## HETEDIK SZÍN

Konstantinápolyban. Piac néhány őgyelgő polgárral. - Középen a patriarcha palotája, jobbra apácazárda, balra liget. Ádám mint Tankréd, erődús férfikorban más lovagokkal, Ázsiából visszatérő keresztes hadak élén, lengő zászlók s dobszó mellett jő, Lucifer mint fegyvernöke. Estve, később éj

Első polgár

> Im itt jön ismét egy barbár csapat.
> Fussunk, zárjunk be ajtót és kaput,
> Nehogy rabolni jőjön kedvök újra.

Második polgár

> El hölgyeinkkel; e vad csőcselék
> Isméri a szerájok kéjeit.

Első polgár

> És hölgyeink is a győző jogát.

Ádám

> Megálljatok, mit futtok így előttünk;
> Vagy nem látjátok ezt a szent jelet,
> Testvérileg mely egy célhoz csatol? -
> Hitünk világát vittük Ázsiának,
> Szeretetnek tanát, hogy elvadúlt
> Milljói, melyek közt szent bölcseje
> Ringott üdvünknek, érezzék malasztját.
> S tiköztetek nem volna szeretet? -

Első polgár

> Hallottunk már mi sokszor ily beszédet,
> S legott házunkra az üszök repűlt.
> Elszélednek

Ádám a lovagokhoz

> Imé, látjátok, ez átkos gyümölcse,
> Ha aljas tervvel annyi martalóc
> Kezében a szent zászlót lengeti,
> S gyáván hizelgve a népszenvedélynek,
> Hivatlanúl tolakszik fel vezérül. -
> Lovag barátim! Míg a szennytelen
> Becsűlet, Isten szent dicsérete,
> A nő védelme és a hősiség
> Lesz kardjainkon, mink vagyunk hivatva
> E ronda démont féken tartani
> S vezetni, hogy vágyának ellenére
> Nagyot s nemest müveljen szüntelen. -

Lucifer

> Szépen szólsz, Tankréd, ámde majd ha a nép
> El nem hiendi többé, hogy vezér vagy - -

Ádám

> Hol a szellem van, ott a győzelem.
> Lesújtom. -

Lucifer

> És ha szellem nála is lesz?
> Leszállsz-e hozzá?

Ádám

> Mért leszállani?
> Hát nem nemesb, ha őtet emelem fel?
> Lemondani a küzdés nehéz helyéről
> Társak híjában ép olyan kicsínyes,
> Mint szűkkeblűség társt be nem fogadni,
> Irígyelvén részét a pályabérben. -

Lucifer

> Lám lám, mivé silányúlt a nagy eszme,
> Melyért a cirkusz vértanúi haltak. -
> Ez az egyének felszabadítása? -
> Csodálatos fajú testvériség!

Ádám

> Ne gúnyolj. - Oh ne hidd, hogy a dicső tant
> Fel nem fogom. Éltemnek vágya az. -
> Tehet, s tegyen, kiben szent szikra van,
> Ki felküzd hozzánk, szívesen fogadjuk,
> Egy kardcsapás rendünkbe emeli,
> De őriznünk kell a rend kincseit
> A még forrongó zűrnek ellenében,
> Bár jőne már, bár jőne az idő,
> Megváltásunk csak akkor fog betelni,
> Midőn ledűl a gát, mert tiszta minden. -
> De ílyen napnak jöttét kétleném,
> Ha az, ki a nagy művet inditá,
> Nem önmaga lett volna a nagy Isten. -
> Barátim, láttátok hogyan fogadtak!
> Árván a zajgó város népe közt.
> Nincs hátra más, mint ott, azon ligetben
> Táborba szállni, mint azt megszokók
> Már a pogány közt. Míg majd jobbra fordúl.
> Indúljatok, követni foglak én is,
> Minden lovag felel népségeért.

A keresztes had tábort üt

Lucifer

> Mi kár, hogy szép eszméid újolag
> Csak olyan hírhedett almát teremnek,
> Mely künt piros, de béle por.

Ádám

> Megállj!
> Hát nem hiszesz már semmi nemesebbe?

