Verseghy Ferenc 
összes költeménye

TARTALOM

1. Orfeus Dafnisnek.
2. Orfeus Dafnisnek.
3. Verseghy Eugen Kreskaynak.
4. A’ Magyar Henriásról.
5. Edgy keserves Anyának edgyetlen edgy  fiának véletlen halálán esett szomorúságáról.
6. Tele Pap ‘Sák.
7. Edgy Szamos-parti fetske keserves nyögése.
8. A’ Vitéz.
9. Szerelmes üzenet.
10. Rozilis és Dafnis.
11. Fillint.
12. Bútsúzás.
13. A’ Győzhetetlen Szív.
14. Mariane’ haláláról.
15. A’ Rósa.
16. A’ Szegfű.
17. A’ Hivség.
18. Eurydice.
19. Amor és a’ Halál.
20. Panasz.
21. Az Erdő.
22. Dafne.
23. Szerentsétlen Szerelem.
24. Az el-hagyattatott.
25. Amor.
26. Klári.
27. Doriska.
28. Piramus Thizbehez.
29. Thizbe Piramushoz.
30. Penelope Ulisseshez.
31. Egy Fülemüléről és a Hárfásról.
32. Thirzis és Kloé.
33. A’ magyar Hazának anyai Szózattya
34. Emlékeztető Oszlop,
35. A’ Teremtésről.
36. A’ Boriszák.
37. A’ Régiség.
38. Rozílishoz.
39. Thirzis’ sírja felett.
40. A’ Szabadság.
41. Thirzis és Laura.
42. Thirzis’ üzenettye.
43. Eggy jó szívből kőltt Szatira
44. Ajánló levél
45. A’ magyar Kisasszonyokhoz.
46. A’ Rósához.
47. Klóris a’ Fülemiléhez.
48. Az esküvő Szerelmes.
49. Az álomban vett Tsók.
50. Laura Thirzishez.
51. Az egyenetlen Hartz.
52. Szenderedő Thirzisre
53. A’ Szemérmes Leány.
54. Dámon és Dóris.
55. A’ Házasság’ Istene.
56. A’ hideg vérű Leányka.
57. Fillisnek Panaszi.
58. A’ vén Leányok.
59. Kutyám’ Ditsírete.
60. (Koppi Károlynak.)
61. A’ Kétség.
62. Psichéhez.
63. A’ Frigykötés.
64. A’ Madarász.
65. Pamina és Papagéno.
66. Sarastro és a’ Kar.
67. A’ Szónok és eggy Pap.
68. Monostatos.
69. Sarastro.
70. A’ Gyéniusok.
71. Pamína.
72. Papagéno.
73. Eggy Nemes Jérczéhez.
74. Klóris és Dámon.
75. Dorkához.
76. Dámonhoz.
77. A’ Képzet.
78. Czidli.
79. Rozílis és Dámon.
80. Thirzis’ érkezése.
81. Számiel.
82. A marsziliai ének.
83. Búcsúzás.
84. Eggy Magyar Asszonyra.
85. Szentjóbi Szabó László’ halálára.
86. Az Inn’ vizéhez.
87. Laura’ képéhez.
88. Laurához.
89. S. Antal barátomhoz.
90. A’ Válogató.
91. A’ régi Aranykorrúl.
92. Külső Szolnok.
93. A’ köz nép.
94. Az emberi Nemzetnek életkorai.
95. Gróf Szápáry János neve’ napjára.
96. A’ kanál.
97. A’ döghalál.
98. Ajánlás.
99. A’ Baktai Paraszt.
100. Az Irígységhez.
101. Dórishoz.
102. A’ Tél.
103. A’ régi classicus auctorokhoz.
104. A’ Músák.
105. Búcsúzás a’ Músáktúl.
106. A’ Szerető’ boldogsága.
107. Rózsikához.
108. Dámon és Rozílis.
109. Az igaz Bölcs.
110. Az Emberség.
111. A’ korosabb Szépség.
112. A’ zsembes Öreghez.
113. Eggy Álom.
114. A’ Középszerűség.
115. A’ tejáruló Menyecske.
116. Klárikához.
117. A’ Házasság.
118. A’ haldokló Leány.
119. A’ szerelmes Tudós.
120. Nagy Sándor’ Paripája.
121. Eggy ártatlan Felelet.
122. Apollóhoz.
123. Eggy Szerelmetlenre.
124. Boriskára.
125. Eggy goromba Poétára.
126. Laurához.
127. A’ Tavasz.
128. Julis a’ tánczban.
129. Vénus és Ámor.
130. Az Újjítókhoz.
131. Czidli.
132. Laurához.
133. A’ Barátság.
134. A’ rossz szívű Bölcsek.
135. Barátnémhoz.
136. Klárihoz.
137. Az Aténabéliek.
138. Thirzis’ sírja felett.
139. Julishoz.
140. Vizdomfi és Frankvári.
141. Örzsike.
142. Az Igazsághoz.
143. Az Oroszlyány.
144. Örzsikéhez.
145. A’ Nefelejts.
146. A’ Vízkórságos.
147. Ámor a’ borban.
148. Klárikához.
149. A’ kan macska.
150. Fillis.
151. Horátziushoz.
152. Lilla.
153. Gliczerához.
154. Örzsikéhez.
155. Koridonhoz.
156. Eggy Közmondás.
157. A’ Veréb és a’ Gerlicze.
158. A’ Könyvek.
159. Az Emberi Nemzetnek korai.
160. A’ Ritmista.
161. Krisztinka.
162. Felelet.
163. A’ Magyar Músának háladatos öröme
164. Tisztelete Marczibány Istvány Úrnak és Hitvessének.
165. Háladatos Örömdal Marczibány Istvány  Úrnak és Hitvessének tiszteletére.
166. Eggy kemény szivű Széphez.
167. Bacchus’ dicsérete.
168. A’ haldokló Legény.
169. Az elhagyott Leány.
170. (Szonett.)
171. (Névnapi köszöntő.)
172. (Marczibány István nevenapjára.)
173. Halotti tisztelete néhai Marczibány Istvány Úrnak.
174. Az Úrnak felmutatása utánn.
175. Új esztendő’ napjára való ének.
176. Az Istennek felsége és jósága.
177. A’ keresztfa mellett álló Szűz Anya.
178. Az Istenben való Bizodalom.
179. A’ CXXXVI. Zsoltár.
180. Bucsúzás.
181. A’ Prímás Herczeg’ Képére.
182. Beati immaculati in via.
183. Retribue servo tuo, vivifica me.
184. A’ LXX. Zsoltár.
185. Legem pone mihi domine.
186. Memor esto verbi tui.
187. Könyörgés a’ Királyért.
188. A’ képzelő erőnek nagy müvei az emberben.
189. Ének szent István király’ jobbjáról.
190. A’ Teremtésnek Képe.
191. Ének páduai Szent Antalról.

RIKÓTI MÁTYÁS.

