## TIZENKETTEDIK SZÍN

U alakra épült nagyszerű falanszter udvara. A két szárny földszintje nyílt oszlopos csarnokot képez. A jobb oldali csarnokban mozgásban levő kerekes gőzgépek között munkások foglalkoznak. A bal oldalban a legkülönfélébb természettudományi tárgyak, mechanikai eszközök, csillagászati, kémiai műszerek s egyéb különlegességek múzeumában egy tudós működik. Mindnyájan a falanszterhez tartozók, egyenlően vannak öltözve. Ádám és Lucifer az udvar közepén felbukkannak a földből. Nappal

Ádám

> Mi ország ez, mi nép, melyhez jövénk?

Lucifer

> E régi eszmék többé nincsenek.
> Nem kisszerű volt-é a hon fogalma?
> Előitélet szülte egykor azt,
> Szűkkeblüség, versenygés védte meg.
> Most már egész föld a széles haza,
> Köz cél felé társ már most minden ember.
> S a csendesen folyó szép rend fölött
> Tisztelve áll őrül a tudomány.

Ádám

> Beteljesült hát lelkem ideálja,
> Ez mind derék, ezt így kívántam én is.
> Egyet bánok csak: a haza fogalmát.
> Megállott volna az tán, úgy hiszem,
> Ez új rend közt is. Az emberkebel
> Korlátot kíván, fél a végtelentől,
> Belterjében veszt, hogyha szétterül;
> Ragaszkodik a múlthoz és jövőhöz;
> Félek, nem lelkesűl a nagy világért,
> Mint a szülők sirjáért lelkesült.
> Ki a családért vérét ontaná,
> Barátjaért legfeljebb könnye van. -

Lucifer

> Eszményedet, mint látom, elveted,
> Előbb még, mintsem testesülhetett.

Ádám

> Korántse hidd, de kandivá levék:
> Mi eszme az, mely a széles világot
> Eggyé olvasztja, mely a lelkesülést,
> Az emberszív e szent, örök tüzét,
> Mit eddig száz hitványsággal szitott,
> S ábrándos harcra zsákmányolt ki csak,
> Nemesb célhoz vezérelendi végre. -
> De mondd, hol állunk mégis, mily hely ez?
> Aztán vezess, hogy lelkem kéjelegjen
> A boldogságban, melyet annyi harcra
> Jól érdemelt díjúl kapott az ember.

Lucifer

> Sok más hasonló közt ez egy falanszter,
> Tanyája az új eszmék emberének. -

Ádám

> Jerünk tehát.

Lucifer

> Megállj, ne oly sietve,
> Előbb levetjük ezt a régi bőrt.
> Ha mint Ádám s Lucifer érkezünk,
> Nem hinne bennünk e tudós világ,
> S megsemmisülnénk, vagy lombikba zárna.

Ádám

> Mily oktalan beszéd ez már megint?

Lucifer

> Már az nincs másképp e szellemvilágban.

Ádám

> Tégy hát, amint akarsz, de szaporán!

Lucifer mindkettőjüket átalakítja a falanszterbelikhez hasonlóvá

Lucifer

> Im, vedd a gúnyát. El hajfürteiddel. -
> Készen vagyunk. -

Ádám

> Szóljunk be e tudóshoz.

Lucifer

> Üdvöz légy, tudós!

Tudós

> Meg ne háboríts
> Nagy művemben, nem érek rá fecsegni.

Lucifer

> Nagyon sajnálom. Mink az ezredik
> Falanszterből vagyunk tudósjelöltek,
> S ily messze útra nagy hired hozott.

Tudós

> Dicséretes buzgóság, mondhatom.
> De hisz müvem most félben is maradhat,
> Csak a meleg ne fogyjon lombikomban,
> S akaratomnak enged az anyag. -

Lucifer

> Ah nem csalódtam, megmaradt tehát,
> Még benned is, ki a természetet,
> Embert leszűrted, mint végső salak
> A nagy hiúság. -

Tudós

> Most mulathatunk már. -
> De mely szakmába tartoztok sajátlag?

Ádám

> Mi a tudvágyat szakhoz nem kötők,
> Átpillantását vágyjuk az egésznek. -

Tudós

> Ez helytelen. Kicsinyben rejlik a nagy,
> Olyan sok a tárgy, s létünk oly rövid.

