## ELSŐ SZÍN

A mennyekben. Az Úr dicstől környezetten trónján. Angyalok serege térden. A négy főangyal a trón mellett áll. Nagy fényesség

Angyalok kara

> Dicsőség a magasban Istenünknek,
> Dicsérje őt a föld és a nagy ég,
> Ki egy szavával híva létre mindent,
> S pillantásától függ ismét a vég.
> Ő az erő, tudás, gyönyör egésze,
> Részünk csak az árny, melyet ránk vetett,
> Imádjuk őt a végtelen kegyért, hogy
> Fényében íly osztályrészt engedett.
> Megtestesült az örökös nagy eszme,
> Im a teremtés béfejezve már,
> S az Úr mindentől, mit lehelni enged
> Méltó adót szent zsámolyára vár.

Az Úr

> Be van fejezve a nagy mű, igen.
> A gép forog, az alkotó pihen.
> Év-milliókig eljár tengelyén,
> Míg egy kerékfogát ujítni kell.
> Fel hát, világim véd-nemtői, fel,
> Kezdjétek végtelen pályátokat.
> Gyönyörködjem még egyszer bennetek,
> Amint elzúgtok lábaim alatt.

A csillagok védszellemei különböző nagyságú, színű, egyes, kettes csillaggömböket, üstökösöket és ködcsillagokat görgetve rohannak el a trón előtt. Szférák zenéje halkan

Angyalok kara

> Milyen büszke láng-golyó jő
> Önfényében elbizottan,
> S egy szerény csillagcsoportnak
> Ép ő szolgál öntudatlan. -
> Pislog e parányi csillag,
> Azt hinnéd, egy gyönge lámpa,
> S mégis millió teremtés
> Mérhetetlen nagy világa. -
> Két golyó küzd egymás ellen
> Összehullni, szétsietni:
> S e küzdés a nagyszerű fék,
> Pályáján tovább vezetni. -
> Mennydörögve zúg amaz le,
> Távulnan rettegve nézed:
> S kebelében milljó lény lel
> Boldogságot, enyhe béket. -
> Mily szerény ott - egykor majdan
> Csillaga a szerelemnek,
> Óvja őt meg ápoló kéz
> Vígaszúl a földi nemnek. -
> Ott születendő világok,
> Itt enyészők koporsója:
> Intő szózat a hiúnak,
> Csüggedőnek biztatója. -
> Rendzavarva jő amott az
> Üstökös rettentő képe:
> S ím, az Úr szavát meghallva,
> Rend lesz útja ferdesége. -
> Jöszte, kedves ifjú szellem,
> Változó világgömböddel,
> Aki gyászt és fénypalástot,
> Zöld s fehér mezt váltogatsz fel.
> A nagy ég áldása rajtad!
> Csak előre csüggedetlen;
> Kis határodon nagy eszmék
> Fognak lenni küzdelemben.
> S bár a szép s rút, a mosoly s könny,
> Mint tavasz s tél, kört vesz rajta,
> Fénye, árnya lészen együtt:
> Az Úr kedve és haragja.

A csillagok védszellemei elvonultak

Gábor főangyal

> Ki a végtelen ürt kimérted,
> Anyagot alkotván beléje,
> Mely a nagyságot s messzeséget
> Egyetlen szódra hozta létre:
> Hozsána néked, Eszme!
> Leborul

Mihály főangyal

> Ki az örökké változandót,
> S a változatlant egyesíted,
> Végetlent és időt alkotva,
> Egyéneket és nemzedéket:
> Hozsána néked, Erő!
> Leborul

Ráfael főangyal

> Ki boldogságot árjadoztatsz,
> A testet öntudatra hozva,
> És bölcsességed részesévé
> Egész világot felavatva:
> Hozsána néked, Jóság!
> Leborul

Szünet

Az Úr

> S te, Lucifer, hallgatsz, önhitten állsz,
> Dicséretemre nem találsz-e szót,
> Vagy nem tetszik tán, amit alkoték?