1. Orfeus Dafnisnek.
Tavaszi mulatságokról.
   Egykor tavasz vége felé Pallás aszszony Böltseit
ki-ereszté keze alól, hogy unalmas könyveit
félre-tévén, mulatnának, ‘s Flora szines kertjeit
vagy az erdőt látogatnák, vagy Pán Isten mezeit.
   E seregnek nagyobb része Epeussal el-indult,
erdők közé; Diannátul vigasságot ott koldult
hol Akteon vadat üzvén szarvas képre el-fordult
midőn a feredő szüzek testét látván el-bámult.
   Ez a kártyát választja, az a tekének játékát
forgat amaz Bellonátul költsönözött paripát,
ki ki amint kedve hozza üldözi bölts unalmát,
még a kedvetlen Mopsus-is meg-inditja tréfáját.
   Kissebb része ezen Népnek Minervának udvarát
el-nem hagyta, nem kivánta erdeiek sátorát
a városi Isteneknek látogatván hajlékát,
nevetséggel nyájassággal tölté komor homlokát.
   Bizva vala e nyájatska Dafnis gondos kezére,
Dafnis, ki a vers szerzésnek majdnem legfőbb mestere
ugyanezért Tritonisnak titkosa és kedvese,
könyvekkel telt tárházának kitsin, de hív őrzője.
   Elötte jár: a kis sereg szereti kis Pásztorát,
hiven, ‘s bátran követgeti nyáját, kedvét, ‘s játékát,
Orfeus is velek sétál, el-felejti hárfáját,
hazájának modja szerint beszél, ‘s üzi tréfáját
   El-indulván először-is Neptunusnak partyait
járják, ‘s kérik evezésre Palaemonnak hajóit,
de Eolus nagy haraggal hányván vizek habjait,
utáltatta minnyájokkal Amfitrite udvarit.
   Azomban szép Melicerte fogja Dafnis karjait
véle együtt tsinált hidra el-vezeti Társait,
erre vitte már ma, ugy mond: Mars rettentő fajzatit
kik dsidákkal ijesztgették minap Burkus táborit.
   Által menvén el-beszéllé ezen népnek erköltsét,
bajnoksága eredetét, fegyverének erejét;
még a vizen tul meg-látta a ferdőnek tetejét,
akkor ujra kis Dafnishez igy kezdette beszédjét.
   Dafni! mivel kedvedet megszegte mérges habokkal!
Eolus, im vigasztallyon e ferdőtske mosdással,
ebbe járnak a Napoeák, szép Elek a Musákkal,
vigadhatztz itt midőn akarsz a mennyei karokkal.
   El tün. Ezek a ferdőnek megnyitják két kapuját,
látyák Jápix Mesterségét ‘s az Istenek trónussát,
a vizekbe ugrándoznak, mosdanak, meg kotsiját,
Febus tengerbe merítvén el-nem kezdé nagy álmát
   Más nap Ceres majorjába viszi Dafnis társait
hol a müvelt földnek gyomra jó gyümöltsü ágait
mutogatja Vendégének, szép illatu szálait,
zöldellő kis gazdagságát veteményes ágyait.
   Itt nem messze a Brontesek sisakokat koholnak,
mellette a Fidiások fa képeket faragnak
Dafnis pedig társaival azomba jól vigadnak,
küzködnek az Orfeussal, nevetkeznek játszanak.
   Jön azomba maga Ceres, tele rakta karjait,
Ambrosiát hoz Nektárral, kinálgatja fiait,
együtt vigad, jó példát ád, tölti Bakkus borait
tömi színes bokrétákkal kinek kinek ujjait.
   Nem volt elég a mulatás, ki ki Flora udvarát
emlegetvén el-indulnak, ‘s a virágok táborát,
ennek rendét ‘s külömbféle szineit és illatját,
meg-vizsgálják ‘s meg-ditsérik a szép Kloris munkáját
   alig lépnek-bé a kertbe, egy rósátska meg-mozdul,
éppen akkor serkene-fel déli édes álmából,
álmos szemmel Dafnisra néz, de végtére el pirul,
vámra méltó ortzájával a Föld szinre le-borul,
   Dafnis mintha nem-is látná, tovább viszi seregét,
mutogat a violára, ditséri szép termetét
de azomba a rosának nem felejti szemérmét,
gondolkozik, visza menvén, hogy ditsérje erkeltsét.
   Szép kert, ugymond társaihoz, szép kert éljen Istene,
oh mely kedves a szegfüknek amott rengő kebele,
de jajj sokkal drágább ama Hiacintok serege,
még itt is van egy ágatska, szép Narcissus a neve.
   Oh melly nagy kár, hogy ezen kert egybe megfogyatkozik
nints rósája, a rósa ág sehol nem találtatik.
Igy teteté Dafnis magát: a rósa emelkedik
sőt mit mondok a napfénynél ime ott játszadozik.
   Mennyünk hozzá, még meszszirül mosolyog szép artzája
mintha reánk várakozna, ide fordult ajjaka,
ditsérjük meg a mint illik: ezt ki-mondván halada
a rosátska fel élledvén hozzája meg-hajula.
   Nyittya Dafnis ditséretre el-készitett ajjakit,
de jaj a szem el-bámulván tartóztatja szavait,
sohajt, halgat, és elpirul: Flora aszszony tsudáit
ki ditsérné, ugy mond végre, méltóképen karjait.
   Tovább mennek, ‘s bokrétákkal ékesitték fejeket,
illatokkal, ‘s gyümöltsökkel meg-töltetik kebleket.
Mindezekkel meg-tisztelik más nap ama Szüzeket
kik Vestának éllesztgetnek ujjabb ‘s ujjabb tüzeket,
   Igy el töltvén Pallas népe örömének napjait
végtére meg-látogattya Pán Istennek Sátorit,
hol a borzas Satyrusok tartyák Bachus tántzait,
‘s a Pásztorok legeltetik Titirusnak nyájait.
   Itt van ama lovaglásra tanitgató oskola,
mellynek magos gerendáin függ négy vagy öt paripa,
fábul áll e’ mesterséggel egybe kapcsolt karika,
mellynek sebes szeleknél is sebesebb a forgása.
   Itt tanulja a’ lovaglást, a ki Marshoz esküszik.
Fel-ül a’ fa-ló hátára nyargal mert forgattatik,
tzélba veti nyargalás-közt lapdáját, ditsértetik
ha a lovonn megmaradhat, és lapdája bé-esik.
   Ezt meg-nézvén el sétállyák Silvanus lugossait,
viszsza térnek, mert Epeust várják, ‘s Mopsus társait,
kik el-hagyván Diannának nyilakkal tölt halmait,
még azon nap meg-is szállják Pallas háza falait.
   Öszve ülvén az egész nép emlétti vig napjait,
ki ki elől számlálgatja örömének okait,
örömre kél ujra szivek, Pomonának kapuit,
ki-ki mondja: látogassuk Pomonának kapuit.
   Egygyes szivvel el-indulnak bé-jelentik magokat,
Pomonnának; ki azonnal mutat gyümölts ágokat
ki hozattya pintzéjéből a meghütött borokat,
Nimfáinak süteményét, a nyársra vont ludakat.
   Itt van férje Pomonának, vigad vendégeivel,
a Friss Hebe nem külömben kedvet élleszt képével,
miről előbb az árnyékba nevetkezett nényével,
most uj kedvel nevet, tréfál, vadász tekintetével.
   Örül Mopsus, az Orfeus kezdi görög verseit,
vigad Dafnis a sereggel szedi kertnek kintseit,
el-rejtődnek Hebe elől, nem türhetik szemeit,
Orfeus is elfelejti Plutó setét völgyeit.
   Láttya Venus ezt azomba, láttya Pallas seregét,
vigasságát, nevetségét, játékát és örömét
kevél szivét arra inti, mikép Pallas szépségét
Páris előtt kissebbitse, ‘s szomoritja tselédjét.
   Alectohoz megy azonnal. Pomonának udvarát
szálld-meg, ugy mond: nem nézhetem ellenségem táborát,
fajzatim közt vigadozni; te el-kezdett játékát
rontsd-meg, pusztitsd módod szerént mulatozó arnyékát.
   Jön Alectó, ‘s rut békákkal hinti kertnek utjait,
hogy ezekkel megszalassza Hebe, ‘s nénnye lábait,
egy kigyóval alattomba Mopsusnak-is karjait
meg-keritti, ‘s fel-élleszti haraggal tölt szavait.
   A félelem és a harag, fel-bontyák az örömet,
el-oszlanak szomorkodva; én is akkor nyelvemet
el-felejtvén azt mondottam: soha Pallas örömet
még Páris él, nem találhat Venus előtt érdemet.
(1779.)

2. Orfeus Dafnisnek.
   Dafni! egy álmam volt, félek, ha képzelem.
Kérlek fejtegesd meg. Semmiben örömem
nem lehet, még tőled titkát nem érthetem
tudod az álmokat fejteni reménlem.
   Tsak ketten mentünk el Kastalis völgyébe
öszve kapcsolt szivünk szokott örömébe,
Parnassus hegyének ama szép öblébe,
melly Apollót sokszor fogadja ölébe.
   Még messziről láttuk a hegynek tetejét,
Musák Palotájit a Templom födelét
ugy tetszik Klionak hogy hangos énekét
hallottuk, de még nem érthettük beszédjét.
   Közelebb sétálunk: a hegy oldalába
meg gyülnek a szűzek; ki ki munkájába
foglalatos, izzad szép találmányába,
hogy első lehessen uj tudományába.
   Nézget Uranie az Egek boltyára
lest hány a tsillagok jelesb tsoportyára
tubusokat szegez Venus planetára
nézi, a Nap körül mint jár tzirkalmára.
   Klio éles szemmel minden Országokat
el járván fel jegyzi a történt dolgokat
nagy könyvébe irja a bajnok tsatákat
Böltsek elméjéből eredett tsudákat.
   Huzza Kalliope nagy száru tsizmáját,
tsendesen jár alig birja láb ikráját
lassu Versbe szedi Vitézek pálmáját,
a Fő embereknek ditséri munkáját.
   Méreti a Földet Thalia lántzokkal,
kinek kinek részét jegyzi határokkal,
meg tiszteli Faunnust nagy ajándékokkal
a serény munkára inti szép szavakkal.
   Lanthoz igazgattya Euterpe sipját,
már vigan, már sirva fujja szép nótáját,
tsendessen vagy frissen mozgatván tiz ujját.
Kedvre változtattya a hegynek unalmát.
   Koholván Erato félénk szerelmeket,
ujitya bús szivén a tágos sebeket,
képzel gyanusága tsalárd ‘s hiv sziveket,
gyötrödik, nem tudgya, hol talál hiveket.
   Koronis Fiát is láttuk a seregben,
kinek egy beteg szüz nyugszik kebelében,
orvosló vizeket önt belső részében
fojtya betegsége okát tüdejében.
   Négy őrzője vagyon e gyülekezetnek
oroszlány strásája az egyik szegletnek
ott egy galamb vigyáz, amott a méheknek
serege, itt tüze egy eleven szivnek.
   Elmenünk alattok: az emlitett völgybe
sietünk, testünket le tesszük a fübe
innen nézgetünk fel, a hegy tetejébe
láttyuk Apollot is Musák közepébe.
   Estvelig nézhettük e Népnek munkáit,
hallhattuk Erato szomoru notáit.
A nap hogy el mene, le vonnya tsizmáit
Kalliope, kéri kiki paripáit.
   Azomba kettőnket el lep a setétség,
meg kerit orozva a kedves tsendesség,
Zefirus is ama nyári gyönyörüség
jön, szalad előle ortzánkról a hévség.
   Egy máshoz fordulunk nyittyuk ajakinkat
el beszélljük hajdan történt dolgainkat,
ezekből eredett nagy vigasságinkat,
vagy szivet emésztő régi fájdalminkat.
   Az utánn a hadi Emberek erköltsét
kezdjük emlegetni ‘s azok Vitézségét,
kik édes Hazájuk dühös ellenségét
kardal vagy elmével törték merészségét.
   Számlálgatjuk éppen a Világ Böltseit,
ditsérjük ezeknek számtalan könyveit,
a midőn szép Febe sátora petzkeit
ki üti ‘s fel nyittya fénnyel telt szemeit.
   Szépen világosit fel derült homloka,
mert a nap fénnyével tellyes lett ajjaka.
Már egyszer a Naptól megégett oldala
azért reszked teste, ‘s rebeg halvány álla.
   Szemünkbe tün ujra teteje Pindusnak
láttyuk a mezőkön tüzét Silvanusnak,
tanyáit az erdő szélén Diannának
bátran nézzük Lunát méllyében egy kutnak.
   Kedvünk is megujjul: Éjjeli verseket
éneklünk ‘s be töltyük hangal az Egeket
fel serken az Echo, hallja az Éneket
álmossan kettözi a szó végezetet.
   Ki fogyván a Versből Pallasnak kintseit
(e völgyben rejti el Minerva könyveit)
forgattyuk, meg látván Máronak Verseit,
uj énekkel töltyük Pindusnak erdeit.
   De jaj! alig mondunk négy rendet könyvéből,
ime! két Satirus, ki-üt Pán völgyéből
az egyiknek szikrák hullanak szeméből
haragos tüz lángol feje tetejéből.
   Ez nyilván szolgája vala az elsőnek,
ki szebb szelidségét mutatá képének.
De még is haraggal szalada a Völgynek,
hol mi most áldoztunk éneket az Éjjnek.
   Elszaladtam. De te Dafni! merészséggel
ellene megfordulsz ki vont fegyvereddel,
magad meg szóllittod ‘s igy bátor sziveddel
meg rettentvén szivét, birsz ellenségeddel.
   Megindul utánnam, elhagyván tégedet
szalad ‘s morgásával tölti a berkeket,
eltünök, választván titkos ösvényeket
adott a félelem sebes lépéseket.
   Erdőn tul megállván hallottam beszédjét,
még ti: ugymond: Pánnak elfáradt tselédjét
álomtul fosztjátok? egész nap ekéjét
tolja, ‘s miattatok ne nyugtassa testét?
   Köszönd, hogy idején elszaladtál. Vérem
meghült bennem Dafni! leroskodott testem,
elfáradt álmomban már minden tetemem
ágyomat áztatta sürü verittékem.
   Már fel is serkentem, még sem megy el bajom
ujra félek, hogy ha róla gondolkodom.
Kérlek Dafni! mond meg mit jelent az álom
oh! ha rosz jelenség, melly nagy lészen károm.
(1779.)