Ádám

> Igaz. - Tudom jól, hogy kell olyan is,
> Ki homokot hord, vagy követ farag:
> Nélkűle nem emelkedik terem.
> De ez csak a homályban tévelyeg,
> S fogalma sincs arról, miben segít. -
> Csak az építész látja az egészet,
> S bár megfaragni nem tud egy követ,
> A művet ő teremti, mint egy isten. -
> Ily építész nagy a tudásban is.

Lucifer

> S azért jövénk tehozzád, oh nagy ember.

Tudós

> Azt jól tevétek, méltányolni tudlak.
> A tudománynak gazdag ágai
> Egy organizmus sok külön vonása,
> Együtt igéző csak.

Lucifer

> Szép hölgy gyanánt.

Tudós

> De mindamellett a vegytan csupán -

Lucifer

> Az a közép, hol élete lakik. -

Tudós

> Találtad!

Lucifer

> Ezt mondá a matézisről
> Előttem már egy matematikus.

Tudós

> Hiúságból mindenki önmagát
> Tekinti látkörében a középnek. -

Lucifer

> Te jól választád kedvenc tárgyadúl
> A kémiát.

Tudós

> Abban nyugodt vagyok. -
> De hát nézzük meg a múzeumot.
> Páratlan az egész mai világon,
> Az ősvilág kihalt állatjai
> Valódi példányokban állnak itt
> Mind jól kitömve. - Ezrenként lakoztak
> Apáink közt, míg barbárok valának,
> Megosztva vélök a világ uralmát. -
> Maradt felőlök sok csudás mese,
> Például erről, hogy gőzmozdonyul volt.

Ádám

> Ez ló, de korcsult fajta, mondhatom.
> Más állat volt ám hajdan Al-borak[23].

Tudós

> Erről meg azt regélik, hogy barátul
> Tartá az ember, ingyen, munka nélkül,
> S fel bírta fogni, hű elismeréssel
> Lesvén, az ember gondolatait.
> Mi több, mondják, hogy elsajátitá
> Bűnét is, a tulajdonnak fogalmát,
> S mint őr od'adta érte életét. -
> Ezt úgy beszélem csak, mint írva van,
> Nem mintha hinném mind feltétlenül.
> Sok őrültség volt a múltban, sok ábránd,
> Melyből ránk szintén e mese maradt.

Ádám

> Ez a kutya. - Mind áll, mit róla mondasz. -

Lucifer

> Vigyázz, Ádám, elárulod magad.

Tudós

> Ez a szegénynek rabszolgája volt.

Ádám

> Mint a szegény meg ökre gazdagoknak.

Tudós

> Ez a puszták királya.

Ádám

> Az oroszlány -
> Im itt a tigris, itt a fürge őz;
> Mi állat él tehát még a világon?

Tudós

> Minő kérdés, hát nálatok nem így van?
> Él, ami hasznos és mit ekkorig
> A tudomány pótolni nem tudott:
> A disznó és a birka, de korántse
> Olyan hiányosan már, mint minőnek
> A kontár természet megalkotá:
> Az élő zsír, ez hús- s gyapjútömeg,
> Mely, mint a lombik, céljainkra szolgál.
> De úgy látom, hogy ezt mind ösmered,
> Lássunk tehát mást. Ím ásványaink.
> Nézzétek, mílyen roppant széndarab:
> Egész hegyek valának íly anyagból,
> Az emberek már készen szedheték,
> Mit most a légből szűr a tudomány
> Nagy fáradsággal. Ezt az ércet itt
> Vasnak nevezték, s míg el nem fogyott,
> Az alumínért nem kellett kutatni. -
> Ez a darabka az arany, nagyon
> Nevezetes s nagyon haszontalan.
> Mert még midőn az ember, vak hitében,
> Imádott felsőbb lényeket magánál,
> Felűlállókat még a sorson is:
> Ilyennek hitte az aranyat is,
> Oltárain jólétet és jogot,
> Mindent, mi szent volt, áldozott, hogy egy
> Bűvös darabját bírja megszerezni,
> Melyért cserébe mindent kaphatott -
> Csodálatos tény, még kenyeret is.

Ádám

> Mást, mást mutass, ezt is mind ismerem.

