## NEGYEDIK SZÍN

Egyiptomban. Elöl nyílt csarnok. Ádám mint Fáraó, fiatalon, trónon ülve. Lucifer mint minisztere; tiszteletteljes távolban fényes kíséret. A háttérben rabszolgák egy gúla építésén dolgoznak, korbáccsal rendet tartó felügyelők alatt. Tiszta nap

Lucifer

> Felséges úr! Aggódva kérdi néped,
> Mely elvérezni boldog lenne érted,
> Vajon mi az, mi a nagy fáraót
> Nem hagyja trónja vánkosán pihenni?
> Mért áldozod fel a nap kéjeit,
> Az éjnek édes álomképeit,
> És nem bizod gondját nagy terveidnek
> A rabszolgára, akit az megillet,
> Midőn már úgyis a széles világon
> Minden dicsőség, úralom tiéd
> S a kéj, mit ember elviselni bír. -
> Száz tartomány bő kincse mond urának.
> Neked nyit kelyhet illatos virága,
> S édes gyümölcsöt csak neked növel.
> Ezer hölgy keble sóhajtoz feléd:
> A szőke szépség, lankadó szemével;
> Finom, gyöngéd, mint játszi tünemény,
> A barna lányka, lihegő ajakkal,
> Égő szemében őrült szenvedéllyel
> Mind a tiéid. Sorsuk egy szeszélyed,
> Mind érzi, hogy betölté hívatását,
> Ha néhány perced fűszerezni tudta.

Ádám

> Mindennek nincsen szűmre ingere.
> Mint kénytelen adó jő, nem csatázok
> Érette, nem köszönhetem magamnak. -
> De itt e művel, melyet alkotok,
> Azt tartom, hogy megleltem az utat,
> Mely a valódi nagysághoz vezet.
> Művészetét a természet csodálja,
> S évezredekre hirdeti nevem.
> Nincs földindúlás, nincs vész, mely ledöntse:
> Erősebb lett az ember, mint az Isten.

Lucifer

> S oh, fáraó, mégis boldog vagy-é
> E képzeletben? Tedd kezed szivedre.

Ádám

> Nem én. Űrt érzek, mondhatatlan űrt.
> De mindegy. hisz nem boldogságot esdtem,
> Dicsőséget csak, s az megnyílt előttem.
> Csak a tömeg ne sejtse kínomat -
> Ha sajnálhatna, nem imádna többé.

Lucifer

> Hát hogyha egykor átlátod magad,
> Hogy a dicsőség percnyi dőre játék?

Ádám

> Az nem lehet.

Lucifer

> S ha mégis?

Ádám

> Halni térnék,
> Megátkozván utánam a világot.

Lucifer

> Nem fogsz meghalni, bár átlátod egyszer,
> Sőt újra kezdesz, régi sikereddel.

A dolgozó rabszolgák közül egyet a felügyelők annyira vernek, hogy ez jajveszékelve és üldözötten egész a nyílt csarnokba fut, s a trón előtt összerogy

A rabszolga

> Uram, segíts!

A munkások közül Éva, mint a rabszolga neje, kibontakozik, s fájdalmas sikoltással férjére borul

Éva

> Hiába kéred azt.
> Ki kínjainknak nem volt részese,
> Nem ért, nem ért! - Halk a jajnak szava,
> S a trón magas. Mért nem hívsz engemet,
> Ki eltakarlak s testemmel fogok fel
> Minden csapást?

Ádám a betóduló felügyelőkhöz, kik a rabszolgát s nejét ki akarják hurcolni

> Hagyjátok ott. El innét.
> A felügyelők el
> Mi ismeretlen érzés száll szivembe,
> Ki e nő és mi bűve-bája van,
> Mellyel, mint lánccal, a nagy fáraót
> Lerántja porban fetrengő magához? -
> Felkel

Lucifer

> Ez ismét a szálaknak egyike,
> Melyekkel gúnyul vett körűl urad,
> Eszedbe hozni hernyó voltodat,
> Ha önhitedben lepkeként csapongsz.
> E vékony szál, láttad már, mily erős,
> Kisiklik ujjainkból, és azért
> Nem téphetem szét.