Lucifer

> Ha hinnék is, mit ér, fajod ha nem hisz? -
> Ez a lovagrend, melyet állitasz
> Fárosz gyanánt tenger hullámi közt,
> Egykor kialszik, félig összedűl
> S vészesb szirtté lesz a merész utasra,
> Mint bármelyik más, mely sosem világlott. -
> Minden, mi él és áldást hintve hat,
> Idővel meghal, szelleme kiszáll,
> A test túléli ronda dög gyanánt,
> Mely gyilkoló miazmákat lehel
> Az új világban, mely körűle fejlik. -
> Ládd, így maradnak ránk a múlt idők
> Nagyságai.

Ádám

> Míg rendünk összedűl,
> Tán szent tanai a tömegbe hatnak,
> És akkor nincs veszély.

Lucifer

> A szent tanok. -
> Ah, ép a szent tan mindig átkotok,
> Ha véletlen reábukkantatok:
> Mert addig csűritek, hegyezitek,
> Hasogatjátok, élesítitek,
> Míg őrültség vagy békó lesz belőle.
> Egzakt fogalmat nem birván az elme,
> Ti mégis mindig ezt keresitek
> Önátkotokra, büszke emberek. -
> Vagy nézd e kardot, hajszállal nagyobb,
> Kisebb lehet s lényben nem változott.
> Ezt folytathatnók véges-végtelen
> S hol az egzakt pont, mely határt tegyen?
> Bár érzésed rögtön reátalál,
> A változás nagyban midőn beáll. -
> De mit törekszem - fáraszt a beszéd,
> Tekints magad csak kissé szerteszét.

Néhány polgár ismét megjelen

Ádám

> Barátim! Népem fáradt, menhelyet kér.
> Tán a kereszténység fővárosában
> Nem kér hiába. -

Harmadik polgár

> Kérdés, nem vagy-é
> Eretnekségben, rosszabb a pogánynál.

Negyedik polgár

> Mondd, mit hiszesz, a Homousiont,
> Vagy a Homoiusiont?[6]

Ádám

> Ezt nem értem. -

Lucifer

> Ne valld be, ez most itt a fő dolog.

Negyedik polgár

> Lám, kétkedik, ez is hamis hitű.

Többen

> El tőlük, el, zárkózzunk házainkba. -
> Átok reá, ki nékiek fedélt nyújt.

Elszélednek. A patriarcha fejedelmi pompában és kísérettel jő palotájából, egy csapat barát követi láncra vert eretnekeket kísérve, végre katonák s nép

Ádám

> Elámulok! - De mondd, mi fejedelem
> Közelg amott, oly dölyfösen, kihívón? -

Lucifer

> A főpap az, apostolok utóda.

Ádám

> S e meztelábas ronda csőcselék,
> Mely a bilincselt népet kárörömmel,
> Hazudt alázat színével kiséri?

Lucifer

> Keresztény-cinikus[7], barátsereg.

Ádám

> Nem láttam ilyest ősi hegyeim közt.

Lucifer

> Majd látsz utóbb; a poklosság, tudod,
> Lassan terjed. De vigyázz, meg ne sértsd
> Ez abszolút erényű s ép azért
> Engesztelhetetlen népet.

Ádám

> Ah, minő
> Erény lehetne ily fajnak sajátja?

Lucifer

> Erényök a sanyargás, a lemondás,
> Mit mestered kezdett meg a kereszten.

Ádám

> Az egy világot válta meg ezáltal,
> De e gyávák csak Istent káromolnak,
> Mint lázadók, megvetve kegyeit.
> Ki szúnyog ellen oly fenyvert ragad,
> Mit medve ellen vinni hősiség,
> Bolond.

Lucifer

> De hátha ők a szúnyogot
> Medvének nézik. - Nincs-e rá joguk?
> Nincs-é joguk hős voltuk érzetében
> Pokolra űzni minden élvezőt?

Ádám

> Látok, miként Tamás, és nem hiszek. -
> Szemébe nézek e káprázatoknak. -
> A patriarcha elé lép
> Atyám! A szent sír harcosi vagyunk,
> S a fáradalmas útból megpihenni
> E város népe még be sem fogad. -
> Ki oly hatalmas vagy, segíts ügyünkön.

Patriarcha

> Fiam, csekély dolgokra most nem érek,
> Az Isten dícse, a nép üdve hív,
> Eretnekek fölött kellvén ítélnem,
> Kik mérget szórva dudvaként tenyésznek,
> S tűzzel vassal bár irtjuk, szüntelen
> Ujúlt erővel küldi a pokol ránk. -
> De hogyha a kereszt vitézi vagytok,
> Minek kerestek messze szerecsent,
> Itt a veszélyesb ellen. Fel tehát,
> Fel falvaikra, irtsátok ki őket,
> Pusztítsatok nőt, aggot, gyermeket.

