## NYOLCADIK SZÍN

Prágában. A császári palota kertje. Jobbra lugos, balra csillagásztorony, előtte tágas erkély Kepler íróasztalával, székkel, csillagászeszközökkel, Lucifer mint Kepler famulusa az erkélyen. A kertben udvaroncok s hölgyek csoportokban sétálnak, közöttük Éva is mint Borbála, Kepler neje. - Rudolf császár Ádámmal mint Keplerrel beszédbe mélyedve áll. A háttérben egy eretnek máglyája ég. Estve, később éj. Két udvaronc az előtéren elmenve.

Első udvaronc

> Ki az megint, ki ottan fűtözik,
> Eretnek vagy boszorkány?

Második udvaronc

> Nem tudom.
> Nincs már divatban, hogy még érdekeljen,
> Csak söpredék gyül a máglyák köré.
> S nem őrjöng az sem már öröm miatt,
> Csak hallgatag néz és morog magában.

Első udvaronc

> Az én időmben ünnep volt az ílyes,
> Ott volt az udvar, a nemes világ.
> Ah, így fajúlnak el a jó idők. -
> Elhaladnak

Lucifer

> Ily hűvös estve e tűz jólesik,
> Bizon, bizon már jó régen melenget.
> De félek, hogy kialszik nemsokára.
> Nem férfias határzattól eloltva,
> Nem új nézetnek engedvén helyet,
> De e közömbös korban nem leend,
> Ki új hasábot vetne a parázsra,
> S én fázhatom. - Minden nagy gondolatnak,
> Hiába, ily kicsínyes a bukása. - -
> El a toronyba

Rudolf és Ádám az előtérre lépve

Rudolf

> Állítsd fel, Kepler, horoszkópomat,
> Rossz álmam volt az éjjel, rettegek,
> Mi konjunkturákban[9] van csillagom.
> Baljóslatú jel tűnt fel udvarában
> Már múltkor is, ott a kígyó[10] fejénél.

Ádám

> Meglesz, uram, amint parancsolod. -

Rudolf

> Ha majd e klimakterikus napok[11]
> Elmúltak, a nagy műt is újra kezdjük,
> Mely a minap sikertelen maradt.
> Átnéztem újra Hermes Trismagistust,
> Synesiust, Albertust, Paracelsust,
> Salamon kulcsát és más műveket,
> Mig rátaláltam az ejtett hibára.
> Amint izzasztók a vénhedt királyt[12],
> Feltűnt a holló[13] s a veres oroszlány,
> Utánuk a kettes mercur[14] kifejlett,
> A két planéta egyesűlt hatásán,
> S leszállt az ércek bölcseletsava.
> De elhibáztuk a nedves tüzet,
> Száraz vizet, s azért nem létesűlt
> A szent menyegző[15], a dicső eredmény
> Mely ifjúságot önt az agg erébe,
> Nemességet visz át a szürke ércbe.

Ádám

> Értem, felséges úr.

Rudolf

> Egy szóra még!
> Rossz hír kering az udvarban felőled,
> Hogy új tanoknak híveűl szegődtél,
> Rostálod a szentegyház téteit;
> Sőt most, midőn anyád mint rút boszorkány
> Legsúlyosb vád alatt börtönben űl,
> Méltó gyanúba jössz te is, midőn
> Olyan nyakasan s ernyedetlenűl
> Igyekszel őt kiszabadítani.

Ádám

> Felséges úr! Hiszen fia vagyok.

Rudolf

> A szentegyház, fiam, igazb anyád.
> Hagyd a világot, jól van az, miként van,
> Ne kívánd kontárúl javítani. -
> Nem halmozálak-é kegyekkel el?
> Atyád, tudod jól, korcsmáros vala,
> S nemességed kétség-fölűl helyeztem,
> Pedig bizony elég bajomba telt.
> Fölemelélek trónomhoz, s csak így
> Jutál Müller Borbála szép kezéhez,
> Azért, ismétlem, légy, fiam, vigyázó.

El. Ádám gondolatokba merülve erkélyének lépcsőinél megáll. Két udvaronc az előtérbe érve

Harmadik udvaronc

> Nézd, mint mereng ismét a csillagász.

Negyedik udvaronc

> A féltés bántja szüntelen szegényt,
> Hiába, nem tud új körébe szokni,
> Kirí belőle mindig a paraszt.

Harmadik udvaronc

> Nem fogja fel, hogy az igazi lovag,
> Bár istenség gyanánt imádja a nőt,
> Vérét odaadni volna érte kész,
> Ha rágalom érintené erényét; -
> Ő hódolásban mellékcélt gyanít.

Éva más csoporttal a két udvaronchoz csatlakozik, s nevetve legyezőjével a második udvaronc vállára ver

> Ah menj, lovag - az istenért! Kegyelmezz,
> Tréfáidon halálra kell nevetnem. -
> Nézd, itt e két úr mily szörnyű komoly. -
> Talán megszállott már titeket is
> Az újításnak átkos szelleme?
> Úgy el szememből! Nem szenvedhetem
> E fajt, mely oly epés, bús felfogással
> Megírigyelte ezt a csillogó
> Nyugodt világot tőlünk s újat eszmél.