Tudós

> Valóban nagy tudós vagy, idegen.
> Lássuk tehát az ősnövényzetet.
> Ím itt van az utolsó rózsa, mely
> Nyílt a világon. Hasztalan virág,
> Más százezer testvérrel foglalá el
> A legbujább tért a lengő kalásztól;
> Nagy gyermekek kedves játékszere.
> Sajátságos jelenség az valóban,
> Mint kaptak egykor ily játékokon;
> Virágot terme még a szellem is:
> A költészet s hit ábrándképeit,
> S csalóka álmok karján ringatózva
> Eltékozolta a legjobb erőt,
> Hogy életcélja parlagon maradt.
> Itt őrizünk még ritkaság gyanánt
> Két ily művet. Az első, költemény;
> Iróját akkor, még midőn bünös
> Önhittel az egyén érvényt kivánt,
> Homérnak hívták. Ábrándos világot
> Rajzol le abban, Hadésznek nevezvén.
> Rég megcáfoltuk már minden sorát.
> A másik Tacitus Agricolája,
> Nevetséges s mégis sajnálatos
> Fogalmak képe a barbár világból. -

Ádám

> Hát fennmaradt még e néhány levél
> A nagy napokból, mint végrendelet,
> S nem bírja mégis lángra gyujtani
> A korcs utódot, tettre ingerelvén,
> Mely mesterkélt világtokat ledönti? -

Tudós

> Helyes megjegyzés, átláttuk mi ezt,
> A méreg, melyet rejt, nagyon veszélyes,
> Azért nem is szabad olvasni másnak,
> Csak aki hatvan évet meghaladt,
> S a tudománynak szentelé magát.

Ádám

> De hát a dajka tündérdaljai,
> Ezek nem oltnak-é a gyönge szívbe
> Sejtelmeket?

Tudós

> Igen bizon, s azért
> Dajkáink a magasb egyenletekről,
> A mértanról beszélnek gyermekinknek. -

Ádám félre

> Ah gyilkosok, nem féltek-é egész
> S legszebb korától a szűt megrabolni! -

Tudós

> Menjünk tovább. - Im itt e műszerek,
> Műtárgyak mily csodás alakzatúak.
> Ez álgyú; rajta rejtélyes fölírás:
> Ultima ratio regum.[24] - Hogyan
> Használhatott, ki tudja? - Íme kard,
> Kizárólag csak embergyilkoló szer -
> És nem volt bűnös, aki ezzel ölt.
> E kép szabad kézzel készűlt egészen,
> Fél emberéltet vett talán igénybe,
> És tárgya, nézd, csak hóbortos mese.
> Ma a nap végzi e munkát helyettünk,
> S míg az csalárdul idealizált,
> Ez mély hüséggel szolgál céljainknak.

Ádám félre

> De a művészet, a szellem maradt el. -

Tudós

> E százszerű tárgy, milyen cifra mind,
> Mi gyermekes. A serlegen virág,
> A széktámlán ábrándos arabeszk,
> Emberkezek pazarlott műve mind.
> S üdítőbb-é a víz azon pohárból,
> Kényelmesb-é e széken az ülés?
> Most gépeink teszik mindezt helyettünk,
> Legcélszerűbb, legegyszerűbb alakban,
> És a tökélyről az kezeskedik,
> Hogy a munkás, ki ma csavart csinál,
> Végső napjáig a mellett marad.

Ádám

> Azért nincs élet, nincs egyéniség,
> Mely mesterén túljárna, semmi műben. -
> Hol leljen tért erő és gondolat
> Bebizonyítni égi származását?
> Ha küzdni vágyik és körűltekint
> Ezen szabályos, e rendes világban
> Még a veszély gyönyörét sem leli,
> Nem lel csak egy vérengző vadat se.
> Csalódtam hát a tudományban is:
> Unalmas gyermekiskolát lelek
> A boldogság helyén, mit tőle vártam.

Tudós

> Nincs-é behozva a testvériség?
> Hol szenved ember anyagi hiányt?
> Valóban, ily eszmék megérdemelnék
> A megfenyítést.

Ádám

> Mondd, mi hát az eszme,
> Mely egy ily népbe egységet lehel,
> Mely, mint közös cél, lelkesítni tud?

