## TIZENEGYEDIK SZÍN

Londonban. A Tower és a Temze közt vásár. Tarka sokaság hullámzik, zajong. Ádám mint élemedett férfiú Luciferrel a Tower egyik bástyáján áll. Estvefelé

Kar a zsibongó sokaság morajából eggyéolvadva s halk zenétől kísérve

> Zúg az élet tengerárja,
> Mindenik hab új világ,
> Mit szánod, ha elmerűl ez,
> Mit félsz, az ha feljebb hág? -
> Majd attól félsz, az egyént hogy
> Elnyelendi a tömeg,
> Majd, hogy a kiváló egyes
> A milljót semmíti meg.
> Rettegsz a költészetért ma,
> Holnap a tudás miatt,
> S szűk rendszernek mértekébe
> Zárod a hullámokat.
> S bármint küzdesz, bármint fáradsz,
> Nem merítsz mást, mint vizet,
> A méltóságos tenger zúg,
> Zajg tovább is és nevet.
> Hagyd zajongni, majd az élet
> Korlátozza önmagát.
> Nem vesz el harcában semmi,
> Mindig új s mindég a régi.
> Halld csak ígéző dalát. -

Ádám

> Ez az, ez az, miért mindég epedtem,
> Pályám mindeddig tömkeleg vala,
> Az élet áll most teljesen előttem,
> Mi szép, mi buzdító versenydala.

Lucifer

> Szép a magasból, mint templomének,
> Bármily rekedt hang, jajszó és sohaj
> Dallamba olvad össze, míg fölér. -
> Így hallja azt az Isten is, azért
> Hiszi, hogy jól csinálta e világot.
> De odalent másképen hallanók,
> Hol közbeszól a szív verése is.

Ádám

> Te kétkedő gúny, hát nem szebb világ ez,
> Mint mindaz, amin eddig átgyötörtél?
> Ledűltek a mohos korlátfalak,
> Eltűntek a rémes kisértetek,
> Miket a múlt megszentelt glóriával
> Hagy a jövőre kínzó átokul.
> Szabad versenytér nyílt meg a kebelnek,
> Rabszolgákkal gúlát ma nem emelnek. -

Lucifer

> Egyiptomban sem hallott volna fel
> Ilyen magasra a rabok nyögése,
> S mi istenik e nélkül művei!
> Vagy Athenében nem cselekszik-é
> A felséges nép méltón, nagyszerűen,
> Feláldozván nagy s kedves emberét,
> Mivel a hon forog másként veszélyben,
> Ha ily magasról nézzük, s nem zavarnak
> Nő-könnyek és egyéb hitvány fogalmak.

Ádám

> Hallgass, hallgass, te örökös szofista.

Lucifer

> De bárha áll is, a jaj hogy kihalt,
> Helyette minden úgy el van lapúlva. -
> Hol a magas, mi vonz? A mély? Mi rettent?
> Hol életünknek édes tarkasága?
> Többé nem tenger küzdő fényes árja,
> Sima mocsár csak, békával tele. -

Ádám

> Kárpótol a közjólét érzete.

Lucifer

> Ugy ítélsz, ládd, te is nagy polcodon
> Az életről, mely lábadnál mozog,
> Mint a múltakról a história.
> Nem hallja a jajszót, rekedt beszédet;
> Mit feljegyez, a múltnak csak dala.

Ádám

> Ah, már a sátán is romantizál,
> Vagy doktrinér[17] lesz. Vívmány ez s amaz.

Lucifer a Towerre mutatván

> Az nem csoda, midőn az ős idők
> Kisértetén állunk, egy új világ közt.

Ádám

> E korhadt álláspont se kell nekem,
> Az új világba elszántan leszállok,
> S nem félek, a költészetet, nagy eszmét
> Hullámi közt hogy újra ne találjam. -
> Lehet, hogy többé nem nyilatkozik
> Eget megrázó ős titáni harcban,
> De annál igézőbb, áldásosabb
> Világot alkotand szerény körében. -

Lucifer

> Haszontalan aggódás is leendne
> Azt féltened. Míg létez az anyag,
> Mindaddig áll az én hatalmam is,
> Tagadásul, mely véle harcban áll.
> S míg emberszív van, míg eszmél az agy,
> S fennálló rend a vágynak gátat ír,
> Szintén fog élni a szellemvilágban
> Tagadásul költészet és nagy eszme. -
> De mondd, mi alakot vegyünk magunkra,
> Midőn leszállunk a zajgó tömegbe,
> Mert így csak e helyen bírunk megállni,
> Hol múlt idők ábrándja leng körűl.

