## MÁSODIK SZÍN

A paradicsomban. Középen a tudás és az örök élet fái. Ádám és Éva jőnek, különféle állatok szelíd bizalommal környezik őket. Az ég nyílt kapuján dics (glória) sugárzik elő, s angyali karok halk harmóniája hallik. Verőfényes nap

Éva

> Ah, élni, élni: mily édes, mi szép!

Ádám

> És úrnak lenni mindenek felett.

Éva

> Érezni, hogy gondoskodnak felőlünk,
> És mindezért csupán hálát rebegnünk,
> Ahhoz, ki nyújtja mind e kéjeket.

Ádám

> A függés, látom, életelv neked. -
> Szomjúzom, Éva, nézd, mi csábosan
> Néz e gyümölcs ránk.

Éva

> Majd szakítok egyet.

Az Úr szava

> Megállj, megállj, egész földet neked
> Adám, csak e két fát kerüld, kerüld,
> Más szellem óvja csábgyümölcseit,
> S halállal hal meg, aki élvezi.-
> Amott piroslik a szőlőgerezd,
> Ott enyhe árnyék kínál nyúgalommal,
> Ragyogó délnek tikkasztó hevében.

Ádám

> Csodás parancs, de úgy látszik, komoly.

Éva

> Miért szebb e két fa, mint más; vagy miért
> Ép ez tilalmas?

Ádám

> Hát mért kék az ég,
> Miért zöld a liget, - elég, hogy úgy van.
> Kövessük a szót, jöjj utánam, Éva.
> Letelepednek egy lugosban

Éva

> Hajolj keblemre, én meg majd legyezlek.

Nagy szélroham, Lucifer a lombok közt megjelenik

Ádám

> Hah, nő! Mi ez, nem hallék még hasonlót.
> Miként ha ellenséges idegen
> Erő tört volna rajtunk.

Éva

> Reszketek.
> Az égi zengzet is elhallgatott.

Ádám

> Itt kebleden, úgy tetszik, hallom azt még.

Éva

> Én meg, ha ott fenn a dics elborúl,
> Itt lenn találom azt szemedben, Ádám.
> Hol is lelhetném másutt kívüled,
> Kit létre is csak hő vágyad hozott,
> Mint fényárjában a fejedelmi nap -
> A mindenségben árván hogy ne álljon -
> A víz szinére festi önmagát,
> S enyelg vele, örül, hogy társa van,
> Nagylelküen felejtvén, hogy csupán
> Saját tüzének halvány mása az,
> Mely véle együtt semmivé borulna.

Ádám

> Ne szólj igy, Éva, meg ne szégyeníts.
> Mi a hang, hogyha nincs ki értené?
> Mi a sugár, ha szín nem fogja fel?
> Mi volnék én, ha mint visszhang s virágban,
> Benned szebb létre nem feselne létem,
> Melyben saját magam szerethetem?

Lucifer

> E lágy enyelgést mért is hallgatom? -
> Elfordulok, máskép oly szégyen ér még,
> Hogy a hideg, számító értelem
> Megírigylendi a gyermekkedélyt.

Egy madárka énekelni kezd egy közel ágon

Éva

> Hallgasd csak, Ádám, oh mondd, érted-e
> E kis bohó szerelmes énekét?

Ádám

> Én a patak zúgását hallgatám,
> És azt találom, szintén így dalolt.

Éva

> Minő csodás összhang ez, kedvesem,
> E sokszerű szó és egy értelem. -

Lucifer

> Mit késem ennyit? Fel munkára, fel,
> Megesküvém vesztökre, veszniök kell.
> S kétkedve állok mégis újra meg,
> Nem küzdök-e hiába a tudás,
> A nagyravágyás csábos fegyverével
> Őellenek, kik közt mint menhely áll,
> Mely lankadástól óvja szívöket,
> Emelve a bukót: ez érzelem.
> De mit töprengek. Az nyer, aki mer.

Új szélroham. Lucifer a megrettenő emberpár előtt megjelenik. A dics elborul. Lucifer kacag

> Mit álmélkodtok?
> Évához, ki futásnak indul
> Oh, megállj, kecses hölgy!
> Engedd egy percre, hogy csodáljalak.

Éva megáll, s lassankint felbátorodik

Lucifer félre

> E mintakép milljószor újuland meg.
> Fenn
> Ádám, te félsz?

Ádám

> Tőled, hitvány alak?

Lucifer félre

> Ez is jó ős a büszke férfinemnek.
> Fenn
> Üdvöz légy, szellem-testvér!

Ádám

> Mondd, ki vagy?
> Alulról jössz-e hozzánk, vagy felülről?

Lucifer

> Amint tetszik, nálunk ez egyre megy.

Ádám

> Nem tudtam, hogy van ember még kívülünk.

Lucifer

> Hohó, nagyon sok van még, mit te nem tudsz,
> S nem is fogsz tudni. Vagy a jámbor agg
> Azért teremtett volna-e porodból,
> Hogy a világot ossza meg veled?
> Te őt dicséred, ő téged kitart,
> Megmondja, végy ebből és félj amattól,
> Óv és vezet, mint gyapjas állatot;
> Hogy eszmélj, szükséged nem is lehet.

Ádám

> Hogy eszméljek? - S nem eszmélnék-e hát:
> Nem érzem-é az áldó napsugárt,
> A létezésnek édes örömét
> És Istenemnek végtelen kegyét.
> Ki engemet tőn e föld istenévé?

