## TIZENÖTÖDIK SZÍN

A nézőhely átváltozik a harmadik szín pálmafás vidékévé. Ádám ismét mint ifjú, még álomittasan kilép a kunyhóból, s álmélkodva körülnéz. Éva bent szunnyad. Lucifer a középen áll. Ragyogó nap

Ádám

> Rettentő képek, oh, hová levétek?
> Körültem minden úgy él, úgy mosolyg,
> Mint elhagyám, míg szívem megtörött.

Lucifer

> Hiú ember! Hát azt kivánod-é,
> Hogy a természet rendje felbomoljon,
> Új üstökös ragyogjon éjeden,
> Remegjen a föld, egy féreg ha elvesz? -

Ádám

> Álmodtam-é csak, vagy most álmodom,
> És átalán, több-é, mint álom, a lét,
> Egy percre, mely a holt anyagra száll,
> Hogy azzal együtt végkép szétbomoljon?
> Miért, miért e percnyi öntudat,
> Hogy lássuk a nemlét borzalmait? -

Lucifer

> Siránkozol? - Csupán a gyávaság
> Fogadja el harc nélkül a csapást,
> Mit elkerülni még hatalma van.
> De a végzetnek örökös betűit
> Nyugodtan nézi, és nem zúgolódik
> Miattuk az erős, azt nézve csak,
> Hogy állhatand meg még alattuk is.
> Ily végzet áll a történet felett,
> Te eszköz vagy csak, melyet hajt előre. -

Ádám

> Nem, nem, hazudsz, az akarat szabad.
> Kiérdemeltem azt nagyon magamnak.
> Lemondtam érte a paradicsomról,
> Sokat tanultam álomképeimből.
> Kiábrándultam sokból, s most csupán
> Tőlem függ, útam másképpen vezetni.

Lucifer

> Ha a felejtés és örök remény
> Nem volna a végzetnek frígyese,
> Hogy, míg amaz hegeszti a sebet,
> Ez szőnyeget von a mélység fölé,
> S biztatva mondja: száz merész beléhullt,
> Te léssz a boldog, aki átugorja. -
> De látál, úgy-e, mint tudós, egyéb
> Sok furcsaság közt oly bélférget is,
> Mely vércsében s macskában bír csak élni,
> S kifejlődése első korszakát
> Mégiscsak az egérben töltheti.
> Sem egy, sem más egér nincsen kitűzve
> Érezni macska-, vércsekörmöket,
> S mely óvatos, ki is kerülheti,
> Mint agg múlván ki házias körében.
> De rendítetlen törvény őrködik,
> Hogy annyi jusson mégis ellenének,
> Amennyi kell, hogy ezredek után
> Még a puhány is éljen a világon. -
> Az ember sincs egyénileg lekötve,
> De az egész nem hordja láncait;
> A lelkesűlés, mint ár, elragad,
> Ma egy tárgyért, holnap másért megint.
> A máglyának meglesznek martaléki,
> S meglesznek, akik gúnyolódni fognak. -
> S ki lajstromozza majd a számokat,
> Következetes voltán bámuland
> A sorsnak, mely házasságot, halált,
> Bűnt és erényt arányosan vezet,
> Hitet, őrűlést és öngyilkolást. -

Ádám

> Megállj! Mi eszme villant meg fejemben -
> Dacolhatok még, Isten, véled is.
> Bár százszor mondja a sors: Eddig élj:
> Kikacagom, s ha tetszik, hát nem élek.
> Nem egymagam vagyok még e világon?
> Előttem e szirt, és alatta mély:
> Egy ugrás, mint utolsó felvonás...
> S azt mondom: vége a komédiának. -

Ádám a szirt felé halad. Éva kilép az ajtón

Lucifer

> Ah vége, vége: mily badar beszéd!
> Hiszen minden perc nem vég s kezdet is?
> Ezért láttál-e néhány ezredévet? -

Éva

> Ádám, miért lopóztál tőlem úgy el,
> Utolsó csókod oly hideg vala,
> S gond vagy harag van most is arcodon.
> Úgy félek tőled...

Ádám továbbhaladva

> Mért is jársz utánam,
> Mit leskelődöl lépteim után?
> A férfiúnak, e világ urának,
> Más dolga is van, mint hiú enyelgés.
> Nő azt nem érti, s nyűgül van csupán.
> Ellágyulva
> Mért nem szunnyadtál még csak egy kicsinyt:
> Nehezebb lesz most már az áldozat,
> Mit jövőnek hozni tartozom. -

Éva

> Ha meghallgatsz, még könnyebb lesz talán,
> Mert ami eddig kétséges vala,
> Most biztosítva áll már: a jövő. -

Ádám

> Hogyan? - - -

Éva

> Tudom, fel fog mosolygni arcod,
> Ha megsugom. De jöjj hát közelebb:
> Anyának érzem, oh Ádám, magam.

Ádám térdre esve

> Uram, legyőztél. Ím porban vagyok;
> Nélkűled, ellened hiába vívok:
> Emelj vagy sújts, kitárom keblemet.

Lucifer

> Féreg! Feledted-é nagyságodat,
> Melyet nekem köszönhetsz? -

Ádám

> Hagyd el azt!
> Hiú káprázat volt: ez nyúgalom!

Lucifer

> S te dőre asszony, mondd, mit kérkedel?
> Fiad Édenben is bűnnel fogamzott,
> Az hoz földedre minden bűnt s nyomort.

Éva

> Ha úgy akarja Isten, majd fogamzik
> Más a nyomorban, aki eltörűli,
> Testvériséget hozván a világra. -

Lucifer

> Fellázadsz-é, rabszolga, ellenem?
> Fel a porból, állat.