3. Verseghy Eugen Kreskaynak.
Ugy megörült szivem kedves leveledre Barátom!
   mint komor éjszak után megszok örülni madár.
Pandion nem várta talán ugy Fülemüléjét,
   kit szátyár Tereus néma panaszra hozott.
Sem Férjét hiv Penelope Görög Aszszonyok éke
   mint leveled zárját bontani várta kezem.
Vette-e mondottam: zavaros munkámat? avagy tán
   már nem akar többé hallani gyáva kobozt.
Gyülöli már a Musáknak szeretőit, elunta
   Klio nyirettyüjét vonszani, merni tavát.
Driadesek tartyák szivét rab nyügbe magoknál,
   réti dallra, komor sipnak eladta fülét.
Engedgy meg, nem tudtam okát csendednek; először
   tőled tudtam meg, hogy betegágyba valál.
Már máskép szóllok. Sajnálom sorsodat, üzni
   azt tőled képes vajha lehetne kezem.
Vagy terhes bádgyadtságból fel váltani testem
   testedet, érted kész halni vagy élni vagyok.
Adtak azomba, ne félj, az Egek már álmokat, adtak
    jó jeleket hogy fogsz állani talpra megint.
Álmomban elmentem ama térj boltba, Koronis
   gyermeke hol vastag könyvibe dőlni szokott,
a sok más gondos kézzel munkálkoda környül,
   készitvén mindenféle betegnek italt.
Ez gyökeret tört, az nedvét kifatsarta füveknek,
   egy dörgölt porokat, másik üvegre szedé.
Könyveze, szük katlanba rekedt szép rósa szemenként
   illatokat; másutt mérges etzetnek evült.
Minnyájan, mint Mesterjek rendelte, forogtak
   tüz, füvek és mosarak vagy patikája körül.
Én be menvén, hogy kérjek számodra segittő
   füszert, vagy belső tüzeid ellen italt:
jaj! melly rettentő tsuda képet láttom előtte,
   ah! most is félek, hányszor eszembe kerül.
Már halovány, már ollyba piros, mint bibor apattak
   két szemei, beesett melye, de gyomra dagatt.
Lábai bádgyadván bitzentek tétova; szája
   nyilt; egy válla konyult és koponyája kopár.
Vagy beteg Aszszonynak véltem, vagy Avernumi váznak,
   még igy a Patikák Mestere szólla vele.
Mit keresel Helikon tagjában, szemtelen Aszszony!
   ah te hatalmadnak nem de határja pokol!
Tán’ hogy öreg Pán Sátorinak lett tagja, bubájod
   bátrabb lett ‘s Testén venni hatalmat akarsz.
Nem tudod ortzátlan hogy meg [van] kötve Mirigyed,
   ‘s hogy hirem nélkül rablani tiltva vagyon.
Kolika, kő, daganat, vérhas, fene, vizi betegség,
   rendre szabadságért jönnek elömbe sebek.
És te magad, gőgös! fogsz asszonykodni? ne busulj!
   Még kis idő mulván ujra kezembe kerülsz.
Menny te büdös Kotzitnak üreg padmallyiba ‘s másszor
   engem, mint Uradat, többre betsülni tanulj.
Menny, vakarodgy, még tölt kerekét nem látod ötötször
   Holdnak, az óráig mint fogoly ülve maradsz.
Kit pediglen hirem nélkül két izbe tsigáztál,
   most forrósággal, többet az ágyba ne verd.
Szóllott, és szemeim tüstént megnyiltak, az álom
   el futa, felborzadt testem, el álla szavam.
Meg térvén eszem, áldottam védődet, imádtam
   néked tett kegyiért a magos Égnek Urát,
vajha ne bántodnál soha bár mellyféle mirigytől,
   bár Testednek egész birtoka légyen örök.
Kivánsz, ugy tetszik tőlünk uj hireket? Édes
   bátyám! jól tudod azt, hogy hegyek allya vagyunk.
Nintsen fámának hozzánk járt-uttya; magossat,
   földszint szállni szokott, szárnya kerüli nagyon.
Nints egyenes földünk, két részről völgybe szorultunk
   ‘s merre nap el nyugszik, támad elönkbe liget.
Az méltó jegyzésre talán, hogy merre határunk
   terjed, földünket melyezi hoszszas aszály.
Szarvát Holdaszszony már tebszer azolta nevelte,
   hogy régtől víg ég nem veri földre könyét.
Kőszirt ösvényenn hol viznek gyöngyei zengő
   dallal gördülvén völgyre rohantak előbb,
ott most álhatatos napfénytől sülve, fejérlik
   egymást be nyomván a homok ágyba kavits.
Fürtyeit ott Bromius sürü venyegéknek aszalta
   sokszor, hogy Fólnagy kádra nyomassa levét,
hol most a mesgyék szomjuságokba repednek,
   hol száraz földnek szinire tőke ki dül.
Nints sarju, zöld szálok enyett korókra szorulnak
   barmok ‘s mit Pomon érlele, földre le hull.
Más ujság nints, vagy legalább nem juthat eszembe
   vagy ha jut is, hitlen, hirleni félve lehet.
Illyen amaz, melly már jósollya lakásomat (eztet)
   még itt volt Nagy Atyánk már füleimbe vevém.
Hogy vagy Nagy-Szombat rongyos várába menendek,
   vagy, hol téged Anyád a lepedőre ki tett.
Bár oda, hol fagyos Ég tengert hidalja vagy Estvély
   alkonyodó Napnak vizbe fogadgya lovát,
bár mennyek délnek mértékletes öblibe, vagy hol
   a rosás hajnal, nap kalauzza, ki-hat
mindenkor leszsz szivem igaz ‘s kaptsolva tiedhez,
   még testembe forog vérem, eszembe maradsz.
Hozz ide bár, mellynek hoszszu feledékenyit iszszák
   a Lelkek, Pluto, hozz ide Lethe folyót.
Szivembül ki nem oltya nevét soha régi felemnek
   frigygye szerelmünknek holtig eszembe leend,
vajha magam hozzád most versem enyébe mehetnék.
   Boldog vers, hol urad nem lehet, ott enyelegsz
Vajha kezet képes volnék kapcsolni kezeddel,
   ‘s mint hajdan, dallal nálad enyétni kobozt.
Illy örömet meddig fogsz oh! Fortuna tagadni
   tőlem! igen fösvény, hadd el, ezekbe kegyed.
Ezt irván, tsuda! meg szakadoznak az Égi tsatornyák,
   zápor omol, ‘s Menynek homloka gyászba borul:
szive talán megesett rajtam, panaszimra megindult,
   mit sirtok? tegyetek róla, tehettek, Egek?
Éllj kedves Bátyám! kedveld, mint eddig Ötsédet
   ‘s ámbár méltatlan, szivemet el ne felejtsd.
(1781.)