Ádám

> Akárminőt. Hisz nincsen már kiváló,
> Hála a sorsnak. Hogy tudjuk, mit érez:
> Le kell szállnunk a nép nagy rétegéhez.

Mindketten lemennek a Tower belsejébe, s csakhamar munkásokul öltözve kilépnek annak kapuján, a sokadalomba vegyülvén. - Egy bábjátékos bódéja mellett áll, melyen majom ül veres kabátban, láncon

A bábjátékos

> Csak erre, erre, kedves jó urak,
> Mindjárt kezdődik az előadás.
> Mulatságos komédia nagyon,
> Szemlélni, mint szedé rá a kigyó
> Az első nőt, ki már kiváncsi volt,
> S mint vitte ez csávába akkor is már
> A férfiút. - Láthattok fürge majmot,
> Mi méltósággal játssza emberét,
> Láthattok medvét táncmester gyanánt.
> Csak erre, erre, kedves jó urak! -

Tolongás a bódé körül

Lucifer

> Ah Ádám! Itten minket emlegetnek,
> Csak szép dolog, kinek olyan szerep
> Jutott, hogy még hat ezredév után is
> Mulat felette a víg ifjuság. -

Ádám

> El ez ízetlen tréfától. - Tovább.

Lucifer

> Ízetlen tréfa? Nézd csak, mint mulatnak,
> Kik még imént szunnyadtak a padokban,
> Hallgatva Népost - e piros fiúk.
> S ki mondja meg, kinek van igaza,
> Azoknak-é, kik az életbe lépnek
> Az ébredő erő önérzetével,
> Vagy aki, korhadt aggyal már, kilép? -
> Vajon tetszőbb-e egy Shakespeare neked,
> Mint nékik e torz képű összevissza?

Ádám

> A torz az éppen, mit nem tűrhetek.

Lucifer

> Rajtad tapadt még a görög világból.
> Ládd, én fia vagy apja, hogyha tetszik
> - Mert szellemek közt ez nem nagy különbség -,
> Az új iránynak, a romantikának,
> Én éppen a torzban gyönyörködöm.
> Az emberarcra egy majomvonás;
> A nagyszerű után egy sárdobás;
> Ficamlott érzés, tisztes szőrruha;
> Kéjhölgytől a szemérem szózata;
> Tömjénezése hitványnak, kicsinynek;
> Szerelmi élvre átka egy kiéltnek:
> Feledtetik, hogy országom veszett,
> Mert új alakban újraéledek. -

A bábjátékos Ádám vállára ütve

> Mit foglaljátok ezt a jó helyet,
> Te jómadár, csak az mulattat ingyen,
> Ki életúnt s felkötteti magát. -

Ádám és Lucifer félreállnak. Egy kisleány ibolyát árulva jő

Kisleány

> Kis ibolyák, első követei
> A jó tavasznak. Vásároljanak!
> E kis virág az árvának kenyért
> És a szegénynek is szép éket ad. -

Egy anya ibolyát vásárolva

> Adj, adj nekem, holt gyermekem kezébe.

Egy leány szintén vásárolva

> Sötét hajamnak lesz legszebbik éke.

Kisleány

> Kis ibolyák! - Vegyenek uraim!
> Elhalad

Egy ékszerárus bódéjában

> Hogy e gaz mindig versenyez velünk,
> S ki nem bírjuk szorítni a divatból. -
> Pedig szép nyakra drága gyöngy való csak,
> Melyért az is már, aki fölhozá,
> Kétségbeejtő elszántsággal a
> Tenger mélyének szörnyeit kisérti. -

Két polgárlány együtt jő

Első polgárlány

> Mi sok szép kelme, mennyi drága ékszer!

Második polgárlány

> Vásárfiát ha volna, aki venne.

Első polgárlány

> A mái férfi ílyesmit csupán
> Gyalázatos mellékcélokra tenne.

Második polgárlány

> Még úgy se, nincs többé izlése már,
> Elrontá sok ledér hölgy s káviár.

Első polgárlány

> Azért oly elbizott, hogy nem veszen fel.

Második polgárlány

> Vagy oly szerény, hogy többé már nem is mer.
> Elhaladnak

Leveles szín alatt italt mérnek, az asztal körül dőzsölő munkások. Hátrább zene és tánc. Katonák, polgárok s mindenféle nép mulat és ácsorog

Korcsmáros vendégei közt

> Urak, vígan, a tegnap elveszett,
> A holnapot nem érjük el soha.
> Isten táplálja a madarakat,
> S minden hiúság, mond a biblia.