Ádám

> Az ártatlant, atyám, csak nem kivánod. -

Patriarcha

> Ártatlan a kigyó is, míg kicsiny,
> Vagy hogyha már kihullt méregfoga,
> S kiméled-é?

Ádám

> Valóban szörnyű bűn
> Lehet, mi ily haragra gyújthatá
> Egyházát a szeretetnek.

Patriarcha

> Fiam!
> Nem az szeret, ki a testnek hizelg,
> De aki a lelket vezérli vissza,
> Ha kell kard élén vagy lángon keresztűl
> Ahoz, ki mondá: Nem békét, de harcot
> Hozok a földre. - E gonosz hitűek
> A szentháromság rejtélyes tanában
> A homoiusiont hirdetik,
> Míg az egyház a homousiont
> Alapítá meg a hit cikkeül. -

Barátok

> Halál reájuk, már a máglya ég. -

Ádám

> Adjátok fel, barátim, azt az i-t,
> Szebb áldozat lesz életmegvetéstek
> A szent sirért vivandó hős csatában. -

Egy agg eretnek

> Sátán, ne kísérts, mink igaz hitünkért
> Ott vérezünk, hol Isten rendelé.

Egyik barát

> Hah, szemtelen, igaz hittel dicsekszel?

Agg eretnek

> Nincs-é velünk a rimini zsinat
> S más számtalan?

Barát

> Rossz útra tévedett.
> De Nicaeában s más igazhivő
> Zsinatban úgy-e mellettünk itéltek?

Agg eretnek

> A pártosok. - Mi szemtelen kisérlet
> Még versenyezni vélünk. Vagy, felelj,
> Hol van csak egy egyházatyátok is,
> Mint Árius és a két Euséb? -

Barát

> Hát bírtok-é egy Athanásiust?

Agg eretnek

> Hol vértanúitok?

Barát

> Több, mint tinektek!

Agg eretnek

> Szép vértanúk, kiket káprázatával
> Az ördög csalt el, kárhozott halálra. -
> Mondom, ti vagytok a nagy Babylon,
> Az a kéjhölgy, kiről Szent János írt,
> Mely el fog veszni a világ szinéről. -

Barát

> A hétfejű sárkány, az antikrisztus
> Vagytok ti, kikről Szent János beszél,
> Gazok, csalárdok, ördög cimborái.

Agg eretnek

> Rablók, kígyók, paráznák, torkosok...

Patriarcha

> El vélök, el, máris soká időzünk,
> Isten dicsére, a máglyára őket!

Agg eretnek

> Isten dicsére, jól mondád gonosz,
> Isten dicsére hull az áldozat. -
> Erősek vagytok, tesztek kény szerint,
> De jó-e a tett, ítél majd az ég. -
> Számlálva immár bűnóráitok,
> Vérünkből új csatárok születendnek,
> Az eszme él, s a láng, mely fellobog,
> Világot késő századokra vet. -
> Jerünk, barátim, a dicső halálba! -

Eretnekek karban énekelnek

> 1. Én erős Istenem, én erős Istenem, miért hagytál el engemet, és miért távoztál el az én megtartásomtól és az én jajgatásimnak beszédétől?

> 2. Én Istenem, kiáltok mind napestig, de nem hallgatsz meg, éjjel is nincs nekem veszteglésem.

> 3. Te pedig szent vagy - - (XXII. zsolt.)

Barátok karban közbevágnak

> 1. Perelj, Uram, az énvelem perlőkkel, és harcolj a velem harcolókkal.

> 2. Ragadj fegyvert és paizst, és kelj fel az én segítségemre.

> 3. És vedd fel dárdádat, és rekeszd meg az én háborgatóim eleinek utát (XXXV. zsolt.)

Ezalatt a patriarcha s a menet elvonul. Néhány barát traktátusokkal[8] a keresztesek közé vegyül

Lucifer

> Mit állsz oly szótlan, mondd, mit borzadasz?
> Tragédiának nézed? Nézd legott
> Komédiának s múlattatni fog.