Ádám lejőve a trón lépcsőin

> Azt ne is müveld.
> Amilyen sértő, époly kellemes.

Lucifer

> De illetlen, hogy egy bölcs és király
> Alatta nyögjön.

Ádám

> Mit tegyek tehát?

Lucifer gúnnyal

> Nincsen más hátra, mint hogy a tudás
> Tagadja létét e rejtett fonálnak:
> S kacagja durván az erő s anyag.

Ádám

> Én nem birom kacagni, sem tagadni.

Éva

> Ah, kedvesem, véred csorogva foly,
> Megállitom; fáj úgyebár, nagyon?

Rabszolga

> Az élet fáj csak, már nem fáj soká.

Éva

> Nem úgy, nem úgy, mért éltél volna eddig,
> Ha most halnál meg, amint meglelél.

Rabszolga

> Miért él a pór? - A gúlához követ
> Hord az erősnek, s állítván utódot
> Jármába, meghal. - Milljók egy miatt.

Ádám

> Ah, Lucifer, mi rettentő beszéd ez!

Lucifer

> A haldokló hagymázos őrülése - - -

Ádám

> Mit is beszélt?

Lucifer

> Nagy fáraó, mi bánt?
> No, mondhatom, hogy nagyszerű dolog:
> Egy rabszolgával a földön kevesb van.

Éva

> Neked silány szám, nékem egy világ,
> Oh jaj, ki fog majd engemet szeretni? -

Rabszolga

> Én többé nem. - Felejts el, nő, örökre.
> Meghal

Ádám

> Majd foglak én. El innen a halottal.

A hullát felveszik

> Fel, hölgyem, e trón pamlagán helyed:
> A bájnak épen úgy fejedelme vagy,
> Mint az erőnek én - meg kelle lelnünk
> Egymást akárhol.

Éva

> Oh, nagy fáraó,
> Tudom, parancsod a pór végzete,
> Nem is szabódom, csak kevés időt
> Engedj magamnak, azután parancsolj.

Ádám

> Ne többször e szót. Oh, hát birodalmam
> Sohsem megy-é túl a parancs szaván?

Éva

> Elég, ha egyelőre a parancs
> Nem illet fájva, - oh ne írigyeld
> Ez első percben könnyem a halottól. -
> Mi szép halott, ah istenem, mi szép!
> Ráborul

Ádám

> Szép és halott; mi ellentétel ez:
> Törekvésinkre gúny e nyúgalom,
> Vagy hivságunkra szánalmas mosoly.

Lucifer

> Szökött rabszolga, ki veled dacol,
> Mondván: erősebb lettem láncaidnál.

Ádám

> A holtnak béke, az élőnek üdv.
> Amaz könnyed nem érzi, mosolyod
> Nélkülöznöm kín.

A halottat kiviszik. Ádám Évát a trónra vezeti

> Oldalamra, nő!
> Ah mílyen édes kebleden pihenni.

Jajveszékelés a munkások közt; Éva összerezzen

> Mi lelt, szerelmem?

Éva

> Oh, nem hallod-e
> A nép jaját?

Ádám

> Először vettem észre.
> Nem szép zene, igaz: de ne ügyelj rá,
> Csókolj meg és feledd el a világot.
> Luciferhez
> Te meg némítsd el azt a jajgatást.

Lucifer

> Azt nem birom, ez már a nép joga,
> Együtt öröklé az igával azt.

Ismét jajszó, Éva felsikolt, Ádám fölemelkedik

Ádám

> Hölgyem, te szenvedsz, s nem tudom, miként
> Segítsek rajta. Szíveden keresztül
> A jajszó, mint villám, fejembe csap,
> S úgy érzem, a világ kiált segélyt.