Lucifer

> Tetszik nekem e filozófia.
> Üljünk le itt e szép árnyas padon,
> S nézzük, mi olcsón és mi jól mulat
> Savanyú borral s rossz zenével a nép.

Első munkás az asztalnál

> A gépek, mondom, ördög művei:
> Szánktól ragadják a kenyeret el.

Második munkás

> Csak az ital maradjon, elfeledjük.

Első munkás

> A dús meg - ördög, vérünk szíja ki.
> Most jőne csak! Hadd küldeném pokolba.
> Több példa kéne, mint a múltkori.

Harmadik munkás

> Mit nyernél véle. Már ma függni fog.
> Sorsunk meg, mint előbb, csak úgy forog.

Második munkás

> Bolond beszédek, jöjjön hát az a dús,
> Nem vétek néki, mellém ültetem,
> Lássuk, ki az úr, és ki tud mulatni.

Korcsmáros Ádámhoz

> Uram, mivel szolgáljak?

Ádám

> Semmivel.

Korcsmáros

> El hát padomról, semmiháziak!
> Azt vélitek tán, a pénzt csak lopom,
> Vagy gyermekem s nőm koldulásra termett?

Ádám fölkelve

> Igy mersz beszélni?

Lucifer

> Hagyd el a pimaszt!

Ádám

> Jerünk tehát, mit is nézzük tovább,
> Hogyan silányul állattá az ember.

Lucifer

> Ah, íme itt van, mit régtől kerestem,
> Itt vígadunk kedéllyel, fesztelen.
> Ez a döbörgés és e vad kacaj,
> E bacchanális tűz felgerjedése,
> Mely minden arcra rózsa-árt idéz,
> Mint dőre képzet a nyomor fölé,
> Hát nem dicső ez?

Ádám

> Engem undorít.

Ezalatt a táncolókhoz értek. Két koldus civódva jő

Első koldus

> E hely sajátom, itt van engedélyem.

Második koldus

> Könyörülj rajtam, másként meghalok,
> Már két hete, hogy nem dolgozhatom.

Első koldus

> Igaz koldús sem vagy hát eszerint,
> Kontár sehonnai, rendőrt hivok. -
> A második koldus elsompolyog.
> Az első helyet foglal
> Krisztusnak öt sebére, alamizsnát
> A szenvedőnek, édes uraim! -

Egy katona egy mesterlegény kezéből elveszi táncosnéját

Katona

> Paraszt, odébb! - Vagy azt hiszed talán,
> Hogy még te is valami vagy?

Mesterlegény

> Megérzed,
> Ha nem hiszed.

Második mesterlegény

> Ne bántsd. Térj ki előle;
> A hatalom s dicsőség mind övé.

Első mesterlegény

> No hát, lenézéssel miért tetézi,
> Ha már ugyis nadályként szívja vérünk.

Egy kéjhölgy danolva

> Sárkányoktól is kivívták
> Egykoron az aranyalmát -
> Almák még most is teremnek,
> A sárkányok rég kivesztek:
> Bamba, aki nézi, nézi,
> És letépni nem merészli.
> Egy ifjúhoz simul

Lucifer a mulatók nézésébe merülve

> Ez a kacérság tetszik, ládd, nekem.
> Mutassa a dús, hogy mi kincse van.
> Vasas ládában, melyen a fukar
> Ül, úgy lehet fövény, mint színarany. -
> Mi megható féltése e kamasznak!
> Hogy őrzi lánya egy tekintetét.
> Isméri a jelen percnek becsét,
> Bár tudja jól - de hát mi gondja arra -,
> Hogy a jövőben másnak dől karára.

Ádám egyik zenészhez

> Miért bánsz így a művészettel, ember!
> Mondd, tetszik-é, amit húzasz, magadnak?

A zenész

> Dehogy tetszik, dehogy! Sőt végtelen kín
> Ezt húzni napról napra, s nézve nézni
> Miként mulatnak kurjongatva rajta.
> E vad hang elhat álmaimba is.
> De mit tegyek, élnem kell, s nem tudok mást. -

Lucifer még mindig a szemléletbe merülve

> Ah, ílyen gondos filozófiát
> Ki tenne fel a röpke ifjuságról? -
> E lányka tudja, hogy nem az utolsó,
> Melyet most élvez, a perc életében,
> S amíg ölelget, új viszonyt keres
> Máris szeme. - Ah, drága gyermekek;
> Mi örömöm telik most bennetek!
> Hogy oly mosolygva munkáltok nekem!
> Áldásom a bűn és nyomor legyen.