Tudós

> Ez eszme nálunk a megélhetés.
> Midőn az ember földén megjelent,
> Jól béruházott éléskamra volt az:
> Csak a kezét kellett kinyújtani,
> Hogy készen szedje mindazt, ami kell.
> Költött tehát meggondolatlanúl,
> Mint a sajtféreg, s édes mámorában
> Ráért regényes hipotézisekben
> Keresni ingert és költészetet.
> De már nekünk, a legvégső falatnál,
> Fukarkodnunk kell, általlátva rég,
> Hogy elfogy a sajt, és éhen veszünk.
> Négy ezredév után a nap kihűl,
> Növényeket nem szűl többé a föld;
> Ez a négy ezredév hát a mienk,
> Hogy a napot pótolni megtanuljuk,
> Elég idő tudásunknak, hiszem.
> Fűtőszerűl a víz kinálkozik,
> Ez oxidált legtűztartóbb anyag.
> Az organizmus titkai közel
> Állnak ma is már a fölleplezéshez. -
> Éppen jó, hogy beszédünk erre vitt,
> Majdnem feledtem volna lombikom,
> Mert én is épp e tárgyban dolgozom.

Lucifer

> Nagyon vénűl az ember, hogyha már
> Lombikhoz tér, midőn organizál. -
> De hogyha sikerűlne is müved,
> Mi szörgy lesz az, mi szótlan gondolat,
> Szerelmi érzés, melynek tárgya nincs,
> Lény, melyet a természet eltagad,
> Melyhez nincs ellentét, nincsen rokon,
> Ha nem korlátozandja az egyén.
> S honnan veendi ennek jellegét
> Elzárva külhatástól, szenvedéstől,
> Egy szűk üvegben kelve öntudatra?

Tudós

> Nézd, nézd, hogyan forr, nézd, miként ragyog,
> Itt-ott tünékeny alakok mozognak,
> Ezen meleg, e jól elzárt üvegben,
> A vegyrokonság és ellenhatás
> Mind összevág, és kényszerűlve lesz
> Engedni az anyag kivánatomnak.

Lucifer

> Bámúllak, tudós! Még csak azt nem értem,
> Tudnád-e tenni, hogy, mi most rokon,
> Ne vonja egymást, és ne lökje el
> Az ellentét.

Tudós

> Minő badar beszéd;
> Örök törvénye ez az anyagoknak.

Lucifer

> Ah értem, mondd csak el, min alapúl?

Tudós

> Min alapúl? Törvény, mert őgy vagyon,
> Mutatja nékünk a tapasztalás.

Lucifer

> A természet fűtője vagy tehát csak,
> A többit ő magában végezi. -

Tudós

> De én szabom korlátit az üveggel,
> S kivonszolom a rejtélyes homályból.

Lucifer

> Nem látok eddig még életjelet.

Tudós

> El nem maradhat. Én, ki úgy kilestem
> Az organizmus minden titkait,
> Ki százszor boncolám az életet -

Ádám

> Hullát fogál fel csak mindannyiszor.
> A tudomány sántán követi csak
> A meglevő ifjú tapasztalást,
> S miként bérenc költője a királynak,
> Kész kommentálni a nagy tetteket,
> De megjósolni hívatása nincs. -

Tudós

> Mit gúnyolódtok, nem látjátok-é,
> Egy szikra kell csak, és életre jő? -

Ádám

> De azt a szikrát, azt honnan veszed?

Tudós

> Csak egy lépés az, ami hátra van.

Ádám

> De ezt az egy lépést ki nem tevé,
> Az nem tett semmit, nem tud semmit is.
> A többi mind künn volt az udvaron,
> A legszentebbe épp ez egy vezetne. -
> Oh, lesz-e, aki egykor megteszi? -

Ezalatt a lombik felett lebegő füst sűrűdni kezd s dörög

A Föld Szellemének szava a füstből

> Nem lesz soha. - Ez a lombik nekem
> Nagyon szűk és nagyon tág. - Hisz te ismersz,
> Ádám, ugy-é - most még nem is gyanítnak. -

Ádám

> Hallottad-é a szellemszózatot,
> Oh nézd, oh nézd, te gőgös, gyönge ember,
> Hogy bírnál azzal, aki ott lebeg. -

Tudós

> Őrült roham. Ah, aggódom miattad!

A lombik elpattan, a szellem eltűnik

> A lombik eltört, újrakezdhetem
> A nagy művet. Midőn már int a cél,
> Kisded göröngy, a dőre vak eset,
> Elejt.