4. A’ Magyar Henriásról.
Ha Magyar Henriást vészek a’ kezembe,
   edgy titkos tűz’ lángja lobog a’ szívembe.
Néha mint a zápor, könyveim zúgással
   folynak, ‘s az ortzámon tsatáznak edgymással:
néha, ha Burbonnak dolgait gondolom,
   edgy bölts kéz’ munkáit ő-benne fontolom.
E’ jeles könyv bátor ki essék kezemből,
   de illy sohalytások folynak a’ szívemből:
Bőlts Isten! illy Burbont támaszsz a’ Hazának,
   ki nem iszsza vérét saját Jobbágyának:
bár álna az illy szív’ boltya kösziklából,
   soha ne készűlne koporsója fából!
Bőlts természet! szűlj illy okos Voltéreket,
   bár eretnek lész-is, tsak illy eszűeket;
bőltsesség’ Istene, óh te bőlts Minerva!
   légy olly kegyes Atyánk, mint vólt Tráján, Nerva.
A’ Hélikon hegye nállunk-is zőldűljön,
   az igaz bőltsesség a’ tetején űljön.
Ennek a’ tövében forrás-is fakadjon,
   Magyar Músáinkra bőven ki-áradjon!
Épűljön edgy oszlop a’ hegy óldalára
   illy emlékezetes betűk óltalmára:
Pétzelit már készen várja a’ laurussa;
   mert a’ Magyar-égen repdes a’ virtussa.
Pétzeli ád nyelvet a’ Magyar-nimfáknak,
   ő lelkesit, gerjeszt tüzet a’ Músáknak.
(1787.)

5. Edgy keserves Anyának edgyetlen edgy 
fiának véletlen halálán esett szomorúságáról.
Edgy szilaj gyerkőtze megy a’sikankóra,
   fűleit bé-dugja az Anyai szóra;
édes fiam jővel, nyugodj kebelemben,
   ha lehetne, téged’ vennélek lelkemben.
A’ pajzán ifjatska jut a’ sik mezőre,
   sikankódzik, bugdos hátra, hol előre;
tészen-is azonban olly fordulásokat,
   a’ mellyek tsudára indítnak másokat:
ő tud sebessebben menni a’ sarkain,
   mint más oldal tsontok, ‘s jegek’ darabjain;
midőn a’ meg-hittség még-bátorítaná,
   a’ dölyfös kevélység újra vakítaná,
a’ töredékeny jég’ dühös ropogása
   meg-borzasztya őtet szőrnyebb tsattogása,
meg-erőtelenűlt; nyílik lába alatt,
   lépni akar gyorsan; de edgyet sem halatt.
Istenem! itt lész-é vége életemnek?
   A’ halak’ gyomra lész kriptája testemnek?
Már a’ gyenge ifjú sűlyedez a’ jégen,
   sóhajtoz, szemeit tartya tsak az égen:
mert parantsolt az Úr ama gyors postának,
   a’ ki tsak a’ főldet tartya bírtokának,
tsapja a’ jég közzé a’ virgontz testemet,
   még nem-is tsendített; de még-is már temet.
Az űveg módjára meg-tört jég darabja,
   az ifjú nyakának lett halálos szabja;
mert olly szőrnyen mettzi fejét tőbb tagjától,
   nem várhatta vólna jobban hóhérjától.
Az egész nagy tagnak a’ víz koporsója,
   de a’ főnek leve a’ jég meg-tartója.
Azonban az annyát a’ tsók erőlteti,
   meg-frissűl, tsókjait, ha fiára veti:
már hull ajakáról a’ tsókok harmattya,
   mert a’ fiú nintsen, sem az édes attya.
Parantsol tűzessen szolga, szolgálónak,
   Szoba-Leány, kukta, ‘s más több udvarlónak.
Melly sebessen szórja az ég mennyköveit,
   a’ midőn haragszik, ‘s kűldi fellegeit,
melly hírtelen szokott tűzzel villámlani,
   szint olly gyorsasággal majd el-tsillámlani,
melly gyorsan kellene vágtatni az égen
   a’ nap lovagjának e’ szörnyü térségen;
ha a’ Ptoléméus értelmét tartanánk,
   a’ Kopernikusét hamisnak vallanánk:
illy gyors e’ jó tseléd, aszszonya’ dolgában,
   jön ‘s megyen reportot beszéll a’ szobában.
A’ város, melly vala nem rég halgatásban,
   tseng, zeng, reng, dübörög, vagyon nagy bongásban.
A’ keserves Anya beszél fűvel fával;
   s’ hát el-jött edgy tseléd a fő-kaponyával:
beszélli fátumát ‘s vesztét a’ gyermeknek,
   véres mészárszékét e’ drága remeknek.
E’ szörnyü Látásra az anyai érben
   nagy változás esik a’ pirosló vérben;
tenger Könyveivel ortzáját ásztattya,
   a’ midön siralmát ekképpen folytattya:
a’ szerentsétlenség Bánatim triplázza,
   nem tartya elégnek ha tsak meg duplázza.
Árva volt életem, árva szüzességem,
   én temettettem el majd minden vérségem.
A’ férjem meg-hala élte’ virágában,
   életének éppen harmintzadikában.
Addig éltem vigan, napom, és világom’
   mig ezen kedves kints zöldellett virágom.
Imhol most ez az egy gyümöltse méhemnek,
   melly paissa lenne én’ árva fejemnek,
meg-hólt: húlnak belém ég’ tűzes kövei
   szívemet vérezik, újjúlnak sebei.
Istenem! Istenem! mire teremtettem?
   Tsak azért-é tehát, szenvedjek, szűlettem?
Óh engedelten fő unszóltalak jóra,
   de te engem’ vezettz már a koporsóra.
Te gonosz vipera! szívtad az emlömet,
   te faragtad kövem’, ástad temetömet.
Itélje-meg az ég űgyedet, űgyemet,
   meg-tudd, igaznak mond a’ Bíró engemet.
Azért légy mindjárást a’ tűz eledele,
   mint testednek a’ jég tokja, és fedele.
Midőn a’ jó anya szoll még-is fontoson,
   a’ könyvek meg-fagynak ortzáján halmoson.
Érzi, hogy e’ főnek a’ titkos ereje,
   mellyel bírt régenten a’ Médusa’ feje.
Tsak kevés időre hűlnek tetemei,
   meg-homályosodnak mind a’ két szemei.
Hideg kövé válik az egész természet,
   a’ gyémánt kőhöz-is közel az enyészet.
                   * * *
Az engedelmesség olly igen drága kints,
   mellynél az ég alatt sohol-is drágább nints.
Illy kitsiny nyúl fekszik illyen nagy bokorban,
   jobb portéka vagyon a’ szomszéd sátorban.
(1787.)

6. Tele Pap ‘Sák.
Tsuda! Pap létemre nem látok szükséget
   záros Kamarámba találok bővséget,
egésségem vagyon ételem, ‘s ítalom,
   kérni kell meg-adja ezt az főbb hatalom!
Tsendességben élem magános életem,
   pár nélkűl végezem, hogyha végezhetem.
A’ pirosló Hajnal meg-nyítja szememet,
   hát miért rontsolnám az ágyba testemet?
Ha indúl a’ fényes nap gyors futására,
   fel-viszen mingyárt a’ Parnassus halmára.
Beszéllek jó reggel a’ tudós Músákkal,
   kezet fogok mingyárt a’ szűzebb Nimfákkal.
Közönséges helyen mikoron áldozom,
   a’ bűnös bűnei kötelit oldozom.
Van Isten, van Vallás, Isten a’ szerzője
   valamint e’ roppant Világ teremtője;
mi légyen a’ Vallás belső természete,
   tanítom: az Isten ‘s mások szeretete:
ezt pedig végezem tsak rövid ígékkel,
   farizéus volnék bővebb beszédekkel.
Ezek után ismét fontosabb dolgomat
   kezdem és végezem az hivatalomat,
a’ nap ha fel-hágott az Égnek hátára,
   rövid árnyékot vét főld golyobissára;
el-hagyom akkoron tanító szobámat,
   magam meg-tekíntem füstölgő konyhámat;
hát már készen látom sokszor asztalomat,
   vígan eszem, iszom jó izű boromat.
Ha pedig Morféus hív nyugodalomra,
   szememet ingerli a’ déli álomra:
két fertály órában testem meg-frisseli,
   érezhetöképpen erőmet neveli.
Ifjú barátaim vidám áll-ortzákkal
   szemöldököm rántzát simittyák tréfákkal;
szép virágos kertem érzékenységemet
   elevenné tészi, hizlalja szememet;
ha így a’ természet kedvemet tőltötte,
   esővel a’ főldet Orion nem öntötte,
sétálók  a’ sebes Szamos víz partyára,
   itt-is edgy kis gondom van a’ Libellára.
Itt pihenést veszek szép fák árnyékában
   hát itt-is a’ Músák űlnek edgy sorjában.
Bámúlva tsudálom a’ zöld természetet
   a’ sok gyűmőlts fákat mint szép épűletet;
ha a’ nap el-siet nyugavó helyére,
   én-is botsátkozom ugyan fenekére:
a’ setét éjjelből nappalt nem tsinálok,
   teremtőm tzéljának, mert ellent nem állok.
Nem akarok lenni Bagolj vagy Denevér,
   alszom, ereimben ha jól forog a’ vér.
Kedvesek, józanok álom látásaim,
   a’ midőn beszéllik reggel vánkosaim.
Ha ki e’ világtól magát meg ojhattya;
   a’ Titzius sassa máját nem szaggattya.
Bóldog, a’ ki meg-fér a’ maga bőriben,
   nem érez tövisset az újja hegyiben.
Tindálnak bé-dugtam rágalmazó száját,
   ha nem köszörűlné újjabban pennáját.
(1787.)