Második mesterlegény danolva

> Aki munkás hét után
> Tiszta szívvel, dal között
> Csókot és bort elköszönt,
> Kacagja az ördögöt.

Templomi zene néhány végakkordja hallik. Éva mint polgárlány imakönyvvel s bokrétával kezében anyjával jő a templomból

Egy árus

> Csak erre, erre, drága szép kisasszony!
> Olcsóbban senkisem szolgálhat önnek.

Másik árus

> Ne higgyen néki, rossz mértéke van,
> S áruja régi. - Erre, szép kisasszony! -

Ádám

> Ah Lucifer! Ládd, ily hitvány helyen
> Tartasz le, míg az üdv, megtestesülten,
> Majd észrevétlen leng tőlem tova.

Lucifer

> Ilyesmi már éppen nem új dolog. -

Ádám

> A templomból jő, oh mi szép, mi szép!

Lucifer

> Láttatni volt ott, s látni is talán.

Ádám

> E gúny hideg, ne érintsd őt vele.
> Az ájtatosság ül még ajkain.

Lucifer

> Látom, megtérsz, sőt pietista[18] léssz.

Ádám

> Rossz élc, mert keblem bárminő hideg,
> Az nékem baj: de a leánykebelben
> Kivánom az előitéletet,
> E szent poézist, múlt idők zenéjét,
> Érintetlen zománcát a virágnak. -

Lucifer

> De melyik hát, mutasd, az a darab menny -
> Mert azt az ördögtől sem várhatod,
> Izlésedet hogy mindig felkutassa,
> Elég ha aztán birtokába juttat.

Ádám

> Lehet-e más, mint e hölgy? -

Lucifer

> Így beszél
> A zsolna[19] is, ha férget fog magának,
> Féltékenyen körülnéz, s azt hiszi,
> Hogy a világon ez legjobb falat,
> Míg a galamb undoral néz reá.
> Az ember is üdvét csak önmaga
> Találja fel - sokszor tán éppen ott,
> Hol másik társa poklot alkotott. -

Ádám

> Minő méltóság, mílyen szűz-erény;
> Megközelítni szinte nem merem.

Lucifer

> Bátran csak, nem vagy a nőknél ujonc,
> S ha jól megnézzük, ő is eladó lesz.

Ádám

> Hallgass!

Lucifer

> Hisz tán drágább a többinél.

Egy ifjú ezalatt szerényen Évához lép, s egy mézeskalács-szívet nyújt neki

Az ifjú

> Kisasszony, kérem, e vásárfiát
> Fogadja el kezemből szívesen.

Éva

> Artúr, ön jó, megemlékszik felőlem.

Anya

> Rég nem láttuk már; mért nem látogat meg?

Halkan beszélgetnek, Ádám izgatottan nézi, míg az ifjú távozik

Ádám

> Ez éretlen fiú bírná-e hát,
> Mit férfi-szívem hasztalan óhajt? -
> Mi meghitten szól véle, mint mosolyg. -
> Még int utána - oh, mi kín, mi kín! -
> Meg kell szólítnom.
> Évához közelít

Anya

> Artúr szűlei
> Vagyonosak, igaz, de nem tudom,
> Mi szemmel nézik a viszonyt veled.
> Azért egészen vágytársát se mellőzd,
> Ki ma is e csokorral meglepett. -

Ádám

> Engedjék, hölgyeim, hogy elkisérjem,
> Nehogy baj érje e tolakodásban.

Éva

> Mi szemtelenség!

Anya

> El, tolakodó!
> Tán azt hiszi, hogy olyan e leány,
> Kinek akárki mondhat szépeket? -

Ádám

> S hát mondhat-é mást? - Sokszor álmodám így
> A hölgytökélynek legszebbb ideálját.

Anya

> Álmodhatik, amit tetszik magának;
> De akinek e lányka báji nyílnak,
> Az ily gézengúz ember nem lehet.

Ádám zavartan áll, egy cigányasszony Évához lép

Cigányasszony

> Ah, drágalátos hölgy, világ csodája,
> Mutassa csak piciny fehér kezét,
> Hadd mondjam el, a sors ezer malasztja
> Miként himzendi boldog életét.
> Kezébe nézve
> Szép mátka várja - ah, közel nagyon -
> Szép gyermekek, egészség és vagyon.
> Pénzt kap

Lucifer Ádámra mutatva

> Húgom! Társam sorsáról is beszélj. -

Cigányasszony

> Nem látom tisztán, éhség vagy kötél. -

Ádám Évához

> Ne útasítson így el önmagától,
> Ah, érzem, e szív nékem van teremtve. -

Éva

> Anyám, ne engedd hát -

Anya

> Rendőrt kiáltok,
> Ha nem tágúl.