Éva

> Oh fáraó, zúzz el, de megbocsáss,
> Ha a nép jajja nem hágy megnyugodni!
> Ládd, jól tudom, hogy szolgálód vagyok,
> Hogy éltem célja tégedet mulatni,
> Felejtek mindent, kívülem mi van:
> Nyomort, nagyságot, ábrándot, halottat,
> Hogy mosolyom üdv, ajkam láng legyen;
> De hogyha a nép, e milljókarú lény,
> Korbácsolt háttal jajgat odakint:
> Mint fájó testnek kisded porcikája,
> Én, én, a népnek elszakadt leánya,
> Szívemben érzem szintén mind e kínt.

Ádám

> És én veled. - A milljók egy miatt -
> Mondá a holt is.

Éva

> Oh nagy fáraó!
> Komor levél, és én vagyok oka,
> Űzz el magadtól, vagy taníts, miként kell
> Siketté lennem.

Ádám

> Jobb mester valál te,
> Mert megtanítál a jajt hallanom. -
> Ne halljam többé. - Ím, legyen szabad
> A szolganép. Mit is ér a dicsőség,
> Mit egy személyben ér utól az ember
> Milljók vesztével és milljók jajával,
> Kikben szintén az az ember lehel;
> Milljószor érzem a kínt, egyszer a kéjt.

Lucifer

> Ah, fáraó, rajongsz; hisz a tömeg
> A végzet arra ítélt állata,
> Mely minden rendnek malmán húzni fog,
> Mert arra van teremtve. Már ma mentsd fel:
> Amit te eldobsz, ő meg nem nyeri,
> És új urat keres holnap magának.
> Vagy azt hiszed, hogy ülhetnél nyakán,
> Ha a gazdának szükségét nem érzi?
> Ha kebelében öntudat lakik?

Ádám

> Miért jajgat hát, mintha fájna néki
> A szolgaság?

Lucifer

> Fáj, bár nem tudja, mi.
> Mert minden ember uralomra vágy.
> Ez érzet az, s nem a testvériség,
> Mi a szabadság zászlajához űzi
> A nagy tömeget - ámbár öntudattá
> Nem ébred benne, és csak sejtelemkint
> Zaklatja minden olyasért, mi új
> S mi tagadása a már meglevőnek;
> Abban remélvén testesűlve látni
> A boldogságról képzett álmait.
> Pedig mély tenger a nép: bármi napfény
> Sem hatja át tömét; sötét leend az,
> Csak a hullám ragyog, mit színe fölvet,
> És mely hullám esetleg ép te vagy.

Ádám

> S mért épen én?

Lucifer

> Vagy más, veled rokon.
> Kiben tudattá vált a népi ösztön,
> S ki a szabadság bámult bajnokául
> Fényes helyedre tolakodni mer.
> Míg a tömeg, nem nyerve semmit is,
> Nevet cserél, a gazda megmarad.

Ádám

> Mi végtelen körút okoskodásod,
> Melyből menekvés nincsen is talán.

Lucifer

> Vagyon menekvés. Adj ezen nehány
> Kivált egyénnek láncot és gyürűt,
> Adj más játékszert, s mondd: ím a tömeg
> Fölébe tollak, ez teszen nemesbé -
> És elhiszik, és a népet lenézvén
> Elszívelik, hogy őket is lenézd.

Ádám

> Ne kísérts ily csábító álokokkal.
> El a szolgákkal! Légyen mind szabad.
> Hirdesd ki nékik, ám de jól siess,
> Hogy, míg megbánom, késő is legyen már.

Lucifer félre

> Előre csak önhitten útadon,
> Hidd, hogy te mégy, ha a sors árja von.
> Kimegy

Ádám

> E mű meg álljon bevégzetlenűl,
> Intő rom annak, aki nagyra tör,
> Erőnk s gyöngénknek nagy kérdőjele.

Kint nagy örömzaj, a munkások eloszolnak. Lucifer visszatér

> Örülj, pór, a nagyság hogy meghajolt
> Előtted. Csak ne hidd, hogy kényszerítve.

