## TIZENNEGYEDIK SZÍN

Hóval és jéggel borított, hegyes, fátalan vidék. A nap mint veres, sugártalan golyó áll ködfoszlányok között. Kétes világosság. Az előtéren nehány korcs nyír, boróka és kúszófenyő-bokor között eszkimóviskó. Ádám mint egészen megtört aggastyán bot mellett jő lefelé a hegyekről Luciferrel

Ádám

> Mit járjuk e végetlen hóvilágot,
> Hol a halál néz ránk üres szemekkel,
> Csak egy-egy fóka ver zajt, vízbe bukva,
> Amint felretten lépteink zaján;
> Hol a növény is küzdni már kifáradt,
> Korcsúlt bokor leng a zúzmók között,
> S a hold vörös képpel néz köd megől
> Halál lámpájaként a sírgödörbe? -
> Oda vezess, hol pálmafák virúlnak,
> A napnak, illatoknak szép honába,
> Holott az ember lelke, erejének
> Öntudatára fejlődött egészen. -

Lucifer

> Ottan vagyunk. E vérgolyó napod.
> Lábunk alatt a föld egyenlítője. -
> A tudomány nem győzött végzetén. -

Ádám

> Szörnyű világ! - Csupán meghalni jó.
> Nem sajnálandom, amit itt hagyok.
> Ah! Lucifer, ki egykor ottan álltam
> Az ember bölcsejénél, aki láttam,
> Mi nagy jövő reménye ringa benne,
> Ki annyi harcát mind végigcsatáztam,
> Ez órjás síron, melyre gyászlepelt
> A természet dobott, midőn merengek,
> Első, utolsó ember a világon:
> Szeretném tudni, hogy bukott fajom?
> Nemes küzdésben, nagyszerűen-é,
> Nyomorun-é, törpülve ízrül ízre,
> Nagyság nélkül és könnyre érdemetlen.

Lucifer

> Ah, ah, hiú ha vagy nagy szellemedre -
> Amint nevezni már úgy kedveled
> Azon erőt, mely a vért lükteti
> És ifju keblet eszményért dagaszt:
> Ne kívánj állni végre mint tanú
> Saját halotti ágyadnál. - Ez óra
> Csodálatos átvizsgálása ám
> A gazda nélkül készült számvetésnek.
> A hagymázos láz elriasztja mind
> Az életláz csillámló képeit,
> Aztán ki tudja, melyik volt való.
> A végső hörgés kisszerű jaja
> Nagy gúnykacaj éltünk küzdelmire.

Ádám

> Miért nem vesztem hát el a magasban,
> Erőm és lelkem teljes érzetével.
> Inkább, mint így hallgatni önmagam
> Síríratát, mit egy szellem rideg
> Közönye tart, ki harcaimban és
> Halálomban nem osztozik velem. -

Lucifer

> Ismét fajodra ismerek könnyedben,
> Mellyel kiséred ébredésedet
> Kedvenc ábrándból tiszta felfogásra. -
> De nyúgodjál meg, hisz még él fajod.
> Nézd, ott is áll még egy embertanya,
> S gazdája, ím, most lép ki ajtaján. -

Egy eszkimó a gulibából kilép, fókavadászatra felkészülten

Ádám

> E korcs alak, e torzkép volna-é
> Nagyságomnak bitor örököse?
> Mért hagytad látnom, Lucifer! Valóban
> A vígasz rosszabb, mint volt bánatom.

Eszkimó

> Léteznek hát mégiscsak istenek
> Felettünk? Ím előttem megjelentek.
> De hát, ki tudja, jók vagy rosszak-e?
> Menekszem tőlük, az legbiztosabb.
> Vissza akar vonulni

Lucifer

> Megállj egy szóra!

Eszkimó

> leborulva
> Kegyelem, uram!
> Az első fókát néked áldozom,
> Mit elfogok, csak hallgass meg, s ne ronts el.

Lucifer

> Hát ahhoz a fókához mily jogod van,
> Hogy éltével váltod meg a tiédet?

Eszkimó

> Hogy bírok véle; hisz látom, körűlem
> Miként eszi a férget fürge hal,
> Halat a fóka, a fókát meg én.

Lucifer

> S a nagy szellem veled táplálkozik.

Eszkimó

> Tudom, tudom, de a kicsíny időt,
> Melyben mozogni hágy kegyelmesen,
> Vásárolom meg véres áldozattal.

Ádám

> Mi gyáva nézlet!

Lucifer

> S mást tevél-e te?
> Az a különbség csak közöttetek,
> Hogy ő fókát, te embert áldozál
> Az istenségnek, melyet alkotál
> Saját képedre, mint ez az övére.

Eszkimó

> Látom, haragszol, és érzem, miért.
> Inségemben hogy fel mertem sohajtni
> A nap jótékony istenéhez, aki
> Nem kér, csak ád, ki ős regénk szerint
> Itt is parancsolt egykor. - Oh, bocsáss meg,
> S elátkozom örökre.

Ádám

> Ím, nagy Isten,
> Tekints le és pirulj, mi nyomorúlt,
> Akit remeknek alkotál, az ember! -

Eszkimó

> Nagyon haragszik társad, éhes ő is?