Harmadik udvaronc

> Minket nem illet e vád, drága hölgy,
> Ki vágyna ílyen körben változásra?

Első udvaronc

> De, hogyha nem csalódom, ottan áll
> Egy férfi, arcán e sötét jelek.

Éva

> Férjem szegény? - Az istenért, urak,
> Kíméljétek meg őt az ily gyanútól
> Előttem, kit hozzá szent kötelék
> Csatol. - Hisz ő beteg - nagyon beteg.

Második udvaronc

> Betegje tán e súgárzó szemeknek?

Harmadik udvaronc

> Valóban, amit senki nem merészel,
> Ő sértne-é meg féltékeny gyanúval? -
> Oh, bár lehetne lovagod gyanánt
> Szemébe kesztyűt dobnom a merésznek.
> Ezalatt Ádámhoz érnek
> Ah, mester! Ép jó, hogy találkozunk,
> Jószágaimra kívánnék utazni,
> Időjóslást szeretnék.

Első udvaronc

> Én pedig
> Fiamnak vágynám csillagát kitudni.
> Éjfél után, múlt éjjel, jött világra.

Ádám

> Reggel mindkettő készen vár, urak.

Negyedik udvaronc

> A társaság oszol, menjünk mi is.

Harmadik udvaronc

> Lépcsője itt van - jó éjt, asszonyom!
> súgva
> Egy óra múlva.

Éva súgva

> Jobbra a lugosban.
> Fent
> Jó éjt urak. - Jőj, kedves Jánosom!

Mind elmennek. Ádám és Éva az erkélyre. Ádám zsöllyeszékbe dűl. Éva előtte áll. Mindinkább besötétedik

Éva

> János, nekem szükségem volna pénzre.

Ádám

> Egy fillérem sincs, mind elhordtad immár.

Éva

> Örök szükséget tűrjek-é tehát?
> Az udvarhölgyek pávaként ragyognak,
> Szintúgy szégyellek köztük megjelenni.
> Valóban, hogyha egy-egy udvaronc
> Felém hajolva, mosolyogva mond,
> Hogy a királyné köztük én vagyok,
> Szégyenkezem miattad, aki a
> Királynét így állítod udvarába.

Ádám

> Nem fáradok-e éjet és napot?
> Elárulom tudásomat miattad,
> Megfertőzöm, midőn haszontalan
> Időjóslást, horoszkópot csinálok,
> Eltitkolom mit lelkem felfogott,
> És hirdetem, mit jól tudok, hamis.
> Pirúlnom kell, mert rosszabbá levék,
> Mint a szibillák, kik hivének abban,
> Amit jósoltak, míg én nem hiszek.
> De megteszem, hogy leljem kedvedet.
> Hová teszem, mit bűndíjúl kapok?
> Hisz nékem nem kell semmi a világon,
> Csak az éj és tündöklő csillaga,
> Csak a szférák titkos harmóniája,
> Tiéd a többi. - Ámde ládd, ha a
> Császár pénztára többnyire üres,
> Sok kérelemre rendetlen fizetnek.
> Tiéd lesz most is, mit reggel kapok,
> S te hálátlan vagy, ládd, ez fáj nekem.

Éva sírva

> Szememre hányod, hogy mit áldozasz,
> S nem áldozék-e én is eleget,
> Miattad? Én nemes háznak leánya,
> Midőn kétséges rangodhoz csatoltam
> Jövőmet, és nem általam jutál-e
> Jobb társaságba? Hálátlan, tagadd el. -

Ádám

> Kétséges rang-e hát szellem, tudás?
> Homályos származás-e a sugár,
> Amely az égből homlokomra szállt?
> Hol van nemesség más ezen kivűl?
> Amit ti úgy neveztek, porlatag,
> Hanyatló báb, mit lelke elhagyott,
> De az enyém örök-ifjú, erős. -
> Oh nő, ha te meg bírnál érteni,
> Ha volna lelked oly rokon velem,
> Minőnek első csókodnál hivém,
> Te büszke lennél bennem, s nem keresnéd
> Kivűl a boldogságot körömön,
> Nem hordanál mindent, mi benned édes,
> Világ elé s mindent, mi keserű,
> Nem tartanál fel házi tűzhelyednek. -
> Oh nő, mi végtelen szerettelek!
> Szeretlek most is, ah de keserűen
> Fulánkos a méz, mely szivembe szállt.
> Fáj látnom, mily nemessé lenne szűd,
> Ha nő lehetnél; a sors semmivé tett,
> Mely a nőt báb-istenként tartja még,
> Mint istenül tartotta a lovagkor,
> De akkor hittek benne, nagy idő volt,
> Most senki sem hisz, törpe az idő,
> S a báb-istenség csak vétket takar. -
> Elválnék tőled, szívemet kitépném,
> Ha fájna is, tán nyúgodtabb lehetnék,
> S te is nélkülem boldogabb lehetnél;
> De ott van újra a már meglevő rend:
> Az a tekintély - egyházunk szava,
> S együtt kell tűrnünk, míg a sír felold.
> Fejét kezébe hajtja. Éva meghatva simogatja