Ádám

> Oh jaj, ne tréfálj! - Hát egy i miatt is
> Mehetni ily elszántan a halálba? -
> Mi akkor a magasztos, nagyszerű?

Lucifer

> Az, ami másnak tán kacagtató.
> Egy szál választja csak e két fogalmat,
> Egy hang a szívben ítél csak közöttük,
> S ez a rejtélyes bíró a rokonszenv,
> Mely istenít, vagy gúnyával megöl. -

Ádám

> Mért is tünt csak szemembe mind e bűn!
> E kisszerű harc büszke tudományban,
> E gyilkos méreg mesterűl kivonva
> A legfényesb, legüdítőbb virágból. -
> E szép virágot egykor ismerém,
> Üldött hitünknek zsendülő korában:
> Ki az a bűnös, aki tönkretette?

Lucifer

> A bűnös önmaga a győzelem,
> Mely szerteszór, száz érdeket nevel.
> A vész, mely összehoz, mártírt teremt,
> Erőt ád: ott van az eretnekekkel. -

Ádám

> Valóban, elhajítnám kardomat,
> És visszamennék északi honomba,
> Hol még az ős erdők árnyékiban
> A férfibecs, a tiszta egyszerűség
> Dacol e síma kornak mérgivel,
> Ha titkos szó nem súgná szüntelen,
> Hogy e kort nékem kell újjáteremtni.

Lucifer

> Hiú törekvés! Mert egyént sosem
> Hozandsz érvényre a kor ellenében:
> A kor folyam, mely visz vagy elmerít,
> Úszója, nem vezére, az egyén. -
> Kiket nagyoknak mond a krónika,
> Mind az, ki hat, megérté századát,
> De nem szülé az új fogalmakat.
> Nem a kakas szavára kezd virradni,
> De a kakas kiált, merthogy virrad. -
> Amott azok, kik békókban sietnek
> Mártírhalálra, gúnytól környezetten
> Látnak csak egy embernyomot előre,
> Köztük dereng fel az új gondolat;
> S azért meghalnak, mit utódaik
> Az utca-léggel gondtalan szivandnak. -
> De hagyjuk ezt, nézz kissé táborodba,
> Mit járnak ott azon piszkos barátok,
> Mi vásárt ütnek, mit szónoklanak,
> Őrült taglejtés vad kiséretében. -
> Hallgassuk őket.

Egy barát a tolakodó keresztesek közt

> Bajnokok, vegyétek!
> Vegyétek a vezeklésnek tanát
> Kalauzúl minden kétségetekben,
> Ez megtanít, a gyilkos, a parázna,
> A templomrabló, a hamis tanú
> Hány évig fog szenvedni a pokolban.
> És megtanít, egy évi büntetést
> Hogy a gazdag megválthat húsz s nehány,
> Mig a szegény három solidival.
> S ki már fizetni éppen képtelen,
> Nehány ezer korbácsütéssel is. -
> Vegyétek e becses könyvet, vegyétek! -

A keresztesek

> Ide vele. - Nekünk is, szent atyám! -

Ádám

> Hah, rossz árus és még rosszabb vevők.
> Vonj kardot és verd szét e ronda vásárt!

Lucifer zavarban

> Bocsáss meg, e barát rég cimborám.
> S nem is utálom én az ily világot,
> Az Úr dicse ha szinte felkapott is,
> Felkaptam én is egyúttal vele.
> Csak te maradtál egy kissé alant.

Éva mint Izóra s Helene, annak komornája sikoltva rohannak Ádámhoz, néhány keresztestől üldözve, kik azonban ízibe elosonnak

Éva összerogy

> Ments meg te, bajnok! -

Ádám felkarolva

> Eszmélj, oh nemes hölgy,
> Itt biztosan vagy. - Vesd fel szép szemed.
> Minő igéző! - Vajh mi érheté?

Helene

> Élvezni voltunk a természetet
> Kertünk árnyékos sűrüségi közt.
> Gondatlan ülve az üde gyepen,
> A csattogányt hallgattuk és kisértük;
> Midőn csillogni látunk két szemet
> Vad szenvedéllyel a bokor megűl.
> Ijedve kezdünk futni, míg utánunk
> Lihegve és döbörgve négy keresztes
> Majd-majd beért, midőn hozzád jutánk.

