Rimay János 
összes költeménye

TARTALOM
[EPICÉDUM A BALASSI FIVÉREK,  BÁLINT ÉS FERENC HALÁLÁRA]
 [KÍSÉRŐ ELOGIUM ÉS ELŐSZÓ EGY  TERVEZETT BALASSI-KIADÁSHOZ]
[RIMAY JÁNOS SZERELMES ÉNEKEI A BALASSI-KÓDEXBEN]
 [RIMAY JÁNOS MEGKOMPONÁLT VERSGYÜJTEMÉNYE]
 [RIMAY JÁNOS VERSEI A MADÁCH-RIMAY KÓDEXEKBEN]
[GYŰJTEMÉNYEKEN KÍVÜL FÖNNMARADT RIMAY-ÉNEKEK]
 [RIMAY JÁNOSNAK TULAJDONÍTOTT ÉNEKEK]

[EPICÉDUM A BALASSI FIVÉREK, 
BÁLINT ÉS FERENC HALÁLÁRA]
[1 TOLNAI BALOG JÁNOS ELOGIUMA]
Diique deaque simul caelo nova praelia miscent:
Certatim petitur cuique Balassa Valens,
Nosse velis qui sunt et quae sint, accipe paucis:
Mercurius, Mavors, Pallas, Apollo, Venus,
Mercurius linguam, Mars ensem, Cypris amorem,
Ingenium Pallas, carmen Apollo rogat.
Ille sciens, vates, orator, fortis amatus,
Sit licet, haec mihi sunt cuncta, Minerva refert:
Sum dea bellipotens, sapiens sum, sum quoque pulchra:
Nostra Valentinus castra Balassa colat.

[RIMAY JÁNOS MAGYAR FORDÍTÁSA]
Istenasszonyokkal égben az Istenek
Új harcot s viadalt magok közt kevernek:
Balassa Bálint kell csak mindenikének,
Kedvelvén szép voltát tudós elméjének.
Tudni akarod-é, ezek kik legyenek?
Mercurius és Mars neve ketteiknek.
Pallás s Apolló is közösi ezeknek,
Venus az ötödik, kivel ellenkednek.
Mercurius keres Bálintban magáét,
Nem egyebet, hanem tudós, szólló nyelvét,
Mars peniglen éles, vagdalkozó tőrét,
És Vénus beléje öntött nagy szerelmét.
Pallás kéri tőle esze bölcs elméjét,
Apolló peniglen verses sok énekét,
Minerva kezdé el azután beszédét:
Mindnyájan Bálintnak hagyjatok, mond, békét.
Bölcsebb, vitézb, szebb is ki lehet nálamnál,
Egyedül nállam az, ki mindnyájatoknál
Én kedvem, szerelmem Bálinttól el nem áll,
Méltán azért ő is én táboromban száll.
Nem engedem tőlem őt elvonni másnak,
Sem neked, Apolló, sem harcoló Mársnak,
Örvendvén maga is az velem lakásnak,
Tartom őt magamnak válhatatlan társnak.

[5 EMLÉKVERSEK A KÉT BALASSI HALÁLÁRA]
Az nagyságos Gyarmati Balassa Bálintnak Esztergam alá való készületi, készületiben való imádsága, s mit példázott légyen az ő fejér vörfölyes kamokából csináltatott zászlója, kin hárfájával Dávid király vagyon térdén telepedve, öszvefogott s felemelt két kezeivel írva.
Ad notam: Bocsásd meg, Úr Isten, ifjúságomnak vétkét
Bocsásd Szent Lelkedet
Égből, Úr Isten, mellém,
Ki vezéreljen, s gonoszt
Ne hagyjon jőni felém,
Félelmem ne legyen,
Oltalmába vegyen,
S hozzon szent szívet belém.
Az te jó voltodért
Távoztasd el vétekemet,
Ójjam magam tőle,
S gyűlöljem mint mérgemet,
Ne vess el előled,
S el se űzz mellőled,
Halld kegyessen kértemet.
Látván, szép hazámnak
Hogy ki-ki oltalmára
Fegyvert készít, s megyen
Megszabadulására,
Szívem repös, vidul,
S csaknem lábra indul,
Oly víg minden javára.
Az te szent Fiadért
Láss engem is olly jóval,
Szolgálhassak néki
Értékkel és haszonnal,
Lássam szabadságát,
S bár érje halálát
Vígan éltem azonnal.
Semmi vérhullásom
Drága ne legyen érte,
Mert nekem mind jovát
S mind sovát elvegy mérte,
Azaz hol vidított,
Hol meg szomorított,
Kedvemet búval érte.
Szokás de anyának
Rongálva édesgetni
Fiát, hogy erkölcsét
Tudhassa ékesgetni,
Hogy lehetnék szelígy,
Engem is ért bús igy,
S akart úgy kesergetni.
Illy szüksége napján
Tőle messze nem válom,
Ha egyébbel nem is,
Jó példámmal szolgálom,
Fogyatkozott érték
S értékletlen mérték
Nem bocsát sokra, s bánom.
Olvad mert értéke
Nemzetemnek, fogy, apad,
Böcsüllet, szerencse
Rá csak gyengén sem akad,
Amihez kapna is,
S közi nagy volna is,
Előle más elragad.
Sok bú éri, gyötri
Végtelen reménségét,
Titkos ohajtással
Kesergi szegénségét,
S az inkább kínozza,
Hogy ölben hordozza
Halálos ellenségét.
Fejet kell hajtanunk
Nyomorodott igyünkkel,
S tőled kell oltalmat,
Erőt kérnünk hitünkkel,
Erőnk mert hol fogyott,
Te segélsz, harcolsz ott,
Vagyon régen hírünkkel.
Rakva lévén hitem
Irgalmad erejével,
Épít egy zászlócskát
Kezem ő elméjével,
Kit kövessen bátran,
Lelkem fáradatlan,
Ha vív ellenségével.
Az zászló kamoka,
Fejér s éppen vörfölyés,
Rajta Dávid írva,
S hárfájával nagy zöngés:
Keze felemelve,
Szíve kiterjedve,
S abban buzgó könyörgés.
Tejfehér szín jegyez
Lágy szívet, engedelmet;
Az vörfölye jegyzi
Az én sok veszélyemet,
Kiben mennyi szöglet,
Bennem annyi döglet
Sebheti én szívemet.
Régi vitéz király,
Dávid méltán hadnagyom,
Mert ő életében
Részem sokképpen vagyon,
Számkivetettséggel,
Szántalan ínséggel
Illhetem hozzá nagyon.
Eövele emelvén
Ég felé fel kezemet,
Zsoltárát éneklem,
Hogy bocsásd meg vétkemet;
Áldj is jó voltodból,
Végy ki sok gondomból,
Rémíts ellenségemet.
Sok keserves búmot
Hajtsa el hárfa hangja;
Csendeszedjék azzal
Szívem sebhítő langja,
Mint Saul kórsága,
Szívem bosszúsága
Múljék pöngését hallva.
Reménségem lévén
Szálljon lelkem sérelme;
Lám, meglágyult szívem,
Mint kamokának selyme:
Valamint akarod,
Úgy hajtogathatod,
Te légy is segedelme.
Igazgasd, vezéreld
Én igyekezetemet,
Meg ne utáld szómot
S felemelt két kezemet,
Kikkel lelkem magát
Adja néked s néz rád,
Vigyáztatván szememet.
Megnyugodott szívem
Hadnagyomnak példáján,
Sok keserve után
Ki vigadott bév jován,
Gyakorta volt utált,
Szenvedett sok bút, kárt,
Élt könyves étke sován.
Az én életem is
Szenved soktól utálást,
Ki-ki őmagától
Eltaszít s ád megválást,
Sok szememben jót szól,
S másutt csapkod arcól,
Fáraszt búval nyavalyást.
Irégységnek helye
Hogy rajtam már nem lehet,
Kit az jó szerencse
És kincs magán viselhet,
Gyűlölség terhell, űz,
Kit szegénység rám fűz,
Alatta alig mehet.
De legyen kedvednek
Rajtam jó szánt tanácsa,
Csak lelkemet átok
És kárhozat ne bántsa:
Lelkemet hitemmel
És idvösségemmel
Haragod le ne rántsa.
Ennek pedig miérthogy
Christus fondamentoma,
És te igaz hited,
Ki nem lehet megbontva,
Az Christust tisztelvén
És hitednek hivén
Nem lehet rám nem ontva.
Csókkal s áldásokkal
Szent kezedhez békélvén
Már útra indulok
Duna mellett lemenvén
Vég Esztergam alá,
Kinek most kőfala
Reng álgyúkkal töretvén.
Ott vár nemzetemnek
Szép sátoros tábora
S egyéb sok rendeknek
Sűrő nagy zászlós hada.
Ki sáncot ás, épít,
S ki kart, szívet készít
Igyekezvén ostromra.
Régtől várta szívem
Ezeknek törtínetit,
Hogy érhesse ezzel
Hazámnak épületit.
Nézvén szabadságát
S rabságból váltságát
S újjuló szépületit.
Azért bízván megyek
És buzgó örömemmel,
Nem gondolván semmit
Kedves veszedelmemmel,
Ám váltsa bár magát,
S nyerje szabadságát
Holtom hozó sebemmel.
Tartsa jelül magán
Érte kifolt véremet,
S azzal egybe vegye
Híremet és nevemet,
Hogy mivel tartoztam,
Vígan rá osztottam,
Hivén szent Istenemet.

II.
Minerva conspiciens Balassium oppugnationi iam iam imminentem, Palladem enixissime orat, ut in ipso oppugnationis ardore Balassio vulnus lethale infligat quo supremam et horam imprimendo, eum ex negotiorum et laborum terrenorum molestia (qua se nimis aggravasset, irrita virtutum suarum aestimatione) tandem vendicatum: in Deorum numerum transferat, immortalemque famae perpetuitate reddat.
Balassa Bálint uram az ostromra menvén, Minerva Palláshoz futamodik sietségvel, s törekedvén nála esedezik azon, hogy az úrfiat az ostromkort halálossan sebesítse, kivel jó hírt és nevez hozván reája, ez földnek színéről (mentvén sok bújától életét) az Égbe emelje, és rendekbe helyheztetvén halhatatlanná is tegye, s így szól:
Ad notam: Az Szentháromságnak, kinek imádkoznak,
Christus másod személlye etc.
Hadvezérlő Pallás,
Tekints, s tisztedhez láss,
Jelents itt meg magadot,
Erre rended is int,
S kér is híved, Bálint,
Hogy ne hadd mint szolgádot,
Ki zászlód alatt élt,
Böcsüllett, tisztelt, félt
Sokak felett magadot.
Élte bújának,
Nagy háborújának
Legyen evvel már vége,
Hogy itt hazájának,
Mint édes anyjának
Szolgálhasson ő vére,
Mellyel az ég alatt,
Míg tart békeség s had,
Folyjon jó híre, neve.
Én, valamit tudtam,
Soha meg nem untam
Az elméjében rakni.
Ért is penig igen
Én ékes nyelvemen
Szólni, mint rajta látni;
Kivel Egeket is,
Földi népeket is
Tud enyhíteni hatni.
Hasson elődben is,
Mutatván ezben is
Hozzám s hozzá kedvedet;
Könyörgése haszna
S én elmémnek sava
Hajtsa meg személyedet,
Hogy közöttünk lévén
S örömönkkel élvén
Szemlélhesse színyedet.
Háládatlan rossz föld,
Ítíld, kapja-e őt
S böcsülli-e elméjét,
Kit én ékesgettem
S adtam veled ketten
Vitéz karja erejét,
Neki sokban ártván
S gyalázatban tartván
Benne mindkettőnek nevét.
Ragadjuk közzénk fel,
Most jött ideje el,
S helyheztessük rendünkbe,
Imhol jő nagy sebbel!
Lőtt halálos sebbel
Akadjon mi kezünkbe.
Ha ostrom sebheti,
Jó hír is követi
S részt is nyér nemzetünkbe.
Hallván ez szót Pallás,
Monda: Ez kiáltás
Énelőttem kedvet lölt,
Nagy szánakozásom,
Ki volt ez szolgámon,
Búval már csak meg nem ölt,
Hogy az rossz hitván föld,
Ki rá csak mérget tölt,
Vele semmi jót nem tött.
Tovább már sok jómot
S kegyes szándékomot
Nem méltó halasztanom,
Sem ő szegény fejét,
Kit ennyi sok kíny sért,
Több búval aggasztalnom,
Sokat tűrt érettem,
Láttam s megértettem,
Kell már felmagasztalnom.
Lachesist hívatom,
S neki majd meghagyom,
Hogy élete fonalát
Tovább ne eressze,
De gyengén elmesse,
Látván eljött óráját,
Mert Atropos is már,
Azmely nagy búval jár,
Elunta ő sodrását.
Sőt tetszik még ez is,
Hogy vitéz öccsét is
Ne hadjuk ki közzülönk,
Kit más vénségében,
Ő ez életiben
Vegyen el kedven tűlönk,
Ülje meg székünket,
Bévítse rendünket,
S lakjék ott, hol mi ülönk.

III.
Vulnere saucius et iam mortem oppertiturus, Patriam, Amicos, et Germanum alloquitur, orat Superos, exauditur, animam Deo commendat, recipitur, exspirat, coelum gaudio personat.
Megsebessedvén s halálához közel lévén, hazájának, barátinak és az öccsnek szól, Istennek könyörög, s meghallgattatik, lelkét Istennek ajánlja, s elfogadtatik. Meghal, s mennyország megörvendeztetik.
Azon nótára
Ihon, édes hazám!                                    Hazájának szól
Ez a jele, hogy szán
Életem igen téged;
Hogy vérem hullását,
Azkit két szemed lát,
Nem kéméllettem tőled,
S jobb immár meghalnom,
Hogynem búdot látnom
Vagy elszöknem mellőled.
Keserves kínaid
Oly nehezek, bár hidd,
Hogy nagy méregnek tetsznek,
S ez mostani sebnél,
Kiben még lelkem él,
Sokkal élesben metsznek,
Azok ölnek is meg,
Mondván: jer, fojtsuk meg,
S halálomra kérdeznek.
Ó, vezértől fosztott,
Rossz tanácsra osztott,
Árva, puszta hajlékom,
Reménségével csalt
S bolondságtól áltfalt
Testnyugotó árnyékom,
Ha tér meg nyavalyád,
Hol gondodhoz az lát,
Ki nőtt fel csak játékon?
Ím, én már meghalok,
S nehéz, hogy nem látok
Szabadságodban módot,
Mert azkit vitézül
Anya világra szül,
Hogy igazgassa jódot,
Nem szólhat dolgodhoz,
Ha szól, haragot hoz,
S félben vész, azmit mondott.
Adja az Isten bár,
Hogy megszabadulj már,
De nehéz azt elhinnem;
Noha koporsómban,
Kévánt lelki jómban
Kell már testemet vinnem,
Mert maga hasznával,
Préda kapásával
Szívét hízlalja minden.
Jó vitéz barátim,                                       Barátinak
Megszűkült magyarim,
Isten légyen hozzátok!
Lelketek javáért
S jótok áldásáért
Vétkim megbocsássátok,
Hazátok oltalmát,
Mint Isten erőt ád,
Ne hagyjátok, lássátok!
Minden atyámfia,                                      Atyafiainak s az öccsének
Kiknek már sok híja,
S te is, jó vitéz öcsém,
Nemzetem szépsége,
Holtom ékessége,
Minden kedvem, szerencsém,
Kitől való váltom
Mind nehezebb átkom,
Úgy tetszik, s terhem sincsen.
Az Úr Isten áldjon,
Veletek maradjon,
Szívetekben biztasson!
Jó hírt halálomban,
Tőletek váltomban
Ti fületek hallhasson,
Értem szátok áldást,
Örök magasztalást
Istenteknek adhasson.
Mondván: Idvözítsed
S jóban részesítsed,
Úr Isten, az ő lelkét,
Mert Tebenned bízott,
S Te igéddel hízott,
Téged magasztalt, félt, kért.
S noha vétkes fiad,
Mégis hozzád híjjad:
Lám, már bűnéből kitért.
Mit mondhatok? Éltem,
Hol bátran, hol féltem
Kedvvel, búval, panasszal,
Hol méltó vádlásban,
Több rágalmazásban,
Mert egész föld foly azzal.
Vétkemben rettegtem,
Jómban örvendettem
S vigadtam az igazzal.
S mindez főbb éltemben,
Hogy itt is fektemben
Istent megkövethettem,
Minden utált gonoszt,
Ki Istentől megfoszt,
Szívemből kivethettem,
Dávidnak könyvéből,
Merítvén szívemből,
Ím, ezt énekelhettem:
Ezt a psalmust
az Béza verseiből
ő maga fordította
ki csak halála előtt
való betegségébe
Végtelen irgalmú,
Ó, te nagy hatalmú
Isten, légy már irgalmas!
Onts ki mindenestől
Jódot rám kebledből,
Mert la, mely veszedelmes
Bűnöm miatt lelkem,
Ki titkon rág engem,
Mert nagy sebbel sérelmes.
Most el rólam immár,
Kit lelkem alig vár,
Mosd el bűnöm rútságát,
S együtt az rút hírrel,
Mint rút bűzt enyíszd el
Förtelmem büdös szagát,
Esmérem vétkemet,
Kiért nap engemet
Rettent, mutatván magát.
Csak néked vétkeztem,
Bűnt ellened töttem,
Ó, kegyelmes Istenem,
Kit semmi ravaszság
Nem csalhat, s álnokság
Rejtve előtted nincsen,
Mert az nagy kék égből,
Mint királyi székből
Látod, mit mível minden.
Ha érdemem szerint
Reám eresztesz kínt,
Vesszek s jaj, hová legyek?
Ha teljes éltemben
Bűnt tettem mindenben,
Bizony, pokolra megyek.
Mert még létem előtt
Testem megfertözött,
Ó, Istenem, már meggyek?
Engem mert vétkével
Anyám éltetett el,
Méhében hogy hordozott,
Vétket te penig bánsz,
Igazt szeretsz, kívánsz,
Ki tiszta szívvel hozott;
Hogy életre adál,
Azonnal oktatál,
Mint értenem titkodot.
Én rút, háládatlan
Azért, foghatatlan
Isten, hozzád kiáltok,
Tisztíts izsópoddal,
Irgalmasságoddal,
Mert la, ki nagy ként vallok,
Hogy undok vétkemből
Megtisztulván belől
Legyek szép, hogysem vagyok.
Legyek fejérb hónál,
S örömmondásoddal
Tölts be az én fülemet,
Élemíts elmémet
Küldvén örömedet,
Ne száraszd ki velőmet
Csontomból bánattal,
Ne nézz rám haraggal,
Mosd el inkább vétkemet.
Teremts ismég bennem,
Teremtő Istenem,
Tiszta szívet kegyessen,
Fúdd belém ismegént,
Hogy nagy szívem szerént
Lelkem igazt szeressen,
Engem, romlott szegént
Rossz érdemem szerént
Haragod el ne vessen.
Ne fossz meg Lelkedtől,
Sőt idvösségemről
Mondj örömet már nekem,
Szentelő Lelkeddel
Hadd épüljön meg fel,
Mint azelőtt, bús lelkem,
Hogy sok tévelyedtek
Tehozzád térjenek
Követvén bízvást engem.
Az kövér áldozat
Jó kedvet nem hozhat,
Jól tudom, Uram, néked,
Mert ha az kellene,
Örömest tisztelne
Bús fejem azzal téged,
Töredelmességgel,
Buzgó könyörgéssel
Beszéllem azért néked:
Ímé, kioldoztam
S teelődben hoztam
Fene ötte sebemet,
Kit csak te gyógyíthatsz,
Életre fordíthatsz,
Szánd keserves fejemet,
Bűneim kínjával,
Testem fájdalmával
Ne gyötörd életemet.
Ha előbb nem hadtad,
Sőt hozzád fogadtad,
Tehát mostan se hadd el
Jó voltodból szegént,
Jó szokásod szerént
Sion falát támaszd fel,
Hogy mint áldozatot,
Adjak úgy hálákot,
Ki néked leginkább kell.                           Eddig az Psalmus
Mint álgyúgolyóbis
Temérdek kőfalt is
Szokott meghasítani;
Ez könyörgésnek is
Eleji s vége is
Kezde mennyekben hatni;
Csendeszség lőn mennyben,
S az Isten ekképpen
Kezde szájával szólni:
Micsoda nagy erő,
Hittel rakva s merő,
Hatá meg füleimet?
Miképpen tűrhessem,
Hogy földre ne vessem
Most az én szemeimet?
És meg ne tekintsem,
Vagy illykor ne mentsem
Meg az én híveimet?
Nincs kedvesb áldozat,
S többet semmi sem hat,
Mint az keseredett szív,
Ki hivén hitemnek,
Sok esküvésemnek,
Szükségében hittel hív;
Minden kétségével,
Pokollal, vétkével
Igém fegyverével vív.
Megesküdt az én szám,
Mely órában hozzám
Felkiáltand az bűnös:
Nem lehet olly vétkes,
Oly undok, fertelmes
És megsenvedett büdös,
Hogy kedvvel ne lássam,
S róla azt mondhassam,
Hogy jómra nem érdemös.
Menje el te, Raphaél,
S lelkét, még aki él,
Vedd csendeszen el tőle,
Immár hozzá készült,
Énnékem megfeszült,
Előttem kiterüle,
Vígy neki kegyelmet,
És ne hagyj félelmet
Sohol lenni körüle.
Az Ég megvidula,
Rajta sok tűz gyúla,
Raphael elérkezék,
Mint testi ruhából,
Minden tagaiból
Az lélek levetkezék,
Méne fel mennyekbe,
Ábrahám keblébe,
Kin menny megörvendezék.
Sok szép sereg angyal
Nagy háláadással
Isten székit meggyűlé,
Az Úrnak jótétét,
Bűnösnek megtértét
Vigadással örülé,
Föld megszomorodék,
S holtát ez vitéznek
Siratá, keserülé.

IV
Getica irruptio et Francisci Balássae virtuosissimi et Heroici spiritus Juvenis gloriosissimus atque tripumhalis interitus describitur.
Az tatárok bejövése és az nagyságos Balassa Ferenc dicsőséges halála íratik meg.
Ad notam: Hallám egy ifjúnak minap etc.
Pallás nem nyughaték, ő követét inté,
Irist szél lábain Tauricába küldé,
Pontus tenger szélit mind békerülteté.
Nagy hadat támaszta Neper, Neszter között,
Tatár nemzet készül, török is azközött,
Sok nyíllal, puzdrával, karddal fegyverközött.
Jő szertelenséggel ollyan reménséggel,
Hogy Magyarországot dúlja szörnyűséggel,
Fűzvén prédájából magát nyereséggel.
Megzendüle az föld, s ki-ki oltalmáért
Fegyvert készít, s vívni akar hazájáért:
Ferenc is meghalni, mint Hector Trójáért.
Az óra eljöve, igye harcra kele,
Harca közt sok pogány érkezék ellene,
Csak egyedül szakadt, nincsen segedelme.
Sok pogánt sért keze, nem szánja halálát,
Végre egy nyíl hatá keresztcsontja táját,
Bélivel foglalván öszve ő ágyékát.
Több sebivel öszve lőn ez is halálos,
Örök életire dicsőséggel hasznos,
Mert lőn földön, poklon, testen diadalmos.
Ír cronicám másutt ez hadnak módjáról,
Abban emlékezem bévebb haláláról
És sokakkal együtt érdemlett dolgáról.
Dicsért erkölcsével él emlékezeti,
Terjed is hírében böcsült nevezeti,
Holt meg Istenének, s mennyben felvezeti.