Éva

> Ne bántsd - eszére tér tán,
> S tulajdonkép nem is tett semmi rosszat.
> Elhaladnak

Ádám

> Oh szent költészet, eltünél-e hát
> E prózai világból már egészen?

Lucifer

> Dehogy tűnt! Hát az a mézeskalács,
> Virágcsokor, az a tánc, gallylugos
> Mi volt egyéb? Csak oly finnyás ne légy,
> És ábrándozni van még tárgy elég.

Ádám

> Mit ér, ha a nyervágy, haszonlesés
> Ólálkodik köztük, s önzéstelen
> Emelkedettség nincsen már sehol.

Lucifer

> Az is akad az iskoláspadok közt,
> Hol még az élet nem gazdálkodott.
> Ép itt jő néhány ilyen cimbora. -

Nehány tanuló jő sétálva

Első tanuló

> Vígan, fiúk, mögöttünk a penész,
> Ma élvezünk valami derekast.

Második tanuló

> Ki a szabadba, a várost utálom,
> Korlátolt rendét, e kalmár világot.

Harmadik tanuló

> Valakivel próbáljunk összetűzni,
> Ez izgató és férfias mulatság.

Első tanuló

> Ragadjuk el a zsoldosok öléből
> Lánykáikat, s mindjárt lesz háború is;
> Aztán szabadba sietünk velök,
> Nehány pohár sör- és zenére van pénz,
> S estélig győzelmünk emlékivel
> Piros pofák közt hercegek leszünk.

Negyedik tanuló

> Dicső, dicső, bosszantni a filisztert.

Első tanuló

> Összébb fűzvén frigyünknek láncait -
> S mulatni, ahogy most tőlünk telik,
> Míg egykor a hazáért lelkesedve
> Nemesebb küzdtért foglal majd erélyünk.
> Elhaladnak

Ádám

> Kedves látvány ez e lapos világban,
> Szebb kor csiráját sejti benne szűm.

Lucifer

> Meglátod, a csíra mivé fesel
> Lerázva majd a tantermek porát.
> E két gyáros, ki itt felénk közelg,
> Ifjontan az volt, mik most e fiúk.

Két gyáros beszélgetve jő

Első gyáros

> Hiába, a versenyt nem állhatom,
> Mindenki az olcsóbb után eseng,
> Árum jóságát kell megvesztegetnem.

Második gyáros

> A munkásoknak bérét kell lehúzni.

Első gyáros

> Azt nem lehet, most is lázonganak,
> Hogy meg nem bírnak élni, a kutyák,
> S van is tán a panaszban egy kicsi,
> De hát ki mondja, hogy nősűljenek,
> Ki mondja, hogy hat gyermekök legyen?

Második gyáros

> Erősebben kell hát befogni őket,
> Dolgozzanak fél éjjel gyárainkban,
> Elég pihenni a másik fele,
> Kinek álmodni úgysem célszerű.
> Elmennek

Ádám

> El vélek! - Mért is hagytad látnom őket. -
> De mondd, hová is lett az a leány? -
> Most, Lucifer, mutasd hatalmadat,
> Segíts, hogy meghallgasson.

Lucifer

> Lucifer se
> Fecsérli erejét ily semmiségre.

Ádám

> Mi néked semmi, nékem egy világ.

Lucifer

> Nyerd el tehát. - Csak korlátozni bírd
> Érzéseidet, hazugságtól ne félj,
> Felelj, mint kérdlek, s karjaidba dűl. -
> Hangosan, hogy a mögöttük hallgatózó
> cigányasszony meghallja
> Most látja már, mylord, mi kellemetlen
> Álarc alatt a nép közé vegyülni,
> Mindúntalan új bántalomra botlunk.
> Ha sejtené e nép, hogy négy hajónk
> Még már ma révbe szálland Indiából,
> Máskép fogadna.

Ádám

> Az valószínű.

Cigányasszony félre

> E felfödözés szép sommát megér.
> Ádámhoz
> Egy szóra kérem, - ön elrejtezett,
> Én megbüntettem a jövendöléssel,
> Mert énelőttem nem létez titok,
> Ki a sátánnal régen cimborálok.

Lucifer félre

> No, még az kéne csak, te vén szipirtyó!

Cigányasszony

> Önök hajói már ma itt leendnek,
> De, ami ennél még örvendetesb,
> Egy szép leányka epedez önért.

Ádám

> S hogy nyerhetem meg?