Ádám

> Nem is tudom, kivánjam-é hogy ébredj;
> Háthogyha elhagysz, álomkép gyanánt?
> Hogy is lehet test így átszellemülve,
> Ilyen nemes és íly imádatos. -

Lucifer

> Átszelleműlt test! - Oh, a sors valóban
> Nem büntethetné jobban a szerelmest
> Őrűltségéért, mint beteljesítvén
> Mindazt, amit csak kedvesére halmoz. -

Ádám

> Úgy rémlik, egykor már ismertelek,
> Hogy együtt álltunk Isten zsámolyánál.

Lucifer

> Mindenre kérlek, azt sose feledd,
> Szerelmed amilyen mulattató
> Kettesben, oly izetlen harmadiknak.

Ádám

> Felnéz - mosolyg, oh hála néked, ég!

Éva

> Lovag, megmentél, hogy köszönjem azt meg?

Ádám

> Nem gazdag díj-e a szó ajkadon?

Lucifer Helenéhez

> Elég sovány díj s ílyet sem nyerek? -

Helene

> S mi hálával tartoznám én neked?

Lucifer

> Hát azt hiszed, hogy a nemes lovag
> Megmente téged is? Minő hiúság!
> Ha a lovag megmenti a kisasszonyt,
> Komornáját a fegyvernök bizonnyal.

Helene

> S mit nyertem volna? Vagy hálás leszek
> És ott vagyok, mintha elér a vész:
> Vagy háladatlan, így is kárhozott. -
> Pedig nem volt rút a négy üldöző.

Ádám

> Oh, hölgy, hová vezesselek, parancsolj.

Éva

> Előttünk áll a zárda ajtaja.

Ádám

> A zárda, mondod? Oh, de ajtaja
> Nem zárja tőlem a reményt el, úgy-e?
> Adj nékem egy jelt, tűznöm e kereszthez,
> Hogy míg amaz tisztemben küzdni hív,
> Legszebb álmomnak hozza vissza képét,
> S ne únjak várni hosszú éveken,
> Melyek végéről pályabérem int. -

Éva

> Im e szalag. -

Ádám

> Ez éjsötét szalag?
> Oh hölgy! Reményt, reményt, ne bánatot.

Éva

> Enyém ez a jel, mást nem adhatok.
> A zárdafal közt nem tenyész remény.

Ádám

> De szerelem sem. És ahol te vagy,
> Hogyan ne volna szerelem, leány!
> Mezed mutatja, nem vagy még apáca.

Éva

> Ne is gyötörj tovább kérdéseiddel,
> Pedig gyötörsz, ha búdat nőni látom. -

Lucifer

> És el fog zárni e fal téged is?

Helene

> El ám, de kulcsa nincs tengerbe vetve.

Lucifer

> Nagy kár - beh szép elégiát faragnék
> E bús esetről. -

Helene

> Csalfa, menj előlem!

Lucifer

> S miért? Hát nem nagy eszme az, midőn
> Tengerfenékre szállok kulcsodért?

Helene

> Ah, ezt nem is kívánom.

Lucifer

> Már megyek. -
> A mélynek szörnye fen reám agyart.

Helene

> Jöjj vissza, jöjj, megöl a félelem -
> Inkább a kulcs majd ablakomba' lesz. -

Ádám

> Hadd tudjam hát neved meg legalább,
> Imámba, tudjam meg, hogy mit csatoljak,
> Áldást kérvén rád, hogyha végzeted
> Gyászát megosztni már nem engeded.

Éva

> Nevem Izóra. S a tiéd, lovag?
> Imádság jobban illet zárdaszűzet.

Ádám

> Tankréd vagyok.

Éva

> Tankréd, Isten veled!

Ádám

> Izóra, oh ne hagyj el ily sietve,
> Megátkozom különben a nevet,
> Melyet bucsúzva mondottál először. -
> Rövid volt e perc, még álomnak is,
> Hogy folytatom, ha ily rejtély maradsz,
> S nem bírom sorsod drága fonalával
> Kihímezni? -

Éva

> Halljad hát sorsomat.
> Atyám is a szent sír vitéze volt,
> Midőn egy éjt meglepte a vad ellen,
> Üvöltve, tűzzel-vassal, táborát,
> Menekvéséhez már nem volt remény,
> És szent fogadást tőn Szűz Máriának,
> Hogy engemet, ki még gyermek valék,
> Ha visszatérhet, néki felajánl.
> Ő visszatért, én szent ostyát vevék
> Ez ígéretre.