V
Diana miserabili Balássiorum ac praecipue junioris (quo venatore saepissime utebatur) interitu exacerbata, relicto phano in Hungariam sumptis sagittis et arcu accelerat. Quo cum pervenisset, omnes oras finitimas sanguine Juvenis cruentatas et interitu notatas, atrocissimis diris implendo, fruges earum se tempestate eversuram solique omnem pinguedinem depopulaturam severissime edicit. Cuius luctuosis quaestubus ac lachrymis pene intolerabilibus Mars permotus, correpta lancea, ad consolandam eam se coelo demittit. Qui quidem cum variis argumentis eo loci gloriosum iuvenis obitum jussisset habendum, ut in ipsius meriti aestimationem gratulatio potius quam lachrymae essent adhibendae, eam tandem a luctu levavit. Cui Apollo etiam amborum defunctorum Praeses ac tuto superveniens, coelesti detinatione utrosque fratres sursum raptos, Deorumque immortalium numero indigatitatos esse affirmat. Qui nimirum mortalium consortium luculentissimis suarum virtutum meritis luce hac perosa, longe superrassent ac antecessissent.
Diana, az vadászmesterségnek istenasszonya Balassa Ferencnek keserves halálát hallván Delos szigetéből kijő az Nyírségre, s rettenetes átkokkal illetvén az földet, kesergi az úrfiúrnak halálát nagy sírásával, kihez Mars, az hadakozásnak istene is aláérkezvén az égből, keserűségét Diannának enyhíti szavával, sok okokból mutatván meg, hogy dicsőséges halálának böcsületi érdemével az úrfiú fellyülmúlta az emberek kesergését, kik Pheobus is vagy Apollo, az bölcseségnek istene, bizonyítván, az úrfiak felől való Isten végezését hozza közbe, hogy jószágos cselekedeteknek érdemiért, régi mennyei végezésből rendeltettenek az halálra, kiáltal az Isteneknek gyüleközeti társaságába foglaltatnának bé, mivelhogy az emberi rendet és e földi lakást érdemekkel föllyülmúlták volna.
Delos szigetéből ez minap Dianna
Jöve Nyír földére rongyossan, fáradva,
S leülvén panasszát így kezdé el sírva:
Keserűségemre termett vad földhatár,
Kin hadát folytatta széllel dühödt tatár,
Ne szálljon rád soha ékes szavú madár.
Égbeli Holdom is vonja meg világát,
Ne ontsa egy fű is rád semmi virágát,
Hogy így vőd el éltem ragyagó villámát.
Hazámban felnevelt fő vadászmesterem,
Ki vadászim között volt főbb hívem s képem,
Elvesztéd előlem rontván csudaképpen.
Tudom, károdot úgy soha nem kereste,
Hogy ezt érdemlette volna tőled teste,
Mint ím, történt szörnyű sebekben eleste.
Véghetetlen átok száll rád sok nemzettől,
Kik laknak Napnyugtig kezdvén Napkelettől,
Gyümölcsed rontatik kőessős fellegtől.
Márs ezeket hallván fegyverben öltözék,
Dárdája kezében, égből leérkezék,
Az Nap is azonban fölyhőben röjtözék.
Mondván: bánatodot, Dianna, enyhíts meg,
Látod, ezen az Nap mint háborodék meg,
Én szívem is mint jég, úgy hűle búmban meg.
Azkit siratsz, nemcsak téged szolgált, tisztelt,
De én hívem is volt, zászlóm alatt is élt,
Szablyája szélinek én köszörültem élt.
Ennek vitéz karja valamelyfelé ért,
Ellene sok ember vagy megholt, vagy kitért,
Megölte haragja, ha kihez közöl fért.
Ennek ő bátyja is udvaromban lakott,
Vitézséghez mi kell, mindent tudott, látott,
Jelt arról éltében gyakran is mutatott.
Nem érdemlett ez föld illyen két fő személt,
Mert mindenikében magunk személye élt,
Meghaladták volt már ők az emberi célt.
Közinkbe valók ők, menny legyen ő házok,
Térjen munkájoknak így immár meg hasznok,
S ne bánjuk, hogy eljött földi szép halálok.
Hogy penig ennyi nagy sok seb esék rajtok,
Kit az ifjabbikon szemeimmel látok,
Azt se véld, hogy volna ártalom vagy átok.
Tudod, földi vérből kell annak könyűlni,
Azki mennyországot kezdi hágni, ülni,
S kellett nékiek is így ahhoz készülni.
Könnyebben hághatják már mennyország útját,
Így nyitván testeken nehéz vérek kútját,
Bocsátván véreknek ki testekből rútját.
Pheobus is érkezék, kezdé el beszédét,
Sírástoknak, úgymond, hagyjatok ti békét,
Mert én elmémnek is ezek bírták fékét.
Minden köztünk való tudományon kaptak,
Azzal garádicsot ide felénk raktak,
Az emberek között mert már untig laktak.
Vitézség, bölcseség kiben öröködik,
Mennyországhoz vonszon, s arra töreködik,
Mi nyájasságunkban lelkek dicseködik.
Hogy éltek változott Jupiter kedvéből,
Lött az mindnyájunknak egy végezéséből,
Közzénk jőnek majdan föld kerekségéből.
Megyek húgaimmal én koporsójokhoz,
Elkészítem nekik, mi kell az útokhoz,
Ti is menjetek már vígan hazátokhoz.

VI
Apollinis et Musarum ad Bustum Balassiorum Valentini et Francisci fratrum germanorum excubias agentium, ad viatorem allocutio, omnium vero nomine Clio inquit.
Azmely Múzsák, azaz tudományoknak kilenc istenasszonyi, Clio, Calliope, Urania, Polymnia, Terpsichore, Talia, Euterpe, Melpomene, Erato Apollóval öszve az Balassiak koporsóját őrzik, és vigyázza azoknak az koporsólátogató emberekhöz való szavok. Clio felel penig mindennek, azki oda megyen, az többi képébe meg, s így szól:
Kérdhetd ez koporsót, miért illyen szoros bolt,
S ez két benne fekvő sebes test hogy ki volt?
Sebessen s véressen mindkettő így mért holt?
Az elsőre, halld meg, ím, ez az felelet:
Egy testvérszeretet gyűlöl bév s tág helyet,
Öszvefoly, s imitt is foglalt egy kis vermet.
Kik legyenek penig, nehéz megmondanom,
Mert én nemcsak földi neműknek vallhatom,
Fellyülhaladták azt, bízván ajánlhatom.
Pallásnak elméje, Ulyssesnek nyelve
Mit gondolt vagy szóllott, volt azokban része,
S mindkettőben tetszett Antenornak esze.
Aeneas példája, Achillesnek karja,
Cupidónak íja, Herculesnek bajja
Volt bennek, örömmel, búnak is nagy jajja.
Sebbel, vérhullással ők ugyan tartoztak,
Mert bűnökből sebbel s vérrel kiváltoztak,
Christusnak sebvérért seb- s vérrel áldoztak.
Menj el azért immár, s ezt az kis koporsót
Szitkodtól, átkodtól igen megőrizd, ódd,
Sőt szép áldásiddal böcsületit toldd, foldd.
Mi mérthogy kertünknek voltak tisztelői,
S bölcseségvirágink szaga viselői,
Apollóval vagyunk testeknek őrzői.
Egy út készíttetik, mely vezérel mennyre,
Ki véghezvitetvén, vesszük fel kezünkre,
Helyheztetvén őket éltető örömre.
Terjed böcsületi ez nemes két testnek,
Ő piros vérekkel eget, földet festnek,
Kiben rész nem juthat tudatlannak s restnek.

VII DEPLORATIO FRATRUM BALASSIORUM
[A BALASSI FIVÉREK ELSIRATÁSA]
Peculiaris Melodiae
[Saját nótára]
Csudálható nagy dolog,
Szerencsénk mint forog,
Bűnünk ebben csak az ok,
Hogy bűn ily sok,
S Isten hozzánk nem fog.
Sok ostor szokta érni,
Ki nem tud megtérni,
Istenét szívből félni,
Kedvén élni,
Után menni s kélni.
Láthatjuk már szemünkkel,
Mit nyertünk vétkünkkel,
Földünk mint pusztula el,
Sok rendeknek
Nagy veszedelmekkel.
Csak két úrfi halála,
Gondold, mely kárára
Esék s nyavalyájára
Országunknak,
Kik éltek javára.
Nemzettel Balássiak,
Idejekkel ifjak,
Rendekkel voltak urak,
Sok jót tudtak
S naponkint tanultak.
Okos, vitéz mindkettő,
Katonanevelő,
Minden rendet böcsüllő,
Közte élő
S miben nem dicsérő?
Csakhogy az rossz szerencse
Nem fizet érdemre,
Oszt jót embertelenre,
Mint herére
Több részt mér, mint méhre.
Időnk is háláadatlan,
Mérge hallhatatlan,
Nem örül senki javán,
De sőt kárán,
Vesztén s nyavalyáján.
Emberben csak vétket mér,
Jót ingyen sem esmér,
Nagy érdemet földhöz vér,
S egy pénz sem ér,
Akit miért feddni mér.
Megtetszhetett önkéntén
Ez úrfiak éltén,
Kiknek sok szép jótétén
Nem örvendett,
Nekik böcsöt tévén.
Javát szűkön osztotta,
Értéktől fosztotta,
Búval őket kínozta,
S reménségben
Csalárdul hordozta.
Maga ők nem magoknak,
Hanem országoknak
Éltek, sem tárházoknak
Vagy hasoknak,
Ki szokás másoknak.
Ők abban örvendettek,
Ha kivel jól tettek,
Szegény legént felvettek,
Segítettek,
Mint arra termettek.
Siralmas azért lehet,
Hogy éltek nem élhet.
Földünk soká kik helyett
Mást nem lölhet,
És nem is nevelhet.
Bár ostor több ne volna
Ránk Istentől hozva,
Csak ez is súlyos pózna,
Hogy így lettek
Tőlünk eltávozva.
Jóllehet országoknak
Mint édes anyjoknak,
Ők amivel tartoztak,
Megáldoztak,
Vért vérért rá hoztak.
Dicsőséges halálok,
Jó hír örök árok,
Idvösség jutalmok,
Isten atyjok,
Így tért meg munkájok.
Mint fogantak egy méhben,
Nyugosznak egy sérben,
Hasomló törtínetben,
Véres sebben,
Örök reménségben.
Isten, ki ádsz sok jókot,
Áldd meg halálokot,
Szenteld koporsójokot,
Ő hunjokot,
Hol várják bátyjokot.
Bátyjok, Christus, fő bajnok,
Ki volt bizodalmok,
Mindenben oktatójok,
Kalaúzzok,
Kiből áldás buzog.
Ne hagyj, segélj minket is,
Őrizd földünket is,
Bocsásd meg vétkünket is.
Érezhessük,
Hogy hatalmad nem kis.
Vége.

AUTHOR IN LIVIDUM
[A SZERZŐ IRIGYÉHEZ]
Nota: Vesd el a cytherát
Röttenetes rút gyászt,
Mint egy ijesztő vázt,
Én szívemen viselvén:
Ez két vitéz urat,
Kiket lelkem óhajt,
Verseimmel kesergém,
Minerva anyámmal
Őket lavreával,
Mint tudám, ékesgetém.
Momus, Aristarchus,
Mint ép tagon vad hús,
Ki akarsz itt lenni,
Zoilussal káromlást
S nem Platóval áldást
Szeretsz inkább hinteni,
Cous táblájával,
Ne feljebb kaptánál!
Tud téged meginteni.

[KÍSÉRŐ ELOGIUM ÉS ELŐSZÓ EGY 
TERVEZETT BALASSI-KIADÁSHOZ]

ELOGIA SPECTABILIS AC MAGNIFICI DOMINI VALENTINI BALASSA DE GYARMAT, MILITIS ET POETAE CULTISSIMI
[ELOGIUMOK A TEKINTETES ÉS NAGYSÁGOS GYARMATI BALASSA BÁLINT ÚRNAK, AZ IGEN TUDÓS KATONÁNAK ÉS KÖLTŐNEK]
AD VALENTINUM BALASSAM JOANNES RIMAINUS
[BALASSA BÁLINTHOZ, RIMAY JÁNOS]
Bálint, nevezetben ki voltál Balássa,
Munkádot kiadom, hogy minden szem lássa:
De élit elmédnek, nem vélem, kaphassa,
Kinek Apollónál nem volt tanulássa.
Vagy Syren, vagy Circe, vagy Magyar Amphión,
Arany írásodban nincsen peníszes ón,
Egy igén többet nyomsz, mint más nagy rakás szón,
Aki ebben kétes, nyomozzon balhát hón.
Terhelje elméjét vak balgatagsága,
Kinek munkáidhoz nincsen kívánsága,
De szeret és óhajt azok társasága,
Elmédnek, kik értik, hogy nagy gazdagsága.
Én penig írásid nyomát kinyomozom,
Ne bánd, új életre hogy nevedet hozom,
Emlékezetedet mindenütt hordozom,
S így hired-nevedet, mint lehet, toldozom.
Nyugodják, s koporsód légyen dicsőséges,
Állapatunk most itt nem gyönyörűséges,
Kit te ékesgettél, Eger is törökes,
Kévánom, hogy legyen lelked üdvösséges.
Hibbe városának, hol nyugszol, állása
Ott vagyon, Krivánnak hol magas havassa,
Vendégfogadóját minden úgy szállhassa,
Szeredet tekintvén hogy meg is állhassa,
Mondván: itt fekszik az a Balassa Bálint,
Ki kevés öröm közt nyelt sok keserves kínt,
Kinek írásában aki jól is tekint,
Elméje bársonyán szemlélhet skárlát színt.

[RIMAY JÁNOS SZERELMES ÉNEKEI A BALASSI-KÓDEXBEN]
KÖVETKEZNEK RIMAY JÁNOSNAK
kölenb-külenbfíle énekei, jóllehet minden szerzísse szinte itt nincsen, mert mind könyvestül az Tiszába ejtettík volt, amely könyvben mind épen megvoltanak, azulta együvé nem szedhették őket, csak ennyire is, azmint itt vannak.
Kiket méltó, hogy a Balassi írásátúl messze ne hagyjunk, mert Balassi Bálinton kívöl csak egy magyar sem érkezhetik el víle, bár ugyan igen igyekezik is rajta. Kiről etéletet tehet, akarki az írását olvassa, azmint Balassi Bálint is így szólott felőle éltiben (mond), ha úgy mégy elő dolgodban, azmint elkezdtíl, gyakorolván azt, nemhogy el nem érkeznél víle, de meg is fogsz halladni. Sőt halála óráján is őtet vallotta Balassi helyében valónak lenni, kérvén arra, hogy az ő halálát verseivel ékesítse meg, kit éghez is vitt Rimay János, mely írássát a több éneki után
helyheztettünk.

ELSŐ
KIBEN AZT ÍRJA MEG, MIKÉPPEN HÓDOLTATTA ŐTET VENUS AZ Ő ZÁSZLÓJA ALÁ, EGY KEGYEST ÉGÉRVÉN NEKI, KIT Ő LIDIÁNAK NEVEZ
Szólítván nevemen
Venus asszony engem,
Kezdé haraggal szavát:
Csak te vagy-é, úgymond,
Oly eszes vagy bolond,
Hogy én hatalmam javát
Kis szóddal sem kéred,
Sőt ottan kerőled
Szerelem tág hálóját?
Jól tudom, mire nézsz,
Merthogymert méreg, méz
Szerelemben elegyült,
Sok rend nagy kárával
S némely halálával
Tüzében nagy kínra fűlt,
Tűlem elrémültél,
Nagy távul keröltél,
Szíved ellenem meghűlt.
De csak kár, hogy kerülsz,
Mert azhová terülsz,
Utánad vigyáztatok,
S rajtad mutatom meg,
Hogy nem mind kín, méreg,
Kit szerelemmel gyújtok,
Okost, hívet, tisztát,
Ki szómnak jó helt ád,
Igen kímélve sújtok.
Minek rossznak való
Az szerelem-háló
Felterített kötele,
Ésszel, okossággal,
Vidám józansággal
Szükség, hogy legyen tele,
Az, aki kévánja,
Hogy búval ne bányja,
S legyen áltmenetele.
Mint látom peniglen,
Téged Pallas rígen
Ehhez hozzákészített,
Minden tudománnyal,
Ki becsületet vall,
Béven felékesített,
Hogy engem is esmérj,
És udvaromban élj,
Termettel is szépített.
Hív szolgálatodért,
Mint ő maga is kért,
Minden jovával látlak,
S reménséged ellen,
Nagy anyaiképpen
Szép kegyessel megáldlak,
Ollyal, ki képéhez
S ékes termetéhez
Kész érdeműnek látlak.
Esméred Lidiát,
Kiben semmi híját
Szépségemnek nem hadtam,
Két forgó szememet,
Gyújtó, hív szívemet
Ábrázatjában adtam,
Afelett bölcs ésszel,
Okos ítílettel
S minden javammal láttam.
Szeme hatalmával,
Ékes, szép voltával
Ő magáévá tészen,
Felejthetetlenül
Szívedbe ő beül,
S elmédbe zárva lészen,
Csak őtet óhajtod,
Mert szíved is csak ott
Minden örömet vészen.
Nézd meg csak két szemét,
Mely bév szikrákot vét,
Méltó gyuladozásra,
De mihelt betegít,
Megint gyógyít, segít,
Hord vizet oltásodra,
Hogy szintén el ne fogyj,
De neki kedvet hordj,
Kész ő megtartásodra.
Igaz szeretettel,
Tökéletességgel
Foglald te is magadhoz,
S jó szolgálatodért
Ad ő jó, hasznos bért,
Csalárdsággal sem kínoz,
Mert áldott szerelme
S hozzád való kedve
Hű leszen s rád bút sem hoz.
Angyali szép képét
S csudáló termetét
Szépítsed verseiddel,
Csak egyedül őtet,
Ily megékesültet
Tiszteljed szerelmeddel,
Kiért ő is téged
Míg él, híven szeret,
S holtáig nem felejt el.
Ládd, hogy egyedül ő,
Kihez minden illő,
Beszéd, tréfa, éneklés,
Tánc, járás, ugrálás,
Nézés, vég mosolygás,
Módjával való lépés,
Hív, buzgó szerelem,
S bódog, kinek ebben
Lehet részesültetés.
Nincs soha oly elme,
Ki őtet eléggé
Méltán megdicsírhesse,
S egyszer látott képét,
S kire jó szemet vét,
Soká elfelejthesse,
Én neked ajánlom,
Azt is igen hágyom,
Légy holtig szerelmesse.

MÁSODIK
Nótája: Már szinte az idő vala [kinyílásban]
Ne csudáld szívemet, hogy illyen keserves,
Szerelem tüzitűl mert megsérölt sebes,
Hogy attúl távol vált, azkihez köteles.
Hogy ne legyen penig az után nehezen,
Kinél szerelminek jutalmát is érzem,
Mert ő sem gyűlöl, lám, mint eszemben veszem.
Titkos tekinteti rám kedvvel mosolyog,
Szeme szép világa rajtam gyakran forog,
Ha nem láthat, mondják, hogy értem szomorog.
Illy távol létemben én mint kévánhassak?
Ha nem, hogy felőle minden jót hallhassak,
Véle rövid napon együtt végadhassak.
Te, kegyelmes Isten, mindkettünk szerelmét
Neveljed, s tartsad meg testünk egészségét,
Foghassuk örömmel hamar egymás kezét.
Én édes Lydiám, vég légy, ne bánkódjál,
Hozzám szerelmedben mindvégig híven állj,
Isten adjon jó éjt, csendessen aludjál.

HARMADIK
Örülhetne szívem,
Látván, mely nagy szépen
Erdő, hegy, völgy zöldellik,
Bokor hangossággal,
Kútvíz új forrással
Rakódik, bévölkedik,
Az napnak világa,
Égnek új harmatja
Mindenen terjed, fénlik.
Egy csak, de az nagy ok,
Hogy ritkán mosolyog,
Szám szívem örömével,
Hogy az távol vagyon,
Ki ezeket nagyon
Szépéthetné képével,
S ki mint képében szép,
Kedvem is vele ép
Lenne jelenlétével.
Réten, völgyen, hegyen
Mert ő hol elmegyen,
Duplált szépség követi,
Vidámb minden virág,
Azhová lépik, s hág,
Vagy szeme fényét veti,
Mindeneket vidít,
Ébreszt, éleszt, indít
Szépségének termeti.
Hogy nincs azért kedvem,
Azhol ő nincs velem,
Az nem csoda dolog,
Az madár is kínt vall,
Ha társa elvész, hal,
Nincs öröme, csak bolyog,
Zöldség közt aszú fát
Keres, száll, azhol lát,
Holtig bút visel s vonyog.
Én hát, ki szépségben,
Emberi termetben
Leltem ily nagy hatalmat,
Hogy még füveknek is,
Kikben indulat nincs,
Érzékenséget adhat,
Nem csoda, hogy elmém
Kiáltatván nevén
Velem gyakran hívattat.
Szíve szerint hiszem,
Hogy ő is hí engem
Titkos szava hangjával,
Tudván, hogy még élek,
Éjjel-nappal égek
Szerelminek langjával,
Szent Isten, adj látnom,
Orvosoljon bátron
Szája édes csókjával.

NEGYEDIK
Mi lelt? Azt kérdhetnéd, hogy búval bánkódom,
Gondban fáradozván gyötrődem, aggódom.
Ezér én fáradok, nyughatatlankodom.
Nekem arra rövid szóval kell felelnem,
Mert bő beszédemmel nő s árad félelmem.
Kicsinnek ne véljed emésztő szerelmem.
Szerencse, nem tudom, minap mint rendele,
Velem egy vendéget szomszédban ültete,
Kihez szívem gyújtván kedvem neki vete.
Lőn ottan örömem szörnyű megromlásban,
Személyétől győzett szívem újulásban,
Ki általa lehet már csak gyógyulásban.
Látnád, nem csudálnád, hogy engemet megbírt,
Mert ő ábrázatja mintegy arannyal írt,
Ékes állapatja felülmúl minden hírt.
Orcája szép, teljes, kedvére mindent int,
Szép, vékony ajaka piros, mint egy rubint,
Gyors, vidám szemei, velek szerelmet hint.
Ő szép szemöldeke gyengén hajlott íja,
Kiben áll szüntelen édes mérgő nyila,
Sebesít, ha tekint, lő, ha nem esik híja.
Gyógyulhatatlan seb innen reám esék,
Kibűl teljes szívem úgy elmérgesedék,
Hogy hely magán kívöl nincs, hol könnyebbedjék.
Azért keservemet, kérlek, ne csudáljad,
Esetem sőt szánjad, s kínom ne utáljad,
Fuss, kiért szívem bús, éltem annak valljad.
Megorvosolhat még, ha ő szeretetit
Adja, s rám terjeszti vidám tekintetit,
Megvidít, tartsa meg az Isten életit.

ÖTÖDIK
Az Lengyel király tánca nótájára
Senki ne kérdjen,
Szívem mért nem végyen
Senkitűl semmi vigasztalást,
S mért ne szenvedjek,
Távol is keröljek
Mások közt vígan való lakást,
Egy kegyes kívül ne szeressek mást,
S búnak ne adjak orvoslást.
De csak kár nekem
Rám vetett búm ellen
Örömet egyebütt keresnem,
Hanem csak annál,
Ki kedviben éltem áll,
S ki sok jószágát nem keveslem,
Ennek jó kedvét köll várnom s lesnem,
Ne hagyjon sok búmban elesnem.
Isten őt áldja,
S ezmellett azt ádja,
Rólam el ne feledkezhessék,
Szolgálatomnak
S érte viselt búmnak
Vígan, gyakran is örvendezhessék,
Személyem holtáig neki tessék,
S érdemem nála el nem essék.
Felgyúlt tüzemet,
Kivel ő engemet
Véghetetlenöl régen hevít,
Megcsendeszíti,
Magát nekem készíti,
S kimenekednem abból segít,
Édes szerelme nem is keserít,
Engem örömre mert hozzá hítt.

[HATODIK]
KIBEN ECHÓTÚL VESZEN FELELETET
Kősziklák közt lakó,
Erdő nevelt Echó,
Felelj szómra, kit hallál?
Mert minden tertínet,
Ki emberre jühet,
Nálad, tudom, nyilván áll,
Én nagy szerelmemben,
Ki lobog szívemben,
Véget valjon s mi talál?
Hát csak halál tehet
Én kénomban véget,
S éltem meg sem irgalmaz?
Sem őszült vénséggel,
Sem semmi ínséggel
Bennem meg nem ovul az?
Szívem is beszéli,
Titkon jüvendüli,
Hogy úgy lesz holtomig az.
Igaz, én is vallom,
De mi lesz jutalmom,
Sok búm hoz-é mi jókot?
Szeretűm tréfál-é?
Hívségének áll-é?
Vagy hint csak hideg szókot?
Együld meg is hurít,
Mérgivel beburít,
Vet orcámra nagy pókot.
Áldott szolgálatom,
Ha valóban látom,
Hogy csók leszen ő zsoldja,
Benne meggazdagul,
Bútúl szívem tágul,
Friss lesz éjtszaka holdja,
Orcám haloványát,
Kit szerelmivel ád,
Ha csókjával be foldja.
Oldja szívem búját,
S éltem háborúját
Igen megcsendesíti,
Ő savány szerelmét,
Szíve keménségét
Ha már nem öregbíti,
De mi lesz zálogja,
Hogy mérgét megfogja,
Kínomot megenyhíti?
Hitit én tisztelem,
S híven is viselem,
Hozzája szerelmemet,
Kedvem meg nem veti,
Ha megismerheti
Az én törödelmemet,
Ő lesz szerelmessem,
Nála is keressem
Kedves lakóhelyemet.

