## TIZENHARMADIK SZÍN

Az űr. Földünk egy szelete a távolban látszik, mindig kisebbedve, mígnem csillagul tűnik csak fel, a többiek közé vegyülten. A szín félhomállyal kezdődik, mely vaksötétté válik lassankint. Ádám mint öreg, Luciferrel repülve

Ádám

> Őrjöngő röptünk, mondd, hová vezet?

Lucifer

> Hát nem vágytál-e menten a salaktól
> Magasb körökbe, honnan, hogyha jól
> Értettelek, rokon szellem beszédét
> Hallottad?

Ádám

> Az igaz, de ily ridegnek
> Nem képzelém feléjök útamat.
> E tér oly puszta, olyan idegen,
> Minthogyha szentségsértő járna benne,
> S keblemben két érzés küzdelme foly:
> Érzem, mi hitvány a föld, hogy magas
> Lelkem lezárja, s vágyom el köréből;
> De visszasírok, fáj, hogy elszakadtam. -
> Ah, Lucifer! Nézz csak földünkre vissza,
> Először a virág tűnt el szemünkből,
> Aztán az erdők rezgő lombjai;
> A jól ismert táj száz kedves helyével
> Jellem nélkűli síksággá lapult.
> Mi érdekes volt, minden elmosódott.
> Most már a szirt törpül le rossz görönggyé,
> A villámterhes felhő, melyben ott lenn
> Szent szózatot sejt a pór, s megriad,
> Mi nyomorú párázattá silányúl.
> A bömbölő tenger végetlene
> Hová, hová lett? Szürke folt gyanánt áll
> A gömbön, mely keringve elvegyül
> Milljó társ közt, s az volt egész világunk.
> Oh, Lucifer! Aztán meg ő, meg ő -
> El kelle tőlünk annak is maradni? -

Lucifer

> Emelkedett szempontunkból, hiába,
> Először a báj vész el, azután
> A nagyság és erő, míg nem marad
> Számunkra más, mint a rideg matézis. -

Ádám

> A csillagok megettünk elmaradnak,
> S nem látok célt, nem érzek akadályt.
> Szerelem és küzdés nélkűl mit ér
> A lét? Hideg borzongat, Lucifer!

Lucifer

> Ha eddig tartott csak nagy hősiséged,
> Úgy térjünk vissza porban játszani.

Ádám

> Ki mondja ezt? Előre hát, előre:
> Csak addig fáj, míg végképp elszakad,
> Mely a földhöz csatol, minden kötél. -
> De hajh, mi ez, lélegzetem szorúl,
> Erőm elhágy, eszméletem zavart.
> Több volna-é mesénél Antaeus,
> Ki addig élt csak, míg a föld porával
> Érintkezett?

A Föld Szellemének szava

> Igen, több az mesénél.
> Te ismersz már, a földnek szellemét,
> Csak én lélegzem benned, tudhatod.
> Itt a sorompó, eddig tart hatalmam,
> Térj vissza, élsz - hágd át, megsemmisülsz,
> Mint ázalag féreg, mely csöpp vizében
> Fickándozik. - E csepp a föld neked. -

Ádám

> Dacolok véled, hasztalan ijesztesz. -
> Testem tiéd tán, lelkem az enyém,
> A gondolat s igazság végtelen,
> Előbb megvolt az, mint anyagvilágod.

A Föld Szellemének szava

> Hiú ember! Próbáld, s szörnyet bukol.
> Előbb való-e rózsánál az illat,
> Alak a testnél s napnál a sugára?
> Oh, hogyha látnád árva lelkedet
> A végtelen űrben keringeni
> Amint értelmet és kifejezést
> Keres hiába, idegen világban,
> S nem érez többé semmit és nem ért,
> Megborzadnál. Mert minden felfogás
> És minden érzés, mely benned feszűl, csak
> Kisugárzása e csoport anyagnak,
> Mit földednek hívsz, s mely, ha más leendne,
> Nem létezhetnék többé, véled együtt. -
> A szépet, rútat, üdvöt és pokolt
> Csak szellememtől vontad el magadnak,
> Mely kis hazádnak rendét lengi át. -
> Oh, ami itten örökös igazság,
> Egy más világban az tán képtelen,
> És a lehetlen tán természetes.
> A súly nem létez, a lét nem mozog,
> Mi itten lég, az ott tán gondolat,
> Mi itten fény, az ottan hang talán,
> S jegecül tán, mi itten nőve nő. -

Ádám

> Nem tántorítsz el, lelkem felfelé tör.