Cigányasszony

> Hisz már-már öné.

Ádám

> Elútasított.

Cigányasszony

> Épp azért öné lesz.
> Meglátja, itt lesz ismét nemsokára.
> Emlékezzék bár a jósnő szavára.
> El

Ádám

> Lucifer! E banya rajtad kifog.

Lucifer

> El nem vitázom fényes érdemét,
> Most ő pótolja az ördög helyét. -

Egy nyegle[20] - taligán, trombitaszóval, tömegtől környezve megjelen, s a szín közepén megáll

Nyegle

> Félrébb az útból! - Tisztelet nekem,
> Megőszült tudományban a fejem,
> Míg a természet titkos kincseit
> Felástam ernyedetlen szorgalommal.

Ádám

> Minő csodás bolond ez, Lucifer?

Lucifer

> A tudomány, mely nyegle, hogy megéljen,
> Éppen mint akkor, hogy tudóskodál,
> Csakhogy több zaj kell most, mint kelle hajdan.

Ádám

> Ilyen mértékben azt sosem tevém.
> Gyalázat rá!

Lucifer

> Arról ő nem tehet,
> Természete ha fél s kerűlni vágyik,
> Hogy ez ne álljon sírköve felett:
> Ex gratia speciali
> Mortuus in hospitali.[21]
> Ha másokért áldozván éjt, napot,
> Jutalmának kéréséhez jutott.

Nyegle

> Az emberek javára fáradék,
> S ím, itt van a dicső eredmény:
> Ez az edényke élet-elixír,
> Melytől megifjul a beteg, vén.
> Ezt szedték hajdan a nagy fáraók.
> Ez Tankréd bűvös bájitalja;
> E szépitőt használta Helene,
> Ez Kepler asztrológiája. -

Ádám

> Hallod, mit árul? - Míg mi a jövőben
> Kerestük a fényt, ő a rég lefolytban.

Lucifer

> Sohase tiszteletes a jelen,
> Mint embernagyság a hálószobában.
> Nőnk az, tízévi házas állapotban -
> Már azt is tudjuk, hogy szeplője hány van.

Nyegle

> Vegyetek, ím, nem bánja meg, ki vesz,
> Ily alkalom még nem volt és nem is lesz.

A tömegből

> Ide vele! - Nekem bármelyik elkel. -
> Ah, mily szerencse. Mílyen drága vétel.

Lucifer

> No ládd, e nép, mely közt már senki nem hisz,
> Ami csodás, hogyan kapkodja mégis. -

Éva anyjával visszajő, a cigányasszony suttogva követi

Éva

> Hasztalan beszéd, hisz ismerünk már.

Cigányasszony

> Ne üdvözűljek, hogyha nem igaz.
> Olyan szerelmes önbe az az úr,
> Hogy már ma még maîtresse-ének[22] veszi.
> Mint hercegasszony, oly szállást lakik.
> Színházba, táncra négy lovon robog.

Anya

> Ha jól felvesszük, százszor célszerűbb,
> Mint elhervadni fejkötő alatt
> Egy szurtos varga bűzös műhelyében.

Cigányasszony

> Csak nézze ön, ott áll - hogyan keres.

Éva

> Elég nem szép, hogy még nem láta meg. -
> Keze finom, tartása úrias. -

Anya

> Nekem még társa sincsen ellenemre,
> Bár orra kissé horgas, lába görbe,
> De olyan tisztes, éltes férfiú. -
> Megyek, leányom. Legjobb közbenjárás,
> Ha magatokra hagylak egy kicsit.

Cigányasszony Ádámhoz

> Lám, itt van a szép; mint eped önért. -

Ádám

> Repülök hozzá. - Oh mi kéj - mi kéj!

Cigányasszony

> A közbejárót sem kell elfeledni.

Lucifer pénzt ad neki

> Társamtul a pénz, tőlem kézszorítás.

Cigányasszony felsikoltva

> Uh! Mily kemény kéz!
> El

Lucifer

> Kéjét érzenéd,
> Ha az volnál, kit játszol, vén banya! -

Éva Ádámhoz

> Vehetne ön vásárfiát nekem,
> E szépítőszer mint kinálkozik. -

Ádám

> A nőiség varázsa arcodon
> A szépitőszer, melynek párja nincs.

A nyegle ezalatt elvonul

Éva

> Ah! Ön nagyon kegyes.

Ádám

> Ne szégyeníts meg:
> Gyémántot, gyöngyöt fűzök szép nyakadra,
> Nem, mintha ékesíteni akarnám,
> De mert méltóbb helyen már nem ragyoghat. -

Éva

> Amott odább láttam sok ékszerárust,
> De nem való az ily szegény leánynak.