[HETEDIK]
VENUS IMPUDICITIAE MATER SUAS AD LIBIDINEM HORTATUR
[VENUS, A SZEMÉRMETLENSÉG ANYJA, FELEIT SZERELEMRE INTI]
Valjon s de mi haszon,
Ha mely ékes asszony
Szépségét úgy kémélli?
Hogy minden ő hasznát,
Kit szép termete ád,
Csak egy dög férje éli?
Minden az a kedves,
Azki ha tétetes,
Javát mással is közli.
Rózsa miért kedves?
Mert illattal bűves,
Szaggal sokakat táplál,
Így az a jó kegyes,
Azkinek sok nemes
Iffjú legény udvart áll.
Mit árt azok közül,
Ha ki melléje dűl,
Neki kedvére szolgál?
Mint meggyúlt gyertyának,
Ragyagó langjának
Nem fogy azzal világa,
Ha több gyertyát gerjeszt,
S mindenekben ébreszt
Szép fént ő égő lángja,
Így nem fogy kegyes is,
Ha sokakra kel is
Szépséginek virágja.
Vasérc megváslódik,
Ruha szakad, kopik,
Mihent viselésre jut,
Föld hasad, repedez,
Kezel vagyon melyhez
Járó, nagy országos út,
Kegyes megáll épen,
Fogyhatatlanképpen,
Mert kimerhetetlen kút.
Bár hát minden eszes,
Szépen termet kegyes
Őmagát megkémélje,
Iffjak barátságát,
Éltek nyájasságát
Szabadságosan élje,
Sok csók szép szók között,
Kit ezekkel közlött,
Megfogyását ne vélje.
Venus együtt járván,
Fiával sétálván
Ez tanácsot végezé,
Felei közt hinte,
Szerelmihez inte,
S mellyekben beszegezé,
Mint ezt ő könyvében
Versi közt bévebben
Ovidius feljedzé.

[NYOLCADIK]
CONTRARIUM SUPERIORIS ARGUMENTI NOMINE DIANNAE RESPONSUM
[FELELET A FENTIEKRE DIANA NEVÉBEN]
Venus, fajtalan hús,
Csipkébűl tekert gúzs,
Elméknek bojtorjánja,
Szederjtermészető,
Ragadó beszédő,
Bujaságnak oltványa,
Kis gyönyörüséggel,
Soknak nagy veszéllyel
Romlásának kormánya!
Ki hihet te szódnak,
Ha nincs semmi jódnak
Állandó öröksége?
Minden, ki követett,
Tűled nyavalyát vett,
Romlott is békesége,
Senkit nem szerettél,
Azkinek nem lettél
Végre is ellensége!
Hadd, ne csald azokot,
Azkik őmagokot
Zászlód alá nem adták,
Tiszta, szép életben,
Mint rózsát szép kertben
Élteket be is zárták,
Sereged tábora
Vivő sok gonoszra
Ösvényit nem is járták.
Az a dicsíretes,
Dolgaiban nyertes,
Mint sok bölcs bizonyítja,
Gyönyörűségire
S kívánt örömire
Szívét [ki] fel sem nyitja,
Minden kedvelt javát,
Ki neki bántást ád,
Tűle messze hajítja.
Mennyi nyulat Athos,
Sáskát penig Patmos,
Hybla méheket legel,
Ég sűrő csillagot,
Rét füvet, virágot,
Erdő bokrot, fát nevel,
Így szívben szerelem
Lelki öröm ellen
Annyi fájdalmat emel.
Magadnak tartsad hát
Azt a bujaság-fát
Körülnyűtt örményeket,
Kiből terjesztettél
S mind széllyel hintettél
Fajtalan törvényeket,
Engem ne háborgass,
Mert dárdám ölő vas,
Óvom az enyémeket!
Buja Venus ellen
Szűz Diana velem
Ezeket most íratta,
Tiszta életre hítt
Vadászó társait
Kútfőbűl hogy itatta,
Minden kegyeseknek,
Kik bűnre nem esnek,
Énekelni is hagyja.

[KILENCEDIK]
KIBEN CUPIDÓVAL FEDDIK
Cupido, ne, nyilad, lűj vele bátor mást,
Nem várok én tűled már semmi áldomást,
Jól fölébrölt szemem nem kéván álmodást.
Eddig is szívemet héába sebhetéd,
Semmi jókkal fejem nem ékesíthetéd,
Szívemet örömmel nem teljesíthetéd.
Hideg reménséggel foly te égéreted,
Egyik szódat másnak háta megé veted,
S így, ki téged szolgál, méreggel élteted.
Ne csudáld, hogy félen mentem seregedtűl,
És hogy nem függhetek tovább is kezedtűl,
Távol jardogálván ezután tegzedtűl.
Iffjú s kegyes hozzám, ki tőled elfogott,
Ellened erőbűl még ki nem is fogyott,
Mondván, itt lelsz áldást, kínt penig s bút is ott.
Kezével kirántá nyiladot szívembűl,
Seb szegény ez, mégis [gyógyulhat] (mond) ebbűl,
Légy enyim, végy íret erre szerelmembűl.
Engedek azért én ez kegyes kedvének,
Írével élek is áldott szerelmének,
Hegyit elkerölvén te nyilad éljének.
Te hatalmad ellen véle viaskodom,
Sok nyeltem búm miatt nem lesz immár gondom,
Vígan állva, járva énekemet mondom.

[TIZEDIK]
SZÉP EGYNEHÁNY SZERELMES VERSEK
Én édes Ilonám,
Tizedik bölcs Múzsám,
Kinek szavát nem unnám,
Te vagy negyed Charis,
Okosabb annál is,
Kit méltán kedvelt Páris,
Három asszony között,
Kik közt ítílet lött,
Venus vagy, ki almát vött.
Vasat győz jó acél,
Bír kard ellen páncél,
Velem pedig szépséged,
Szép szád teljes mézzel,
Nyelved bölcs beszéddel,
Nagy is az emberséged,
Kévánom, hogy bánat
Ne szálljon soha rád,
Ép legyen egészséged.
Mert az te szerelmed
Engem úgy környülvett,
Mint pézsmát ó szelence,
Az én szívem kivel
Szintén úgy hivült el,
Mint tűz miatt kemence,
Mert te szépségedbe
Szívem úgy merült be,
Mint tengerben Velence.
Boldogíts kedveddel,
Éltess szerelmeddel,
Ne vess meg szerelmemért,
Kivel engem égetsz,
Égetvén emésztesz
Bennem minden élő vért,
Csak érted hervadok,
Szívemnek bút adok,
Rólad való gondom sért.
Szerelem, micsoda
Tövisbűl szőtt csuda,
Hegyével sokakot sért,
Mert fogását neki
Nehezen lelhetni,
Jelesben hol meg nem ért,
Idővel peniglen
Megérhet eszében,
Kit okosság jól rá mért.
Minden betegséget
Orvos megenyhíthet,
De az orvos nem szenved,
Azki nem egyebtűl,
Csak szeretőitűl
Minden gyógyulást vehet,
Nekem is te lehetsz
Orvosom, ha szeretsz,
Éltem kedvedben lehet.
Ajánlom ez könyvvel
Magam mindenemmel
Tökéletességedben,
Gyámolj jó kedveddel,
Éltess szerelmeddel,
Viselj fottig kedvedben,
Sok jód szaporodjék,
Búd halma omoljék,
Könny száradjon szemedben.
Finis

[RIMAY JÁNOS MEGKOMPONÁLT VERSGYÜJTEMÉNYE]

Az jó emlékezetű, Istenben idvösségesen nyugovó
NÉHAI NEMES ÉS NEMZETES RIMAY JÁNOSNAK
Istenes Éneki következnek

[ELSŐ RÉSZE]
[I] PSALMI LI. PERIPHRASTICA EXPLANATIO
AZ ÖTVENEGYEDIK PSALMUS MAGYARÁZATJA
Nóta: Legyen jó idő csak
Könyörülj énrajtam, Úr Isten, s irgalmazz,
Lelkem mert megrútult, s körülnőtte bűn s gaz,
Majd az kárhozat is rajtam elhatalmaz,
Sokságú irgalmad ha meg nem oltalmaz.
Lelki fekély ellen csak te vagy jó orvos,
Ki tüze füstitűl én lelkem is kormos,
Bűnömnek szennyéből azért engem kimoss,
Tisztíts vétkeimből, ne legyek illy piszmos.
Érzem és ismérem, hogy nagy álnokságom,
Előttem áll bűnöm és tött gonoszságom,
Ki miatt elveszett kedvem s vigasságom.
Ételre, italra sincsen kívánságom.
Nem csak az bőrömre vétkem enyve ragadt,
Belől bélemre is de rút mérge fakadt,
Nincsen olly rész bennem, kire rüh nem akadt,
S ezmiatt való búm éjjel-nappal faggat.
Bűn fészkébe penig még akkor akadtam,
Mikor én anyámnak méhébe fogontam,
Első téjjel együtt az bűnt szoptam, nyaltam,
Onnan való magból bűnre így ágaztam.
Te bölcseségednek útain viseltél,
És titkaid között oktattál s neveltél,
De kitévelyedtnek, ím azokból leltél,
És az ítíletben engemet meggyőztél.
Tenéked vétkeztem, ellened tők gonoszt,
Ki most szentségemben és érdememben foszt,
Jutalmul béremben ördög hév poklot oszt,
Fejemrűl, Istenem, vond le azt az rút koszt.
Ne kéméld éntőlem irgalmadnak írét,
Szívtasd ki lelkemnek azzal gennyedt rühét,
Hallhassák mások is használható hírét,
Kire pokol és bűn vonta nyilas íjét.
Izsóppal hints engem, s tisztulást úgy veszek,
Belől Lelkeddel moss, s hónál fejérb leszek,
Előzz meg kedveddel, míglen el nem veszek,
Kiről örömömben néked áldást teszek.
Te bölcseségednek útára emelél,
És titkaid között oktatál, nevelél,
De kitévelyedtnek, ím, azokból lelél,
És az ítíletben engemet meggyőzél.
Mint ne győzhetne is igaz ítíleted,
Hol semmi mentséget nem lelek ellened,
Könyörgök, inkábblan előzzen meg kedved,
Mert bév irgalmaddal híres köztünk neved.
Adj én hallásomnak víg örömet azért,
Hadd, romlott tagaim vegyenek már új vért,
Elfordíts orcádot vétkimtől Fiadért,
S nyomd el álnokságom, lelkem mert hozzád tért.
Fertelmetlen, tiszta szívet teremts bennem,
Igaz és szent Lélek hogy lakhassék velem,
Bűn s ördög hatalmat ne végyen ellenem,
Adj győzedelmesnek ezek ellen lennem.
Az te színed elől el ne vess engemet,
S ne foszd szent Lelkedtől meg is én mellyemet,
Idvözítésedben tartsad örömömet,
S Lelked erejével tölts meg is keblemet.
Lelkemnek te Lelked légyen fejedelme,
Azmint az parancsol, ahhoz légyen kedve,
Semmi rossz vétkeknek ne legyen engedve,
Hogy kikért előtted lehetne megvetve.
Így téríthetek meg utadra sokakot,
Kik mégis követik ő álnokságokot,
Megmutatom nékik az ő romlásokot,
S intem, hogy elhagyják ő gonoszságokot.
Vérontás terhétől mentsed meg fejemet,
S azzal szép áldásra oldd meg is nyelvemet,
Térítsed meg épen örvendezésemet,
Érezhessem bennem kész idvösségemet.
Az én ajakimot nyisd fel jó szélessen,
Hadd mondjon szám néked hálákot kedvessen,
Minden népek között én nyelvem hirdessen,
Hogy az te nevedben minden szent hihessen.
Ha áldozatokban kedved gyönyörködnék,
Bakvért tűzre béven oltáron öntenék,
S nagy lang között kövér tulkokot égetnék,
S füstöt így azokból égben eresztenék.
De az az áldozat előttem nem kedves,
Hanem bús s tört lélek, ki bűntől félelmes,
És megepedett szű, bánattal keserves,
Ebbe gyönyörködöl, s ehhez vagy figyelmes.
Szemeid Sionon megkönyörüljenek,
Jeruzsálem fali hogy megépüljenek,
Az benne valók is békével éljenek,
Borjúkkal oltárid hogy megbévüljenek.
Dicsősség tenéked légyen az egekben,
Úgy most is mindvégig, mint volt eredetben,
Akadált ne leljen semmi dolog ebben,
S teelőtted bálvány ne álljon meg helyben.

[II] MÁS
Kiáltok hozzád mélységből,
Uram, ments ki ez ínségből,
Hatalmadot nyújts ki mennyből,
S gyógyíts meg lelki sebemből.
Vallást tészek magam ellen,
Vagyok sok bűnnel éktelen,
Ártatlanságom éptelen,
Veszek, ha versz, mint érdemlem.
Ne menj velem ítíletbe,
Mert úgy esem kísírtetbe,
Tégy részt inkább bév kedvedbe,
Ki gazdag vagy kegyelmedbe.
Számba ne írd sok vétkemet,
Mert megterheled lelkemet,
Érzem igen esetemet,
Emeld földről fel fejemet.
Pörben ne szállj, Uram, velem,
Mert sok tanú áll ellenem,
Nem is tudnék mit felelnem,
Pokolban kellenék mennem.
Irgalmadban bévséges vagy,
Tűrő voltod is elég nagy,
Érdememben hát hátra hagyj,
S ingyen való zsoldot is adj.
Tekints Fiad halálára,
Lelkem terhes váltságára,
Függeszteték keresztfára,
Bűnömet vévén vállára.
Ő már előtted szentségem,
Vére tökélletességem,
Nem veszhet el nálad bérem,
Mert ő előtted érdemem.
Vidám orcával tekints rám,
Hadd enyhödjék meg nyavalyám,
Pirosíts meg fonnyadt orcám,
Hogy áldhassa nevedet szám.
Harmatoztass rám bév áldást,
Minden jókkal fejemet lásd,
Hitemben adj igaz vallást,
Ne tiszteljek helyetted mást.

[III] MÁS
Reménségem te légy nékem,
Nagy hatalmú, bölcs Istenem,
Tőled legyen segítségem,
Mikor terhel én sok vétkem.
Bűnnel noha éltem rútult,
Álnoksággal szívem burult,
Ne légy mégis mellőlem múlt,
Látván, hogy igyem rád szorult.
Por hamuból én eredtem,
Sok szennyt ezekből rám vettem,
Kiben úgy is keveredtem,
Hogy tisztulttá most sem löttem.
Senki nincs előtted igaz,
Minden mi érdemünk csak gaz,
Mennyországban részt vehet az,
Kinek jó voltod irgalmaz.
Szükség tehát mindeneknek
Kincsét kérni kegyelmednek,
Hogy természeti kedvednek
Lágyítson ítíletednek.
Félen tévén érdememet
Rád hagyom én is igyemet,
Töltséd így bé szükségemet,
Hogy idvözítsed lelkemet.

[IV] MÁS
Quae laedunt oculos festinas demere, si quod
Est animum, differs curandi tempus in annum.
[...Ha bármi bántja szemed, de sietsz azt róla levenni. 
Miért vársz esztendőket is akár, ha kórság lelked emészti?]
Ó, ki későn futok lelkem orvosához,
Ki bizonyos íret nyújt gyógyításához,
Sok esküvéssel is köti magát ahhoz,
Hogy minden órában kész orvoslásához.
Szemem fényében tött kis szálkát, avagy port
Kicsiny ideig is nem szenvedhetem ott,
Lelkemen peniglen rút fekély fokadott,
S arra nem fűl elmém, jóban olly akadott.
Életem Istentől eltávozott s hódult,
Bolygó, rühes juhkínt, ki pusztára szorult,
Mint havi vér ruha, igazságom olly rút,
Érdememnek rólam az gyapja is elhullt.
Nagy restségem mégis tunyasággal terhel,
Noha szegény lelkem csak meg nem hal éhhel,
Rút kárhozatnak is maradott bennem hel,
Csak az Isten keze szakaszthat tőle el.
Christus, igaz pásztor, Istennek szent Fia,
Juhod seregének te tudod, hány híja,
Kilencvenkilencnek valjon századikja,
Nemde én vagyok-é mentül roszabbikja?
Egyedül csak te vagy, ki engem, szegént, szánsz,
Romlott mivoltomban kedvedtől el sem hánsz,
Sebeimmel, mint hű samaritanus, bánsz,
Üdvözültnek lenni kegyelmedből kívánsz.
Engedj bűneimből igaz kifordulást
S azoknak rútságán szívemben pirulást,
Hogy mikor elérem ez világi válást,
Nyerhesse el lelkem az szép boldogulást.

[V] MÁS
Ad notam: Valaki azt hiszi, hogy nyer[jen]
Ó, kegyelmes Isten,               nézz szépen          reám, nyavalyásra,
Terjeszd ki fényedet              s kezdet,               ne bízz és hagyj másra,
Ne vesd is éltemet,                kedvemet              megszomorodásra,
Gerjeszd fel inkább szívemet áldozatul víg áldásra.
Bűnöm piros szennyét           s kék mérgét         vesd el színed elől,
Irgalmad szentségét,              hó színét               viseld rajtam fellyől,
Tisztogass vizeddel,              lelkeddel               engem kívül-belől,
Hogy el ne szaladjak, váljak igaz, hív oltalmad mellől.
Édes, hív pásztorom,             Christusom,          emeld fel botodot,
Legeltess, vezérelj,                hol jó hely,           s őrizz mint juhodot,
Halljam édes szódot,             s add jódot,          ne vess rám rossz gondot,
Szerencsémben, életemben csak te szabj és rendelj módot.
Inkábblan kedvezhetsz,          mint verhetsz,      mert kegyes szívű vagy,
Könyörülni szeretsz,              meg nem vetsz     senkit, vagy kis, vagy nagy,
Jól érzed sebünket,                vétkünket,            mert vagy lelki hadnagy,
S úgysem vetsz előled senkit, [te] irgalmad mert elég nagy.
Vettem életemet,                    fejemet                lábodnak zsámolyul,
Mint illy bűnös féreg,             míg élek,             tartalak hű gyámolul,
Tudom, kárhozatnak,             pokolnak             nem vetsz martalékul,
Mert meghitt lelkem igen tart is hív paizsul s árnyékul.

[VI] MÁS
Nóta: Siralmas nékem idegen földen
Örök életnek,
Szép idvösségnek
Kincses fejedelme,
Gondolat felett
Bév dicsősséged
Áll rajtunk terjedve.
Foghatatlan vagy,
Széli, hossza nagy
Irgalmasságodnak,
Gyakor sértése,
De mértéklése
Vagyon haragodnak.
Látván sebünket,
Undok vétkünket,
Kettőt cselekedel:
Egy kézzel sujtolsz,
Mással orvosolsz,
S hamar megbékéllel.
Borodhoz olajt
Edényedből hajt
Sebünkbe jobb kezed,
Mint Szent Lukácsnál
Szép példával áll
Erről emlekezet.
Mi fájdalmunkba,
Jajgatásunkba
Vétkünket fedezed,
Tisztulásunkra,
Gyógyulásunkra
Gondunkot felveszed.
Gennyedtségünktől,
Rothadt sebünktől,
Te meg nem irtózol,
Szomjúságunknak,
Forróságunknak
Italt, oltást hozol.
Ez az jó orvos
Utálatlan mos
Rólunk minden szennyet,
Ő gyermekinek
Kő s vessző helyett
Ád zsíros kenyeret.
Óh, áldott bévség,
Buzgó kegyesség,
Lelkünk édes étke!
Kiből ki nem szívt
Idvözítő ízt
Eddig senki vétke.
Csak phariseus
Tőlt kevélysége
Részt ebben nem vehet,
De publicanus
Üresült keble
Véle béven telhet.
Nékem is látnom,
S ádd tapasztalnom
Ezt az dicsősséget,
Kiben mi vétkünk
És gyakor sebünk
Nem ér soha véget,
S bév áradásra
Soha látásra
Nem mutat feneket.

[VII] MÁS
Nóta: Legyen jó idő csak
Boldog, kinek vétkét az Úr megbocsátta,
És sok álnokságit béfödte s takarta,
Érdemlett haragját hozzá nem mutatta,
Sőt sok áldásival ezek felett látta.
Sokan voltak illyek: S többek közt, ím, egy én,
Mindennap rihem kél, de az Úr írral kén,
Gyakorta tévelygek bűnökben hevervén,
De nyájához térít az Úr felkeresvén.
Méltó édes ízit ez Úrnak ismerni,
Ki illyen kegyessen szokott bűnöst verni,
Sőt hogy idvösséget tudnék érdemleni,
Halálra kelleték Szent Fiának menni.
Honnan vadnak ezek, s micsoda érdemből?
Csak az ingyen való merő kegyelemből,
Gazdagot ő tészen, mint nagy Úr, szegényből,
Akit elválasztott magának kedvéből.
Mert mihelt kit választ, azt azonnal híja,
Szent isméretire Igéjéből bírja,
Fia érdeméből meg is igazítja,
S igazulás után élő könyvben írja.
Ez az idvösségnek kútja és folyása,
Sem mélység, magasság ezt félre nem ássa,
aki egyebet vall, kérem, jól meglássa,
Tévelygő ösvényre lábát ne hágtassa.
Az híveknek számát erős pecsét tartja,
Sem bűn, halál, ördög azt fel nem szakasztja,
Szerelmétől őket el nem is választja,
Mert minden dolgokot Úr javokra adja.
Áldott légy örökké, én édes Istenem,
Hogy édességedet kóstoltatád velem,
És morzsalékidban részt engedtél vennem,
Úgy, hogy érdemlenék kölykeid közt lennem.
Mosd, födözd, töröld el sok álnokságimot,
Szenvedd tűréssel is el ugatásimot,
Add szívből bánhatnom téged bántásimot,
S ne hadd erejekben az én vádlásimot.
Ámen, bizony beszéd, minden szód ezen áll,
Aki benned hiszen, nem árt annak halál,
Mindeneket biztat bév kedveddel Szent Pál,
Hiszem hát, hogy rám is kész idvösségged száll.

[VIII] MÁS
Azon nótára
Hívek, keresztyének, jer, ne tévelyegjünk,
Szentírásból nyújtott igaz úton menjünk,
Semmi hitetéssel arról el ne térjünk,
Erőt az Istentől mi hitünknek kérjünk.
Istennek ereje az Evangéliom,
Kinél idvösségre nincsen bizonyosb nyom,
Több sok szerzett vallás mind csak félfelé von,
S bujdostat té-tova, de ez megnyugtat honn.
Szelíd és egyigyű ez a szép tudomány,
És szelíd elmét is értelméhez kíván,
Mert ki ezt fondálta, az is szelíd Bárány,
De bizonnyal tudja, hajunk szála is hány.
Publicanusokhoz vagyon ennek kedve,
Bűnök fájdalmával kik vadnak terhelve,
De kik érdemekkel járnak felemelve,
Mint phariseusok, hátra vadnak vetve.
Nem érdemli ennek egyéb senki kedvét,
Csak kire ruházta ő maga érdemét,
S ártatlanságával megszentelte éltét,
És ez ékességgel adta hozzá léptét.
Miként sárarannyal tetéig tölt ládát
Benne valójáért ki-ki kedvesben lát,
Bizonnyal hiheted, hogy idvösség úgy áld,
Ha Christus érdemét színezheted jól rád.
Csak ez egy színt nézi mibennünk az Atya,
S ennek vagyon nála csak kedves illatja,
Kinek lehet valjon örök kárhozatja,
Kit mentté tött az egy Christus áldozatja?
Tökélletesekké ezáltal löttenek
Mindazok, nevével akik szenteltetnek,
Biztató lelkétől ők vezéreltetnek,
S jó reménség ellen nem is kételkednek.
Szép zálogunk vagyon, Úrnak vacsorája,
Csak jó készülettel járuljunk hozzája,
Édes lakodalmot lél ott lelkünk szája,
Mert fő testamentom vagyon benne zárva.
Ajánlattatik ott Christus teste s vére,
Lelkünknek, hitünknek legfőbb eledele
És halála által keresett érdeme,
Hogy nálunk maradjon az emlekezete.
Emlekezzünk azért meg ez szép érdemről,
És ne is reménljünk életet egyébtől,
Így kifeselhetünk az sok tévelygésből,
S talám nem is botlunk nagyot kevélységből.
Szép világosságnak mi fiai legyünk,
Minden hivatalban ártatlanul éljünk,
De okkal jutalmat abból ne reménljünk,
Éptelenségükön sőt inkább törődjünk.
Adjuk az Istennek meg az dicsőséget,
Ki bennünk toldozza az éptelenséget,
Miben mutathatunk tökélletességet,
Ha ő nem nyújt nékünk mennyből segítséget.
Magáét magáért koronázza bennünk,
Nincs mit magunkéból eleibe vinnünk,
Mint haszontalanok, bátor ne kérkedjünk,
Sőt alázatosan ő kedvével éljünk.
Alázatosságban ha talál bennünket,
Szépen felemeli lehajlott fejünket,
Étellel bétölti az mi éhségünket,
És meggazdagítja mi reménségünket.