7. Edgy Szamos-parti fetske keserves nyögése.
Étel, ital, álom, szükséges ez három;
   ezek nélkűl terhes az iga ‘s a’ járom.
Nem hangzik illyen jól ellenség, tűz és víz,
   borzad ezen szokon a’ testben minden íz.
Ennek edgyikével hartzol árva fejem,
   miólta az anyám emlőit nem fejem.
Kenyerem meg-észi Szamos víze árja,
   szántsak vessek bővön, tsak azt lesi várja.
Ha végzem keserves Tavaszi munkámat,
   hintettem a’ főldben zabomat, árpámat;
ki tsap a’ partyából, mint most-is nem régen,
   zohogva, morogva szalad a’ térségen.
Ha bé-boronáltam Tengeri-buzámat,
   haza nem hozhattam még a’ boronámat:
ki szőkik éjfélben, bé-önti a’ határt;
   éppen így rettegte nagy-Apánk a’ Tatárt.
Nem vehetem hasznát Őszi vetésemnek,
   a’ foga-is rosdás a’ sarló késemnek;
mert viszi a’ magót a’ Tenger öblében
   vagy bé-takargattya maga fövényében.
Ha pedig nehánykor Céres meg-érlette,
   tökélletességre vitte, fel-nevelte:
Céres ellensége, Neptúnus arattya,
   sír Céres, Ladikon a’ kalászt szagattya.
Tsuda dolog! Céres, Neptúnus edgy testvér,
   de még-is Neptúnus Országában nem fér.
Az Istenek közt-is meg-hűlt a’ szeretet,
   azért élsz óh Céres! illy kínos életet.
Az özvegy aszszonynak préda a’ jószága,
   Európában híres Ersébet országa.
Sohol se jár Céres másutt Ladikokon,
   áldoznak ő néki a’ zőldes hantokon.
Ha le-kaszálom-is ollykor a’ rétemet,
   a’ habok gyűjtik fel sokszor a’ rendemet.
Szarvas marháimba van igen nagy károm,
   a’ dőg el-pusztíttya tsak hever a’ járom;
a’ legelő mezőn a’ fű, mert iszapos,
   tele vagyon sárral, vízzel minden lapos.
Nints a’ tehenemnek vaja, nints mezeje,
   nőtön nő az igás lovamnak a’ feje;
ha botsátom nyájam a’ sik legelőre,
   kesergek; mert nints fű tudom jó előre.
Ha a’ Határ-Isten a’ határt kerűli,
   könyvező szemekkel a’ kárt keserűli.
Neápoly Országa nints olly rettegésben,
   bár a’ Vésuvius légyen füstölgésben.
Messina nem retteg jobban az Etnától
   tűzzel és kénkővel égő patakjától.
Retteg Islándia, ha a’ Hekla szája
   meg-nyílt, tele tűzzel a’ Krábla pofája;
de én jobban félek a’ Szamos árjától,
   az Istennek reám rohanó átkától.
Ha éjjel hallom a’ Strása rivallását,
   ezen ostor víznek pusztító futását,
társaimmá lésznek Danaus Leányi,
   rosta vizet nem fog, a’ haszon parányi.
Ha így tudná Király Jósefemnek szíve,
   hody illy bóldogtalan sok adozó híve,
könyveivel mosná kegyelmes ortzáját,
   reánk ki nyúlytaná Királyi páltzáját.
Szánnyál meg Királyom, könyörűlj Istenem!
   Ki könyörűl rajtam? senki sem ha te nem.
(1787.)

8. A’ Vitéz.
Ha látok trutz tollas kalpaggal
lovagló Tisztet ki-vont karddal
   nézgetni hosszu népére,
   kedvem jön a’ vitézségre.
De ha Törökkel szembe szállni
képzem a’ glóbis közt nyargalni
   ‘s két karját keverni vérbe,
   nints kedvem a’ vitézségre.
Ha hallok trombitát harsogni,
jó végű paripát hortyogni
   ‘s öröm lövést az Egekre,
   kedvem jön a’ vitézségre.
De ha veszélyben forog éltek,
ha foly az ütközetben vérek,
   ‘s a’ fegyver bé-hat szivekre,
   nints kedvem a’ vitézségre.
Ha egygyütt társasságba mennek,
jó borral ‘s étkekkel töltődnek
   ‘s fel-serkennek az örömre,
   kedvem jön a’ vitézségre.
De ha magos bástyákra hágnak
‘s ott maid nem estig el-hartzolnak
   biztatván egymást fegyverre,
   nints kedvem a’ vitézségre.
Ha Amor’ zászlójához térnek
‘s a’ Nimfák ellen vitézkednek,
   nem haragból kelvén tüzre,
   kedvem jön a’ vitézségre.
De ha bucsuznak Hitvessektől,
el-válnak kedves Jegyessektől
   készülvén az ütközetre,
   nints kedvem a vitézségre.
 (A 80-as évek végéről.)

9. Szerelmes üzenet.
Siess pásztor zöld mezőkről,
   siess Thirzis völgyéhöz
‘s ha meg-látod, mond szivemről,
   hogy ohajtoz szivéhöz.
Mond, hogy a’ mit el-vitt tőlem,
   hozza viszsza kedvemet,
mert ily kintsből ah! már érzem,
   tréfát üzni nem lehet.
Még hajnalkor ki-sétálok
   a’ zöldellő erdőkhöz
‘s nála nélkül estig sirok
   ülvén régi vizünkhöz.
Nints, a’ ki a’ tölgyfa mellé
   állyon, hogy fel-keressem,
nints, ki hársfánkra fel-metzné
   nevemet; nints kedvesem!
Most virágzó életemnek
   sirva töltöm napjait,
disze helyett szerelmemnek
   búmnak érzem nyilait
ah! a’ mit el-vittél tőlem,
   kérlek Thirzis! hozd viszsza,
másképp önkint kardra fekszem,
   tudd meg! - -  de tsak álmomba.
(A 80-as évek végéről.)

10. Rozilis és Dafnis.
A’ zöld árnyéknak hivessében,
mibőn Zefir támadt az Égben,
   egy forráshoz ült Rozilis
      és melléje Dafnis.
Az erdőt tölték énekléssel,
hagyíták egymást füvetskékkel,
   ingyerkedtek, hempelgettek
      ’s több tréfákat üztek.
Meg-hevülvén Dafnisnak szive
az ápolgatásra gerjede,
   az, a’ mint a’ tsókot futá,
      szülőjét kiáltá.
Jönn annya, ‘s tudakozza baját,
Rozilis el-rendelvén haját,
   o! már, ugymond, nem segíthetsz,
      meg van; viszsza térhetsz.
(A 80-as évek végéről.)

11. Fillint.
Álla Fillint egy ház ajtón,
zörge mondván, ki van ithon?
      Fillint vagyok, nyisd-meg kintsem,
         felel Klári, nem! nem!
Viszsza térni a’ mint készül,
hallya, kultsa hogy meg-zördül,
      hallya, ‘s ismét viszsza kullog
         és bátrabban kopog.
Ah! Fillintet bé nem veszed?
Nem! ugy mond, mert félek tőled;
      már éjtzak van, magam vagyok,
         ajtót nem nyithatok.
A’ szomszédok ha most bé-lépsz,
meg-lesnek maid, ha viszsza térsz.
      .... Viszsza tére, de tsak reggel,
         nevetve méne-el.
(A 80-as évek végéről.)

12. Bútsúzás.
Tsak érted sir bágygyadt szivem
   magával nem gondolván,
mert, hogy keservre születtem,
   láttya estünkből nyilván.
El szélleszték szerelmünket
   hirtelen el-jegyzéseddel,
      örök gyászba szivünket
      tették reménységünkkel.
Vedd-viszsza tőlem szivedet,
   ah, terhes szó! vedd-viszsza,
‘s ne keseritsd életedet
   azért, hogy más imádgya.
Sokkal nemesebb Te szived,
   mint a’ minőt én érdemlek,
      add annak, ki lett Hived,
      én azomban kesergek.
Törd ketté, törd-el gyürömet
   ‘s tedd tüzre irásinkat,
vesd-ki elmédből képemet,
   felejtsd-el vigságinkat.
Másnak leszel nyilt ölében,
   más fog áldozni szivednek,
      ah! egy könyet éltedben
      adsze’ régi Hivednek?
(A 80-as évek végéről.)