Ádám

> Oh, te szent anya!
> Te testesített tiszta szeretet,
> Nem fordulál-e el megbántva ily
> Szentségtelen igérettől, minő
> Erényeidre nyom bűnbélyeget,
> Átokká téve az égnek malasztját. -

Helene

> S te nem kivánod tudni sorsomat?

Lucifer

> Azt már tudom: szerettél, megcsalódtál,
> Szerettél újra, s akkor már te csaltál.
> Ismét szerettél - hősödet megúntad;
> S üres szíved most új lakóra vár. -

Helene

> Ez különös! Az ördög van veled tán?
> De oly szerénynek mégse hittelek,
> Hogy szívemet üresnek hidd jelenleg.

Lucifer Ádámhoz

> Uram, siess! Te nem birsz elbucsúzni,
> S én nem birom gátolni győzedelmem.

Ádám

> Izóra! Minden szód fullánk szivemben.
> Egy csókkal mérgét, oh hölgy, édesítsd meg.

Éva

> Lovag, mit kívánsz - hallád eskümet.

Ádám

> De az nincs tiltva tán, hogy én szeresselek?

Éva

> Te boldog vagy, de hogy feledlek én?
> Tankréd, megyek már, vagy kifogy erőm.
> Isten veled - meglátlak ott az égben.

Ádám

> Isten veled. - E nap emléke vélem.

Éva a zárdába lép

Helene félre

> Ah gyáva te - hát mindent én tegyek?
> Fenn
> Ablakba'lesz majd, nem tengerben a kulcs.
> Évát követi

Ádám feleszmélve

> Most hát jerünk!

Lucifer

> Már késő - vége van. -
> Ládd, ílyen őrült fajzat a tiéd,
> Majd állati vágyának eszközéül
> Tekinti a nőt, és durvult kezekkel
> Letörli a költészet hímporát
> Arcárul, önmagát rabolva meg
> Szerelme legkecsesb virágitól; -
> Majd istenűl oltárra helyezi,
> És vérzik érte és küzd hasztalan,
> Míg terméketlen hervad csókja el. -
> Mért nem tekinti és becsűli nőül,
> Nőhívatása megjelölt körében?

Ezalatt egészen besötétült, a hold felkél, Izóra és Helene az ablakon

Éva

> Mi vágyva néze rám, mint reszketett,
> Ah, e hős férfi reszketett előttem,
> De nőerényem és a hit parancsol -
> Itt szenvedek ki, mint szent áldozat.

Helene

> Csodálatos, minő őrült nemünk!
> Ha az előitélettel szakít,
> Vadállatúl rohan a kéj után,
> A méltóságot arcáról letépi,
> És megvetetten sárban ténfereg.
> Ha nem szakít, önárnyától remeg,
> Fonnyadni hagyja meddő bájait,
> Mástól s magától elrabolva a kéjt.-
> Miért nem jár középen? Vagy mit árt
> Egy kis kaland, egy kis gyöngéd viszony
> Illemmel olykor, meg nem foghatom.
> Hiszen a nő se szellem csak merőben.

Éva

> Helene, nézz ki, itten áll-e még?
> Hogyan ment volna olyan könnyen el.
> Csak egyszer halljam még meg szózatát.

Ádám Luciferhez

> Tekints körűl, nem áll-e ablakánál,
> Nem küldne-é egy pillantást utánam?
> Csak egyszer lássam még sugár alakját -
> Izóra! Oh ne bánd, hogy itt vagyok még.

Éva

> Mindkettőnkért jobb lenne itt nem állnod.
> Az elszakadt szív könnyen összeforr,
> S megint csak fáj, ha újra elszakasztjuk. -

Ádám

> Nem félsz-e így a csendes éjbe nézni,
> Mely, mint nagy szív, szerelemtől dobog,
> Szeretni hol csak nékünk nem szabad?
> Nem félsz-e, hogy varázsa elragad? -

Éva

> Él bennem is mindez, mint tünde álom,
> Mely tán az égből kísért e világra;
> A lég hullámin szép dal árjadoz,
> Mosolygni látom nemtők ezreit
> Testvéri csókkal minden lomb mögűl,
> De hozzánk többé, Tankréd, nem beszélnek. -

Ádám

> S miért, miért! E rossz fal gátol-é?
> Ki annyi sáncot vívtam a pogánytól,
> Nem bírom-é áthágni ezt a sáncot! -

Lucifer

> Nem ám, mert védi a kor szelleme,
> Erősebb, mint te.