[IX] MÁS
Nota: Siralmas nékem
Oh, Uram Isten,
Melly távol estem
Az igaz, járt úttul!
Eltévelyedtem,
Mély sárba léptem,
S mocskosultam rútul.
Erőtelenné
És éptelenné
Bolygás miatt löttem,
Néked sok vétket
S rossz engedelmet
Törvényednek töttem.
Egy cseppni szentség,
Kívüled készség
Nincs bennem az jóra,
Istenes élet
Rám csak úgy illhet,
Mint korom az hóra.
Nincs bennem épség,
Erő s egészség
Tetémtől talpiglan,
Bűn mélységébe
És tengerébe
Merültem torkiglan.
Mint egy tükörből,
Szent törvényedből
Látom nyavalyámot,
És abból való
Meggyógyulható
Fogyatkozásimot.
Nagy, meredek hegy
Az te törvényed,
Kór azt nem hághatja,
Tetejét látja,
De nem járhatja,
Szent Pál azt vallatja.
Látom s javallyom,
De nem tarthatom
Meg az javallt jókot,
Az testi törvény
Elmémbe örvény,
Nemz akadályokot.
Lélek az testtel,
Mint ellenséggel,
Harcol, tusakodik,
Lelkiekhez rest
Földi, agyag test
Bűnhöz ragaszkodik.
*Vétkek halomja
Az lelket nyomja,
Pihenést sem vehet
Fojtó ködében,
Kedves egében
Ha részes nem lehet.*
Nagy orvosságot
Irgalmasságod
Lele nyavalyánknak,
Kiért mindnyájan
Vallhatunk nyilván
Kegyelmes Atyánkat.
Törvényed terhét
Mert épen vetéd
Testesült Fiadra,
Éptelenségünk
Őbenne nékünk
Teljék igazságra.
Így igazulást
Kívüle tehát
Én sem kereshetek,
Hajlandó voltom
Ejt minden módon,
S mit érdemelhetek?
Christus érdeme,
Kedvének helye,
Kiben megnyugodtál,
Ez egy kőszálon
S fundamentomon
Mi idvösségünk áll.
Mert csak ő nyomta
És sajtollotta
Azt az erős sajtót,
Ki által mutat
Igyenes utat
S idvösségre ajtót.
Ezzel tenéked
Légyen dicséret
Illendő áldással,
Kérlek, kedvéért
Mindvégiglen légy
Hozzám áldomással.

[X] MÁS
Egyedül tebenned,
Mellém híván neved,
Szent Jehova, reménlek,
Hív ígíretedben
S fiad érdemében
Bizom, hol járok-kelek,
Tebenned nyugodván,
Mint lelkem oszlopán,
Minden jókkal bételek.
Szégyenvallott orcát
Valjon azon ki lát,
Ki fölött kinyúlt karod?
Vétkes voltában is
Nincs köztünk csak egy is,
Kinek vesztét akarod,
Csak hogy benned higgyen,
Reá vigyázsz igen,
S haját is számán tartod.
Nem tilt vétkes volta
Tőled senkit soha,
Sőt azokot szólítod,
Eltévedt voltokot
Te magad is szánod,
S utodra igazítod,
Búsult haragodot
Azon, ki megbántott,
Csuda, mint lágyíthatod.
Véghetetlen örvény,
Tekinthetetlen fény,
Ható és bév kegyelmed,
Nagy könnyen kedvet nyér
Fiadból kifolyt vér,
Ránk ha haragod terjed,
Vessződet téríti,
Kezedet enyhíti,
Lelkünket hogy ne verjed.
Fiad áldozatját,
Mint lelkem zálogát,
Én is tartván hitemben,
Sok búm s bűnöm között,
Melly már megtört, főzött
S kínzott minden ízemben,
Magam reád hagyom,
Mert hitelem vagyon,
Hogy velem léssz igyemben.
Ha te velem lészesz,
S életemnek kedvezsz,
Kivel mit gondolhatok?
Bűnömtűl tágulván
S búmtól szabadulván
Könnyűszerrel járhatok,
S amikor parancsolsz,
Vagy hívatsz magadhoz,
Készen elő állhatok.
Hogy ezt tedd énvelem,
Ne nézz abban engem,
Vagy bűnöm akadályát,
Hanem magad frigyét
S Fiad szent érdemét,
Ki megkérlelt, Szent Atyját,
Te vagy mi örökünk,
S tarts meg végig köztünk
Christusunk felkölt napját.
Csak ő az élő kút,
Hozzád vezérlő út,
Mint szent igédből értjük,
Mi szomjúságunkot
És fáradságunkot
Csak nála enyhíthetjük,
Te nagy jó voltodot
S irgalmasságodot
Ő kedvével vehetjük.
Dicsíret, dicsőség,
Egyenlő tisztesség
Néki légyen teveled,
Mert ő érdemében
És engedelmében
Tölt néked minden kedved,
Melly bétölt kedvedből
Kérünk, s kegyelmedből
Sok vétkünket elfeljd.

MÁSODIK RÉSZE
melyben ez világi életünknek állapatjából származó akadályoknak orvosló eszközit szedegethetjük elménkbe

[XI]
Si fortuna sonat, caveto tolli,
Eadem si tonat, caveto mergi.
[Szerencse szavára nem kell, hogy röppenj,
De el se rejtőzz, mikor rád dörren.]
Nótája: Eredj, édes győrőm
Vitézség embernek föld felett élete,
Sok nyavalyáiban Szent Jób ezt értette,
Mikor kísírtette
Az Isten, s próbáin nyertessé is tette.
Nincs itt semmi java embernek, ezt érts meg,
Csak hogy idvössége útát itt leli meg,
Hogy ha Istenének
Enged, és magában helt ád igéjének.
Ez ez világ rakva ámító méreggel,
Sokakot gyúlaszt fel maga szerelmével,
Könnyen is hitet el,
De végre ördöggel pokolba vitet el.
Higgyed, hogy óva kell asztalánál lenned,
Nem kell ő étkében mindjárt héven enned,
S meg kell mértéklened,
Hogy mennyit kell hozzád ő borában venned.
Mert ha ez az Circe egyszer megrészegít,
Istenes dolgokban elmédben megszédít,
Lelkedben megsebhít,
Kárhozatra benned sok utakot épít.
Ulysses szolgái, tudhadd, mint járának,
Ez Circe szavának, akik helt adának,
Barmokká válának,
Uroknak fülei de bédugatának.
Mi is Ulyssesnek példáját kövessük,
Ez Circe szavára fülünket békössük,
Beszédét megvessük,
Ő gyönyörűségét csúfoljuk s nevessük.
Idvösségre lelkét, hidd meg, az tarthatja,
Aki végig Christust ép hittel vallhatja,
Bálvánt elhagyhatja,
S ez világnak mézét szívből utálhatja.
Ő szép mézes java tessék egyebeknek,
Christus pohárt köszönt az keresztyéneknek,
Kit hittel nyeljenek,
S kárhozatra abból ne részegedjenek.
Igát, keresztet is rendelt pohár mellé,
Hogy természetünket vélek mértéklené
És megenyhítené,
Csak ne tegyük őket nálunk kelletlenné.
*Tetszik is hát nekünk ő harcos zászlója,
Hogy ne ártson nekünk ördög ál hálója,
Kiben népét rója,
Keresztével Christus de híveit ója.*
Kicsiny, rongyos sereg, utált vagy, de ne féll,
Kemény szenvedéssel sok kereszt alatt éll,
Elmúlt már az éjfél,
Idvösséges napod nemsokára felkél.
Elérkezik Christus ő dicsősségében,
Vég lesz ez világnak gyönyörűségében,
Hívek ínségében,
Beszáll az igaz hit várt reménségében.

[XII] ENCOMIA VIRTUTUM
[A VIRTUSOK DICSÉRETE]
Nóta: Legyen jó idő csak
VIRTUS, lelki jóság, kit sok bölcs magasztal,
Méltán, mert az minden jókkal rakott asztal,
Kinél örvendőket bánat nem aggasztal,
Minden ékességet mert ránk ez akasztal.
HITtel mellesleg ül anchorás REMÉNSÉG,
Ő szomszédságában SZERETET is ott ég,
Kőoszlopot fogott által az ERŐSSÉG,
Bort vízzel elegyít az MÉRTÉKLETESSÉG.
OKOSSÁG kígyóval tekerte ált karját,
Markában fejestül de fogta fulánkját,
Mértékkel IGAZSÁG tartja kivont kardját,
TŰRÉS is szemléli ő csendes bárányát.
Ez asszonyok körül forog sok szolgáló,
Mindenik szükséges, nagy haszonra való,
MAGNANIMITÁSsal kedvvel adakozó,
S az szép JÓZANSÁGgal nyájasságot hozó.
Ki ne kévánkoznék ez asztalnál enni
S ez szép asszonyoknak ő kedvekben lenni,
Kik szeretetiben csak részt is jó venni,
Nemhogy ő karjokkal meg is öleltetni.
Csak egyikének is kedves nyájassága,
Nemhogy többinek is boldog társasága,
Rossz ember, kinek nincs ide kívánsága,
Érdemli, hogy légyen ő süvege sárga.
Béfogadnak penig ők mindent magokhoz,
Akik józan elmét hoznak asztalokhoz,
Egy szívvel, lélekkel nyúlnak ők dolgokhoz,
Akadált közzéjek semmi dolog nem hoz.
Úr Isten, tégy nálok engem szerelmessé,
Hogy általok légyek előtted kedvessé,
Légyen szépségektől elmém éli frissé,
Lelkem angyalok közt szép tekintetessé.
HIT nevelje bennem te szent félelmedet,
Ne vegyem kétséggel ígírt kegyelmedet,
Kövessem mindenben egyetlenegyedet,
Ki vérével váltán nékem meg kedvedet.
Minden próbáimban REMÉNSÉG tápláljon,
Ő vasmacskájával tőlem el ne álljon,
Égő, hű SZERETET velem járjon, háljon,
Szódot el ne adjam ember találmányon.
Minden dolgom folyjon MÉRTÉKLETESSÉGgel,
Éltem kedves légyen, mint nyár kies éggel,
Vékony szerencsét adj inkább egészséggel,
Hogynem aranyágyam terheld betegséggel.
Jó s gonoszt ismérő OKOSSÁGgal segíts,
Ártalmas dolgoknak útáról eltéríts,
Hasznosoktúl penig félen ne tévelyíts,
Kihajlott voltomban hozzád egyenesíts.
Add az IGAZSÁGnak kezemben mértékét,
Tudhassam megadni mindennek értékét,
Egyaránt gondolván, mire köz- s főrend kért,
Gazdagért megvétnem ne hadd az szelíd vért.
Mord természetet fojts bennem NYÁJASSÁGgal,
Fösvénységet penig kész ADAKOZÁSsal,
Ne bocsássak senkit szomorú orcával,
Aki élni akar erszényem javával.
TŰRÉS nélkül penig ez az élet sovány,
Próbára ennélkül azért engem ne hányj,
Ha ezzel megáldasz, bár szolgájul kívánj,
Terehviseléstűl nem lészek halovány.
Olts ERŐSSÉGet is, könyörgést szívemben,
Az légyen oszlopom minden keservemben,
Ne tántorodjam el sok kísírtetemben,
Kit test, világ, ördög szór rám életemben.
Kövessen engemet az SZEMÉRMETESség,
Ki minden dolgunkban ékesítő szépség,
Fertelmességünkben ezáltal lehet vég,
Ha ez vezet minket, mint lovat zablás fék.
Megmondhatatlan szép az MAGNANIMITÁS
Válhatatlan társul azért ezzel megláss,
Ki után szálljon rám az mennyei áldás,
S ám élje világát feslettségben bár más.
VIRTUS lelki jóság, buzgó, szép forráskút
Kinek italától nem lát senki kínt s bút,
Terjedjen előttem hozzád vezérlő út,
S benned mosakodván ne legyek bűnnel rút
VIRTUS, örvendetes, kinyílt lelki rózsa,
Légy szédült fejemnek hivítő orvosa,
Jó illatú vized lelkem szennyét mossa,
Minden rossz vétkeknek légy bennem gyilkossa.
Sugár szárnyaidon viselj egészséggel,
Kövesselek téged engedelmességgel,
Hadd teljék tőled meg szívem csendességgel,
Lelkem penig mennyben örök idvösséggel.

[XIII] MÁS
Ez világ, mint egy kert;
Kit kőeső elvert,
Napról napra veszten vész,
Vagy mint senyvedt zsindel,
Kit ó házról széllyel
Té-tova hány nagy szélvész,
Ő mint romlandó ház,
Elveszendő szállás,
Jóktúl üresült rekesz.
Mindenütt való hel
Rakva sok veszéllyel,
Nyugta nincs embereknek,
Kit-kit bánat sebhít,
Bút öröm nem enyhít,
Vége nincs keservének,
Árad sok veszéllyek,
Sér mind szívek, fejek,
S halál vége ezeknek.
Felbomlott békesség,
Ki miatt sok épség
Álgyúk súllyával romol,
Nagy, roppant seregek
Egymással ütköznek,
Hol sok ember s vér omol,
Vitézül nyert szépség
S karddal lelt nyereség
Vitézek közt eloszol.
Táborban hideg szél
Az nap melegével
Hol hidegít s hol hevít,
Éhséggel szomjúság
S nagy nyughatatlanság
Mindentől kedvetlenít,
Mégis az vitézség
Az harcra buzdul s ég,
Ha kit az tisztesség szít.
Katonaszerszámban,
Jó lovaknak hátán
Vitéz iffjak forgódnak,
Az jó hírért, névért
És az tisztességért
Jó kedvvel vagdalkoznak,
Arra, ami nehéz,
S az szép böcsület néz,
Szívek szakadva futnak.
Nem gondol halállal,
Sebbel, fájdalommal,
Mikor vív ellenséggel,
Bátran vagdalkozik,
Vitézül forgódik,
Piros vérrel ugyan él,
Ha mit kardjával nyér,
S haza haszonnal tér,
Iszik nagy szeretettel.
Asztalnál vitézek
Víg örömmel esznek,
S nagy szeretettel laknak,
Köszönt pohár mellett
Sok jó szerencséket
Ők egymásnak kívánnak,
Jó kedvet mutatván
S kedvesen lakozván
Egymást ajándékozzák.
Vérrel felkölt napra,
Hadakozó óra
Sokaknak vesztére tér,
Akármelly jó hópénz,
Kit az hadban felvéssz,
Mind megérdemletted bér,
Sőt az halálos zsold,
Mint rosszul szántott hold,
Ha sok is, keveset ér.
Eloszlott sok rendek,
Mindenféle népek
Most más kardban állanak,
Elváltozott idők,
Háborgó esztendők
Különbségeket hoznak,
Kinek bút, kárt, gondot,
Kinek viszont hasznot,
Szerencsés napot adnak.
Okosson kell azért
Ez rossz időbe ért
Állapatunkot élni,
Szívünknek keservét,
Kit nap ránk heven vét,
Hogy le tudjuk metélni,
Az az jó kormányos,
Ki, ha az víz habos,
Nem tudja tengert félni.
Mint habzó tengerben,
Mi is ez életben
Evezőnket forgassuk,
Kínnal mi lelkünket,
Sok gonddal fejünket
Igen ne nyomorgassuk,
Isten sok jókot ád,
Csak szelinknek zúgtát
Csendesz szívvel hallgassuk.

[XIV] MÁS
Nóta: Bizonnyal ismérem
Kerekded ez világ, gömbölyű, mint lapta,
Ritkán vált, ki őtet kezével jól kapta,
S véle keblét rakta,
És kedvelt javait vidám szívvel lakta.
Minthogy állhatatlan, nem szűnik forgása,
Fénlik, setétlik is napja változása,
Nincs állapodása,
Gyakran szélzúgásban tetszik is morgása.
Illy maga erkölcsű s természetű népek,
Istentelenségben kik hevernek s élnek,
S vétkekben nem félnek,
Véle jól alkusznak s benne gyönyörködnek.
Lévén édes anyja minden latorságnak,
Mostohán ád kedvet s helt az jámborságnak,
Örvend gonoszságnak,
Szaporít okokat sok háborúságnak.
Légy bár ollyan jámbor, mint Curius s Cató,
Tudományban oly nagy, mint Homerus s Plató,
Ki volt mindenlátó,
Ha pénzed nincs, lehetsz ehhez csak bőrgyártó.
Légy, mint Diagoras, ollyan istentelen,
Claudius- s Neróhoz hasomló kegyetlen,
Vakmerő szemtelen,
Csak légyen sok pénzed, ülhetsz az fő helyen.
Pénz tiszteltet, éltet, magasztal, dicsírtet,
Nem hagyhat egyedül, sokakkal kísírtet,
S csaknem szentnek hitet,
Fejedelmi nevet ő szerez s készíttet.
Pénzen jár ez világ, pénz ő talyigája,
Fösvény embereknek szerelmes igája,
Mert szíveket rágja,
Ha erszények száját kezek gyakran vájja.
Ez világ bémerült az pénzszeretetben,
Kevesen örvendnek az igaz életben,
Jó cselekedetben
S az isteni csendesz lelkiisméretben.
Ez volna peniglen az állandó, szép kincs,
De rajta nem kapunk, mert böcsületi nincs,
Akárhová tekints,
Pénzhez úgy ragadunk, mint az ebhez killincs.
Ki-ki inkább szeret pénzzel gazdagulni,
Hogynem életében naponként jobbulni
S elmében gyógyulni,
Maga ezzel szokott ember boldogulni.
Elmarad ez világ s minden pénzgyűjtemény,
Hát ne torkoskodjunk, mint vízi hüvelvény,
Lelkem, ne légy kemény,
Szolgáld Istenedet, nem nyél el mély örvény.

[XV] MÁS
SIBI CANIT ET MUSIS
[MAGÁNAK S A MÚZSÁKNAK ÉNEKEL]
Nóta: Legyen jó idő csak
Udvar s irégy tisztek, tőlem távozzatok,
Ki hozzátok méltó, azzal lakozzatok,
Mert hol hevek vadtok, s hol dérrel borzadtok,
Kedvet magatokhoz nékem ne hozzatok.
Böcsület, térdhajtás s fő helyen ülés,
Mást elöl halladás, sokaktúl kísírés,
Oda álljon, hol nincs lélekben épülés,
Nékem de elmémben légyen ékesülés.
Isten félelmétűl üres fejedelmek,
Kiknek állhatatlan mindenekben kedvek,
Zsoldot nékem bátor ne nyerjen szerelmek,
Ismérem, micsodás ő étkeknek levek.
Itt az nyalakodás azokot illesse,
Kiknek lelki jókban nincsen semmi része,
Méltó is, tobzódás őket terhelhesse,
Hízelkedő békót lábuk csörgethesse.
Borivó hadnagyság s korcsmás kapitánság,
Tisztiben tébolygó éktelen cigánság,
Kiben csak prédára vagyon nagy kévánság,
Ha adná magát is, én vállamra nem hág.
Névvel áll ezeken csak az főemberség,
Elméjekben penig nincsen semmi épség,
Ételre, italra hasok és bélek ég,
Ebben sok vétkek közt nincs nálok semmi vég.
Te, lelkem, Istentől sokkal több jót nyertél
Annál, mit ezekben nagynak lenni véltél,
Azt az utat nyomd csak, kire mostan tértél,
Darabos voltától, csudálom, hogy féltél.
Kevés lábnyom járja ugyanis az utat,
Mellyen nyomozhatni Castalius kutat,
Gond, veríték, munka lassan hozzá juttat,
De fáradságodban, higgyed, meg is nyugtat.
Elmét ennek vize hint gyönyörűséggel,
Lelki háborút olt, s táplál csendességgel,
Tudománt együtt ád kedves bölcsességgel,
Közlet emberséget közel Istenséggel.
Itt nyersz társaságot az szelíd Múzsáktól,
Akik idegenek minden dühödt hadtól,
Ne félj őközöttük vagdalkozó kardtól,
Egyigyűk, csendeszek, üressek haragtól.
Hasomló szövetség hasomló elmét ád,
Ő erkölcsökben is rész ragad azért rád,
Kedvével ezmellett Isten is szépít s áld,
Minden bölcs ember is nagy böcsülettel lát.
Kevés jók kedvével inkább elégedjél,
Hogynem gaz kedvében sokaknak örvendjél,
S lelki gazdagsággal jobb kenyeret egyél,
Hogynemmint ennélkül péppel kövéredjél.
Az főemberségnek érdeme böcsület,
Érdem nélkül penig hamis névvel éltet,
Egyfelől akiktől hízelkedtet, féltet,
Szitokkal másfelől visszapecsételtet.
Ne fuss szerencsének híres vásárára,
Szemedet se vessed ő gazdagságára,
Soknak oszt pénzt, tisztet nyaka szakadtára,
Irusnak Croesus is jut állapatjára.
Gazdagság sokakban nevel bolondságot,
Fösvénség által nem festnek gonoszságot,
Magától senkinek nem ád boldogságot,
Az tudomány hoz csak halhatatlanságot.
Széles szerencsére te se törekedjél,
Vékony hírnév alatt félfelő helyben élj,
Könyvek olvasásból vött jókban örvendjél,
Mi sorsot Isten ád, azzal elégedjél.
Nagy szerencséjéből soknak kis jó sem jut,
Kicsinyből tudomány sok jókot venni tud,
Nem mind jó, mit frissen sokszor szerencse nyújt,
Használt soknak, aki java előtt elbújt.
Hű barátságodot meg ne vond azoktúl,
Kik nem idegenek az szép lelki jóktúl,
Vezéreltethetsz is élethozó szóktúl,
Tarts félen csak gazdag te tök s bot agyoktúl.
Sok helyen sok szamár visel bársonynyerget,
Senki nem érdemel pénzért böcsületet,
Ha lelkén nem tészen semmi épületet,
Testén is senyveszti az az szépületet.
Jobb szűrrel fedezzed benned az tudománt,
Hogynem tudatlanon viselsz bársonydolmánt,
Magadon el ne végy senkitől adománt,
Szabadságot szeress, az rabságot elhánd.
Ez az fő bölcseség: üres légy vétkektől,
Félen is menj lakni sok gaz emberektől,
Különbséget viselj az ő erkölcsöktől,
Alázd meg magadot, s függj az egy Istentől.
Sok dolgot bár ne tudj, füstös, aranyas-é,
Úgy, mint Chymaera is szarvas vagy szárnyas-é,
Ezt penig jó tudnod, ha nem szép mondás-é:
Ki magáé lehet, az ne legyen másé.
Magadot magadnak ád meg az bölcseség,
Lelki szépségünkre kiből foly elégség,
Az ő kincse soha meg nem rothad, sem ég,
S legyen szómban erről itt immáron jó vég.

[XVI] MÁS
Hitető Szerencse, nem kell ajánlásod,
Globisos az lábod, nincs helyben állásod,
Szárnyas vagy, nem csuda, ha múló áldásod.
Hajtalan kopaszság benned nagy csalárdság,
Kétségest mutatsz mind, mert nézésed vakság,
Kezed ajándékja hitető álnokság.
Rút, hajas homlokod merő vakmerőség,
Nincs soha karodban vastagság s erősség,
Színed rút, halovány, vagy rettenetesség.
Forgandó szerencse, így miért írattál?
Gördülő golyóbis lábod alatt miért áll?
Nem azért-é, kedves hogy csúsz, fogy, inog, száll?
Szárnyaid is tetsznek vállaidon lenni,
Mert tanultál rajtok ide s tova menni,
Nem szoktál vacsorát, hol ebédlesz, enni.
Egyik kezed elő, más hátra csügg néked,
Mert mit elül nyújtasz, meg vissza te kéred,
Zabla nélkül hagyod tartania féked.
Írják, hogy homlokod hajas és borzadott,
S mint vak, javaidot nem érdemre adod,
Sőt az nem méltókot öblödben fogadod.
Látszik kopaszság is hátul az fejeden,
Jegyzi, hogy kit te szülsz, kényes fejedelem,
Értéke koptával lesz végre áll helyen.
Híg, fonnyadt karjaid valjon mit jegyeznek?
Csak, hogy kiket hordasz, bátrak nem lehetnek,
Kicsiny botlással is ottan eleshetnek.
Színed, mint hóhérnak, halvány, nem egyébért,
Hanem hogy szüntelen ontasz azokból vért,
Akik te zsoldodból várnak jutalmul bért.
Így írt az okosság régen meg tégedet,
Melly megmértéklette mindenben képedet,
Hogy ki-ki félhesse forgó kerekedet.
Bízvásban várhatni nyarat hideg télben,
Avagy tiszta időt zúgó, felhős szélben,
Hogynem állandó jót te természetedben.
Adja azért Isten, minden ismerhessen,
S téged, amint illik, csak úgy szerethessen,
Öröm után tőled bút is reménlhessen.
Én is, ki sok jómban gyakran rettegtelek,
Zászlód árnyékában forogván féltelek,
Csak úgy böcsülhetlek, mint megismértelek.
Te tökélletes jó mennynek, földnek Ura!
Ki mindent vezérlesz, kit szeretsz, jó útra
Igazgass, s ne bocsáss mérges vizű kútra.
Te légy fényes napom, erős kőoszlopom,
Oltalmom, paizsom, mind gyalog és lovon,
Erősíts, s nevedet mindörökké áldom.