Éva

> No Jánosom, oly gyászosan ne vedd,
> Ha mondok is egyet-mást néha-néha,
> Nem akarálak búba ejteni.
> De ládd, az udvar oly csodálatos,
> És hölgyei oly büszkék, gúnyosak,
> Mit kezdjek én dacolni ellenök?
> Nincs már közöttünk, úgyebár, harag? -
> Jó éjt - reggelre ne feledd a pénzt.
> Lemegy a lépcsőn a kertbe

Ádám

> Minő csodás kevercse rossz s nemesnek
> A nő, méregből s mézből összeszűrve.
> Mégis miért vonz? Mert a jó sajátja,
> Míg bűne a koré, mely szülte őt.
> Hej, famulus!

Lucifer jő lámpával, s az asztalra teszi

Lucifer

> Parancsolsz, mesterem?

Ádám

> Időjóslatra és nativitásra[16]
> Vagyon szükségem, készits íziben.

Lucifer

> Természetes, csillámlót, fényeset;
> Ki venne pénzeért rideg valót.

Ádám

> De ne olyant, mely szinte képtelen.

Lucifer

> Olyat nem is bírnék tán feltalálni,
> Min megbotránkoznának a szülők,
> Nem messiás-é minden újszülött,
> Fénylő csillag, mely feltünt a családnak,
> S csak későbben fejlik szokott pimasszá.
> Ír

Éva ezalatt a lugoshoz ért, a harmadik udvaronc elébe lép

Harmadik udvaronc

> Mi rég epesztesz itten, oh kegyetlen.

Éva

> Talán neked nagy már az áldozat
> Az éj hüvös szelét kiállni,
> Míg én egy jó, nemes férjet csalok meg.
> Az ég átkát, világ itéletét
> Vonom magamra éretted, lovag?

Udvaronc

> Ah, az ég átka, világitélet
> Nem hat titkába e sötét lugosnak.

Ádám merengve

> Kívántam kort, mely nem küzd semmiért,
> Hol a társas rend megszokott nyomát,
> E megszentelt előitéletet
> Nem bántja senki, hol nyugodhatom
> És egykedvű mosollyal hagyhatom
> Hegedni hosszú harcaim sebét. -
> Megjött a kor, s mit ér, ha e kebelben
> A lélek él - e kínos szent örökség,
> Mit az egekből nyert a dőre ember -
> Mely tenni vágyik, mely nem hágy nyugodni,
> S csatára kél a renyhe élvezettel. -
> Hej, famulus! Hozz bort, úgy reszketek,
> Fagyos világ ez, kell, hogy feltüzeljem,
> E törpe korban így kell lelkesülni
> És elszakadni mocskoló porától. -

Lucifer bort hoz, Ádám a szín végéig iddogál

> Oh tárd ki, tárd ki, végtelen nagy ég,
> Rejtélyes és szent könyvedet előttem;
> Törvényidet ha már-már ellesém,
> Felejtém a kort és mindent körűlem.
> Te örökös vagy, míg az mind mulandó,
> Te felmagasztalsz, míg amaz lesújt.

Udvaronc

> Borbála, oh, ha az enyém lehetnél!
> Ha Isten elszólítná férjedet,
> Hogy az eget jobban fel bírja fogni,
> Miért éltében mindig fáradott.

Éva

> Hallgass, lovag, úgy sajnálnám szegényt,
> Hogy könnyeim közt csók nem jutna néked.

Uvaronc

> Te tréfát űzesz.

Éva

> Sőt valót beszélek.

Udvaronc

> Ki érti ezt a rejtélyes kedélyt?
> Borbála! Hisz te így nem is szeretsz.
> Vagy mondd, ha volnék száműzött, szegény,
> Mit volnál képes tenni hívedért? -

Éva

> Valóban, azt mostan nem tudhatom.

Ádám

> Oh, jő-e kor, mely e rideg közönyt
> Leolvasztandja, s mely új tetterővel
> Szemébe néz az elavult lomoknak,
> Bíróul lép fel, büntet és emel,
> Felkél és tántorogva az erkély szélére lép
> Nem retten vissza a nagy eszközöktől,
> Nem fél a rejtett szót kimondani,
> Mely majd hatalmas görgeteg gyanánt
> Haladni fog a végzetes uton.
> S lehúzza tán azt is, ki őt kimondta.

A Marseillaise dallama hallik

> Oh, hallom, hallom a jövő dalát,
> Megleltem a szót, azt a nagy talizmánt,
> Mely a vén földet ifjúvá teszi.