13. A’ Győzhetetlen Szív.
Mond-meg, kérlek, nyájas Lyánka,
   meg-indulé Te szived,
midőn sirva szorongattya
   kezedet szerelmesed?
Midőn szemem félelmessen
   szögezve van képedhöz
és szivem vervén sebessen
   ohajt, ‘s repdez szivedhöz?
Ah! nem hallya, nem tekinti
   szivemnek nagy fájdalmát,
tüzemet tréfára veszi
   el-forditván ortzáját.
O! bús szivem! menny-el tőle,
   hogy meg-győzzed, ne reménld,
nem hódúl ha szerelmedre,
   búddal győzni ne reménld.
(A 80-as évek végéről.)

14. Mariane’ haláláról.
Most o! Mariane! halálodnak
   éneklek egy odátskát,
ha zokogásim bús hangomnak
   el nem borittyák folyását.
Mennél édessebb volt szerelmed,
   annál nagyobb most gyötrelmem!
Elöttem van naponkint képed
   ‘s naponkint meg-újjúl sebem.
Ah! látlak sokszor, mint feküdtél
   hideg veréttékedben,
erőt magadnak hogy gyüjtöttél,
   hogy el-bútsúzhass ölemben.
O! mint könyveztél esetemre,
   gyászos búmat mint sajnáltad.
Ne sirj! ne sirj! ez kétszerezve
   volt hozzám utolsó szavad.
Eszembe jön, mint sétálgattál
   vélem a’ ligetekbe
‘s ha el-mentem, mint szomorkodtál
   viszsza kivánván öledbe!
Mint örültél, ha meg-érkeztem
   kérvén, hogy maradjak nálad,
ah! most is kész halálra szivem
   hogy legyek örökké nálad.
(A 80-as évek végéről.)

15. A’ Rósa.
Ama szép Rósa, nézd, o! nézd,
   mint jádzik Zefirrel.
O! genge rósa! jól meg-nézd,
   ki jádzik veszsződdel?
Im! alig szóllok, a’ Zefir
   Rosához közelét,
szinézvén tsókot, hozzá ér
   ‘s le-fosztya levelét.
Ah, szedd-meg Flóra, menny, szedd-meg
   le-hullott tetemit
‘s mint tőled képes, tiszteld-meg
   leg-kissebb izeit.
Rakd tüzre, ‘s leg-alább tedd-el
   illatnak könyeit,
osztán tisztessen temesd-el
   utolsó hamvait.
(A 80-as évek végéről.)

16. A’ Szegfű.
Az út mellett egy Szegfütske
meg-hajólván, bús homlokkal
   föld’ szinére borula.
Történt, hogy egy szép Szüzetske
tsendes lábbal, ‘s vig ortzával
   arra sétálván, dalola.
O! bár, ugy mond a’ Szegfütske,
legszebb volnék e’ rétetskén,
   o! tsak egy szép Rósátska!
Hogy le-törvén e’ Szüzetske
bágygyadozni tiszta mejjén
   o! tsak egy fertálig hagyna.
De jajj! nem vévén szeginykét
észbe, éppen reája lép
   ‘s le-gyötri föld szinére.
Dölvén ő, ‘s végezvén éltét
Elég, ugy mond, o! kedves kép,
   hogy Te végzed éltemet, Te!
(A 80-as évek végéről.)

17. A’ Hivség.
Itt üldögéltünk sokszor
   Dafne kegyesemmel,
zokogtunk számtalanszor
   az esti szellővel.
O! mint nedvültek szemei
   a’ belső örömtől,
méjjére estek könyei
   forván szerelmétől.
Előtte le-borulván,
   midőn el bútsúztam,
ezerszer ápolgatván
   végre azt mondottam,
hogy se kép, se kints, se sziv,
   még élek, meg nem győz,
leszsz szivem örökké hiv
   tsak az ő szivéhöz.
O! Thirzis! e’ szent helyre
   ugy mond ő, esküszöm,
a’ mindent látó Égre
   s’ Amorra esküszöm,
hogy se kép, se kints, se sziv
   még élek, meg nem győz,
leszsz szivem viszontag hiv
   tsak a’ te szivedhöz.
(A 80-as évek végéről.)

18. Eurydice.
Ah! ujra el-hagysz Eurydice!
Egyetlen kintsem! el-tünsz előlem!
      Eurydice!
Jaj! mit vétettem néked kegyetlen!
hogy szép prédámat, most nyert prédámat
      néztem hirtelen?
Hidd-el, ortzádnak szép fénnye,
deli testednek ép termete
vonta tekintetemet ezen hitszegésre.
   Eurydice! ne fuss Eurydice!
Mit használ immár hárfám’ érdeme!
Hangja lantomnak leszsz fájdalmomnak
      örök eszköze,
Plutónak szivén nyert győzedelem
leszsz életemnek, árva szivemnek,
      örök gyötrelem.
Ah! egek! ti keservemre
ha lehet, ily esetemre
indullyatok, kérlek, bús szivemnek gyötrelmére.
   Eurydice! álly-meg Eurydice!
Könyes záportól el-ázik ortzám,
zokogásimtól hangommal egygyütt
      meg-némul hárfám.
Ásgattya szivem óránkint sirját,
hivséged nélkül nem láttya többé
      volt boldogságát.
Ah! még egyszer deli képedet
mutatsd, kérlek, szép termetedet.
Jaj! el-viszed magaddal a’ leg-drágább kintsemet,
   Eurydice! ah! szép Eurydice!
(A 80-as évek végéről.)

19. Amor és a’ Halál.
El-setétedvén a’ minap Amor a’ Halállal,
egy hajlék alá fekszenek kiki nyilaival,
   le-rakják ives tegzjeket,
   álomnak adják szemjeket,
   el-beszélvén prédájokat,
   szám nélkül volt zsákmányokat,
      nyugtattyák testeket.
Azomban éjfél üdején zördülés történik,
fel-ijjed a’ két szarándok, ‘s tegzéhöz kapkodik.
   Nem tudnak szólni féltekben,
   pihegnek a’ setétben
   Amor Halálnak tegzét,
   Halál viszszontag Amorét
      fel-füzi ölében.
El-menvén kettős ösvényre egymástól távoznak,
hajnalkor idegen nyilakkal erőssen nyilaznak,
   Halál az öregekre,
   Amor tzéloz szépekre.
   Azóta halnak az iffiak
   ‘s vetemednek az aggottak
      a’ tsúf szerelemre.
(A 80-as évek végéről.)

20. Panasz.
Ah! el-hagyott! oda minden reményem
   Külső szivnek el-adta szerelmét,
nem néz reám, nem halgat, ha beszillem
      szivemnek keservét.
A’ sürüben, hol senki nem láthat,
   biró nélkül naponkint kesergek,
Ekho maga nyögve ád viszszont szókat,
      ha sirok, ‘s éneklek.
Tsak egy szóval, o! tsak egy tsókotskával
   vigasztally meg még egyszer Laláge!
Osztán temess, ha tetszik, uj társoddal
      koporsóm méllyébe.
(A 80-as évek végéről.)

21. Az Erdő.
Kintsem Doris! ha ugy tetszik,
az erdőbe mennyünk-ki,
ott örvénnyét gondgyainknak
bús elménkből vessük ki.
Lesz ott fák közt hives árnyék,
hol együtt pihenhetünk,
lesz füvekből vetett szék is,
mellyre együtt ülhetünk.
A vizetske mellettünk fog
tsendes hanggal zörgeni,
‘s ha szomjuság ér bennünket,
fog nedvével tetzeni.
Ott szerelmünk édességét
egymásnak el-mondhattyuk,
ott minden bizonyság nélkül
frigyünket meg-ujjittyuk.
Környül fognak venni minket
magos hegyek bértzei
‘s rejtekekbe el-titkolni
Szilvánusnak völgyei.
Ott, hogy bátran ajakozzunk,
egy dombotskát válaszszunk,
honnan titkos szemmel könnyen
minden részre láthassunk.
A’ madárkák énekelni
fogják nyájasságinkat,
Ekho hangos barlangjában
nyögni ohajtásinkat.
O! siessünk! kintsem Doris!
az erdőbe mennyünk ki,
‘s ott ha tetszik, gondgyainkat
bús elménkből vessük-ki.
(A 80-as évek végéről.)

22. Dafne.
Fujd e’ Laurust, fujd Szellőtske,
mellyből a’ leg-szebb veszszőtske
   leszsz Dafnénak pártája.
Holnap reggel ez erdőnek
ugy igírte kedvessének
   fog ragyogni ortzája.
Tisztitsd Nimfa tsermelyédet,
készits a’ viz’ partyán széket,
   hozzád hozom italra.
Mosd meg bővebb harmatoddal
a’ füvetskét, piros hajnal!
   melly testének leszsz ágya.
O! melly meszsze vagy még hajnal!
Melly unalmas világoddal
   déli napnak sugárja!
Tedd meg Luna! tölt képeddel,
hogy szép Dafném álmos szemmel
   Éjt hajnalnak gondollya.
(A 80-as évek végéről.)

23. Szerentsétlen Szerelem.
Sétálván egy erdő mellett,
   mellyben a’ föld, ‘s fa zöldellett,
egy kedves Lyánkát szemléltem
   nagy búval járni előttem.
Kótsolt kézzel zokogva sirt
   és Amor ellen boszszút kért.
Meg-állapodván némelykor
   ah! ugy mond, itt jártunk sokszor!
Itt jártunk, még el nem pártúlt,
   még szerelmünk be nem borúlt.
Osztán sirva egy kendőbe
   temérdek virágot szede.
Nagy lett végre sziv fájdalma,
   sokszor, ‘s mélyen fohászkoda.
Virágit öntvén egy dombra,
   lesztek, ugy mond, testem’ sirja.
Egy mély, terhes, ‘s nagy ah! után
   repedt szivvel meg-holt dombján.
(A 80-as évek végéről.)