[XVII] MÁS
LAUS MEDIOCRITATIS
[A KÖZÉPSZER DICSÉRETE]
Senkit az pénz és kincs még boldoggá nem tött,
Könyves szemmel ételt sok fő király is ött,
Keserves nyögéssel sok fájdalmokot vött.
Nem mívelheti is pénz, kincs és méltóság,
Hogy ne bántson senkit semmi nyomorúság,
Sőt az arany közt jár sűrűbb szomorúság.
Szél öreg levegőt inkábblan hat, forgat,
Magas tornyokot is nagyobb veszély rokkant,
Mint hegyeket mennykő, hol magasbak, ott hat.
Az kicsiny éltet jól, ha vékonyszerű is,
Édes álmot nem bont félelem s nagy gond is,
Kívánság, tanítvány, mit mint végy el, vond is.
Az jó, szép, aranyas, dicsírt középséget
Valaki kaphatja, az él csendességet,
Józanon futván udvari irigységet.
Rossz szerencséjében ez jobbot vár s reménl,
Jó szerencséjében alázatosan él,
Alacsonyra esvén hamarban is felkél.
Magasra ne hágjon, ki nem tud röpülni,
Mert mikor az tetőn akarna leülni,
Kezd ág romlásával halálban merülni.
Isten adja az télt s az tél után nyarat,
Szükség után sok kéz bőségben is arat,
Gonoszul ha most van, így végig nem marad.
Ha víg elmével vagy, ne nyúlj gonddal ahhoz,
Jövendő nap s idő rád hogy mit szánt és hoz,
Víg nevetéseddel mérj mindent magadhoz.
Ezt igen meggondold, s higgyed is bizonyul,
Hogy semmi nincs minden felől jól s boldogul,
Sok kicsiny jól állhat, tíz-húsz nagy gonoszbul.
Móddal igazgassad szélhez vitorládot,
S amint az fú, te is ereszd úgy magadot,
Megvond, ha hatalma ládd, hogy elragadott.

[XVIII] MÁS
MELYBEN AZT MUTATJA MEG, HOGY MINDENEKET ISTEN AZ EMBEREKÉRT TEREMTETT, ÉS HOGY SEMMI ÁLLANDÓ NE LEGYEN
Világon, ég alatt
Nincs ollyféle állat,
Kit Isten nem legeltet,
Mászót, úszót, csúszót,
Kit vagy az föld éltet,
Vagy szél égen levegtet,
Álló és folyó víz,
Földi sok részű íz
Hajlékkal akit éltet.
Ezek közt az ember,
Mint vizek közt tenger,
Tetszőbb hatalommal bír,
Értelem, bölcseség,
Kiben minden szépség,
Ragyog jó névvel szép hír,
S kinek szükségeért
Terem s életeért
Mind földi s mennyei zsír.
Legfőbb oltalmával,
Kedvesb irgalmával
Isten ezt igazgatja,
Gyakran jó kedvével
S néha súly kezével
Tanítja s riaszgatja,
Úr és Atya lévén,
Szolgát Fiá tévén
Magát magasztaltatja.
Sokféle állapat,
Ki naponként apad,
Érettünk rendeltetett,
Bú, kín és nyavolya,
Mint bűnünknek zsoldja,
Mindenikben tétetett,
Öröm, vigasztalás,
Ezek közt kedvadás
Tőlünk el nem vétetett.
Szabad hát mindennek
Kegyelmét Istennek
Fejére reménleni,
Ki az megdőlt nádat,
Füstölgő lenszálat
Porrá nem hagyja lenni,
Természeti szelíd,
Kész, kit keze sebhít,
Orvossággal értetni.
Nyugszik az nap s felkél,
Nyarat követ dér s tél
Idegen természettel,
Köddel béborult ég,
Vízen béfagyott jég
Oszol változó széllel,
Néha nagy boldogság,
Bú és szomorúság
Érdekli egymást éllel.
Nincs semmi állandó,
Mindenben hajlandó
Életünk állapatja,
Félelem, reménség,
Közbül magát kétség
Várásunkban állatja,
Hol jóval, ostorral,
Hol esővel, hóval
Magát velünk áldatja.
Mennyei örökség,
Igaz kegyelmesség,
Kinek bátran hihetni,
Fetrengő éltünknek,
Vajuvó lelkünknek
Hogy kész vagy segíteni,
Ne hagyj oly próbáknak,
Kikből bút várhatnak,
Felettébb sebhíteni.
Lám, sok ígírettel,
Minket igaz hittel
Úgy magadhoz foglaltál,
Hogy segítségkérést
S minden jó reménlést
Kívüled sohul hadtál,
Senkit, ki hihetett,
S tőled jót kérhetett,
Kértében meg nem csaltál.
Bátran hát székedhez,
Frigyszerző kezedhez,
Ím, én is most békéllem,
Éltem virágzását
S búm vigasztalását
Te áldásodból kérem,
Meg ne gyűlölj, utálj,
Segélj, mellettem állj,
S te nevedet éneklem.

[XIX] MÁS
Az Úr az égbe,
Mint királi székbe,
Bölcs tanácsából mindent rendel,
Mindennek szívét
S azmellett szükségét
Jól látja, s kinek-kinek mi kell,
Azért őhozzá kiáltsunk mi fel,
Hogy áldását nyerhessük el.
Súlyos ostora,
Amint látjuk, noha
Keserves sebeket rajtunk nyit,
De azzal gerjeszt,
Bűneinkből ébreszt,
S mint kegyes Atya, térésre int,
Ne fogyjon azért bennünk meg az hit,
S kezével nékünk áldást nyit.
Hozzá siessünk,
Kegyelméhez essünk,
S fussunk fejenként irgalmához,
Áhítatoson,
Nagy alázatoson
Boruljunk arccal szent lábához,
Ragaszkodjunk is fogadásához,
Szorítson minket ő magához.
Soha az égen
Az nap ollyan szépen
S gyorsasággal is el nem nyugszik,
Amely hirtelen
Nagy atyaiképpen
Mivelünk az Úr meg-megalkuszik,
Ránk vigyáztában nem is aluszik,
S gondjában meg nem vajuszik.

[XX] MÁS
Kinek tegyek panaszt, Úr Isten, nem tudom,
Sokféle kísírtet mindenfelől mint nyom,
Bú, bánat másfelől minden rángat és von,
Csendességben nyugtom nincsen sem kinn, sem honn.
Embert segítségre hozzám nem híhatok,
Mert ezen igában kit-kit lenni látok,
Rakva mindeneknek bűnnyalábbal hátok,
Kik közzül sokakot meg is öl, fojt átok.
Tekívüled nincs itt senki vigasztaló,
Irgalmad bizonyos, segítséged való,
Természeted penig kegyességre hajló,
Nem vísz s tusakodol azzal, aki gyarló.
Engem is, omlott port és kezednek hamvát,
Sok kísírtetemben segélj s gyámolgass hát,
Hogy hitivel minden bízhassa magát rád,
Aki engem tőled segéltnek lenni lát.
Reád támaszkodom teljes reménséggel,
Cselekedjél velem nagy kegyelmességgel,
Sujtoljad elmémet bár keserűséggel,
Csak ebből lelkemet áldd meg idvösséggel.

[XXI] MÁS
LELKI VIGASZTALÁS
METÁPHORICA CANTIO
[PÉLDÁZAT SZERINT VALÓ ÉNEK]
Legyen jó idő csak, fecske száll házamra,
Nincs oldhatatlan nyűg vetvén nyavalyámra,
Ha gondja Istennek csak egy szál hajamra,
Inkább gondot visel lelkemre s magamra.
Hát miért ostoroz, s próbákkal miért sebhít?
Mert senkit magához kereszt nélkül nem hítt,
Fia is ez földön sok kísírettel vítt,
S úgy szerzett lelkünknek jó örömmondó hírt.
Eső száraz földnek mit árt, ha meghinti?
Soványságát hó is mert csak kövéríti,
Így Isten vesszeje lelkünket enyhíti,
Mint aranyat az tűz langjával szépíti.
S mint sötét mutatja tűznek szép világát,
Tereh alatt viszi pálmafa fel ágát,
Így lelkünk sújtással toldja okosságát,
S kereszt is viseli lelkünk boldogságát.
No hát, én lelkem, tűrj, s tanulj reménleni,
Hogy tudhass Uradtúl sok jót érdemleni,
Mert mint köd után szép szokott az nap lenni,
Rajtad is búd után jód úgy fog fénleni.
Kegyes Isten, kinek nagy hatalma felnőtt,
S irgalma oszlopa tőből még ki nem dőlt,
Vigasztald lelkemet, ki búban forrott s főtt,
Küldd el is fecskédet, hadd lássak jó időt.

[XXII] MÁS
Kedvező szemeddel nézz, nagy Isten, reám,
Kinek irgalmának száma nincsen heán,
Segélj meg igyemben, kit te tudhatsz nyilván.
Az én búm gyötrelme mert nem engedheti,
Hogy enyhült lelkemmel tudjalak meglelni,
Tartóztat szómban is, úgy mér öldökleni.
Te tudhatod inkább meg is mértékleni,
Mint kinek mi ügye tudhat érdemleni,
Üressé nem hagyod senki kértét lenni.
Arra int is Fiad igaz esküvése,
Hogy senki személyét szemed meg ne vesse,
Az bűnöst is nálad érdeme kellesse.
Jót várhatok én is hát ily sok búm közt is,
Ha fogyatkozással hitem lehet, mégis
Felhat szikrája is, ha lánggal nem ég is.
Mint habzó tengeren melly veszett gállya úsz,
Kit nem igazgathat sem kormány, kalaúz,
Csak szél hajtogatja, s egy hal is félre húz.
Akképpen életem búmnak vészén haboz,
Keserűségében lelkem fogy, bágyadoz,
Habjaival borul, s veszéllyel akadoz.
Rabjává tött mintha nagy szomorúságom,
Kicsinyben sem lehet kedvem, vigasságom,
Ezer bosszúsággal fúl egy nyájasságom.
Jegyül sem tarthatom már egy oly napomot,
Kin nem érezhetném dupla bánatomot,
Nincs is jelentenem kinek panaszomot.
Az méreg hatalma sem ér keservemmel,
Mert ez titkon fogyat lelkemmel, testemmel,
S nem enged szóllanom veled, Istenemmel.
Mégis mindazáltal táplál az reménség,
Hogy száll rám még mennyből olly boldog kegyesség,
Kivel mindezekben lesz örömömmel vég.
Az természet is, lá, mert mindent változtat,
Amit egy ideig egy kézzel tartoztat,
Tél amit foszt s aszal, nyár meg virágoztat.
Gyakran az tenger is hab után csendeszül,
Homályból az nap is szép tisztára derül,
Tüzétűl hevült ég harmatja által hűl.
De az természetnek ez csak szabott rendi,
Nagyobb te hatalmad, aki megtekinti,
Természet ellen is erejét jelenti.
Ollyban is hatalma mert annak kitetszik,
Kiben az természet igen ellenkezik,
Messze halladta is hirtelen érkezik.
Légyen hát nékem is ebben kedvedből rész,
Minekelőtte még én hitem el nem vész,
Ébredjen fel lelkem, s légyen szolgálni kész.
Nincs mert életemnek bízottabb kormánya
Az te szent kezednél, kinek csinálmánya,
Mind lelkem s mind testem, noha sok hab hányja.
Azok példájára tégy velem kegyessen,
Kik segedelmedet vehetik kedvessen,
Hervadt örömömet add láthatnom nyersen.

[XXIII] MÁS
AZ ÍNSÉGNEK ÉS NYOMORÚSÁGNAK ENYHÍTÉSÉRE
Enyhíts meg, Úr Isten, bús szívem keservét,
Ki régtűl viseli már súly kezed terhét,
S nyeli kínja mérgét,
Bújának nem lelvén keservében végét.
Ha nem ébresztene néha ez gondolat,
Hogy akiket szeretsz, kezed azokra hat,
Sujtolva sanyargat,
Epedvén megfűlnék, s elnyelne kárhozat.
Így, ha kételkedném, hogy nincs reám gondod,
Sujtolván atyai oktató ostorod,
Gyújtanám bosszúdot,
Mert így is enyim vagy, nagy hiteddel mondod.
Fiad szent igája kit nékünk ajánlott,
S jegyben nyájas terhül vállunkra felrakott,
S azzal néked vallott,
Ne hozzon unásért rám is hát szidalmot.
Legyek én is inkább azok seregében,
Akik részt nyertenek Christus érdemében,
Mosódván vérében,
Mindent elviselhet hatalma nevében.
Hívek szent Istene, könyörülő Atyám,
Könyörülsz, mint atya epedett magzatján,
Viselvén úgy száján,
Hogy el ne tévedjen vétke tág utcáján.
Engedd, hogy amint már szívből meghittelek,
És lelkem őrzővé hitemmel töttelek,
Végig úgy leljelek,
Amint híveidhez jónak ismértelek.
Akaratod szerint vezérelj kedveddel,
Vigasztalj, bátoríts, ne fogyjak búmban el,
Hogy amit kezeddel
Rám vetsz, viselhessem nagy csendesz szívvel el.

[XXIV] MÁS
AZ KÉTSÉGNEK MÉRGES KÍSÍRTETI ELLEN
AZ USQUEQUOQUE OBLIVISCERIS MEI DOMINE
[MEDDIG FELEDKEZEL EL RÓLAM, URAM]
PSALMUSBÓL FORDÍTOTT ÉNEK
Hogy feledkeztél el
Rólam teljességgel,
Mennyei boldogságom?
Látván mind naponként,
Szenvedjek mennyi ként,
Nővén nyomorúságom,
Ki megepeszt engem,
Ha meg nem hajt nekem
Esdeklő imádságom.
Meddig tartóztatod
Szentséges orcádot
Vígan rám fordítani?
Véghetetlen bú s gond,
Ki szüntelen csak ront,
Fog-é soká tartani,
Rajtam, nyomorulton,
Ki élek vajúdton,
S mint kezdek maradhatni?
Az ördög is csúfol,
Mondván, Istened hol?
Ki megszabadíthasson,
S várhadd-é, mond, tovább,
Hogy szemét vesse rád,
S atyai kedvvel lásson?
Csak kár, mert elvetett,
S rád olly törvént is tett,
Hogy el is kárhoztasson.
Ez illy nagy kísírtet
Nem kicsinnyé sérthet,
Mert az lelkemet marja,
Hogy illy szemtelenül
Az te szent színedtűl
Elesetemet várja,
S hogy hitem ne légyen,
Ki kegyelmet végyen,
Lesni vígan akarja.
Te azért, szent király,
Erőddel mellém állj,
S biztasd epedt hitemet,
Kevély ellenségem
Hamis szava ellen
Vedd el fogyott igyemet,
S mutasd meg is néki,
Hogy nem vetetted ki
Kegyelmedből éltemet.
Adj fént szemeimnek,
Vigyázást szívemnek,
Ne aludjam halálba,
Ellenségem olly hírt
Ne hintsen, hogy megbírt,
S adattam hatalmába,
Lássa inkább, hogy készt,
Reménlettem szép részt
Irgalmadnak hasznába.
Így megörvendeztetsz,
Búmból levetkeztetsz,
Szívem megvigasztalod,
Bágyadt reménségét
S kétes idvösségét
Soknak lábra állatod,
Kiért szent nevedet,
Ki ránk kiterjedett,
Áldania is hagyod.

[XXV] MÁS
HATALMASKODÓK ELLEN
Ha az Isten nékem
Setétségben fényem,
S őrzi is életemet,
Mi erő rettegtet,
S csalárdság féltethet,
Hogy ronthassa fejemet?
Bár álnokoskodjék,
Titkon ólálkodjék,
Nem szegi meg kedvemet.
Egyedül ellenem
Álnok ellenségem
Készítvén teljes hadát,
Hogy engem, nyavalyást,
Fogatván mindjárást
Vigasztaltassa magát,
De amely álnok tőrt
Én nyavalyámra tött,
Magára fordult s akadt.
Bár teljes tábora
Nyilát már rám szórja,
Ártalmas dárdáival,
Fenyegető tőrét
S vérben forgó szemét
Rám vesse pártosival,
Bátran az ő harcát
Nézem, s nagy táborát,
Semmi háborúimmal.
Egyet kértem s kérek,
Mind amíglen élek,
Szívem szerint szüntelen,
Minden rossz gondoktúl,
Megmentvén azontúl,
Hogy láthassam szent helyen,
Az Úrnak házába,
Élvén zsellér módra,
Nevét áldván szenteljem.
Sátora árnyékát
Ott kezével mindjárt
Rám teríti s eltitkol,
Minden háborútúl
S csalárd hatalomtúl
Távoly tészen, ki rám foly,
Mint sima kőszálon
Építtetett váron
Letévén bépalánkol.
Sőt még most is engem
Gyarló életemben
Nem hágy megnyomorodnom,
Tudván, hogy senkihez,
Nálánál egyebhez
Nincs mint fejemet fognom,
Meghallja kértemet,
Hallván szükségemet,
Ha így kezdéndek szólnom.
Hallgass meg engemet,
Ki hívom nevedet,
Mennybéli Úr, Jehova,
Nyavalyával teljes,
Bűnnel lévén terhes,
Nem mehetek sohova,
Tégedet tisztellek,
Tégedet követlek,
Vezérelsz valahova.
Az te szent színedet,
Ki felettem fénlett
Minden háborúimban,
Ne fordíts el tőlem,
Sőt állasd felőlem
Most is, nyavalyáimban,
Őrizd életemet,
Kit tartok teneked
Minden háborúimban.
Az én atyám, anyám,
Kikhez igen bízván
Kötelezem éltemet,
Barátim egyemben,
Kik minden igyemben
Vötték jómot s kedvemet,
Felejtvén elhadtak,
Magoknak maradtak,
Látván ellenségemet.
Te penig magadhoz,
Ki nyomorultakhoz
Kegyes vagy, béfogadtál,
Reményemmé löttél,
Nagy bátorrá töttél,
Őriztél s oltalmaztál,
Sok harc, fegyver között
Szemed híven őrzött,
S helyemre épen hoztál.
Most is szememnek fént,
S lábomnak adj ösvént,
Hogy én azt bátran járjam,
Az igaz, járt úttól,
Tőled, élő kúttól
Hogy el ne tébolyodjam,
Ellenségem keze
Kedvemet ne szegje,
Az jót hogy el ne hagyjam.
Ne hagyj hamisságtól,
Álnok bizonyságtól
Engem körülvétetni,
Mert sok hazug szája
Éltemet akarja
Foglyos tőrben ejteni,
Zabolázd meg őket,
Kötözd meg nyelveket,
S ne hagyj keseríteni.
Mint vívó fegyverét,
Ki-ki hazug nyelvét
Ellenem élesíti,
Magát hazugsággal,
Rám való szólással
Uránál kedvesíti.
Sőt ugyan jutalmát,
Mint nyelve fő zsoldját,
Ellenségemtől lesi.
Meggyőzetett volna
Elmém már régulta
Ennyi bosszúvallástúl,
Ha jó reménségem,
Nem kis segétségem
Volna biztatásodtúl,
Hogy búsulás után
Mostan viselt munkám
Hasznot nyér áldásodtúl.
Illy nagy háborúmban,
Te, én lelkem, úszván,
Ne kesergessed magad,
Tűrj mindent békével,
Csendesz szenvedéssel,
Míg Isten kiment s ragad,
Ki meg is erőssít,
Szent kedvével béhint,
S kegyelme rajtad marad.
Buchananus verssel
Deákul illy renddel
Ezt az zsoltárból írá,
Most penig magyarra,
Vigasztalására
Elmém megtolmácsolá
Az magyar igéknek
Folyásához, s ennek
Értelmét helyén hagyá.

[XXVI] MÁS
AZ ANYASZENTEGYHÁZ TAGJAINAK HÁBORGATÓI ELLEN
AZ SERVA ME DOMINE [TARTS MEG ENGEM, URAM]
PSALMUSBÓL KIMAGYARÁZOTT ÉNEK
Tarts meg, Uram, engem, mert elfogyott az szent,
Az igazság elkölt, s az hit félfelé ment,
Mindent nagy álnokság elborított s békent,
Szív hamissággal forr, jámborság elrekkent.
Álnok ajakokot az Úr eloszlasson,
Mérge az hívekre hogy ki ne hathasson,
Ki-ki mind azon jár, másnak mint árthasson,
És hasznot kárából magának adhasson.
*Jer, vegyük elő, mond, igyünket nyelvünkkel,
Istentűl se féljünk, haragját nyeljük el,
Nyomorítsunk mindent pínzes értékünkkel,
S űzzünk kereskedést ránk ragadt tisztünkkel.
Tanáccsá tett minket az mi fejedelmünk,
Őellene senki nem is áll ellenünk,
Mi dolgunkba azért bátraknak kell lennünk,
Akaratunk szerint mindent cselekednünk.
Marhát, pínzt, ki másé, szabadsággal osszunk,
Hittűl lélekben is, kit lehet, megfosszunk,
Ám tartassék érte Isten előtt bosszúnk,
Ördöggel magunk közt errűl megalkoszunk.*
Sokan az hívekre forralnak tanácsot,
Nyakokra némellyek élesítnek kardot,
Romlásokra többi kenik ajakokot,
Alig találhatják szegények nyugtokot.
Nézi ezt mind Isten, és igen jól látja,
De bizonyos okért magát tartóztatja,
Hertelen az konkolyt ő ki nem gyomlálja,
De nagy búsultában ez szókot mondálja:
Ez eltűrhetetlen, súlyos nyavalyáért,
Mely minden hivőnek szívére heven ért,
S lélekben sok szegént mérgével bágyaszt s sért,
Én, Isten, felkelek, s rontom az álnok vért.
Sok nyomorultaknak keserves sírása
Szememet serkenti, hogy igyeket lássa,
Felelek, megszűnik nevem káromlása,
Nem is terjed tovább híveim romlása.
Idvösséges helyre tészem híveimet,
Kik hozzám bíztokban viselték szíveket,
S megrontom az rajtok járó kevélyeket,
Méltó kárhozattal kik rakták kebleket.
Az Úrnak ő szava tűzben megfőtt ezüst,
Hétszer tisztíttatott, kin rozsda ki nem üt,
Próbálásban penig meg nem fogta az füst,
Tiszta, szép és fejér, nem illette rézüst.
Az te szódnak azért tarts meg igazságát,
Híveidnek, Uram, enyhíts is rabságát,
Add meg mi lelkünknek hiti szabadságát,
És az kevélyeknek ronts meg társaságát.
Ő birodalmaktúl hogy megmenekedvén,
Tégedet áldhassunk nevedet dicsírvén,
Kiváltképpen penig többi közt igen én,
Ament mondjon erre mind gyermek, iffjú s vén.