Ádám

> Hah, ki mondja azt!

A háttérben egy máglya világa gyúl ki

Az eretnekek karban távolról

> 21. Mentsd meg az én lelkemet a fegyvertől, és az én egyetlenegyemet az ebnek kezéből.

> 22. Szabadíts meg engemet az oroszlánnak szájából, és az unicornisoknak szarvaik ellen hallgass meg engemet.

> 23. Hirdetem a te nevedet az én atyámfiainak; a gyülekezetek közepette dicsérlek tégedet.

Éva

> Irgalmazz, Isten, bűnös lelkeiknek! -

Ádám visszaborzadva

> Mi rettentő dal!

Lucifer

> Nászénektek az.

Ádám

> Mindegy, legyen, én meg nem rettenek.
> Dacolni érted mindennel fogok.

A barátok karban távolról

> 26. - - öltöztessenek fel gyalázatossággal és szidalommal, kik felfuvalkodnak ellenem.

> 27. Vigadjanak és örüljenek, kik akarják az én igazságomat; és mondják ezt mindenkor: Magasztaltassék az Úr, ki akar békességet az ő szolgájának.

A fentebbi karének kezdetével Ádám, ki a zárda ajtajához lépett volt, ismét megállt, a tornyon egy kuvik kiált, a légben boszorkányok szállnak, s az ajtó előtt egy csontváz kél a földből, s fenyegetve áll Ádám előtt

Éva az ablakot becsapva

> Isten segíts!

Csontváz

> El e szentelt küszöbről.

Ádám

> Ki vagy te, rém!

Csontváz

> Én az vagyok, ki ott lesz
> Minden csókodban, minden ölelésben. -

Boszorkányok kacagva

> Édes vetés, fanyar gyümölcs,
> Galambfival kigyókat költs.
> Izóra, hívunk! -

Ádám

> Mílyen alakok!
> Ti változátok-é el, vagy magam?
> Ismertelek, midőn mosolygtatok.
> Mi itt valóság és mi itten álom?
> Varázsotokra ellankad karom. -

Lucifer

> Véletlenűl mi kedves társaságba
> Juték. Mi régtől várom e szerencsét,
> Ez illedelmes szép boszorkahad,
> Mely a mezetlen nimfát mindazáltal
> Orcátlanságban messze túlhaladja,
> Ez a vén bajtárs, a rémes halál,
> Mely torzképezve a rideg erényt,
> Megútáltatja azt a föld fiával.
> Mind üdvözöllek! Kár, hogy rá nem érek
> Közöttetek az éjet elfecsegni. -

A jelenések eltűnnek

> Tankréd, fel, Tankréd! kedvesed becsapta
> Az ablakot; mit állunk itt az éjben?
> A szél hideg, köszvény leszen jutalmad.
> Helene meg mindjárt jő, s mit teszek?
> Szerelmeskedni nem fog tán az ördög,
> Nevetségessé lenne mindörökre,
> S akkor hatalmát elvinné maga. -
> Csodálatos, az ember hő kebellel
> Eseng epedve szerelem után,
> S csak kínt arat. Az ördög jégkebellel
> Alig bír tőle szabadulni jókor.

Ádám

> Vezess, vezess új létre, Lucifer!
> Csatára szálltam szent eszmék után,
> S találtam átkot hitvány felfogásban,
> Isten dicsére embert áldozának,
> S az ember korcs volt, eszmémet betöltni.
> Nemesbbé vágytam tenni élveink,
> S bűn bélyegét süték az élvezetre,
> Lovag-erényt állíték, s ez döfött
> Szivembe tőrt. El innét új világba,
> Eléggé megmutattam, hogy mit érek,
> Ki vívni tudtam és lemondni tudtam,
> Szégyen ne'kül elhagyhatom helyem. -
> Ne lelkesítsen többé semmi is,
> Mozogjon a világ, amint akar,
> Kerekeit többé nem igazítom,
> Egykedvűen nézvén botlásait.
> Kifáradtam - pihenni akarok. -

Lucifer

> Pihenj tehát. De én alig hiszem,
> Hogy szellemed, e nyugtalan erő,
> Pihenni hagyjon. Ádám, jöjj utánam!