemnoszt be bírta venni egy csapással,
> S most veszteg áll Pharosznál. Megfizették.

Harmadik a népből

> Halál fejére!

Első polgár

> Nos, kiáltsatok,
> Vagy bérletemből hurcolkodjatok ki!

Az áldozatnak vége, az istenségek eltűntek

Éva felemelkedve

> Minő zaj az kint? Nézzük meg, fiam.

Kimón

> Egy árulót itélnek el, anyám.

Éva a csarnok lépcsőzetére lépve

> Szivem mindig szorúl, ha éhező nép
> Itéletét látom nagyok felett.
> Ha sárba hull a fényes, kárörömmel
> Szemléli a pór, gúnnyal illeti,
> Mint hogyha ön mocskát is igazolná.

Második a népből

> Uram! Rekedt vagyok s kiáltani
> Szeretnék.

Második polgár

> Itt van, kend meg torkodat.

Második a népből

> Aztán mit mondjak?

Második polgár

> Mondj halált fejére.

A népből

> Halál! Halál!

Éva

> Kiről is van tehát szó? -

Második demagóg hozzája lépve

> Ki másról, mint ki egy fejjel nagyobb,
> Mint polgártársi, s azt nem tűrhetik.

Éva

> Miltiadészről? - Oh, nagy istenek!
> S te is, vén Kriszposz, kit rabszolgaságból
> Mentett ki férjem, most halált kiáltasz?

Kriszposz

> Engedj meg, asszonyom, kettőnk közűl
> Csak egyik élhet. Három gyermekemmel
> Tart, aki így szavaztat.

Éva

> Jaj neked,
> Ha sorsod, Kriszposz, így lealjasít!
> Bár megbocsájtok, hogyha éhezel.
> De hát te Therszitész? S ti mind, ti mind,
> Kik a jólétben nyugton szunnyadoztok,
> Mert a kapuktól ellenségteket
> Férjem veré el. - Oh, hálátlanok! -

Therszitész

> Ah, asszonyom, keservesen esik bár,
> De mit tegyünk, ez a néphangulat:
> Ki kockáztatja minden birtokát,
> Dacolva a felgerjedett habokkal?

Első demagóg

> Kimondom hát a nép itéletét.

Lucifer, mint harcos, rémült arccal, szaladva jő

Lucifer

> Vészt hirdetek! Az ellen a kapuknál!

Első demagóg

> Az nem lehet, győzelmes hadvezérünk
> Nincs-é előttük?

Lucifer

> Éppen ő az ellen.
> Megtudta, mit forraltok ellene,
> Felkelt szivében a méltó harag,
> S míg szóltok, tűzzel-vassal itt terem.

Második demagóg

> Ti hoztátok mindezt ránk, árulók!

A népből

> Üssük le őket. - Éljen a vezér! -
> Jaj nékünk, fusson, aki merre tud. -
> Mindennek vége! -

Első demagóg

> Nincs. Hódolni néki
> Elébe a kapukhoz! -

Éva

> Istenek!
> Az ítélet fájt, mely által nekem
> Elvesztél, férjem, oh de keserűbb,
> Hogy igazoltad azt - bár visszanyerlek. -

Első a népből

> Fogjátok el nejét: ha városunknak
> Bántása lesz, haljon meg gyermekestül.

Éva

> Meghalnék érted, férjem, szívesen,
> Csak a hon átka gyermekem ne érné. -

Kimón

> Engem ne félts, anyám, jőj, jőj velem,
> Megóv e szentély minden bántalomtól.

Felmennek az üldöző csoport elől a csarnokba, két nimfa rózsaláncot bocsát le mögöttük a nép előtt, mely azonnal visszalép. Kívülről harsonák hangzanak, a nép jajveszékelve szétszalad. - A nimfák eltűnnek