Lucifer

> S mi tessék rajta? Hogy nehány anyag
> Más-más tulajdonokkal felruházva,
> Miket előbb, hogysem nyilatkozának,
> Nem is sejtettél bennök, úgy lehet,
> Vagy, ha igen, másítni nincs erőd,
> Nehány golyóba összevissza gyúrva,
> Most vonzza, űzi és taszítja egymást,
> Nehány féregben öntudatra kél,
> Míg minden megtelt, míg minden kihűlt,
> És megmarad a semleges salak. -
> Az ember ezt, ha egykor ellesi,
> Vegykonyhájában szintén megteszi. -
> Te nagy konyhádba helyzéd embered,
> S elnézed néki, hogy kontárkodik,
> Kotyvaszt s magát istennek képzeli.
> De hogyha elfecsérli s rontja majd
> A főztet, akkor gyúlsz késő haragra.
> Pedig mit vársz mást egy műkedvelőtől? -
> Aztán mi végre az egész teremtés?
> Dicsőségedre írtál költeményt,
> Beléhelyezted egy rossz gépezetbe,
> És meg nem únod véges-végtelen,
> Hogy az a nóta mindig úgy megyen.
> Méltó-e ilyen aggastyánhoz e
> Játék, melyen csak gyermekszív hevülhet?
> Hol sárba gyúrt kis szikra mímeli
> Urát, de torzalak csak, képe nem;
> Végzet, szabadság egymást üldözi,
> S hiányzik az összhangzó értelem. -

Az Úr

> Csak hódolat illet meg, nem bírálat.

Lucifer

> Nem adhatok mást, csak mi lényegem.
> Az angyalokra mutatva
> Dicsér eléggé e hitvány sereg,
> És illik is, hogy ők dicsérjenek.
> Te szülted őket, mint árnyát a fény,
> De mindöröktől fogva élek én.

Az Úr

> Hah, szemtelen! Nem szült-e az anyag,
> Hol volt köröd, hol volt erőd előbb?

Lucifer

> Ezt tőled én is szintúgy kérdhetem.

Az Úr

> Én végtelen időtől tervezem,
> S már bennem élt, mi mostan létesűlt.

Lucifer

> S nem érzéd-e eszméid közt az űrt,
> Mely minden létnek gátjaul vala,
> S teremtni kényszerültél általa?
> Lucifer volt e gátnak a neve,
> Ki a tagadás ősi szelleme. -
> Győztél felettem, mert az végzetem,
> Hogy harcaimban bukjam szüntelen,
> De új erővel felkeljek megint.
> Te anyagot szültél, én tért nyerék,
> Az élet mellett ott van a halál,
> A boldogságnál a lehangolás,
> A fénynél árnyék, kétség és remény. -
> Ott állok, látod, hol te, mindenütt,
> S ki így ösmérlek, még hódoljak-e?

Az Úr

> Hah, pártos szellem! El előlem, el,
> Megsemmisíthetnélek, de nem teszem,
> Száműzve minden szellemkapcsolatból
> Küzdj a salak közt, gyűlölt, idegen.
> S rideg magányod fájó érzetében
> Gyötörjön a végetlen gondolat:
> Hogy hasztalan rázod porláncodat,
> Csatád hiú az Úrnak ellenében.

Lucifer

> Nem úgy, ily könnyen nem löksz el magadtól,
> Mint hitvány eszközt, mely felesleges lett. -
> Együtt teremténk: osztályrészemet
> Követelem.

Az Úr gúnnyal

> Legyen, amint kivánod.
> Tekints a földre, Éden fái közt
> E két sudar fát a kellő középen
> Megátkozom, aztán tiéd legyen.

Lucifer

> Fukar kezekkel mérsz, de hisz nagy úr vagy -
> S egy talpalatnyi föld elég nekem.
> Hol a tagadás lábát megveti,
> Világodat meg fogja dönteni.
> Indul

Angyalok kara

> El Isten színétől, megátkozott,
> Hozsán' az Úrnak, ki törvényt szabott. -