Lucifer

> Végzetnek hívták hajdanán.
> S kevésbbé szégyenítő volt hatalma
> Alatt megtörni, mint engedni most
> A dőre vak esetnek. -

Csengetnek

> Mit jelent ez?

Tudós

> A munka megszűnt, jő a sétaóra,
> Itt jőnek a gyárakból, a mezőről,
> Most kap fenyítést, aki vétkezett,
> Most osztatnak be a nők s gyermekek.
> Jerünk oda, dolgom lesz nékem is.

Hosszú sorban férfiak jönnek, másban nők, nehányan közülök gyermekkel, köztük Éva is. Az udvaron mindnyájan kört képeznek, egy aggastyán eléjök lép. Ádám, Lucifer s a tudós az előtérben állnak a múzeum mellett

Aggastyán

> Harmincadik szám!

Luther a sorból kilépve

> Itt vagyok.

Aggastyán

> Te ismét
> Mértéktelen fűtötted a kazánt.
> Valóban úgy látszik, hogy szenvedélyed
> Veszélybe hozni az egész falansztert.

Luther

> S ki állna ellent a csábnak, midőn
> Szikrázva, bőgve a vadúlt elem,
> A láng ezer nyelvével vesz körűl,
> Elérni kíván, hogy megsemmisítsen:
> S ott állni bátran, szítani tovább,
> Jól tudva, hogy hatalmunkban vagyon. -
> Nem ismered te a tűznek varázsát,
> Ki csak fazék alatt isméred azt.

Aggastyán

> Hiú beszéd, ezért ma nem ebédelsz.

Luther visszalépve

> De holnap újra szítom a tüzet.

Ádám

> Mit látok? Ezt a férfit ismerem.
> Ez volt Luther.

Aggastyán

> Kétszázkilencedik!

Cassius kilépve

> Itt.

Aggastyán

> Tégedet harmadszor intelek már,
> Hogy ok nélkül keressz verekedést.

Cassius visszalépve

> Ok nélkül, merthogy nem panaszkodom? -
> Pulya, ki más segítséget keres,
> Míg karja ép. Vagy gyöngébb volt-e tán
> Ellenfelem, mért nem védé magát? -

Aggastyán

> Ne feleselj! - Nem menti koponyád
> Alakzata sem e rossz hajlamot,
> Mert az nemes, mert az hiánytalan.
> De véred oly forrongó és szilaj!
> Gyógyítni fognak, amíg megszelídűlsz.

Ádám

> Ah, Cassius, ha ismernél, ki véled
> Philippinél csatáztam. - Hát odáig
> Bír-é a rossz rend, a teória
> Tévedni, hogy egy ily nemes kebel
> Csak gátjaúl van, s fel sem ismeri?

Aggastyán

> Négyszázadik szám!

Plátó kilépve

> Hallom.

Aggastyán

> Már megint
> Úgy elmerültél álomképeidben,
> Hogy a rád bízott marha kárba ment.
> Hogy ébren légy, borsón fogsz térdepelni.

Plátó visszalépve

> Még a borsón is szépet álmodom.

Ádám

> Ah, mily szerep jutott, Plátó, neked
> A társaságban, mely után epedtél! -

Aggastyán

> A hetvenkettedik szám!

Michelangelo kilépve

> Íme itt. -

Aggastyán

> Rendetlenül hagyád el műhelyed.

Michelangelo

> Igen, mert mindig széklábat csináltam,
> És azt is a leghitványabb alakra.
> Soká könyörgtem, hagyják módosítnom,
> Engedjék, hogy véssek rá holmi díszt,
> Nem engedék. Kivántam változásul
> A szék támláját, mindent hasztalan.
> Megőrüléshez voltam már közel,
> S otthagytam a kínt, ott a műhelyet.
> Visszalép

Aggastyán

> E rendbontásért a szobába mégy,
> S nem élvezed e szép, meleg napot.

Ádám

> Michelangelo, mily pokol lehet
> Szűd istenének, hogy nem bír teremtni. -
> Oh, mennyi ismerős mindenfelé,
> És mennyi szellem, mennyi őserő.
> Ez vélem harcolt - az mártírhalált halt,
> Ez szűknek érzé a világtekét,
> S mi egyformára, mily törpére szűrte
> Az állam. Oh, Lucifer, jőj, jerünk;
> Nem bírja lelkem e látványt tovább. -

Aggastyán

> Ma két gyerek tölté be az időt,
> Melyben szükséges volt az anyagond.
> Most a közös növelde várja őket,
> Elő, elő!