A Föld Szellemének szava

> Ádám, Ádám, a végső perc közelg:
> Térj vissza, a földön naggyá lehetsz,
> Míg, hogyha a mindenség gyűrűjéből
> Léted kitéped, el nem tűri Isten,
> Hogy megközelítsd őt - s elront kicsínyűl. -

Ádám

> Úgyis nem ront-e majd el a halál? -

A Föld Szellemének szava

> A vén hazugság e hiú szavát
> Ne mondd, ne mondd, itt a szellemvilágban. -
> Egész természet átborzadna tőle. -
> Szentelt pecsét az, feltartá az Úr
> Magának. A tudás almája sem
> Törhette azt fel.

Ádám

> Majd én feltöröm.

Tovább repülnek. Ádám egy sikoltással megmerevül

> Végem van! -

Lucifer kacagva

> Győzött hát a vén hazugság. -
> Amint Ádámot eltaszítja magától
> E báb-istenség most már elkeringhet
> Az űrben, új bolygóként, melyen újra
> Számomra fog tán élet fejledezni. -

A Föld Szellemének szava

> Korán e káröröm még, Lucifer!
> Csak érinté az idegen világot,
> Nem oly könnyű országomból kitörni. -
> Honos szózat hív, térj, fiam magadhoz!

Ádám eszmélve

> Élek megint. - Érzem, mert szenvedek,
> De szenvedésem is édes nekem,
> Oly iszonyatos az, megsemmisűlni. -
> Oh, Lucifer! Vezess földemre vissza,
> Hol oly sokat csatáztam hasztalan,
> Csatázzam újra, és boldog leszek.

Lucifer

> S e sok próbára mégis azt hiszed,
> Hogy új küzdésed nem lesz hasztalan?
> S célt érsz? Valóban e megtörhetetlen
> Gyermekkedély csak emberé lehet. -

Ádám

> Korántse vonz ily dőre képzelet,
> A célt, tudom, még százszor el nem érem.
> Mit sem tesz. A cél voltaképp mi is?
> A cél, megszünte a dicső csatának,
> A cél halál, az élet küzdelem,
> S az ember célja e küzdés maga.

Lucifer

> Valóban szép vigasz, már hogyha még
> A harc eszméje volna legalább nagy,
> De holnap gúnyolod, miért ma vívsz,
> Gyermekjáték volt, ami lelkesített. -
> Nem vérezél-e Chaeroneánál
> A megbukott szabadság védletében,
> És Constantinnal nem küzdél-é később,
> Világuralmát hogy megalapítsd?
> Nem vesztél-é el hitmártír gyanánt,
> S később a tudománynak feyverével
> Nem álltál-é a hitnek ellenében?

Ádám

> Igaz, igaz, de mindegy, bármi hitvány
> Volt eszmém, akkor mégis lelkesített.
> Emelt, és így nagy és szent eszme volt.
> Mindegy, kereszt vagy tudomány, szabadság
> Vagy nagyravágy formájában hatott-e,
> Előrevitte az embernemet. -
> Óh, vissza hát a földre, új csatára. -

Lucifer

> S feledted-é már a tudós szavát;
> Ki felszámolta, hogy négy ezredévre
> Világod megfagy - a küzdés eláll?

Ádám

> Ha tudományunk nem dacol vele.
> De fog dacolni, érezem, tudom. -

Lucifer

> S aztán? - Van-é küzdés, nagyság, erő,
> A mesterkélt világban, melyet az
> Ész rendezett teóriáiból,
> S melyet magad szemlélhetél imént? -

Ádám

> Csak mentse meg a földet, - elmulik
> Az is, mint minden, ami hívatását
> Betölté, s akkor újra felmerűl
> Az eszme, mely éltet lehel reája.
> Vezess csak vissza, égek látni már,
> A megmentett földön mi új tanért
> Fogok fellelkesűlni. -

Lucifer

> Vissza hát! -