Lucifer kacagva kezét dörzsöli

> Szép tréfa volt. Mi jó az értelemnek
> Kacagni ott, hol szívek megrepednek.
> A templom felé fordulva
> Csak e mindig megifjuló, örökké
> Szépnek látása ne zavarna folyvást.
> Úgy fázom idegenszerű körében,
> Mely a mezetlent is szemérmetessé,
> A bűnt nemessé és a végzetet
> Magasztossá teszi rózsáival
> S az egyszerűség csókos ajkival. -
> Mért késik oly soká az én világom,
> A torzalak, a kétes rémület,
> Hogy elriassza e káprázatot,
> Mely küzdelmemben a már-már bukó
> Embert mindannyiszor fölkelti újra. -
> De majd meglátjuk, hogyha a halál
> Borzalma eljő hozzánk nemsokára,
> Unalmas árnyjátéktoknak vajon
> Nem lesz-e akkor itt végső határa. -
> A nép közé vegyül

Ádám mint Miltiadész, fegyveres csapat élén vezettetik megsebesülten. Előtte könyörögve a nép és a demagógok

A népből

> Éljen vezérünk! Könyörűlj, nagy ember.

Ádám

> Mi vétketek hát, amiért könyörgtök?
> S a gyöngétől mit kérhet az erős? -
> De nőm nem jő elém, se gyermekem;
> Tán csak nem érte őket bántalom! -

Éva

> Ah, Miltiadész, mért is jössz, ha nőd
> Sem bír örülni jöttödön? - Fiam,
> Anyád leroskad, tartsd fel, tartsd fel... Ah,
> Még jó nevet se hágy reád atyád! -

Ádám

> Mi ez? Nem értem. A nép esdekel.
> Nőm átkoz, és e mell vérzik hazámért.

Éva

> De jobban vérzik a hon és szivem.
> Vagy mért jövél, mondd, hadseregnek élén? -

Ádám

> Nem illet-é rangomban ily kiséret?
> Eljöttem, mert e súlyos seb nem enged
> Továbbra is tisztemnek megfelelni.
> Eljöttem, hogy küldőimnek kezébe,
> A felséges népnek kezébe téve
> Hatalmamat, beszámoljak neki.
> Im elbocsátlak, bajnok társaim,
> Kiérdemlétek a háztűz nyugalmát.
> S most én is e kardot, Athéné Pallasz,
> Szentelve tűzöm oltárod fölé.
> Felvezetteti magát a csarnok lépcsőin
> Fegyveresei eloszolnak

Éva férje nyakába borulva

> Ah Miltiadész, hol van boldogabb nő,
> Mint a te nőd, nemes nagy férfiú!
> Nézd, nézd fiad, milyen hasonlatos
> Hozzád, mi nagy, mi szép!

Ádám

> Ti kedvesek!

Kimón

> Jól tudtam én, hogy amit tesz atyám,
> Az jól van téve. -

Éva

> Oh, ne szégyeníts meg,
> Ezt a hitvesnek kelle tudni jobban.

Ádám

> Fiam! Atyád kardját mutasd be te.

Kimón a kardot felakasztva

> Óvd, istenasszony, ezt a drága kardot,
> Míg egykor érte hozzád eljövök.

Éva

> E kettős áldozathoz az anya
> Hadd szórja a tömjént. Pallasz, tekints le.
> Tömjént áldoz

Első demagóg a szószéken

> Nem volt-e igazam, hogy áruló?
> Hogy Dárius megvette? Tettetés csak
> A seb, nem kíván ellene csatázni.

A népből

> Halál reá!

Ádám

> Mi zaj az odakint?

Éva

> Ah, Miltiadész, rettentő beszéd az:
> Árulónak mond újra a tömeg.

Ádám

> Nevetséges vád; engem, árulónak,
> Ki Marathónnál győztem?

Éva

> Oh, hogy úgy van.
> Gonosz világ az, melyet itt lelél.

Első demagóg

> Mit késtek őt elfogni?

Nép tolong a templom csarnoka elé, köztük Lucifer

Éva

> Miltiadész!
> E szentélyben biztos vagy, meg ne mozdúlj. -
> Miért is oszlatád szét a hadat?
> E bűnbarlangot mért nem gyújtatád fel?
> Csak láncot érdemel e csőcselék,
> Mely érzi, hogy te születél uráúl,
> Ki nemesebb vagy, mint ők összevéve,
> S megöl, megöl, hogy lábadhoz ne essék.

Első demagóg

> Halljátok-e, egy áruló neje
> Miként beszél? -

Éva

> Az a nőnek joga,
> Hogy férjét védje, még ha bűnös is,
> Hát még ha olyan tiszta, mint uram!
> És ellensége olyan korcs, miként ti. -

Első demagóg

> Mért hagyja a felséges nép magát
> Így becsmérelni?