Éva és még egy nő gyermekeikkel kilépnek

Ádám

> Mi ragyogó jelenség!
> Megvan hát e rideg világnak is
> Költészete!

Lucifer

> Nos, Ádám, nem megyünk?

Ádám

> Sőt inkább itt fogunk csak megnyugodni.

Aggastyán

> Tudós! Vizsgáld fejalkotásukat
> E gyermekeknek.

A tudós észleli a gyermekeket

Éva

> Oh, mi vár reám!

Ádám

> E hang!

Lucifer

> De mit kapsz e közsorsu nőn,
> Ki Semirámis csókját ízleléd?

Ádám

> Még akkor ezt nem ismerém.

Lucifer

> Ah, úgy!
> Ez régi dalja a szerelmeseknek:
> Azt tartja mind, hogy ő fedezte fel
> A szenvedélyt, előtte senki még
> Szeretni nem bírt, és ez így megyen
> Néhány évezred óta szüntelen.

Tudós

> E gyermeket orvosnak kell tanítni.
> Ebből pásztor lesz.

Aggastyán

> El tehát velök.

A gyermekeket el akarják vinni. Éva ellentáll

Éva

> Hozzá ne nyúlj! E gyermek az enyém:
> Ki tépi őt el az anyakebelről?! -

Aggastyán

> Vegyétek el, mit késtek még vele?

Éva

> Oh, gyermekem! Hisz' én tápláltalak
> Szivem vérével. - Hol van az erő,
> Mely e szent kapcsot elszakítni bírja?
> Lemondjak-é hát rólad mindörökre,
> Hogy elvessz a tömegben, és szemem
> Fürkésző gonddal hasztalan keressen
> A száz egyenlő idegen között?

Ádám

> Ah, emberek, ha van előttetek szent,
> Hagyjátok ez anyának gyermekét.

Éva

> Ugy-é, ugy-é, te áldott idegen!

Aggastyán

> Merész játékot űzesz, idegen;
> Ha a család előitéletét
> Éledni hagyjuk, rögtön összedűl
> Minden vívmánya a szent tudománynak.

Éva

> Mit nékem a fagyasztó tudomány!
> Bukjék, midőn a természet beszél.

Aggastyán

> Meglesz már?

Ádám

> Hah! Hozzá ne nyúljatok!
> Amott van egy kard, megtanítalak,
> Hogy kell kezelni.

Lucifer

> Álomkép, ne mozdúlj!
> Ádám vállára teszi kezét, ez megdermed
> Érezd kezemnek végzetes hatalmát. -

Éva

> Oh, gyermekem!
> Összerogy, gyermekét elviszik

Aggastyán

> E két nő pártalan,
> Jelentkezzék, ki párjaúl igényli.

Ádám

> Ezt én igénylem.

Aggastyán

> Tudós! Véleményed?

Tudós

> Rajongó férfi és idegbeteg nő:
> Korcs nemzedéket szűl, ez nem helyes pár.

Ádám

> De én nem állok el, ha ő akarja.

Éva

> Tiéd vagyok, nagylelkü férfiú.

Ádám

> Szeretlek, hölgy, szivem egész hevével.

Éva

> Szeretlek én is, érzem, mindörökké.

Tudós

> Ez őrülés. - Sajátságos, valóban,
> A múlt kisértetét feltűnni látni
> Világos századunkban. - Honnan ez?

Ádám

> Az édenkertnek egy késő sugára

Aggastyán

> Sajnálatos. -

Ádám

> Ne szánjatok. - Miénk
> Ez őrülés; mi józanságtokat
> Nem írigyeljük. Hisz, mi a világon
> Nagy és nemes volt, mind ily őrülés,
> Melynek higgadt gond korlátot nem ír. -
> Szellembeszéd az, mely nemesb körökbűl
> Felénk rebeg, mint édes zengemény,
> Tanúja, hogy lelkünk vele rokon,
> S megvetjük e földnek hitvány porát,
> Keresve útat a magasb körökbe. -
> Évát ölelve tartja

Aggastyán

> Mit hallgatjuk tovább, kórházba őket!

Lucifer

> Itt gyors segély kell. Ádám, útazunk!

Elsüllyednek