Lucifer

> Sőt, mert nem éhes, épp azért haragszik.

Ádám

> Mi helytelen faragsz rossz élceket!

Lucifer

> Igazság az, nem élc. Okoskodásod
> A jóllakotté, míg itt társadé
> Éhes gyomornak filozófiája.
> Okokkal egymást meg nem győzitek,
> De egyetérttek rögtön, hogyha te
> Kiéhezél, vagy ő majd jóllakott. -
> Igen, igen, akármint képzelődöl,
> Mindég az állat első bennetek,
> És csak midőn ezt birád csitítni,
> Eszmél az ember, hogy nagy gőgösen
> Megkeresse azt, mi első lényege. -

Ádám

> Méltó beszéd hozzád, Lucifer, ez,
> Ki minden szentet kárörvendve vonsz
> A föld porába. Hát minden nagy eszme,
> Nemes cselekmény konyhánk gőze csak,
> Vagy oly körülmény dőre magzata,
> Mit egytül egyig a hitvány anyag
> Nehány törvénye mozgat s tart lekötve? -

Lucifer

> S van-é különben? - Azt hiszed talán,
> Hogy Leonídász meghal a szorosban,
> Ha ahelyett, hogy barna levesével
> Táplálkozik olyan köztársaságban,
> Melynek még pénze sincs, lucullusi
> Villában issza édes mámorát
> Kelet minden kéjének? Vagy talán
> Brutus meghal, ha a szép Porciához
> Hazasiet, s a harc izgalmait
> Kiheveri egy jó ebéd után?
> Hogyan tenyész a bűn, hogy a nemesség?
> Nem ronda lég, nyomor szülé-e azt,
> Nem napvilág, szabadságérzet ezt,
> Átörökítve késő származékban,
> Alakban és szellemben önmagát?
> Hányan mondák, hogy számoltak magukkal,
> És felköték egy fára magukat.
> De ha leoldák hívatlan kezek,
> Az élet új érintkezése már
> Feledteté velök a számadást. -
> Ha nagy Hunyad nem méltó nép körében
> Jő a világra, hogyha szerecsen
> Sátornak árnya reszket bölcsején:
> Mi lesz első hőséből a keresztnek?
> Vagy Luther, hogyha pápa lesz esetleg.
> S Leó tanár egy német egyetemben:
> Ki tudja, nem reformál-é emez,
> S az sújtja átkát a dúló merészre?
> Mi lesz Napóleon, ha büszke útját
> Nem egy nép vére egyenlíti ki?
> Elposhad tán egy bűzhödt laktanyában. -

Ádám Lucifer száját befogva

> Ne többet! - Mind, amit csak fejtegetsz,
> Oly egyszerűnek látszik, oly valónak:
> De annál károsabb. - A babona
> Bárgyút vakít csak, aki úgysem érzi
> A szellemet, mely köztünk hat, mozog;
> De testvérét felismerné a jobb, ha
> Rideg tanod számokkal meg nem ölné -

Lucifer

> Beszélj tehát társaddal, meg nem árt
> Még egy kis lecke az önismeretből.

Ádám

> Sokan tengődtök-é még e vidéken?

Eszkimó

> Sokan bizon, többen, mint ujjamon
> Számíthatok. - Szomszédimat, igaz,
> Agyonverém már mind, de hasztalan,
> Mindég kerűlnek újak; s oly kevés
> A fóka-faj. - Ha isten vagy, tegyed,
> Könyörgök, hogy kevesb ember legyen
> S több fóka. -

Ádám

> Lucifer, jerünk, elég volt!

Lucifer

> No legalább tekintsük meg nejét.

Ádám

> Nem akarom meglátni, mert ha sűlyedt
> A férfiú, szemünknek ronda látvány:
> De megvetést szül keblünkben csupán.
> A nő, ez eszmény, e megtestesült
> Költészet, hogyha sűlyedt, torzalak lesz,
> Mely borzadályt szül. Menj, ne lássam őt.

Ezalatt Lucifer Ádámot a kunyhó felé vonta, most az ajtót felrúgja, bent Éva, mint az eszkimó neje, látszik. Ádám mereven bámul a küszöbön állva

Lucifer

> Nem lelsz-e benne régi ismerősre?
> Öleld meg hát, hisz e becsűletes
> Ember halálba sértve lesz, ha ily
> Tisztességet se gyakorolsz nején.

Ádám

> Öleljem ezt, ki egy Aszpáziát
> Tarték karomban! Ezt, kiben derengni
> Látom megint annak vonásait,
> De úgy, mint hogyha csókjai között
> Állattá válna.

Eszkimó kunyhójába lépve

> Nőm! Vendégeink
> Érkeztek ím. Lásd őket szívesen.

Éva Ádám nyakába borul s a kunyhóba vonja

Éva

> Légy üdvözölve, idegen, pihenj meg!

Ádám bontakozva

> Segítség, Lucifer! El innen, el,
> Vezess jövőmbül a jelenbe vissza,
> Ne lássam többé ádáz sorsomat:
> A hasztalan harcot. Hadd fontolom meg:
> Dacoljak-é még Isten végzetével. -

Lucifer

> Ébredj hát, Ádám! Álmod véget ért. -