Első a népből

> Hátha igazat mond.

Első polgár

> Ki vélök tart, gyanús. Kiáltsatok
> Rongy lelkek, vagy dögöljetek meg éhen.

A népből

> Halál reá! -

Ádám

> Takard el a fiút,
> Ne lássa vérem - el, nő, e kebelről!
> A villám, mely a szirtre csap, ne érjen.
> Csak én haljak meg - vagy miért is éljek,
> Midőn látom, mi dőre a szabadság,
> Melyért egy élten küzködém keresztűl.

Első demagóg

> Mit tétováztok még?

A népből

> Halál reá!

Ádám

> E gyáva népet meg nem átkozom,
> Az nem hibás, annak természete,
> Hogy a nyomor szolgává bélyegezze,
> S a szolgaság vérengző eszközévé
> Sülyessze néhány dölyfös pártütőnek.
> Csak egyedül én voltam a bolond,
> Hivén, hogy ilyen népnek kell szabadság.

Lucifer félre

> Elmondtad a sírverset önmagadra,
> S utánad illőt sok nagy síroromra. -

Ádám

> Vezessetek le. Nem veszem igénybe
> Tovább e szentélyt.
> Levezetteti magát a lépcsőn,
> Évát gyöngéden szolgálói karjába téve
> Ím - készen vagyok. -

Második demagóg

> Védjed magad, még nincsen veszve semmi!

Ádám

> Nagyon gyötörne a seb, hogyha szólnék
> Védelmeműl.

Második demagóg

> Tedd meg, hisz ez a nép
> Csak az imént porban csúszott előtted.

Ádám

> Ah, ép azért minden haszontalan,
> Önszégyenét meg nem bocsátja a nép.

Lucifer

> Kijózanodtál-é hát?

Ádám

> Oh, nagyon!

Lucifer

> Átláttad-é, hogy a bódúlt tömegnek
> Nemesb ura voltál, mint ő neked?

Ádám

> Lehet, de mind a kettő kárhozat;
> Más név alatt a végzet ugyanaz.
> Hiú törekvés azzal küzdeni,
> Nem is fogok. - Aztán miért, miért is
> Vágynék magasra bármi hő kebel?
> Éljen magának, és keresse a kéjt,
> Mellyel betölti az arasznyi létet,
> S tántorogjon ittasan Hádész felé,
> Vezess új útra, Lucifer, vezess,
> S kacagva nézem más erényeit.
> Más kínjait, csak élveket kívánva.
> Te meg, nő, aki - úgy rémlik szivemnek -
> Egykor lugost varázsolál nekem
> A sivatagba, hogyha még fiamból
> Polgárt nevelnél tisztes anyaként:
> Bolond vagy, méltán gúnyol a leány,
> Ki festett arccal a bordélyban űl
> Bortól felgerjedt, csókvágyó ajakkal.
> Örűlj, mulass, tagadd meg az erényt. -
> Vérpadra mostan, büntetéseműl.
> Nem mintha aljast bírtam volna tenni,
> De mert nagy eszme lelkesítni bírt.

Ezalatt egy tőkét hoznak a lépcsők elé, mellette Lucifer áll bárddal. Ádám lehajtja fejét

Első demagóg

> Végezzétek ki. Éljen a haza!

Lucifer félresúgva

> Szép búcsú, nemde? - Nos, vitéz uram,
> Nem borzongat most furcsán egy kevéssé
> A torz képű halál rideg szele? -

Éva

> Ah, Pallasz! Meg nem hallgatád imámat. -

A templomból a halál nemtője, mint szelíd tekintetű ifjú, lefordított fáklyával s koszorúval Ádámhoz lép

Ádám

> Pallasz meghallgatott. - Az ég veled,
> Megnyugvás szállt szivembe, Luciám.

Lucifer

> Átok reád, hiú ábrándvilág,
> Megint elrontád legszebb percemet. -

Éva

> Átok reád, te közlelkű, rideg nép!
> A boldogságot durván illetéd,
> S üde virága menten porba hullt.
> Pedig nem olyan édes a szabadság
> Neked, amilyen fájdalmas nekem volt. -