Ádám felé rúg. Az ég megnyílik: az Úr dicsőülten, angyaloktól környezve, megjelen

Az Úr

> A porba, szellem!
> Előttem nincsen nagyság.

Lucifer görnyedezve

> Átok, átok!

Az Úr

> Emelkedjél, Ádám, ne légy levert,
> Midőn látod, kegyembe veszlek újra.

Lucifer félre

> Mint látom, itt családi jelenet
> Fejlődik, szép talán az érzelemnek,
> De értelmemnek végtelen unalmas.
> Legjobb elsompolyognom.
> Indul

Az Úr

> Lucifer!
> Szavam van hozzád is, maradj tehát.
> Te meg, fiam, beszéld el, hogy mi bánt úgy. -

Ádám

> Uram! Rettentő látások gyötörtek,
> És nem tudom, mi bennök a való.
> Oh, mondd, oh mondd, minő sors vár reám:
> E szűk határu lét-e mindenem,
> Melynek küzdése közt lelkem szürődik,
> Mint bor, hogy végre, amidőn kitisztúlt,
> A földre öntsd, és béigya porond?
> Vagy a nemes szeszt jobbra rendeléd?
> Megy-é előbbre majdan fajzatom,
> Nemesbedvén, hogy trónodhoz közelgjen,
> Vagy, mint malomnak barma, holtra fárad,
> S a körből, melyben jár, nem bír kitörni?
> Van-é jutalma a nemes kebelnek,
> Melyet kigúnyol vérhullásaért
> A kislelkű tömeg? Világosíts fel,
> S hálásan hordok bármi végzetet;
> Csak nyerhetek cserémben, mert ezen
> Bizonytalanság a pokol. -

Az Úr

> Ne kérdd
> Tovább a titkot, mit jótékonyan
> Takart el istenkéz vágyó szemedtől.
> Ha látnád, a földön múlékonyan
> Pihen csak lelked, s túl örök idő vár:
> Erény nem volna itt szenvedni többé.
> Ha látnád, a por lelkedet felissza:
> Mi sarkantyúzna, nagy eszmék miatt
> Hogy a múló perc élvéről lemondj?
> Míg most, jövőd ködön csillogva át,
> Ha percnyi léted súlyától legörnyedsz,
> Emel majd a végetlen érzete.
> S ha ennek elragadna büszkesége,
> Fog korlátozni az arasznyi lét.
> És biztosítva áll nagyság, erény. -

Lucifer kacagva

> Valóban, melyre lépsz, dicső a pálya,
> Nagyság s erény leszen tehát vezéred,
> E két szó, mely csak úgy bír testesűlni,
> Ha babona, előitélet és
> Tudatlanság álland mellette őrt. -
> Miért is kezdtem emberrel nagyot,
> Ki sárból, napsugárból összegyúrva
> Tudásra törpe és vakságra nagy. -

Ádám

> Ne gúnyolj, oh, Lucifer, csak ne gúnyolj:
> Láttam tudásod tiszta alkotását,
> Nagyon hideg volt ottan e kebelnek. -
> De, oh Uram! Ki fog feltartani,
> Hogy megmaradjak a helyes uton?
> Elvontad tőlem a vezérkezet,
> Hogy a tudás gyümölcsét ízlelém.

Az Úr

> Karod erős - szived emelkedett:
> Végetlen a tér, mely munkára hív,
> S ha jól ügyelsz, egy szózat zeng feléd
> Szünetlenűl, mely visszaint s emel,
> Csak azt kövesd. S ha tettdús életed
> Zajában elnémúl ez égi szó,
> E gyönge nő tisztább lelkűlete,
> Az érdekek mocskától távolabbb,
> Meghallja azt, és szíverén keresztül
> Költészetté fog és dallá szürődni.
> E két eszközzel álland oldalodnál,
> Balsors s szerencse közt mind-egyaránt,
> Vigasztaló, mosolygó géniusz. -
> Te Lucifer meg, egy gyürű te is
> Mindenségemben - működjél tovább:
> Hideg tudásod, dőre tagadásod
> Lesz az élesztő, mely forrásba hoz,
> S eltántorítja bár - az mit se tesz -
> Egy percre az embert, majd visszatér.
> De bűnhődésed végtelen leend,
> Szünetlen látva, hogy, mit rontni vágyol,
> Szép és nemesnek új csírája lesz. -

Angyalok kara

> Szabadon bün és erény közt
> Választhatni, mily nagy eszme,
> S tudni mégis, hogy felettünk
> Pajzsúl áll Isten kegyelme.
> Tégy bátran hát, és ne bánd, ha
> A tömeg hálátlan is lesz,
> Mert ne azt tekintse célúl,
> Önbecsét csak, ki nagyot tesz,
> Szégyenelve tenni másképp;
> És e szégyen öntudatja
> A hitványat földre szegzi,
> A dicsőet felragadja. -
> Ámde útad felségében
> Ne vakítson el a képzet,
> Hogy, amit téssz, azt az Isten
> Dicsőségére te végzed,
> És ő éppen rád szorúlna
> Mint végzése eszközére:
> Sőt, te nyertél tőle díszt, ha
> Engedi, hogy tégy helyette. -

Éva

> Ah, értem a dalt, hála Istenemnek!

Ádám

> Gyanítom én is, és fogom követni.
> Csak az a vég! - Csak azt tudnám feledni! -

Az Úr

> Mondottam ember: küzdj és bízva bízzál!

Vége