Lucifer

> Ezt tartja tán az a kis féreg is,
> Mely a gyümölcsöt eszi el előled.
> Meg a sas, mely a kis madárra csap.
> Avagy mi tesz nemesbbé tégedet?
> Egy szikra az, mely bennetek dereng,
> Egy végtelen erőnek mozzanása;
> Mint a pataknak egyes habjai,
> Egy percre felcsillogva visszahullnak
> Közös medröknek szürke mélyibe. -
> Igen, tán volna egy, a gondolat,
> Mely öntudatlan szűdben dermedez,
> Ez nagykorúvá tenne, önerődre
> Bizván, hogy válassz jó és rossz között,
> Hogy önmagad intézzed sorsodat,
> S a gondviselettől felmentene.
> De trágyaféregül tán jobb neked
> Tenyészni kis körödnek lágy ölében
> S tudás nélkűl elfogyni életeddel. -
> Nagy kényelem a megnyugvás hitünkben,
> Nemes, de terhes, önlábunkon állni. -

Ádám

> Nagy dolgokat mondsz, szédülök belé.

Éva

> Én lelkesűlök, szép s új dolgokat mondsz - - -

Lucifer

> De a tudás sem volna még elég;
> Hogy testesűljön nagyszerű müvekben,
> A halhatatlanság is kellene.
> Mit képes tenni az arasznyi lét?
> E két fa rejti mind e birtokot,
> S ettől tiltott el, aki alkotott.
> Tudsz, mint az Isten, azt ha élvezed,
> Ettől örök ifjú marad kecsed.

Éva

> Mégis kegyetlen a mi alkotónk!

Ádám

> De hátha megcsalsz?

A dics kissé kitisztul

Égi kar

> Jaj neked, világ,
> Az ős tagadás kisért.

Az Úr szava

> Ember, vigyázz!

Ádám

> Mi hang ez ismét?

Lucifer

> A szél gallyakat ráz.
> Segítsetek,
> Ti elemek,
> Az embert nektek
> Szerezni meg. -

Szélroham, a dics elborul

> E két fa az enyém.

Ádám

> Ki vagy tehát te?
> Hisz olyannak tűnsz fel, mint mi vagyunk.

Lucifer

> Nézd ott a sast, mely felhők közt kovályg,
> Nézd e vakondot földet túrva lenn,
> Mindkettőt más-más láthatár övedzi.
> A szellemország látköröd-kívül van,
> És ember az, mi legmagasb neked.
> Az ebnek is eb legfőbb ideálja,
> S megtisztel, hogy ha társaúl fogad.
> De épen úgy, miként te őt lenézed,
> És állsz felette végzete gyanánt,
> Áldást vagy átkot szórva istenűl rá,
> Épúgy tekintünk rátok mi alá,
> A szellemország büszke részesi.

Ádám

> S azoknak volnál hát te egyike?

Lucifer

> Igen, erősek közt a legerősebb,
> Ki ottan álltam az Úr trónja mellett,
> S legszebb dicséből osztályom kijárt.

Ádám

> Mért nem maradtál hát a fényes égben,
> E porvilágra mért jöttél közénk?

Lucifer

> Megúntam ott a második helyet,
> Az egyhangú, szabályos életet,
> Éretlen gyermek-hangu égi kart,
> Mely mindég dícsér, rossznak mit se tart.
> Küzdést kivánok, diszharmóniát,
> Mely új erőt szül, új világot ád,
> Hol a lélek magában nagy lehet,
> Hová, ki bátor, az velem jöhet.

Ádám

> Megmondta Isten, hogy büntetni fog,
> Ha más utat választunk, mint kitűzött.

Éva

> Miért büntetne? - Hisz, ha az utat
> Kitűzte, melyen hogy menjünk, kivánja,
> Egyúttal ollyanná is alkotott,
> Hogy vétkes hajlam másfelé ne vonjon.
> Vagy mért állított mély örvény fölé,
> Szédelgő fejjel, kárhozatra szánva. -
> Ha meg a bűn szintén tervében áll,
> Mint a vihar verőfényes napok közt,
> Ki mondja azt vétkesbnek, mert zajong,
> Mint ezt, mivel éltetve melegít?

Lucifer

> Lám, megjelent az első bölcselő! -
> Nagy sor jövend utánad, szép hugom,
> Mely milljó úton ezt vitatja újra - - -
> A tébolydába téved sok közűlök,
> Sok visszaretten, révbe egy sem ér.
> Hát hagyjatok fel az okoskodással,
> Minden dolognak oly sok színe van,
> Hogy aki mindazt végigészleli.
> Kevesbet tud, mint első pillanatra,
> S határozatra jőni rá nem ér.
> A tett halála az okoskodás. -

Éva

> Én hát szakítok egyet a gyümölcsből.

Ádám

> Megátkozá az Úr.

Lucifer kacag

> De csak szakíts.
> Jőjön reánk, minek ránk jőni kell,
> Legyünk tudók, mint Isten.

A tudás almáját előbb Éva, aztán Ádám megízleli

Éva

> S efelett
> Örökké ifjak. -

Lucifer

> Erre, erre csak.
> A halhatatlanságnak fája ez. -
> Siessetek hát!

A másik fa felé vonja őket, egy Cherub lángoló karddal útjokat állja

Cherub

> Félre, bűnösök!

Az Úr szava

> Ádám, Ádám! Elhagytál engemet,
> Elhagylak én is, lásd, mit érsz magadban.

Éva

> Végünk van!

Lucifer

> Csüggedtek?

Ádám

> Korántse hidd.
> Csak ébredésem borzongása ez. -
> El innen, hölgyem, bárhová, - el, el!
> Idegen már s kietlen ez a hely.

Égi kar

> Ah, sírjatok testvéri könnyeket,
> Győz a hazugság - a föld elveszett. -