[XXVII] MÁS
Nóta: Irgalmazz, Úr Isten
Az jó hitű ember szelíd ez világon,
Senkire nem támad, bár sok bosszút valljon,
Megelégszik azzal, hogy égbe kiáltson,
S ínségében fejet az Istennek hajtson.
Mondván: oltalmaddal, Uram, hajolj hozzám,
Mert ha megtekinted, nagy az én nyavalyám,
Én szegény fejemet annyira alázám,
Hogy ellenségemnek földig magam hajtám.
Az szelídség ellen mostan is nem vétek,
Tűrésemmel inkább mind holtomig élek,
Tudván, habjaimban hogy el nem merülek,
Mert segítségedből kész megmentést érek.
Azért te szolgádnak siess oltalmára,
Hogy gonoszság miatt ne jussak halálra,
Csak tégedet várlak lelkem váltságára,
Eltiprott igyemnek bosszúállására.
Vidámíts meg immár hitem szerint egyszer,
Hogy elvegye zsoldját az versengő ember,
Híveid romlását ne örülje többszer,
Ki miatt epedtem én is sok ezerszer.
Vigasztalj meg engem, szolgádot, Úr Isten,
Mert lelkem tehozzád emelem szüntelen,
Tudván, hogy ép és bév kegyelem kezedben
Mindenekhez, akik élnek igaz hitben.
Véghetetlen az te jó voltod mihozzánk,
Mennyből is ez földre néz hív két szemed ránk,
Segítésül azért siess jőni hozzánk,
Hogy meg ne emésszen számtalan nyavalyánk.
Sok istenek közzül, kiket ez világ néz,
Nincs senki hasonló hozzád, ki csudát téssz,
Kölcsön erőt mástól és hatalmot nem kérsz,
Mert minden szükségre karod ereje kész.
*Azért engedelmes néked minden állat,
Valamelly te széles kezedbe akadhat,
De fellyebb az ember, okos és fő állat,
Jó voltodért téged mindenütt imádhat.
Mert csak te vagy Felség ez széles világban,
Kinek mássa nincsen uralkodásában,
Mindent arra vihetsz hatalmasságodban,
Kiket egyedül bírsz szabad akaratban.*
Oktass utaidra engemet, Úr Isten,
Hogy híven élhessek te isméretedben,
Erőssíts engemet az te félelmedben,
Hogy én szívem áldjon téged igaz hitben.
Dicsírlek is téged örökké szívembűl,
Mert jó voltod hozzám érzettem mindenbűl,
Hála légyen néked éntőlem vég nélkül,
Hogy megmentél engem halálos ínségtűl.
Sok irigy barátim, ímé, elomlának,
Kik gyűlölségekből reám támadának,
Kikből kiállani hogy nem is tudnának,
Mind fejenként tőled kigyomláltatának.
Mert te, Uram, jó vagy, s kész az kegyelemre,
Kik tehozzád térnek, s néznek intésedre,
De sok tűrés után ha térsz büntetésre,
Gonoszok hajtatnak veszedelmes részre.
Te nagy jó voltodért állj fogadásidba,
És könyörülj rajtam sok nyavalyáimba,
Szolgádot részeltesd szent áldomásidba,
És szolgálód fiát ne hadd habjaiba.
Hogy akik gyűlölnek, s életemet bántják,
Legyenek előtted azok gyaláztattak,
Sok jelekből rajtam szemekkel is lássák,
Hogy szeretsz, s vermemet ők hejában ássák.
*Ezek az Dávidnak kevély népek ellen
Buzgó imádsági ez földön éltében;
Írta nyolcvanhatodik dicséretében,
Hogy nyomorúságban tanuljunk mi ebben.*

[XXVIII] MÁS
Kegyes Jehova, tekints reánk mennyből,
Kid rád kiáltunk keseredett szívből,
Ment meg éltünket az sok undok bűnből,
Nagy kegyelmedből.
Légy azon kedvvel hozzánk, romlottakhoz,
Amellyel voltál régi atyáinkhoz,
Kik folyamodtak úgy te irgalmadhoz,
Mint ércoszlophoz.
Értek sok időt, szép ékes vénséggel,
Tagjok erős volt, gyomrok egészséggel,
Ő szomszédjokkal laktak békességgel,
Nagy csendességgel.
Szeretet köztök zöldellt nyájassággal,
Törvént ítíltek tiszta igazsággal,
Téged szolgáltak szorgalmatossággal,
Háláadással.
Állott nagy rendben fiok és leányok,
Ölökben tartván édes unokájok,
Bort, búzát béven teremt ő munkájok,
Termett gyümölcsfájok.
Sok száz esztendők mikor így elmúltak,
Kedves halálban mintha elaludtak,
Koporsójokban mint újult hunjokban
Vígan járultanak.
De az frigyedet mivelünk megszegéd,
Mert sok bűnünket szemünk közzé vetéd,
Minden jótéted rólunk el-le szedéd,
S ládádban rekesztéd.
Mi jónkot mondjuk tereád támadván,
Vesződünk, bolygunk, vagyunk nagy bágyadván,
Mezítelenek, szégyenben bujdosván,
Sok bút kapdosván.
Szörnyű gyűlölség köztünk nevekedik,
Vér ő vérével pöröl s ellenkedik,
Előmenetin búsul s irigykedik,
Kegyetlenkedik.
Mi esztendeink folynak gyorsasággal,
Mert haragodot érzik buzgósággal,
Egyek álmainkkal hasomlatossággal,
Általmúlással.
Ha ki közzülünk nyolcvan esztendőt él,
Nagy boldogságot annak sok nép ítél,
De mely sok búval adassék ez kis cél,
Látja, aki él.
Rakodtak vagyunk minden nyavalyával,
Erőtlen testünk szívünk fájdalmával,
Ellenségünk ront néha szidalmával
S néha kardjával.
Számlálhatatlan kínunknak nagy volta,
Te haragodnak méltó rajtunk volta,
Fénlik tenálad titkos bennünk volta,
Mint napfény volta.
Ah, Uram, Uram, térj meg kegyelmedre!
Régenten szokott kegyes törvényedre,
Adj egy kis időt megpihenésünkre,
Csendességünkre.
Ne tedd nagyobbá bűnünk irgalmadnál,
Gonoszságunkot az te jó voltodnál,
Mellynek szikrája tisztább ez világnál
S undokságánál.
Amelly kis időnk ide elő vagyon,
Illy romlásunkra, kérünk, ne maradjon,
Atyai voltod bennek feltámadjon,
S reánk áradjon.
Födjük azokban el nyavalyánkot,
Te víg voltodból szomorúságinkot,
Kik ez ideig nyomdosták nyakunkot
És tagainkot.
Mi érdemünkért, igaz, semmi jóval
Nem vagy adóssunk, de sőt hév pokollal,
Arra ne siess, hogy aszerint fizess,
Nagy kemény zsolddal.
De az Christusért, kit miértünk adál,
És bűneinkért meghalni nem szánál,
Emeld fel fejünk és irgalmazz nekünk,
Mi jó Istenünk.
Dicsíretedet hogy vígan számlálván,
Kevés napinkot elméinkben tartván,
Terád mind éjjel és nappal kiáltván,
Hálákot adván.

[XXIX] MÁS
OLTALOMÉRT ÉS AZ KÍSÍRTETEKNEK ELTÁVOZTATÁSÁÉRT VALÓ ESEDEZÉS
Nincsen segítségem kívüled, Istenem,
Vagy én hív vezérem, jótéted hirdetem,
Őrizd éltem, neveld hitem,
Félnem ne hagyj, s búval élnem.
Vagy ülök, fenn járok, fekszem vagy ballagok,
Lovon avagy gyalog, honn vagy kinn sétálok,
Rád kiáltok, tiéd vagyok,
És oltalmot tőled várok.
Tégy velem kegyessen, ki kérlek kedvessen,
Ne hagyj sérelmessen, bűnben fekélyessen,
Ördögtől ój kegyelmessen
Tőrt rám fojtván ne vethessen.
Kísírts, de ne sebhíts, lelkemben ne rémíts,
Vétkekkel ne buríts, de szentséggel újíts,
Áldj, vidámíts, el ne taszíts,
Építs és kedved szerint taníts.
Te Fiad érdeme nékem ezt megnyerje,
Kinek ő szent vére lelkünknek ép bére,
mindent megnyér, amiket kér,
Nem vér, de vígan hozzánk tér.

[XXX] MÁS
Nóta. Az Múzsák szállási
Jöjj mellém, szent Isten,
Mert kívüled nincsen
Reményem, segedelmem,
Lássa ellenségem,
Teljes hadam, népem,
Hogy vagy hű fejedelmem,
Kinek nagy nevébe
És vezérlésébe
Köt szablyát fel seregem.
Emelj te is zászlót,
Ne légyen rémült, holt
Szívemben lengő hitem,
Hogy azt követhesse,
Szüntelen nézhesse
Szememmel tekintetem,
Elmémet vezérlje,
Mihelt valamire
Szándékomot térítem.
Ha ezt megnyérhetem
Ottan nem félhetem
Ellenségem fegyverét,
Nem kell is kívánni,
Hogy siesse adni
Szomszédom segítségét,
Semmi s köz erővel
Törhetem veled el
Ellenségemnek fejét.
Nem éles kard éli,
Tudom, győzi s véri
Ellenségem seregét,
Hanem az te karod,
Azholott akarod,
Hogy kinyújtsa erejét,
Mihelt megijeszted,
Szörnyen elterjeszted,
S futván hányja fegyverét.
Szoktass arra azért,
Hogy tudjak mindenért
Az te erődhöz esni,
Ki csalhatatlanul
Hozzánk mennyből járul,
Nem szokott is megkésni
Annak, ki hitivel
S kész készületivel
Tudja járt útán lesni.
Te légy hitem célja,
Lelkemnek páncélja,
Szablyám éli acélja,
S így bátor lehetek,
Semmit nem félhetek,
S dolgomnak nem lesz héja,
Terjed merészségem,
Rémül ellenségem,
Romolván kardja s íja.
Népe sokságában,
Szekere számában
Ámbár ő dicsekedjék,
Neved erejében,
Akarom, mindenben,
Hogy én lelkem örvendjék,
Nagy bátran élhetek,
Nyertes is lehetek,
Csak kedved nékem fényljék.
Christus, fő hadnagyom,
Ki nevében vagyon
Szándékom eredeti,
Te bírj és vezérelj,
Tanácsomban nevelj,
Folyjon jól dolgom rendi,
Tarts meg seregedet,
Szenteljed népedet,
S légyen előmeneti.

[XXXI] MÁS
Ad notam: Siralmas nékem idegen földen
Igaz általút,
Jókkal forró kút
Csak te vagy, Úr Isten,
Aki veled jár,
S áldást tőled vár,
Abba hűlt szív nincsen.
Eleget forog,
S csaknem tántorog
Szorgos gondolatunk,
De mi hasznunkra,
Kívüled jónkra
Módot s helt nem látunk.
Ég, Tűz, Tenger, Föld
S ezekben mi költ,
Mind hatalmadban áll,
Kiből mit akarsz,
Terem s terjed az,
Kedved hátra nem száll.
Méltó egyedül,
Hogy téged szívbül
Hát minden szeressen,
Kedvet, táplálást,
Mindenben áldást
Csak tőled vehessen.
Engem is, Uram,
Táplálj untalan
Lelki kenyereddel,
Áldd éltem folytát,
Ne hagyjad fogytát,
Bévséges kedveddel.
Hittel erősíts,
Tarts, őrizz s építs,
Mellőlem el ne állj,
Fegyveres harcon,
Kétes piarcon
Hitemtől el ne vállj.
Az hitnek éli
Bátran metéli
Ellenségnek tagját,
Veszti, tompítja,
Töri és rontja
Kopiáját, kardját.
Jephte, Gedeon,
Dáviddal Sámson
Ezáltal éltenek,
Sok ellenséggel
Keveses kézzel
Víni nem féltenek.
Ha reám is néz
Ebből mi kis rész
Szent áldomásodból,
Tőlem el ne vedd,
Sőt nagyobbá tedd,
S neveld áldásodból.

[XXXII] MÁS
EGY KATONAÉNEK
SI DEUS NOBISCUM QUIS CONTRA NOS?
[HA ISTEN VELÜNK, KI LEHET ELLENÜNK?]
Ad notam: Áldott szép pünkösdnek
Katonák hadnagya, Istennek jobb karja,
Kit ő szeret, annak vagyon éles kardja,
Segíti s építi, véle jár, nem hagyja.
Ezt dob, trombitaszó mindenkor vidítja,
Az ellenség ellen örömmel indítja,
Kopiarontásra karját vastagítja.
Roppanást, sikoltást, lövést semminek vél,
Megbátorodott már Istenében, s nem fél,
Festett pogány vérrel, szagjával ugyan él.
Sem halál, kín, rabság őt nem tartoztatja,
Harcon ellenségét nem is távoztatja,
Ví szívből, mert mennyből Istene biztatja.
Ékes diadalmán szíve buzog s örül,
Forgódnak baráti mellette és körül,
Segíti Istene, rajta mert könyörül.
*Véres fegyverével, kinyitott sebével
Hazatér, örvendez jó híre-nevével,
Nem gondolván semmit sebe sérelmével.*
Kedves életének ezt valaki nem vallja,
Dicsősséges nevű hírét az utálja,
S hazája oltalmát semmi jónak tartja.
Kérjük az Úr Istent, mellettünk maradjon,
Víg tavaszt, csendes nyárt nékünk érnünk adjon,
Bév ősszel, jó téllel bennünket megáldjon.

[XXXIII] MÁS
Minden dolgok között láthatsz viszáltatást,
Egen, földön, vízen viadal- s harctartást,
Hadat és pártolást,
Ragadománt, halált, veszélt és kárvallást.
Halál életet ront, bús szív víg kedvet bont,
Zápor nagy hegyeket, szél nagy tőkéket ont,
Vadak és madarak,
Vízben lakó halak változtatnak helt s hont.
Tündöklő hírnevet gyakor gyalázat ér,
Mint fényes acélhoz sokszor rút rozsda fér,
Munkát foszt méltó bér,
Szegéntől is gazdag pénzt sokszor kölcsönkér.
Napfényt homály burít, tűz, víztűl oltatik,
Csendes idő széltől, nyár téltől bontatik,
Vassal kő rontatik,
Víg orca bánattúl eped s fonnyasztatik.
Nincs de szörnyebb baja semminémű félnek,
Mint az testtel vívó értelmes léleknek
S kétséggel az hitnek,
Kit Isten beszédi nem tartnak, segítnek.
Csak az hiheti el gyenge gyarlóságunk,
Kit tapasztalással érhet okosságunk,
Mindjárt borzad hajunk,
Ha mit erőnk felett ránk rohanni látunk.
Így tetszhetik de meg Istennek ereje,
Látatlanul mellénk csatlott szent serege,
Ajánlott jó kedve,
Fogyatkozásunkban terjed győzedelme.
Ki mert volna valjon köztünk annak hinni,
Hogy mellettünk Isten így tudjon megvíni,
Mint minap akarki
Az pogánt bosszontván mondhatta: vakarj ki!
Ez feltetszett jelünk, hogy Isten vezérünk,
Utána siessünk, ne légyen félelmünk,
Megmarad mellettünk,
Jöjjön meg vitézi régi magyar kedvünk.
Az egek Királya kegyelmét ajánlja,
Szívünk bátorságát s hitünket megáldja,
Fiát mellénk ádja,
Jericho falait előttünk lerontja.
Nagy az neved, Isten, mert nagy nevekkel bírsz,
Mindent kedved szerint rendelsz, igazgatsz, írsz,
Segítséget nem hísz,
Tenéked könyörgünk, hisszük, hogy megsegílsz.
Ellenségünk szívét, mint kezdéd, epeszd meg,
Lakóhelyeinket nékünk térítsed meg,
Hogy megtelepedvén
Szent áldozatodot adhassuk vígan meg.

[XXXIV] MÁS
CHRISTIANAE PIETATIS ET ALMAE FIDEI SUCCINTA COMMENDATIO
[A KERESZTÉNY ISTENES ÉLETNEK ÉS A JÓSÁGOS HITNEK RÖVID AJÁNLÁSA]
Nem lehet szebb dolog az keresztyénségnél,
Az Isten Igíjén fundált igaz hitnél,
S az az mondás igaz lehet mindeneknél,
Hogy az igaz ember igaz hitiből él.
Az hit indít bennünk isteni szerelmet,
Szeretetből való szelíd engedelmet,
Igíjéhöz való fiúi félelmet
S jó cselekedetre való kész figyelmet.
Hittel követhetjük Isten akaratját,
Vévén Igíjével ajánlott szent Fiát,
Ki nélkül senkinek idvösséget nem ád,
Ahhoz való eszközt mert csak őbelé zárt.
Isten ajándéka s mennyből száll ez szép kincs,
Hol ez gyökeret vér, ott semmi kétség nincs,
Bár csak Ábrahámnak példájára tekints,
S hasznos magot onnan lelked kertében hints.
Nem rest az igaz hit és nem hivalkodik,
Az szeretet által épít s dolgolódik,
Az Úr szavátúl ért s azon forgolódik,
Távoztassa, mivel Igíje kotródik.
Sok szép ígíretit vizsgálja s szemléli,
Hív fogadásiban bizodalmát veti,
Kikben kétségekkel lelkét nem terheli,
De sőt reménségét ellenek neveli.
Hiszi bizonyos bűne bocsánatját,
Kit ingyen híveknek Atya Fiáért ád,
Tudja, hogy azoknak ördög s pokol nem árt,
Kiket Christus vére förödőjében márt.
E szép förödőben tisztul s mosakodik,
Vétkeinknek szennye mikor sokasodik,
Egyéb érdemmel is csak ebből rakodik,
Kivel dicsősségben lelke boldogodik.
Böcsületben légyen nálunk az igaz hit,
Kedvre Isten előtt mert minden csak ez vitt,
S enélkül felsége nem szeretett senkit,
Bizonyságul erre ha bévesszük szentit.
Zsidókhoz írt levél bévön megmutatja,
Melly gyümölcsös légyen az hit állapatja,
Aki nyereségül ezt mennyből kaphatja,
Magát dicsősségben vele avathatja.
Méltó hát ez kincsért szívből törekednünk,
És egyebet érte mindent hátravetnünk,
Kiben naponként is úgy kell nevekednünk,
Hogy gyümölcsözhessék idvösséggel lelkünk.
Ezt az idvösséget Christusban lelhetjük,
Ha bizodalmunkot érdemében vetjük,
Lelki jutalmunkot tőle meríthetjük,
S élő kenyerünknek csak magát hihetjük.
Atyjával s Lelkével övé az dicsőség,
Kegyelmességekben nincs s nem is lészen vég,
Ha vádol egyfelől minket rút szégyenség,
Biztasson másfelől benne ép reménség.
Így az igaz hittel jól kereskedhetünk,
S Istennek kedvével megékesedhetünk,
Áldást azok hellyett lelkünknek vehetünk,
S az veszedelmektől megmenekedhetünk.

[XXXV] MÁS
CANTICI BEATAE MARIAE VIRGINIS PARAPHRASTICA EXPLANATIO
[A SZÉP SZŰZ MÁRIA ÉNEKEINEK BŐ BESZÉDDEL VALÓ MAGYARÁZATA]
KIT MÁS KÉRÉSÉRE CSINÁLT AZ SZŰZ MÁRIA ÉNEKIBŐL, MELLYET EGY KÉP MELLETT KÜLDTEK AJÁNDÉKON EGY PÁPISTA FŐASSZONNAK
Szűz Mária lakozván Názáretbe,
Életét viseli szép szelídségbe,
Esék ingyen az Istennek kedvébe,
Küldvén angyalát hozzá követségbe.
Álmélkodó nagy hírt mondata neki,
Hogy Lélektől kezdene terhesedni,
S fogna tőle Isten Fia születni,
Ki Dávid székiben kezdene ülni.
Idvöz légy, mond, Mária, és légy áldott,
Mert az Úrnak kedve reád áradott,
Te méhedben áldott gyümölcsöt adott,
S bétöltötte így, mit régen fogadott.
Szűztől akarta, légyen születése,
Aki az Izraelt idvözíthesse,
Én szóm azért szívedet ne rémítse,
Sőt örömre te elmédet ébrítse.
Ejté gondban Máriát ez követség,
De szívedben nem esék semmi kétség,
Nem lőn áldásra is őbenne restség,
Így szólítá őtet az szép szelégység:
Az én lelkem az Urat magasztalja,
Híveihez irgalmasnak is vallja,
Követségét engedelemmel hallja,
És tetszését mindenekben javallja.
Megtekinté alázatosságomot,
Kit kedvéből én erkölcsömben adott,
Mellyért engem boldognak is mondatott,
Kegyelméből fel is magasztaltatott.
Elővévé így ő az szegényeket,
Levetvén székekből az kevélyeket,
Javaival bétölté az éheket,
Üresítvén gazdagoknak kebleket.
Irgalmáról magát emlekezteté,
Az Izraelt azért kedvében vevé,
Mint saját gyermekét tartá, nevelé,
És királyi dicsősségre emelé.
Amint megesküdt vala Ábrahámnak,
És utána az ő maradékinak,
Nem lőn híja igaz fogadásának,
Mert bév voltát kinyújtja áldásának.
Ez áldásért azért ő tiszteltessék,
Kiben minden hívő is részeltessék,
Szívünkben öröm gyökereztessék,
S lelkünk idvösséggel ékesíttessék.

[XXXVI] MÁS
Mi Urunk s édes Atyánk, add nékünk Szent Lelkedet,
Szent Fiadért közöld is úgy velünk bév kedvedet,
Hogy ismérhessük épen te igaz törvényedet,
És hamis tudomántól ójuk is szent Igédet.
Christus, ki híveidnek küldtél mennyből Szent Lelket,
Kiket Atyád öröktűl választott és eljedzett,
Nékünk is azon Lelket mostan közinkben küldjed,
Ki által szent igídben ismérjünk épen téged.
Ó, Szent és édes Lélek, légy mi kedves vendégünk,
Ki sok kinccsel gazdag vagy, lakozzál együtt vélünk,
Készíts nyelvet szóllásra, adj kedvet tanulásra,
Hajts fület az hallásra, gyújts szívet megtartásra.

[XXXVII] MÁS
POST CONCIONEM DICENDA
[AZ ÉNEKLÉS UTÁN MONDJUK]
Adjunk hálát Istenünknek,
Velünk jól tött Teremtőnknek,
Iffjak, menyek, kis gyermekek,
Hallgatói Igíjének,
Ki most minket legeltetett,
Szent Igíjével éltetett.
Mi is, öreg népek s vének,
Szolgáljunk őfelségének,
S könyörögjünk szent nevének,
Kedvezzen éltünk vétkének,
Mondván, Uram, vagy hatalmas,
Légy azért nekünk irgalmas.
Vigasztalj meg keservünkben,
Segélj minket szükségünkben,
Emelgess is esetünkben,
Erőssíts kísírtetünkben,
Tölts bé nékünk fogadásod,
S tartsad rajtunk áldomásod.

[XXXVIII] MÁS
Omnia post obitum fingit maiora vetustas,
Maius ab exequiis nomen in ora veni.
[Holtom után az utókor mindent többre becsül majd,
Hantjaimon hamarább zengeti száj a nevem.]
Az idő ósága nevel magas fákot,
Mint tél után nyár hoz kórókra virágot,
Így koporsó terjeszt hírnek, névnek magot,
Halál sötétjéből hozván rá világot.
Ne várd hát éltedben, bár nagy érdemű légy,
Hogy itt holtod előtt nagy böcsületet végy,
Híredet, nevedet tapodja sok irégy,
Mindazáltal jó légy, s mással is sok jót tégy.
Bízd az jövendőkre érdemed jutalmát,
Ha szolgáltad időd vékony alafát ád,
Te az célra vigyázz, s az centrumot találd,
Ne várd halandóktúl, s az Úr Isten megáld.

[RIMAY JÁNOS VERSEI A MADÁCH-RIMAY KÓDEXEKBEN]