Ádám

> No hát nézzük meg!

Lucifer

> Az felesleges,
> Kitűnő ékszer van velem esetleg.
> Ékszereket ad át, melyeket Éva nagy örömmel nézeget és próbál

Éva

> Mi szép, mi kedves, mint irígylik ezt majd. -

Ádám

> De ezt a szívet - ezt többé ne lássam!

Éva

> Eldobhatom, ha ellenére van.
> Elveti

Lucifer

> Helyes, majd én meg rálépek
> Ráhág

Éva

> Mi az:
> Sikoltást hallok, vagy csak képzelődöm?

Ezalatt egy elitéltet hoznak taligán a színen keresztül, a nép tolong utána

A tömegből

> Siessünk. - Mondtam úgy-e, hogy mi gyáva. -
> Most is dacos még. - Fel csak, fel utána!

Ádám

> Minő zaj ez, mi hallatlan tolongás?

Éva

> Akasztanak. Beh jó, hogy itt vagyunk.
> Gyerünk mi is, oly izgató e látvány,
> S szép alkalom ragyogni ékeimben.

Ádám

> Mi bűne a hitványnak?

Éva

> Nem tudom.

Lucifer

> Mindegy is az, de majd elmondom én:
> Lovel gyárában dolgozott soká,
> De az ón méreg, s azt szivá örökké,
> Aztán több hétre kórházba kerűlt.
> Kedves nejénél a szükség beszólt,
> Lovel fia ifjú volt s jószivű,
> Meglelték egymást és mindent feledtek. -

Első munkás

> Vígan, pajtás! - Mártírként vérzel el,
> Neved közöttünk fényes név marad.

Lucifer

> A férj kigyógyult, s a nőt nem lelé,
> Helye betölt, munkát hiába kért,
> Fellázadt keble, fenyegetni mert,
> Lovel fia pofonnal válaszolt.
> Az átkozottnak kés akadt kezébe -
> Most itt viszik - a vén Lovel megőrült. -

Az utolsó szavaknál Lovel őrült mélasággal jő

Lovel

> Hazudsz, hazudsz, én őrült nem vagyok,
> Nem értem-é, mit súg fiam sebe?
> Vegyed, vegyed, végetlen kincsemet,
> S tedd, hogy ne értsem. Őrüljek meg inkább!

Harmadik munkás

> Ne félj, ne félj, meg léssz bosszúlva egykor.

Első munkás

> Emelkedjél fel, ők a csúfosak. -

Az elítélt elhalad kíséretével

Ádám

> Velőt fagyasztó látvány, mit kisértsz?
> Ki mondja itt meg, melyik bűnösebb,
> Avagy csupán a társaság talán? -
> Hol ez rohad - buján tenyész a bűn.

Lovel

> A társaság, igen. - Vedd kincsemet,
> Csak azt, a seb beszédét hadd ne értsem. -
> El

Éva

> Jerünk, jerünk, mert nem kapunk helyet.

Ádám

> Áldlak sors, hogy biróvá nem tevél.
> Mi könnyű törvényt írni pamlagon -
> Könnyű itélni a felűletesnek,
> És mily nehéz, ki a szivet kutatja,
> Méltányolván minden redőzetét.

Lucifer

> Ily elvek mellett pör nem érne véget.
> A rosszat, mert rossz, senki nem cselekszi,
> Az ördög is jogcímeket idéz,
> S magáét véli mindenik erősbnek.
> A törvénytudós széjjelvágja a
> Kuszált csomót, minek fonalait
> Ezer filantróp szét nem bontaná. -

Ezalatt a Towerhez értek, melynek egy fülkéjében szentkép áll

Éva

> Megálljunk csak, barátom, egy kicsinyt,
> Hadd tűzöm e szentképhez csokromat. -

Lucifer súgva

> Ne hadd, ne hadd, vagy végünk van különben.

Ádám

> Ártatlan gyermek - én nem gátolom. -

Éva

> Megszoktam e képről, még mint gyerek,
> Megemlékezni, hogyha elmegyek
> Előtte, s most is olyan jólesik. -
> Mindjárt meglesz már, s futva pótolandjuk,
> Mit elmulasztunk.
> A virágcsokrot feltűzi a kép mellé, de az
> hirtelen lehervad, s nyakáról, karjáról
> az ékszerek gyíkokká változva leperegnek
> Istenem, mi ez?

Lucifer

> Haszontalan intettelek!

Éva

> Segítség!