24. Az el-hagyattatott.
Hagygy-fel, ó bús szivem! az aggódással!
Nints haszna! nem gondol ohajtásiddal.
   Ki-zárt szerelméből, ‘s meg-szegvén hitét
      el-adta szivét.
Meg-tsalt! ah! de még-is érzem szivemben,
örömmel maradnék tsalárd ölében.
   Tsúfol, ‘s nyilván mondgya, hogy nem kell szivem,
      még-is kedvellem.
Minek a’ genge sziv Aszszony nemünknek,
ha szive ily kemény a’ Férfi nemnek?
   Tanitsd, ó természet! őket hivségre,
      igaz hivségre.
(A 80-as évek végéről.)

25. Amor.
Szerelmes odátskát
   ne kivánny tőlem,
mert Amor’ fortéllyát
   utállya versem.
Leg-erősbb sziv nem bir
   e’ gyermek’ tegzével,
o! hány van, ki már sir
   ütve sebével.
Királyok el-vesztik
   országjok’ diszét,
ha szivekbe veszik
   Amornak tüzét.
Vitézek rettegnek
   e’ nyájas kisdedtől,
kik soha nem féltek
   semmi fegyvertől.
Fösvényből pazarlót,
   tsalárdot hivből,
nevelni háborgót
   tud a’ tsendesből.
Meg-jádza a’ böltsnek
   fel-tisztult elméjét,
ha készül tüzének
   fojtani mérgét.
Nints, a’ kit ne lessen
   tsendes tőrével,
nints sziv, a’ ki könnyen
   bánnyon tegzével.
Azért róla odát
   ah! ne kivánny tőlem,
mondám, hogy fortéllyát
   utállya versem.
(A 80-as évek végéről.)

26. Klári.
Meg-látván a’ kis Klári
   Aszszony-Anynyát tsókolni,
meg-tsalt, ugy mond, a’ Néném
   kába volnék, ha hinném
      hogy a’ férfi tsók tilalmas.
Antuskám is mondotta
   esténkint a’ kapuba,
ne higygyek a’ Nénémnek,
   jól tudgyák a’ Legények,
      hogy férfi tsók nem tilalmas.
Mit tud ahhoz Antuskád,
   mi tudgyuk a’ tsók dolgát
hogy ha egyszer Anya lész
   ‘s akkor tsókot adsz, vagy vész,
      nem lesz férfi tsók tilalmas.
Ugy de mikor lesz e’ meg?
   O! Aszszonyám mondgya-meg,
leszeke hamar Anya,
   mert már tudom akkorra
      nem lesz férfi tsók tilalmas.
(A 80-as évek végéről.)

27. Doriska.
Amor lelkesitsd, o! tsak tüzesitsd
   a’ kis Doriskát!
Móta tart éltem, nem láta szivem
   ékessebb ortzát.
E’ zöld erdőben, nyomta elsőben
   kezemre kezét
‘s bágygyadt kék szeme, mellyet rám vete,
   árulá tüzét.
Ah! némul nyelvem, ha szólni kezdem,
   akkor mint valék!
Édes gyötrelem támada bennem
   ‘s egyre könyvezék.
Most egy örömem az erdőt mennem
   esti tsillagnál,
‘s ha nints mellettem, kedvet bús szivem
   még ott sem talál.
Ez alig ha nem lesz még szerelem,
   már érzem nyilát.
O! tsak tüzesitsd Amor! lelkesitsd
   a’ kis Doriskát.
(A 80-as évek végéről.)

28. Piramus Thizbehez.
              1.
Ah Thizbe! szép Thizbe hol tévelegsz?
Piramusod nélkül hol lézegsz?
   ah kérlek szólalj-meg:
El hervadt sziv nélkül árva szívem,
el fogy nálad nélkül életem,
   ah hívedet szánd meg:
Nem nyugszom, nem állok,
völgyekről hegyekre utánnad el indulok;
   sem nyomdokit nem láthatom,
   sem szavait nem hallhatom:
ah Thizbe! ah szép Thizbe szólalj meg.
              2.
Itt fátyola, de vérbe keverve,
félelmemnek ujabb keserve,
   szívemet el fojtya.
Jaj! ha kit imádok hív szivemben,
most dühös barlangja öblében
   oroszlány szaggattya:
El járom a berket,
barlangok vidékét megnézem s a völgyeket,
   mi haszna tévelygek,
   ha meghalt, nem élek,
ah Thizbe! ah szép Thizbe szólalj meg.
              3.
Az Thizbe! örökre hát elhagytál?
el ragadott tőlem a halál?
   s nálad nélkül éljek?
ne várjam örökre hívségedet,
se ne reménlem szerelmedet?
   tüzed nélkül égjek?
Ah inkább nem élek,
kardomra ledölvén halálra önként megyek.
   Ah kintsem véremet
   lásd, vég hivségemet:
ah Thizbe, ha élsz, kérlek sirass meg.
(A 80-as évek végéről.)

29. Thizbe Piramushoz.
              1.
Ah szivemnek első tárgya!
   mit tékozlod véredet!
Pirame! el hagyod
   árvaságra hivedet?
Mit fogyasztod gyilkos kézzel
   most virágzó éltedet:
Kegyetlen! illy hamar
   végzed el hívségedet?
Jaj! melly gyászos lett szerelmünk
   melly siralmas szövetségünk:
első lángod lett halálod,
   oda minden örömünk.
              2.
Ah édesbek voltak hajdan
   falra tüzött tsókjaid,
mint halál tőre közt
   vállomra szőtt karjaid:
kedvessebbek fogoly szivből
   titkon küldött nyilaid,
mint reám hasztalan
   most ki derült ajjakid:
Itt az erdő koporsónknak
   helye lett, s nem nyoszolánknak,
a szederfa Cziprus fája
   lett siralmas halmunknak.
              3.
Zenghettek már szerentsétlen
   szivemnek bőv jajjai,
Piramus haldoklik,
   hidegednek tagjai:
Indulhattok könyveimnek
   keserves ár vizei:
ajjaki hervadnak
   rejtekeznek szemei.
Ah hogy éljek? élet nélkül,
   hogy legyek hív? hivem nélkül.
Egy nap, egy hely, egy fegyverrel
   foszszon meg életünktől.
(A 80-as évek végéről.)

30. Penelope Ulisseshez.
Ovid. Heroid. Ep.
              1.
Hol késel, hol maradsz? férjem Ulisses!
Trója hamva után hol tévelegsz?
Özvegy gondolatim várnak két karjaim,
ah illy hivségemtől hova siettz?
Éjjel el fejtvén nappal szött vásznomat
örzöm kérőimtől vagyonodat.
              2.
Ah! vajha állana Trója nagy Vára,
vajha még tartana ostromlása:
tudnám hol féltselek veszedelmidtől,
vagy hol kételkedgyem esetidről:
oh nékem egyedül Trója fenn maradott,
honnan Ulissesem eltávozott.
              3.
Beszélvén Társaid nagy Vitézségedet,
ujjityák anyiszor sebeimet:
asztalra irják borral sátoridat,
Achillest üldöző karjaidat.
De Hitvesednek sok tévelgésedet
nem tudják rajzolni hol létedet.
              4.
Oh Trója! Trója! miért lettél szemtelen?
Görög Aszszonyokhoz olly kegyetlen:
férjétől Helenát, Másnak Mátkáját,
el loptad sziveink kedves tárgyát:
magaddal Helenát már el vesztetted,
s még viszsza Férjemet nem küldötted.
(A 80-as évek végéről.)

31. Egy Fülemüléről és a Hárfásról.
              1.
Lantommal tegnap kimenvén
   a szomszéd erdőségbe
egy kő szálra le terjedtem
   az árnyék hivessébe;
kételkedtem Orfeusnak
   kedvesséhez küldött versét
vagy hogy inkább Piramusnak
   énekeljem esetét.
              2.
Hárfám próbás zengésére
   ébred egy filemüle
le száll árnyékos tanyámnak
   zöldellő tetejére:
kultsommal vont hurjaimnak
   állhatatlan, s hamis hangját
követi, és tsufolodván
   igazgattya tónusát.
              3.
Félre tévén réz kultsomat,
   kezdem hangos munkámat,
tsendes kézzel sétálgatom
   lantonn huros utamat,
követi ő énekével
   ujjaimat, s kis nyelvével
ujjít hárfámról hangokat,
   s el énekli nótámat.
              4.
Kezdek frissebb fogásokat,
   ezeket is követi,
veszek szomorúbb hangokat,
   s azokat is énekli,
ha ugrálok, velem ugrál,
   ha megállok, velem megáll,
hartzomat mint egy neveti,
   s ha halgatok hartzra hí.
              5.
Végre minden ujjaimal
   húrjaimra rohanok,
tellyes tónusommal szavát
   szégyeníttvén tréfálok;
ezt követvén, kisded meljét
   hangokra szolgáló erét,
jaj között megerölteti,
   s ki éneklé kis lelkét.
              6.
Lefordul a fa ágáról,
   s éppen hárfámba esik,
ebbe mint egy koporsóba
   hartza után le nyugszik:
hárfássa volt a völgyeknek,
   hangos dísze az erdőknek,
méltó, hogy diszes koporsót
   nyerjen kis tetemének.
 (A 80-as évek végéről.)