[I] ENCOMIA ET EFFECTA VIRTUTUM
[A VIRTUSOK DICSÉRETE ÉS HATÁSA]
Itt egy asztalt látunk körül telepedve,
Akire szép hímes abrosz vagyon vetve,
Virágos gyümölcsfák nőttek fel felette,
Csorgó kút is látszik kert felől mellette.
Ez helt ékesíti árník és csendeszség,
Nem éri az asztalt sem szél, sem nap-hévség,
Sok virág asztalon, szagjok gyönyörűség,
Fölhővel sem burul ez hely fölött az ég.
Csatépaté itt nincs, sem kiáltás, zajgás,
Dobolás, tombolás, csaplárság, tobzódás,
Éktelen rúd beszéd, morgás dorbélyozás,
Minden rosszasághoz vagyon unalmazás.
Sült, főtt zsíros étkek ide nem adatnak,
Kikből szennyek, mocskok kezekre ragadnak,
Gyümölcsökkel csészék béven hordattatnak,
Bor is több részeg ital nem is hallattatnak.
Semmi zsoldjok nincs itt az décek latroknak,
Akik nyomozói bordélybarlangoknak,
Olly bűzök vagyon itt, mint őszi bakoknak,
Itt nem kívántatnak, éljenek magoknak.
Semmi feslettség itt nincs s nem gyükeresül,
Akiktűl szép erkölcs rútul és férgesül,
De vegyük eszünkbe azt is értelmesül,
Kicsodák, ez asztalt akik ülik körül.
Virtus, ép szent erkülcs, kit sok bölcs magasztal,
Méltán, mert tündöklik mennyei malaszttal,
Boldog, asztalánál akit ő marasztal,
Nem telhetik szíve töviskes haraszttal.
Sok mennyekből álló az ő állapatja,
Mindenike tisztit híven szolgáltatja,
Mint egy méhből szültek, egybe vadnak zárva,
Egymástól nincsenek soha távoztatva.
Fides, Hit az első, tartja keresztfáját,
Keresztit szemlélvén issza is pohárát,
Megfeszült udrában veti bizodalmát,
Tudván, üdvösséggel hogy minden jót ő ád.
Békózott Reménség ül mindjárt mellette,
Egekre nyavalyás szemeit emelte,
Vasanchorájára kezeit vetette,
Sok rohanó habja, látván, hogy ellepte.
Köztök Charitas is mutogatja magát,
Szíviben tüzének lobogtatja langját,
Hű szeretetinek hintegeti magvát,
Szorítván mellyéhez szoptató magzatját.
Kétfelé tágítva viseli kebelét,
Kímíletlen adja gyermekének tejét,
Foglyok, szarándokok eszik ő kenyerét,
Viselvén felöttök könyörülő szemét.
Nem irigy, nem dölfös, nem kevély haragos,
Bosszút senkin nem űz, s nem is pörpatvaros,
Vétkeket fedezget, s mint rihfosztó orvos,
Kit-kit ő szennyéből szüksége szerint mos.
Ez három Virtusé itt az fő elsőség,
Személyük esmérnünk többinek is szükség,
Kőoszlopot fogott által az Erősség,
Ecetet olajjal szór Mértékletesség.
Erősségnek tiszti ez, hogy tartozkodjon,
Az igaz így mellett állhatatoskodjon,
Oldalas helyeken meg ne csuszamkodjon,
És nem minden tereh alatt is horgadjon.
Mértékletesség is közli hivatalját,
Vakmerőségektől távoztatván magát,
Olajával keni az sebnek fájdalmát,
Ha látja, hogy ecte toldja daganatját.
Az rossz természetét csigázza, feszíti,
Borának erejét vízzel elvegyíti,
Részegséggel vérét nem fűti, hevíti,
Sem vékonykodását nem temérdekíti.
Mind eszét, elméjét ő nem pazarolja,
Ízi felett étkét így nem is borsolja,
Nem várt doktort, magát maga orvosolja,
Szívit tisztogatja, ne élledjen molyja.
Magát feddi előbb, s úgy fedd egyebeket,
Illendő rámára vonja az vétkeket,
Inkább fojtogatja az temérdekeket,
Képes büntetéssel sujtol gyengébbeket.
Vétkeznek ez ellen, kik ezt nem követik,
Az vétkeknek szarvát jól nem tekingetik,
Ökörnyáj lopókot törlik, kenegetik,
Egy kecskécske orvot mindjárt felköttetik.
Mint pókháló, ollyan ezeknek törvények,
Az apró muskácskák kibe megrekednek,
Darázs és dongó légy rajta általmennek,
Fonalacskáiban meg sem tekerednek.
Tekintsük többit is meg ez vendégeknek,
Ezekhez közelebb kicsodák üljenek,
És hogy mi hasznot is velünk közöljenek,
Kit az mi szíveink magokban vegyenek.
Igazság kezébe visel kivont kardot,
Öldököl és gyomlál minden latorságot,
Gyarapít azellen s nevel jámborságot,
Áradni nem hagyja az sok gonoszságot.
Sörpenyűs mérték is ékesíti kezét,
Akinek hibálni nem szenvedi terhét,
Árához szabja is marhája érdemét,
Lelkének árával nem töltvén erszényét.
Ajándékra nem néz, s nem válogat személt,
Tárgyát jól aránzza, nem hebálja az célt,
Bánja, ha hatalmas torkolja az szegént,
Az igyenes igyhöz nem szab horgas törvént.
Okosság kígyóval tekerte ált karját,
Markában fejestül de fogta fulákját,
Elöl-hátol szemes, nyújtja vigyázatját,
Költöztetvén fején duplált ábrázatját.
Nézi tyükörit is jobb kezébe tartva,
Orcájára szeplő vagyon-e ragadva?
Ója igen magát, ne terjedjen magva,
S fertelmének híre ne folyjon áradva.
Az Okosság olyan, mint az jó próbakő,
Ő képezi, mi jó, s mi semmire kellő,
Micsoda illetlen, s micsoda illendő,
Törvénnyel Istennek mi is ellenkedő.
Kígyó miért kezébe? illik megértenünk,
Christus intésével de kell ebbe élnünk,
Hogy ollyan okosak, mint az kígyók, legyünk,
Bűnnel megavult bőrt magunkról letegyünk.
Mert mint avult bőrit kígyó nem viseli,
Csintalanságával magát nem terheli,
Így okos keresztyén vétkét nem neveli;
Rútságát szépségén örömest cseréli.
Tűrés is adja itt látnunk ábrázatját,
Szemléli ölében fekvő báránkáját,
Nyírik szegént, fosztják, csak nyeli fájdalmát,
Nem tátván rívásra fel is néma száját.
Nem szintén utolsó az Magnanimitás,
Bosszúján mérgéből nincsen sok újítás,
Mellette mert mindjárt az Liberalitás
Adakozik, s földbe pénzt nem rekkent, sem ás.
Az Józanság is itt üli az ő hellyét,
Szemérmetességgel födözgeti mellyét,
Kit mellette ültet, mint szerelmes nénjét,
Csácsogásra soha nem eresztvén nyelvét.
Így már ez asztalnak értjük méltóságát,
Kikkel és mi jókkal vette körül magát,
Közli mindazokkal az ő nyájasságát,
Akik purgáltatják szívek rusnyaságát.
Ki ne kívánjon hát ez asztalnál enni
S ez bódog menyeknek ő kedvekben lenni,
Kik tekintetekben csak részt is jó venni,
Nemhogy ő karjokkal meg is öleltetni.
Csak egyikének is kedves nyájassága,
Nemhogy többinek is közlő társasága,
Rossz ember, kinek nincs ide kívánsága,
Érdemli, hogy légyen ő süvege sárga.
Befogadnak penig ők mindent magokhoz,
Akik józan elmét hoznak asztalokhoz,
Egy szívvel, lélekkel nyúlnak ők azokhoz,
Akadált közéjek semmi dolog nem hoz.
Úr Isten, tégy nálok engem szerelmessé,
Hogy legyek általok előtted kedvessé,
Legyen szépségektől elmém éli frissé,
Lelkem üdvösségre értékeltetessé.
HIT nevelje bennem te szent félelmedet,
Ne vegyem kétséggel ígírt kegyelmedet,
Kövessem mindenben egyetlenegyedet,
Ki vérével nyeré nékem meg kedvedet.
Minden próbáimban Reménség tápláljon,
Ő vasmacskájával tőlem el ne álljon,
Égő, hű Szeretet velem járjon s háljon,
Szódot ne cseréljem embertalálmányon.
Add az Igazságnak kezemben mértékét,
Tudhassam megadni mindennek értékét,
Egyaránt gondoljam, mire köz- s főrend kért,
Gazdagért megvetni ne hagyj az szelégy vért.
Jót s gonoszt esmérő Okossággal segíts,
Ártalmas dolgoknak útától eltéríts,
Hasznosoktól penig félen ne tévelíts,
Kihajlott voltomban hozzád igyenesíts.
Minden dolgom folyjon Mértékletességgel,
Éltem nyájas legyen, mint nyár kies éggel,
Vékony szerencséjét adj inkább egészséggel,
Hogysem aranyágyat terhelt betegséggel.
Mord természetet fojt bennem Nyájassággal,
Fösvénységet penig víg Adakozással,
Ne bocsássak senkit szomorú orcával,
Aki akar élni erszényem javával.
Tűrés nélkül penig ez az élet sovány,
Próbára enélkül azért engem ne hányj,
Ha evvel megáldasz, bár szolgájul kívánj,
S terehviseléstűl nem leszek halovány.
Olts Erősséget is, gyükerest szívemben,
Az legyen oszlopom minden keservemben,
Ne tántorodjam el sok kísírtetemben,
Kit Test, Világ, Ördög szór rám életemben.
Kövessen engemet az Szemérmetesség,
Ki minden dolgunkban ékesítő szépség,
Fertelmességünkben ezáltal lehet vég,
Ha ez vezet minket, mint lovas zablás fék.
Megmondhatatlan szép az Magnanimitás,
Válhatatlan társul azért vele megláss,
Ki után szálljon rám az mennyei áldás,
S ám élje világát feslettségben bár más.
VIRTUS, lelki jóság, buzgó szép forráskút,
Kinek italától nem lát senki kínt, bút,
Terjedjen előttem hozzád vezérlő út,
S benned mosakodván ne legyek bűnnel rút.
VIRTUS, örvendetes lelki kinyílt rózsa,
Légy szédült fejemnek hivítő orvossa,
Jó illató vized lelkem szennyét mossa,
Minden rossz vétkeknek légy bennem gyilkossa.
Sugár szárnyaidon viselj egészséggel,
Kövesselek téged engedelmességgel,
Hadd teljék szívem meg tőled csendeszséggel,
Lelkem penig mennyben örök üdvösséggel.

[II] AZ KERESZTYÉN RELIGIO ÁBRÁZATJA, KÉPÉNEK TERMÉSZETI TULAJDONSÁGIBÓL VALÓ IGAZ MAGYARÁZATJA
Mit jegyez ez a kép, s mi légyen értelme,
Akarnám, ha elmém mit róla érthetne,
S oly hasznot belőle lelkem is vehetne,
Kit egyebekkel is részesíttethetne.
Tetszik, mintha maga akarna beszélni,
Nem restellek azért hozzá közelb lépni,
S beszélgetésére nézni, figyelmezni,
Mivoltáról nekem mit adhat érteni:
Az Religio maga magyarázza ábrázatjának értelmét meg az reá nézőjének, illyenképpen szólván:
Jó szerencsés legyen hozzám jöveteled,
Látom, jóra vagyon te igyekezeted,
Ki lehessek? adom örömest értened,
Szóm meghallásához csak legyen kész kedved.
Keresztyén vallásnak vagyok ábrázatja,
Mely vallásnak vagyon hitből ágazatja,
S Isten igéjéből az hit származtatja,
Mert nem hit, akinek nincs onnan harmatja.
Nézz tyükörét bennem az keresztyénségnek,
Távoztatom útát az sok feslettségnek,
Habjait kerülvén az rossz kevélységnek,
Ki mérge s gyilkossa az egyigyűségnek.
Jobb kezemben, látod, nyílt könyvet viselek,
Kiben Istenemnek törvényére nézek,
De nagy fogyatkozást hozzá bennem értek,
S nem sok nyereséget onnan vennem képzek.
Képzi ő is, erőm hogy alatta hajol,
Nem jó szemmel néz rám, s igen is oldalol,
Engedetlenséggel Isten előtt vádol,
Ellene azért kell énnekem jó gyámol.
Magamot nem bízom reá mint vádlómra,
Látván, hogy eshetnék lelki nagy káromra,
Más utat keresek igazulásumra,
Mert ez száját látja kárhoztatásomra.
Nézem ezen könyvbe evangéliomot,
Jobb kezem nagyujja akit meg is nyomott,
Benne találhatom több nyugodalmomot,
Jó örömmondó hír kiben foglalodott.
Ez ajánlja nekem az Christus személyét,
Aki az törvénnek rontja vádló nyelvét,
Közölvén énvelem Christusnak érdemét,
Ki által vehessem az Isten kegyelmét.
Ennyi jót vehetvén azért ez nyílt könyvből,
Méltó, hogy kiesni ne hagyjam kezemből,
Félelmet, kétséget ez hajt ki szívemből,
Segítvén kiúsznom haló örvényemből.
Bal karom keresztre hajlott, támaszkodott,
Akin üdvözítőm érettem áldozott,
Lelki nyugodalmot kivel nekem hozott,
Úgyhogy nem lehetek immár elkárhozott.
Az Úrnak kereszte én dicsekedésem,
Ahhoz támaszkodom, mert az pihenésem,
Ugyan megnyugosztal rajta könyöklésem,
Mikor szaporodik fájdalmas nyögésem.
Sőt illyen hasznát is az keresztnek veszem,
Önnönmagamot is hogy véle feszítsem,
S viseléséhez is magamot készítem,
Minthogy csak vele is terhemet enyhítem.
Nem igaz keresztyén, kinek nincs kereszti,
Viselése alá vállát nem ereszti,
Magát nem tagadja, testét kínyezteti,
S feslettségeiben éltét mereveszti.
Tekintsed fékemet, láncos zabolámot,
Zabolázom azzal rossz kívánságomot,
Világ árkolásin tartóztatván számot,
Hogy távoztathassam nyakszakadásomot.
Tűrök, szenvedek is háborúságokot,
Kenyeremnek tartom az bosszúságokot,
Mit tegyek? nyelnem kell az tölt pohárokot,
Adván mindenekről az Úrnak hálákot.
Szaggatott köntösöm, csüggő, függő rongyom,
Nem tudom, egyebet teneked mit mondjon?
Világi frisségre csak hogy nincs sok gondom,
Vele jobb gondomot bolondul nem bontom.
Ugyanis bolondság s merő esztelenség
Minden ezvilági testi gyönyörűség,
Kiből minthogy buzog minden éktelenség,
Hozzá nem ragad hát az ékes idvösség.
Nem ragadhat, mondom, kik kényeken élnek,
Ihagnak-vihagnak, mértékletlenkednek,
Lélekben szegények mert nem is lehetnek,
S így bódogoknak is nem neveztethetnek.
Láthadd én mellyemnek mezítelenségét,
Mutogatja azzal Urához hívségét,
Nézhesse szívemnek mind eves fökéllyét,
S mind romlott, szegetett éptelen szennységét.
Ami jót belétett, azt is tekintelje,
S kegyelmességéből táplálja, nevelje,
Ami enyim nem jó, azt rontsa, tördelje,
S csak az ő kedvéhez szívemmel szentelje.
Nem kell őelőtte semmit is tettetni,
Hamis szín mézeddel mérgedet kelletni,
Sebedet előtte fel kell födögetni,
S úgy tudja írével ő is kötögetni.
De nézd szárnyaimot, kik kinyújtakoztak,
Egekben röpülni engem tanítonak,
Ragyagó szálkák is körül burítonak,
Akik sötétséget elmémből irtonak.
Égbe emeledve áll mind szemem, orcám,
Oda vonszon szívem, s oda beszél az szám,
Szólító követet onnan várok hozzám,
Tudván, hogy itt nincsen örök lakószobám.
Ím, lábaimmal is tapodom az halált,
Mert kiszalkasztotta az Úr ő fullánkját,
Apróra tördelvén nyilát és dárdáját,
Úgyhogy bennem nem löl ő hegye akadált.
Dicsírtessék az Úr, s néki legyen hála,
Nem lehetek immár halálnak halála,
Lelki halálomra nincs ereje nála,
Mennyországra ajtóm nyílik sőt általa.
El kell itt végeznem pályafutásomot,
Tartanom hitemet s jó harcolásomot,
Reménséggel hiszem mennyben jutásomot,
Istenemre hagyván koronázásomot.
Immár elbocsátlak, megmondván mondómot,
Kiből jól értheted én állapatomot,
Ez állapatommal kívánom holtomot,
S te is zárd szívedben az ábrázatomot.

[III]
Bódig, aki gonoszt kerül,
Trágárokkal rendet nem ül,
Hozzájok az szíve nem fűl,
S tőlök nem is éktelenül.
Nem követi tanácsokot,
S nem faldokja kalácsokot,
Keresvén magának okot,
Mint múlja el asztalokot.
Távoztat szemtelenséget,
Gyűlöl szemérmetlenséget,
Erkölcsbeli feslettséget,
Vicga sok éktelenséget.
Honn él száraz kenyerével,
Nem nyalkák nyalánk levével,
Elégszik Isten kedvével,
Töltvén szívét félelmével.
Ez jókhoz szoktatott társát
Szemérmével mellette lát,
Nézvén, mint üli guzsalyját,
Fonván len- s kenderfonalát.
Társaság nem gyarapodik,
Az jó erkölcs hol fogy s kopik,
Szemtelenség bátorkodik,
Kivel szép hír mocskolódik.
Jó természet s jó akarat
Egymást egymással nem marat,
Aki jól kever ugarat,
Búzát is jó kedvvel arat.
Az jó erkölcs tanulódik,
Jó dolgokhoz hajol, szokik,
Jó tőlgyből jó tejet szopik,
S jó erkölcsből ki nem kopik.
Legyünk azért jók s jámborok,
S így lehetünk is bódogok,
Ravásunkon az metszés sok,
Több metszésre ne gyűljön ok.

[IV]
Az fajtalan, férges erkölcsöknek gyűlöltetésével keresztyén kegyes erkölcsöknek szereteti ajánltatik imez versecskékben.
Az rossz, feslett erkölcs, ha csak rád lehell is,
Elhidd, mirigyesít, s igen dögösít is,
Ne nyeld s nyald hát bátor kóstoló ízit is;
Érezheted annak jó távul bűzit is.
Távoztasd magadtúl az gaz társaságot,
S húzni-vonni vélek ne siess egy hámot,
Igazságot szólván nem beszéllek álmot,
Barátságok adat lelkedről nagy számot.
Az undok rútságot soha ne szépítsed,
Magadot előtte félen tekerítsed,
Jó erkölcsöd véle ne fertelmesítsed,
S hozzája szívedet ne kéntelenítsed.
Egy summában szólván jó erkölcsöt szeress,
Szú azt nem rághatja, mert zöld, mindenkor nyers,
Az gaz erkölcs penig természettűl eves,
Sokakra ragad el, minthogy szurkos s enyves.
Szeretetire ez valakit gerjeszthet,
Szép s jó erkölcsöt az soha nem kedvelhet,
Virtus jóságival ékesült nem lehet,
S így rossz érdemével nagy böcsre nem mehet.

[V]
Illik énnekem, édes Istenem,
Dicsírnem nevedet!
Mert életemben sokképpen nekem
Jódot részeltetted,
Érdemem felett szent ismereted
Üdvösségem örök útjára
Belém szerkesztetted.
Gondod volt, Uram, születésemre,
Felnevelésemre,
Kísírtetektől, veszedelmektől
Való őrzésemre,
Esésem nem lött csonkult sértésemre,
Romladozásom történt
Sőt épülésemre.
Sok keserűség, gyakor betegség
Noha tántorgatott,
Vigasztalással, gyógyítgatással
Kezed támogatott,
Illetlenséggel, mértékletlenséggel,
Mint híg nádat az szélvész,
Ördög hajtogatott.
Meg is ragadott, bezárt lakatot
Reám nem vethetett,
És örök rabbá, amint akará,
Engem nem tehetett.
Kinek köszönjem? Csak neked, ki könnyen
Kiragadtál körmös kezéből,
S mentté tetted fejem.
Ezekről, Uram, ha minduntalan
Én jól gondolkodom,
Hálaadással, magasztalással
Én neked tartozom,
Ha ezt tágítom, kedvedet vadítom,
S kárhozatra való bűnömmel
Magamot nagyítom.
Segíts hát, segíts, ösztönözz, ébríts
Magasztalásodra,
Én sok vétkemet s kegyességedet
Vessed mérő fontra,
Haragod hajol irgalmasságodra,
S így hát engem vezethetsz
Te szent országodra.
Nem kételkedem, hitemet bennem
Csak ne kisebbítsed,
Ékes élettel, keresztyénséggel
Lelkemet szépítsed,
Szívemet, Uram, ne is keserítsed,
S holtom után lelkemet
Mennyben telepítsed.

[VI]
Reménségem
vagyon nékem
az én gondviselő, kegyes Istenembe;
Hogy el nem hágy,
sőt meg is áld
lelki, testi minden kedves szükségembe.
Szent természeti
őtet követi
S nem akadoztathatja vétkembe.
Irgalmasság,
Szép igazság
környöközi az ő kegyes természetit;
Így ez okon
semmi módon
maga elől el nem taszít soha senkit.
Csak azt kívánja,
hogy szánja-bánja
ki-ki bűnit, el is hagyja vétkit.
Mert ki megtér
s kegyelmet kér,
jó voltához nem fér, hogy ő azt elhagyja;
Mindent megnyér,
ki kérni mér
szent Fiáért tőle, fia maga mondja.
Mennyen felyül ér
irgalma, kit mér
annak, ki őtet féli és várja.
Az én vétkem
penig nékem
elviselésemhez lévén igen terhes,
Kérlek, Uram
figyelmezz rám,
segíts, könnyíts, s légy is énnekem kegyelmes,
Bűnöm bűziben,
pokol tüziben
ne engedjed, hogy lehessek részes.
Itíleted,
uram, ne tedd
méltó haragodnak nyomós mértékére.
Tekingetvén
nem úgy az én
vétkemre, mint Fiad kiöntött vérére.
Én érdemetlen
és elégtelen
igazítlak csak az ő érdemére.
Ennél teljesb,
tökéletesb
igazulásomnak módját nem lölhetem,
Fiad bérét,
piros vérét
hitem által hogyha lelkemre vehetem.
Magam érdemét,
mint szennyem tetvét,
mustra nélkül csak hátam megé vetem.

[VII]
Ut et rosa spinis, et lilia premuntur urticis
Amor et amator sic iuncta spineta ferunt.
Nil tam dulce extat, quod non austeritas tangat:
Nulli unquam homini, mel sine felle datur.
[Valamint a rózsát a tövisek és liliomot a csalán elnyomja,
Úgy a szerelem és a szerető összefonódott töviseket hord.
Nincs semmi olyan édes, amit a ridegség ne érintene,
Egyetlen embernek sem adatik meg a méz epe nélkül.]
Az Úr engem sanyaríta,
Nyavalyák közé szoríta,
Szívemen nagy sebet nyita,
Kivel magához voníta.
Oltoványkámot kivevé,
Szép jó voltát megkedvellé,
El nem töré s meg sem szegé,
Maga kertébe viteté.
Amely kertet sem dér, ragya,
Zápor s kőeső sem járja,
Veteményét nem fogyatja,
Hasznát csak az Úrnak adja.
Teljék kedve s akaratja,
Övét vette s övét tartja,
Minthogy jó szemmel is látja,
Legyen szerelmes magzatja.
Segélj engemet, Istenem,
Engedd is búmban pihennem,
Ne hagyj megkedvetlenednem.
Adj veled örökké élnem.

[VIII] LEGES MENSALES J[OANNES] R[IMAY]
[ASZTALI TÖRVÉNYEK J. R.]
Et cibus et potus, qui huc ministrabitur nobis,
Dignante monine, nutriant membra nostra.
Absint tricae, nugae, facessat foeditas linguae,
Spurca nec inprobitas hic sua iura promat.
Crapula hinc fugiat, ventrem nec gula distendat,
Nullumque poellorum hic sit certamen Amen.
[Ez az étel-ital, melyet itt feltálalnak nekünk, Isten kegyelméből tagjainkot fogja táplálni.  Távol legyenek a bajok, a hazug beszédek, szűnjék meg a nyelv ocsmánysága, s a szennyes becstelenség ne lépjen itt jogaiba. A részegeskedés fusson innen, és a torkosság se terpessze elő hasát, s a gyermekek között se legyen itt viszálykodás.]
Ez asztalhoz mostan kik letepedünk,
Szükség az Úr Istent öszvességgel kérnünk,
Hogy mind ételt, italt, kikkel részeltetünk,
Szent áldomásával adja elkeltenünk.
Távozzanak tőlünk garázdálkodások,
Szóbeli hívságos csácsogdologások,
Szemtelenségeken való vigasságok,
Kikből fajzattanak paráználkodások.
Gőzködő italnak se legyen itt helyje,
Tobzódással magát senki se terhelje,
Mit gyomrában betölt, azt meg is viselje,
Okádta moslékát se nyalja, se nyelje.
Ne felejtse senki el keresztyénségét,
Sőt itt emelgesse ékes zöld cégérét,
Viselje zabláján nyelvét és beszédét,
Szíviben forgatván az Isten félelmét.
Illyen lakodalmon illet embereket,
Istenes élető, hív keresztyéneket,
De akik mindenütt követik kényeket,
Fige helyett falják sovány kökényeket.
Űzzék, teljesítsék maszlagosságokot,
Doboló, tomboló sok rusnyaságokot,
Trágár bolondoknak kik gyűjtik számokot,
Gyönyörködésekkel hallgatván szavokot.
Szaporodnak mostan köztünk illyen hőssek,
Efféle frisséggel kik igen gőgössek,
Sokan feledkeznek arról is, hogy nőssek,
Dicsekedvén azzal, hogy ők förtelmessek.
Így látjuk most lenni világ állapatját,
Nevelten-neveli sok csintalanságát,
Moslék embereknek osztja alafáját,
S csak vicgaságokra tekergeti nyakát.
Irtogasd, Úr Isten, az sok gonoszságot,
Az kegyes életnek ki torkára hágott,
Gyomláld ki közzüllünk az oktalanságot,
Talpára állatván az szép jámborságot.

[GYŰJTEMÉNYEKEN KÍVÜL FÖNNMARADT RIMAY-ÉNEKEK]
[I] KIBEN KESEREG A MAGYAR NEMZETNEK ROMLÁSSÁN S FOGYÁSSÁN
Nóta: Legyen jó idő
Ó, szegény megromlott s elfogyott magyar nép,
Vitézséggel nevelt hírrel vagy igen szép,
Kár, hogy tartatol úgy, mint senyvedendő kép,
Elémenetedre nincs egy utad is ép.
Kedvelt, böcsült véred lett csúfoltságossá,
Szablyádnak bév zsoldja nagy olcsóságossá,
Megcsorbult nemzeted változott korcsossá,
Neved ékessége utálatságossá.
Föld reménségére felnevelt úrfiak
Szemétre vettetnek úgy, mint köz tyúkfiak,
Zsírokkal hízódnak az idegen fiak,
Hozzád nem különbek, mint az ördögfiak.
Hazádnak szép vége mindenütt csonkán áll,
Sereged szép száma fogy, romol s szállton száll,
Ínséged nő s árad, veled egy ágyban hál,
Bév étkeid helyett rakódik apró tál.
Ki szánhat? bánd magad nyomorúságidot,
Mert nézi s nem érzi az csak romlásodot,
Aki építhetné te szép országodot,
Könnyen múlatja el csak zálaglásidot.
Sem pénz, jószág mostan, s méltó árú posztó
Nem indít, hogy szolgálj, megszűkült az osztó,
Csudáld, hogy minden rend nem kóborló s fosztó,
Az nagy orv mert kicsint szörnyebb felakasztó.
Ó, kedves nemzetem, hazám, édes felem,
Kivel szerelmetes mind tavaszom s telem,
Keseregj, sírj, kiálts Istenedhez velem;
Nálad, hogy szeretlek, legyen ez vers jelem.