Ádám

> Nyugodtan, kedves, a nép megfigyel -
> Ezerte dúsabb ékszer jő nyakadra.

Éva

> El tőlem, el! Segítség, irgalom!
> Szemfényvesztők és egy rút vén boszorkány
> Így meggyaláztak egy becsületes nőt. -

A nép csoportosulni kezd, a cigányasszony rendőrökkel jő

Cigányasszony

> Hamis pénzt adtak, itt kell lenniök,
> Higannyá olvadt markomban.

Lucifer

> Talán
> Markodban volt, nem a pénzben, hiba. -
> Ádám, el innen, itt nem jó mulatni.

A Towerbe tűnnek, s míg lent a csoportozás és zavar növekszik, ismét megjelennek a bástya tetején

Ádám

> Ismét csalódtam, azt hivém, elég
> Ledönteni a múltnak rémeit
> S szabad versenyt szerezni az erőknek. -
> Kilöktem a gépből egy főcsavart,
> Mely összetartá, a kegyeletet,
> S pótolni elmulasztám más erősbbel.
> Mi verseny ez, hol egyik kardosan
> Áll a mezetlen ellennek szemében,
> Mi függetlenség, száz hol éhezik,
> Ha az egyes jármába nem hajol.
> Kutyáknak harca ez egy konc felett.
> Én társaságot kívánok helyette,
> Mely véd, nem büntet, buzdít, nem riaszt,
> Közös erővel összeműködik,
> Minőt a tudomány eszmél magának,
> És melynek rendén értelem virraszt. -
> Ez el fog jőni, érzem jól, tudom,
> Vezess, vezess Lucifer, e világba. -

Lucifer

> Hiú ember, s mert korlátolt szemed
> Zilált csoportot lát csak odalent,
> Már azt hiszed, nincs összeműködés,
> Nincs rendszer az életnek műhelyében?
> Nézz hát egy percre szellemi szemekkel,
> És lásd a munkát, melyet létrehoznak.
> Csakhogy nekünk ám s nem kicsiny magoknak. -

Besötétül. Az egész vásár csoportozattá alakul, mely a szín közepén tátongó síron ás, azt körültáncolja, míg egymás után mind beléje ugornak, részint némán, részint amint egymás után szólottak

Kar

> Csak rajta, pengjen a kapa:
> Ma kell végezni, holnap késő,
> Bár egypár ezredév után
> Még mindig nem lesz kész a nagy mű.
> Bölcső s koporsó ugyanaz,
> Ma végzi, amit holnap kezd el,
> Örökké éhes s jóllakott,
> Mi már ma bémegy, holnap felkel!

A lélekharang megcsendül

> Megcsendült ím az estharang,
> Bevégezők; el, nyúgalomra,
> Kiket a reg új létre költ,
> A nagy művet kezdjék el újra. -

Bábjátékos

> Én a komédiát lejátsztam,
> Mulattattam, de nem mulattam.

Korcsmáros

> Kiitta mindenik borát,
> Vendégeim, jó éjszakát!

Kisleány

> Kis ibolyáim mind elkeltek,
> Majd újak síromon teremnek.

Cigányasszony

> Jövőjét vágyta látni minden:
> S szemét behunyja most ijedten.

Lovel

> Kincsem nem nyújtja boldogságot:
> S most ingyen nyúgalmat találok.

Munkás

> A hét letelt, a szombatest itt,
> Kinyugszom végre fáradalmit.

Tanuló

> Álmodtam szépet - felzavartak,
> Szép álom, jöjj, most már folytatlak.

Katona

> Hivém, derék vagyok nagyon,
> S egy rossz gödörben megbukom. -

Kéjhölgy

> A mámor elszállt, a festék lement,
> Itt oly hideg van: jobb-e odalent?

Elitélt

> Maradj, bilincs, a hitvány por felett,
> Más törvényt sejtek e küszöb megett.

Nyegle

> Egymást szedtük rá azzal, hogy tudunk:
> Most a valónál mind elámulunk.

Éva

> Mit állsz, tátongó mélység, lábaimnál?!
> Ne hidd, hogy éjed engem elriaszt:
> A por hull csak belé, e föld szülötte,
> Én glóriával átallépem azt.
> Szerelem, költészet s ifiuság
> Nemtője tár utat örök honomba;
> E földre csak mosolyom hoz gyönyört,
> Ha napsugár gyanánt száll egy-egy arcra.
> Fátyolát, palástját a sírba ejtve,
> dicsőülten felemelkedik

Lucifer

> Isméred-é, Ádám?

Ádám

> Ah, Éva, Éva! -