Éva

> Vigasztalódjál, oh én kedvesem,
> Úgyis mit ér az a rideg dicsőség,
> Hideg kígyóként mely közénkbe csúsz?

Ádám

> De nagy, de nagy.

Éva

> El véle; látod, a jaj
> Elnémult, üdvünket meg nem szakasztja,
> Mi vágyad más, ha keblemen pihensz?

Ádám

> Oh nő, mi szűk, mi gyarló látköröd.
> S a büszke férfit ép ez vonzza hozzád -
> Csak gyöngeség, mit az erő szerethet.
> Mint a védő szülő gyámoltalan
> Voltát karolja leghőbben fiának.

Éva

> Ah fáraó, tán már untatlak is
> E hasztalan, e balga fecsegéssel?
> Hiába, ha okosabb nem vagyok.

Ádám

> Ne is kivánd, hogy légy, én kedvesem,
> Eszem elég van nékem önmagamnak,
> Erő s nagyságért nem kebledre hajlok,
> Sem a tudásért, mindezt könyveimben
> Sokkal jobban föllelhetem. Te csak
> Beszélj, beszélj, hogy halljam hangodat,
> Rezgése szűmön végigárjadozzon.
> Akármit mondasz, mindegy; oh, ki kérdi,
> Mit énekel a kis madár, azért
> Édes sejtéssel halljuk hangjait.
> Te csak virág légy, drága csecsebecs,
> Haszontalan, de szép, s ez érdeme.
> Luciferhez
> És mégis egy vágy ver föl mámoromból.
> Talán bolond vágy - - oh de teljesítsd -,
> Hagyj vetnem egy merész pillanatot
> Előre, egypár ezredév utánra,
> Mi lesz hiremből?

Lucifer

> Amíg csókolódtok,
> Nem érzed-é a lanyha szelletet,
> Mely arcodat legyinti s elröpűl?
> Vékonyka porréteg marad, hol elszáll,
> Egy évben e por csak nehány vonalnyi,
> Egy századévben már nehány könyök.
> Pár ezredév gúláidat elássa,
> Homoktorlaszba temeti neved,
> Kéj-kerteidben a sakál üvölt,
> A pusztán koldús, szolganép tanyáz.

Amit Lucifer mond, mind láthatóvá is lesz

> S mindezt nem a mennyrázó fergeteg.
> Nem bömbölő földindulás cselekszi,
> Csak gyönge szellő, mely körűlenyelg.

Ádám

> Rettentő kép!

Lucifer gúnnyal

> Ne félj, csak szellemed vesz,
> De tested megmarad, mint múmia,
> Kiváncsisága iskolás fiúknak,
> Torz arculattal, melyről elmosódott
> Az írás, szolga volt-e, vagy parancsolt.

Egy múmia felé rúg, mely ezalatt a trón előtt tűnt fel, s lassan legördül annak lépcsőin

Ádám felugorva

> Pokolbeli káprázat, el veled!
> Hiú törekvés, dőre nagyravágy -
> Fülembe cseng még: milljók egy miatt.
> E millióknak kell érvényt szereznem,
> Szabad államban - másutt nem lehet.
> Enyésszen az egyén, ha él a köz,
> Mely egyesekből nagy egészt csinál.

Éva

> S elhagysz-e engem is, szerelmedet? -

Ádám

> El, téged, a trónt, mindent elhagyok.
> Vezess, vezess, új célra, Lucifer,
> Úgyis sok szép időt vesztettem el
> Ez áluton.
> Indul, kardot vonva

Éva

> Királyom! Tört reménnyel
> Ha megjösz, szíved e szűn menhelyet lel.

Ádám

> Igen, igen; sejtem hogy téged is
> Tisztult alakban fel foglak találni.
> S akkor nem fogsz ölelni már parancsból,
> De mint egyenlő, - kéjnek érzetével.
> El

Lucifer

> Ne oly vágtatva, még jókor beéred,
> Talán előbb, a célt, hogysem reméled,
> És sírni fogsz majd, látva, hogy mi dőre,
> Míg én kacaglak. - Menjünk hát, előre!