[II] DELICTA QUIS INTELLIGIT? AB OCCULTIS MEIS MUNDA ME, ET AB ALIENIS PARCE SERVO TUO; PSAL. 18.
[KI ÉRTI MEG A VÉTKEKET? TITKOS BŰNEIMTŐL TISZTÍTS MEG, ÉS AZ
ISMERETLENEKET IS BOCSÁSD MEG A TE SZOLGÁDNAK; 18. ZSOLTÁR]
Mennyekben lakozó imádandó fölség,
Kit körül környékez ragyagó fényesség,
Birtokodban vagyon tűz, víz, föld, forgó ég,
Országlásodban nincs sem eredet, sem vég.
Te, természet szerént meg nem változható,
Kibűl irgalomra leginkább vagy hajló,
Szóllanék keveset, noha vagyok gyarló,
Büntetésre méltóbb, mint kedvedre való.
Szóllok mégis, mivel vagyok kézi munkád,
Noha reménségem kicsin biztatást ád,
De minthogy minden test támaszkodik csak rád,
Nem kétlem, áldásod hogy engemet is áld.
Mit mondjak? vétkem sok, mint föveny, szapora,
Égig emelkedik bűzi s poshadt doha,
De oszlatja, mossa irgalmad zápora,
Mint széltűl hogy oszol fűzvirágnak moha.
Az vétkeket valjon kicsoda értheti?
Nehéz súlyságokot senki nem mérheti,
S nem mindenkit is eszében veheti,
Kiért haragodot de érdemelheti.
Ez titkosoktól is tisztíts hát engemet,
Zabolázd elmémet s tartóztasd nyelvemet,
Mint szú féreg és moly, ne rágja mellyemet,
Tölthessem szentid közt nyugovóhellyemet.
Idegen s nem ösmért vétkimet is bocsásd,
És tulajdonimra vess nyithatatlan zárt,
Kerülhessem távul azt az iszapos sárt,
Undokításival ki torkomiglan márt.
Ne szállj pörben velem, illy gyarló szolgáddal,
Ne kívánj győzködnöm illy romlandó náddal,
Természeted ajánl szent diadalmaddal,
Hozzád tért esdőket födöd irgalmaddal.
Én, poshadt, én, undok, por hamuból való,
Mi lehet énbennem kedvedre ajánló?
Csak az, mi malasztból származik rám hajló.
Mit féljek? előtted áll az közbenjáró.
Támaszkodom annak ép áldozatjára,
Azki bűneimet vette föl vállára,
Adjad, legyek készült szent vacsorájára,
Segélj, JESUS, s jöjj el holtom órájára.
Vedd hozzád lelkemet, kit bennem tartottál,
Szörnyű haláloddal kit meg is váltottál,
Áldott légy, hogy mennybűl értünk leszállottál,
Ahol üdvözíthetsz, meg oda hatottál.
Szép lakóhelyeket készítesz azoknak,
Kik szód hallásához s tartásához szoknak,
És tégedet tartnak fő bizodalmoknak,
Adjad, legyek én is rendiben számoknak.

[III] FRAGMENTUM ALTERIUS CANTIONIS
[EGY MÁSIK ÉNEK TÖREDÉKE]
Illik tisztességgel,
Híres vitézséggel
Mindnyájan inkább halnunk,
Hogynem gyalázattal,
Sok káromlásokkal
Pogányok előtt futnunk,
Nagy sok siralommal
És pusztulásunkkal
Vasiga alatt nyögnünk.
No, nem kesergetlek,
Hanem inkább intlek,
Térjetek utatokra,
Szegénység nyúzását,
Egymás vérszopását
Mindenitek elhagyja,
Isten hatalmával,
Inkább, hogynem mással
Könnyebb hadat bírnia.

[RIMAY JÁNOSNAK TULAJDONÍTOTT ÉNEKEK]
[I] BŰNBOCSÁNATÉRT
Oh, szép, drága zálag,
Igaz, fényes csillag,
Christus, idvösség feje,
Dicsőült sok jóknak,
Angyali karoknak
Tiszta színű tüköre,
Minden bűnösöknek,
Fertezett szíveknek
Egyedül vagy reménye,
Te elődben burul,
Mert vétkezett rútul
Ifjúságom ideje.
Én még akkor veszék,
Ádám hogy elesék
Az aranyas időben,
Anyám is sérelmét,
Sűrű, büdös szennyét
Burítá rám méhében,
Ez világra hoza,
Itt is mocsok rútja
Kerekedék szívemben,
Már csak ohajtozom,
Napom fényét várom,
Mint rab setét tömlöcben.
Tudom kegyes voltod,
Haragod megoltod
Bűnösök siralmira,
Szemeid az égbül
Szánakozás nélkül
Nem nézhetnek az kínra,
Ha ki olly erőtlen,
Hogy áll csak helyében,
Felvészed vállaidra,
Magad ujjaiddal,
Bölcs oktatásoddal
Vezérled utaidra.
Vétkeztem ellened,
Azért csak teneked
Tartozom megvallani,
Tudom, minden vétkem,
Rút illatú szennyem
Felséged eltöröli,
Szomorú szívemet,
Ki gyötri lelkemet,
Örömmel felövedzi,
Oh, melly igen hasznos,
Azki fut az Úrhoz,
S bűnei el nem fedi!
Ifjúságom vére,
Gonoszságom téje
Énbennem sok bűnt nemzett,
Felfuvalkodással,
Irigység-, s haraggal
Veszettül kevélykedtet,
Gonosz bosszúállást,
Sem kevés kárvallást
Én elmém ki nem vethet,
Jóra való restség,
Szomorú fösvénség
Nehezíti kedvemet.
Ezek mély örvényből,
Mint vizek tengerből
Áradnak ki mindenre,
Friss étel és ital,
Kiért ember kárt vall,
Izgat éktelenségre,
Az bűnnek szarvai,
Mint fának ágai,
Ím, mint csüggnek lelkemre,
Könnyebbíts, Christusom,
Támaszd gyarlóságom,
Hogy ne jussak veszélyre.
Vajha az elveszett
Drága öltözetet
Még egyszer felvehetném,
Az én Istenemet,
Ki lelkével éltet,
Vétek nélkül tisztelném,
Nem esném ennyiszer,
Volnék igaz ember,
Mint angyal tündökleném.
De jaj, miként veszék,
Hogy almában evék
Éva, legelső szülém!
Nincs már egyéb ruha,
Csak ártatlansága
Az Christusnak énrajtam,
Azt is sok vétkekkel,
Mint szép bársont szennyel
Gyakran megrútítottam,
Gyönyörűségekre,
Világi életre
Mikor magamot adtam,
Azért ennél nékem,
Szívemben jól érzem,
Nincsen nagyobb nyavalyám.
Hajlandó az nádszál,
Csak illyen gyengén áll
Az ifjúság virága,
Adomány és szép szó,
Mint madarat sípszó
Hízelkedvén megcsalja,
Világnak szépségét,
Tetsző ékességét
Néki kedven ajánlja,
Az mérget két kézzel,
Gyarló természettel,
Sokszor nagy kárral fogja.
Rútságtól melegszik,
Bűnöktől hívtözik
Ifjúság forró heve,
Ezer ékes alak,
Mint vizekben halak,
Úsz ő gyönyörűsége,
Kedve mulandókra,
Szemei játékra
Vadnak néki függesztve,
Puha, lágy ruhára,
Fertelmes ágyékra
Nagy gyakran vonssza szíve.
Vadtúl vévén példát,
Oktalanul magát
Bujasággal hervasztja,
Hírvesztő sereghez
S gyanós vendégekhez
Tisztaságát bocsátja,
Tudja, az scorpió
Igen mérges kígyó,
Mégis utait nyomja,
Későn veszélyjére,
Nem idvösségére
Sebeit orvosolja.
Elméje megveszett,
Nyughatatlanná lett,
Keresne is gyógyítót,
Nyavallyákkal teljes,
Fekélyekkel tüzes,
Azért nem lél orvoslót,
Magát búval öli,
Kivel inkább veszti,
Mint esső férges diót,
Megszáradt gyümölcsfa
Csak ledőltét várja,
Mert nem lelhet harmatot.
Oh, megtörött edény,
Lám, mégis vagy kemény,
Hogy Istenedtűl nem félsz,
Sőt inkább naponként
Fűzöd benned az vért,
Sok hitetlenséget téssz,
Bűntűl szabadulást,
Bánattúl tágulást
Jó orvostúl te nem kérsz,
Minden tagaiddal,
Erős és nyers nyakkal
Olyan vagy, mint repedt érc.
Syriában fajzott
Kígyóknak kölykei
Mérgeket megemésztik,
Abban lakozókot
Megrágván, fogokot
Fulákkal meg nem sértik,
De te bujaságod,
Szédítő maszlagod
Tested vérével hízik,
Végy erről már példát,
Ne kövesd az héját,
Ki más vérével hízik.
Ennek nyomán indult,
Jó útból kifordult
Az én ifjúságom is,
Egyebekkel együtt
Hínárosban merült,
Gondolatjában hamis,
Nem hasomló jóhoz,
Sem rózsabimbóhoz,
Mert mérges, mint egy áspis,
Cselekedetiben,
Prédakeresésben
Arméniai tygris.
Szelídíts meg hozzád,
Vagyon ahhoz pálcád,
Uram, az szörnyű medvét,
Hogy másnak ne ártson,
Nyaka függjön láncon,
Törd ki fogai élét,
Fusson martaléktúl,
Igéző látástúl,
Vedd el szemfény-vesztését,
Sötét, mély barlangból,
Bűnnek homályából
Hozd jó útra életét.
Lám, az királyoknak
Udvariban laknak
Szelídült oroszlányok,
Fene párducokkal
Mint kedves társokkal
Játsznak gyenge bárányok,
Te is, oh, nagy Felség,
Kinél minden szépség,
Kifeszíted agyarok,
Azkiknek vad szívek
Szelídekké lésznek,
Noha hitekben gyarlók.
Vagyon egy kis szikra,
Mint mustárnak magva,
Jóra bennem világos,
Az bűnnek fekélyjét,
Savanyú kökényjét
Tudja, hogy ízzel poklos,
Azért mindenkoron,
Mint régi rút korom,
Előtte utálatos,
Éleszd azért bennem,
Hogy ne légyen lelkem
Az vétektűl homályos.
Mutasd meg valóban,
Ne tarts már homályban
Idvösségem poharát,
Támassz rám oly szelet,
Vehessem lelkedet,
Hadd érezzem meg savát,
Szélesszed el bennem
Zsíros kövér vétkem,
Mint szűrűbeli polyvát,
Szép új kristálszínnel
Lelkemet ruházd fel,
Hadd lássam tisztaságát.
Hajts alá füledet,
S az én kérésemet
Tőts bé Fiad kedvéért,
Ifjúságom útát,
Bírjad minden nyomát,
Ne szomjúzzon gonosz vért,
Magát szabja jókhoz,
S essék lábaidhoz
Szeretvén igaz törvént,
Az te útaidra,
Boldog mennyországra
Tanuljon igaz ösvént.

[II] PRECATIO PIA AD IESUM CHRISTUM IN EXTREMO MORTIS DISCRIMINE ERIGENDA
CONTINENS VARIAS CRUCIS UTILITATES, & EA QUAE S. S. NOBIS TEMPORE
AFFLICTIONUM SUGGERIT
[KEGYES KÖNYÖRGÉS JÉZUS KRISZTUSHOZ VÉGSŐ HALÁLVESZÉLYBEN]
[MAGÁBAN FOGLALJA A KERESZTRŐL SZÓLÓ HASZNOS TANÍTÁSOKAT, ÉS AMIKET A SZENTÍRÁS MEGPRÓBÁLTATÁSAINK IDEJÉN LELKÜNKBE SUGALL]
Mars, morbi, mortes, mundi mala multa manete:
Vox verae vitae, vivida vita veni.
[Háború, betegség s a világ sok baja, tűnjetek:
Igaz élet hangja, eleven élet, jöjj!]
Örök élet adó
s arra út mutató
Christus, hozzád kiáltok,
Látom, elvégezted,
hogy éltemet elvedd,
kirűl hálákot adok,
Nincs mitűl rettegnem,
ím, megadom lelkem,
s meghalnom nagy kész vagyok.
Pedig kínaimban
vég szakad immáran,
mellyekkel sanyargattál,
Kiket az vér s az test,
hogy minden jóra rest,
tűrt szenyvedett bánattal,
De lelkem azokban
örvendett mint jókban,
s azzal sokat használtál.
Mert az kereszt által
eszembe jutottál,
bűnömet megesmértem,
Az szentségek hasznát,
szent igédnek szavát
azzal ízeletettem.
Mely lankadt volt hitem,
s resten könyörgöttem,
abbúl eszemben vöttem.
Bűntűl magam óttam,
azt is megtanultam,
hogy csak tebenned bízzam,
Ez velág hívságát,
javát, gazdagságát
utálatosnak tartsjam,
Csak az fényes égre,
szent lakóhelyedre
szívem szerént vágyódjam.
Hogy te fiad vagyok,
már bizonyos vagyok,
mert engem is sujtoltál,
Verésed eltűrtem,
mert jómra volt nékem,
arra erőt is adtál,
Kínszenyvedésimmel
sok keresztyénekkel
nagy méltóságra hoztál.
Énrajtam nagy sokan
tanulták immáran,
kik látták keresztimet.
Mondják, ha ma ezen,
holnap mi fejünken
érezhetjük ezeket,
Térjünk meg az Úrhoz,
talám megszán, s nem hoz
ily kínra, vervén minket.
Oh, mennyei felség,
Isteni bölcsesség,
csudálatos szent dolgod,
Vagy versz, vagy élesztesz,
jót adsz vagy sillyesztesz,
mind javunkra fordítod,
Kik tebenned hiszünk,
tőled csak jót veszünk,
vesztünket nem kévánod.
Valjon kínaimba
Mint maradtam volna
te segítséged nélkül?
Holott nincs jó bennem,
tudod, én Istenem,
az magam erejébűl
Veszett vagyok és holt,
ha jót belém nem olt
szent lelked jó kedvébűl.
Ő súgta meg nekem,
hogy azmint Istenem
akarta, úgy lött dolgom,
Az jókat elvövén
miért nem szenyvedném
az gonoszt is, ha tudom,
Hogy méltán szenyvedtem
s többet érdemlettem,
s bűnből így kell tisztulnom.
Jű ebből nagy hasznom,
s nem egyedül vallom,
mert te többet szenyvedtél,
Most is velem szenyvedsz,
nem soká versz és feddsz,
majd lészesz segítséggel,
Fogadtad, meghallgatsz,
kénaimban megszánsz,
megmentesz nagy erőddel.
Mert bölcs vagy te, Isten,
tudom, mindenekben,
s ím, megnyugotsz engemet
Az örök életben,
azhová szünetlen
készítettem lelkemet;
Jűj el, Uram, jűj el,
lelkemet már vedd fel,
láthassa szent színedet!
Ez velági szépség,
tettetett ékesség,
jó hír, nagy gyönyörűség,
Sem erő, gazdagság,
tisztbéli méltóság,
meg nem tart semmi mentség,
Nagy örömmel mégyek,
hogy tevéled éljek,
szent és mennyei felség.
Hálát adok pedig,
hogy engemet eddig
ez velágban éltettél,
Téged megesmervén
gyámolul hütemben
szünetlen mellém jüttél,
Oh, én üdvességem,
ki megholtál értem,
pokoltúl megmentettél.
Felejtsd el bűnömet,
tisztítsd meg szívemet,
hogy tisztán menjek hozzád,
Én is megengedtem,
kik véttek ellenem,
erre vitt az te példád,
Könyörülő isten,
ily kedves igyemben
szent lelkedet mellém ádd.
Szerelmes társomnak,
kedves magzatimnak,
kiket éltemben adtál,
Csak téged egyedül
hadlak én gyámolül,
őriztesd angyaliddal,
Lelki, testi jódat,
Nyújts rájok karodat,
részesítsd áldásoddal.
Arany, ezüst helyett
hadtam szent igédet
nekiek, hogy becsüljék,
Tégedet féljenek,
ha mit az emberek
vétnek, semminek véljék,
Minden bosszúságot,
kit látnak miattok,
felségednek jelentsjék.
Ez én akaratom
s végső kévánságom,
Mellyet, uram, elődben
Bűnből tisztult lelkem
s víg, repeső szívem
vágyódván az egekben
Támaszt, nagy jó kedvvel
és oly reménséggel,
hogy te meghallgatsz ebben.

[III]
PASQUILLUS
ANNO 1608. 21. JANUARII. POSONII. IN DOMO FORINTOS-HÁZ VOCATA, PER JOANNEM BOLYGO CONSCRIPTUS 
[1608 JANUÁR 21-ÉN, POZSONYBAN, AZ ÚGYNEVEZETT FORINTOS-HÁZBAN SZERZETTE BOLYGÓ JÁNOS]
Nota: Irgalmazz, Úristen
MAGYARORSZÁG
Ki sok országoknak fejedelme valál,
Magyarország, immár melly nagyot változál,
Azmennyi hírt, nevet ezelőtt találtál,
Annyi gyalázatra s pusztulásra jutál.
FORGÁCH FERENC CARDINÁL ÉS SZUHAI ESTVÁN
Most az éh farkasok az aklyot kerülik,
Az magyar nemzetnek most az hálót vetik,
Forgách Szuhaival azon mesterkedik,
ország szabadsága tőlük mint rontatik.
NÁPRÁDI DEMETER
Tiszta az én kezem az ártatlan vértől,
Oltalmazom magam az ártatlan vértől,
Én el sem távozom kedves nemzetemtől,
Nem is féltem fejem rút számkivetéstől.
ILLYÉSHÁZI ESTVÁN
Míg az nagy hegyekön vadkanok sétálnak,
Míg az Duna-vízben harcsák s halak úsznak,
Míg az virágokról méhek mézet szívnak,
Mindaddig magyarok téged magasztalnak.
THURZÓ GYÖRGY
Ha az Bál az Isten, mért nem követed azt?
Ha magyar vagy, miért nem szánod hazádat?
Kár, hogy felejtetted el tennenmagadat,
Jobb volna töltened az tennem kasodat.
BATTYÁNI [Ferenc]
Nem tudja nyavalyás Bottyáni, hogy fázik,
Mert Körmönd várától hamar nap elválik,
Noha most szerencse neki hízelkedik,
Kivel nemsokára arcul csapdostatik.
ZRÍNI [Miklós]
Igyunk, jó vitézek, fejenként jól lakjunk,
Országunk javára asztaltúl vigyázzunk,
Illy nagy sellyegekkel ellenséggel víjunk,
Tyúkkal, malacokkal Csáktornyán harcoljunk.
KOLONICH [Szigfrid]
Bojtorján nem terem soha édes szőlőt,
Csipkefán sem láttunk jó ízű gyümölcsöt,
Farkast sem hallottunk, hogy megmarná kölykét,
Láttuk Kolonichnak már foga fejírét.
THURZÓ SZANISZLÓ
Ha minden elvesz is, vagyon reménségem,
Vigyáz énreám is szüntelen Istenem,
Vigasztal, bátorít, kétségben sem esem,
Hazámnak szolgálok, s vagyon reménségem.
THURZÓ KRISTÓF
Uram, Thurzó Kirstóf, micsoda az mise?
Mint mercuriommal megtöltött szelence,
Higgyed, hogy keserves leszen az gyümölcse,
Tudod-é, számodra gyúlt föl egy kemence.
THURZÓ MIKLÓS
Bajnócban veszteg tud Thurzó Miklós ülni,
Nem kívánkozik ő ország oltalmazni,
Az sáfránt Privigyén fel tudja gyűjteni,
Mikor ára leszen, el is tudja adni.
NÁDASDI TAMÁS
Ha szintén az halál árnyékában megyek,
Velem vagyon Isten, senkitől nem félök,
Tűzlang közepiben bátorsággal élök,
Mert mennyből Istentől segedelmet vészek.
CZOBOR MIHÁLY
Kevés értékével hazájának szolgál,
Régi bujdosással mostan neki használ,
Nagyobb méltóságra nemsokára talál,
Mert hízelkedéssel kétfele nem sántál.
FORGÁCH ZSIGMOND
Én vagyok, magyarok, az pengő cimbalom,
Kassán most kedvemre tyúkkal, lúddal lakom,
Király képe vagyok, enyim az hatalom,
Leszálljon Nagy András, hagyom s parancsolom.
DÓCI ANDRÁS
Ó, átkozott konkoly az szép búza között,
Amaz sovány zab is, ládd-é, királlyá lött,
Hallom, hogy Dóci is nagy uraságot lölt,
Egynehány végvárat az Alföldön megvött.
BÁTHORI GÁBOR
Hallottam hírödet, jó Báthori Gábor,
Igen elvont téged Iffju Kata s az bor,
Fejed szégyent vallott Patakon az harckor,
Göncről is Kassára szaladtál éjfélkor.
RÁKÓCZI ZSIGMOND
Nincsen semmi közünk Rákóczi Zsigmondhoz,
Mert magát kötötte Erdély országához,
Honnét Barna Estván sok aranyat kihoz,
Udvara népének ott benn sok zsoldot oszt.
NYÁRI PÁL
Jaj, szegény Nyári Pál, nám, nemrégen megholt,
Halálának oka az konkoly király volt,
Ő is hazájának atyja vagy fia volt,
Egren és Váradon sok búsulása volt.
SZÉCHI GYÖRGY
Széchi György mit hallgat jó Balog várában?
Kár, hogy be nem mehet most Bécsben az frajban,
Volna még egy bajnak herceg udvarában,
Ki harcot kívánna monomachiában.
HOMONNAI BÁLINT
Nincsen drágább köztünk az egy igaz hitnél,
Ezmellett nincsen jobb az jó egyességnél,
Szelédséggel elegy tökélletességnél,
Vigyázás, józanság, tűrés, szenyvedésnél.
MÁGÓCHI FERENC
Édes kis Mágóchim, melly nagy ember vagy te,
Hazád szolgálatját ne hadd, kérlek, félben,
Magyarország fia vagy, jusson eszedben,
Foglaljad magadat szent, jámbor életben.
HOMONNAI GYÖRGY
Ne hidd el magadat az te szépségedben,
Bátor alábbhadnál az pénzes misében,
Nem mondom, hogy élnél feslött erkölcsödben,
De hogy bálvánt tisztelsz, bánom én szívemben.
VARKUCH GYÖRGY
Hol amaz kabogyás Naphesbeli Varkuch?
Ki mint sörtés marha förtőben hever s úsz,
Hallom, Szalontára igen jó kalaúz,
Nyomorult jobbágyon nagy sok adót von s húz.
RHÉDAI FERENC
Hazájának szolgál, tudjuk, jó Rhédai,
Most Váradon vagyon megérdemlött tiszti,
Ha Istentől hallgat, nagyobbra is viszi,
Ha pedig elhódol, megrontja és töri.
NÉMETI GERGELY
Az Tiszán túl lakik nagyságos Németi,
Jóllehet, Battyáni még most is neveti,
Hallom, hogy rézdobját mégis pengetteti,
Mikor étekfogó ebédét felviszi.
IMREFI JÁNOS
Csűr elől talállak, te Imrefi János,
Törüld meg az szemed, ne légy illyen álmos,
Az velős konc nálad, hallom, igen hasznos,
Poroszka paripád vagyon egy jó hámos.
EPILOGUS
Hallom, hogy az hajdúk most feltámadtanak,
Az urak szívei most ekképpen állnak,
Nagy sokan alusznak, kevesen vigyáznak,
Némellyek féltökben csaknem meg is halnak.

[IV]
Ednehány szóm vagyon énnekem tevéled,
Azki világodat illyen bátran éled,
Azkire most kérlek, énnékem megfeleld,
Első kérdésem ez, kicsoda te neved?
Mondék, az én nevem az királyi fölség,
Dicsősség, fényesség, korona és szépség.
Ki fia vagy hát te? Atyám az Istenség.
Hát ki szolgája vagy? Uram azon szentség.
Kit szeretsz? Azt, azki leginkább szeretett.
Kitől félsz? Csak attúl, azki idvözíthet.
Kinek könyörögsz hát? Ki mindjárt segíthet.
Kit áldasz? Csak azt, ki egyedül teremtett.
Hol te lakóhelyed? Az felső magasság.
Ételed micsoda? Csak halhatatlanság.
Italod micsoda? Az szép ártatlanság.
Vagyon-e szép ruhád? Vagyon: egy igazság.
Rokonod kicsoda? Ki haláltúl mentett.
Barátod kicsoda? Ki viselt keresztet.
Ellenségnek kit vélsz? Ki almával vesztett.
Micsoda fegyvere? Csak az nagy késértet.
Ki oltalmazhat meg? Ki szűztűl született.
Micsoda fegyvert ád? Hitet, reménséget.
Kit bocsát hadnagyul? Amaz igaz Lelket.
Micsoda jót nyersz meg? Az örök életet.
De holott fogsz lakni? Azhol más nem lakott.
Mit látsz ott szemeddel? Mellyet más nem látott.
Füleddel mit hallasz? Kit senki nem hallott.
Micsoda nyelven szólsz? Mellyen más nem szóllott.
Kérkedékeny voltál némelly embereknek
Mikoron hallanám bolondul nyelveknek,
Akkoron nagy bátran így szóllék lelkemnek,
Ki ezt elolvasod, szólj te is lelkednek.
Beteg lévén testem egy kis nyavalyátúl,
Egészséget vévén lelkem pedig attúl,
Gondolkodván sokat legfő dolgaimrúl,
Írék mindjárt készen éneket azokrúl.

.oOo.