32. Thirzis és Kloé.
THIRZIS.
Lyánka! útat szerelmemnek
   nyiss már egyszer szívedbe;
adgy helyt, kérlek, kérésemnek,
   (fogadgy szeretetedbe.)
      Ím’! e’ szív
      hozzád hív.
KLOÉ.
Nem, Barátom, meg-nem hajlok
   hirtelen kérésedre.
Nem lobbannak bőlts Leányok
   (szapora szerelmekre.)
      Hevesség,
      nem hívség.
THIRZIS.
Ne tsudáld, ha illy kérésem,
   vagy szerelmem szapora;
tudod, hogy a’ tűz sebessen
   (tsak a’ jó fát lobbantya.)
      Úgy a’ Kép,
      hogy-ha szép.
KLOÉ.
Száraz szokott a’ fa lenni,
   hirtelen melly fel-lobban!
Lassan kezd a’ nyersebb égni,
   (de állhatatossobban).
      A’ bőlts szív
      lassan hív.
(1788.)

33. A’ magyar Hazának anyai Szózattya
az ország’ napjára készűlő Magyarokhoz.
                              * * *
Gyermekeim! kiket a’ dühödő Márs zordon ölében
   vérrel szoptatván, férfi-erőre nevelt.
(Mert tejem akkorban még nem vólt: méllyen aludtak
   bőltseim a’ szomorú Semminek árva kezén):
Gyermekeim! közelít az idő, ide jertek ölembe:
   végezzünk együtt bóldogodásom iránt.
Vajha kesergésem már egyszer végre találna!
   Bóldog nyúgodalom! viszsza kerűlsz-e reám?
Ám én már, Fiaim! sok időtől fogva kesergek;
   óh! e’ két ortzán nagy könyek’ árja le-folyt.
Még mikor Őseitek, kik nékem az életet adták,
   szép Európának Népeit agyba-verék;
‘s ellenem ingerlvén a’ szomszéd Nemzetek’ íjját,
   a’ romlást majd-nem gyenge fejemre hozák:
még, mikor a’ hintán, bé sem pólyázva, feküdtem,
   már akkor bőven kezd vala folyni könyem.
Nem tudtam könyeimnek okát; tsak szívem akarta
   titkon, hogy sírjak durva Nememnek ügyén.
A’ szomszéd fene Népek ugyan majd-szinte hasonló
   veszteiket látták Márs’ dühödési miatt:
ám de, mihelyt még-is korosabb idejekre jutottak,
   szögre akasztották a’ viadalmi tegezt;
‘s által-adák magokat Pállás’ karjára, ki őket
   a’ boldogságnak bő kebelébe vivé.
Én pedig a’ hartznál egyebet mit láttam azóta,
   hogy Nemem a’ gazdag Pannoni Főldre le-szállt?
Ültek ugyan TRÉSÁK, ültek MÁTYÁSOK-is ollykor
   trónusomon, Pállás’ Magzati, tsendes Urak:
ám de miként rövid óra gyanánt el-enyészik az égő
   nyári nap a’ Szeretők’ hév apolási között;
úgy ezen esztendők hamar el-szárnyaltak előllem,
   és a’ régi keserv meg-meg alára tiport.
Gyermekeim magok egymás köztt több félre hasonlván,
   szívemet egyszersmind több szakaszokra szelék.
Róka-lopódzással fene-ként bé-tsúsza közikbe
   a’ hamis artzba takartt relligyiói dagály;
‘s költsönözött szép színek alatt egymásra huszítván
   őket, szívemnek néki szögezte törét.
Óh Kupa! óh István! el nem fajzottanak ebben,
   (vajha ne vólna való!) tőlletek a’ Magyarok.
Még most-is ... De mit újjítom fájdalmimat illyen
   emlegetésekkel? Nézz ide! nyitva sebem.
Nyitva sebem, ‘s kezetekből vár, óh Népem’ Atyáji!
   kellemes írt, avvagy mélly gyökerére katzort.
Tí magatok tudgyátok ismént, melly durva szabások
   állnak Törvényűnk’ szent nevezettye alatt:
melly bal itéleteket rakogat vállára Nemünknek
   a’ tsak azért kedves, mert ezer-évi, szokás.
(Óh örök Ész! óh emberi Jus! menny-béli piomja
   minden igaz jónak! melly fene sorsra jutál?
A’ babonák, a’ bőltstelen ész, ‘s a’ zordon erőszak
   minden Nemzetnél mennyire hátra vetett?)
Mind ezeket, Fiaim! józan szalutoknak ajánlom,
   úgymint mélly nyavalyám egy veszedelmes okát.
A’ győtény a’ búza-kalászt nem ereszti magosra,
   ‘s a’ gyomos ágyakban gyáva vetényke terem.
Úgy bár-melly Nemzet, ha gyomos Törvénnye, nagyobbra
   nem serdűlhetvén, törpe Nemetske marad.
«Ám de nagy Ősinktől származtanak úgy-e szabásink?
   (Így felel egynémelly) ‘s régi kötések ezek?
Nem nyesegetni tehát, hanem eggyig nagyra betsűlni?
   ‘s védeni, a’ míg él, tartozik, a’ ki Magyar.»
Mond kérlek, mik voltak imént e’ régi Atyájid?
   Mint te vagy, olly nyomorúltt emberek, úgy-e bizony?
Mondgy azutánn embert, kibe, míg él, bé ne lopódzzon
   vagy gonosz indúlat, vagy konok elme-homály?
A’ mi korosb, okosabb: Eleinktől fogva Világunk
   éven-ként vénűlt, ‘s évei-képpen okúlt.
Bőlts Pállás Európában tudományi hatalmát
   nyoltz-száz évek alatt nem de magosra vivé?
‘S vélle az országló, ‘s a’ törvény-béli tudósság
   nem de azonképpen tellyes erőre jutott?
E’ tudományoktól kell annak kérni tanátsot,
   a’ ki az országló székre le-ülni akar.
Oktalan állatokat szoktunk hódítni szokással;
   egy bizonyos jelt adsz; ‘s meg-teszi, a’ mit akarsz.
Észszel, okossággal kell kormányozni az Embert,
   a’ kibe a’ fő ÉSZ’ része rekesztve vagyon.
Őseitek, Fiaim! nem mint Despóta-királyok
   írták a’ Törvényt, melly Fiaikra maradt.
Ezt néktek, kik az ő született Örökössei vagytok,
   a’ mikoron szükség, fontra idézni szabad.
A’ törvény-szerző hatalom Tí közttetek, és a’
   választott Fő köztt nem de  fel-osztva vagyon?
A’ Törvény’ Fejedelmi tehát, ‘s nem Rabjai vagytok,
   ‘s jobbító kezetek’ nem köti hátra bilints.
Eggy-általlyában, ha tanátsot tartotok eggyütt:
   édes Anyátoknak bóldogodása felől;
óh! a’ Többségnek szava Títeket el ne ragadgyon,
   ‘s a’ mit mond, józan fontra vegyétek előbb.
A’ jót és az igazt a’ kissebb Résznek ölébe,
   mert ez leg-biztosb fok-helye, rejti az Ész.
Szóllyon bár, ki akar; vagyon a’ szóllásra hatalma;
   ám de beszédgyének tudgya-is adni okát.
A’ ki tsak önn tetszése szerínt ki-rikóltya szabásit,
   tsúf Despóta leg-ott’ a’ neve, hogy-ha Király.
Hát a’ Gyűlésben mi egyébnek tartsuk az ollyant,
   a’ ki tsak a’ kéjhez szabja dörögve szavát?
A’ perek írásban folynak, ‘s egy kisded okotska
   sok bíró-végzést hoszszas időkre halaszt;
és az egész Nemzetnek ügyét rövid íge szakaszsza
   végbe? okok nélkűl? ‘s kurta időtske alatt?
Anglia Országban két ellen-félre van oszttva
   a’ Nemzet, mikoron végzi tulajdon ügyét:
nem gyűlölségből, hanem a’ nyomozásnak okáért,
   melly az igazságnak méllyire hatni szokott.
Bőltseik-is vagynak, kik nyilván ‘s tellyes okokkal
   szóllyanak a’ tárgyról, melly meg-itélni-való.
Nem köteles kiki, sőt ollykor nem képpes-is arra,
   hogy Pállás aszszony’ keblibe vesse magát:
hogy-ha tehát még-is bíró-szót ejteni kíván
   a’ Bőltsességnek jó reguláji szerínt;
hallya-meg olly Bőltsnek, sőt önnként kérje, tanátssát
   a’ ki az országlás’ méllyire látni tanúlt.
Így azutánn szedgyétek elő mind, a’ mi az Ország’
   bóldogságának főbb akadállya lehet:
‘s nem magatok’, hanem a’ Nemzet’ hasznára  tekéntvén,
   nyessetek-el mindent, a’ mi le nyomja fejét.
A’ nevelést ne tsak egy Rendnek vállára tegyétek:
   ez már sok Kormányt öszve, meg’ öszve-zavart.
Egynek itéleteit különösb erköltsivel eggyütt
   bé-szürtsölgetvén a’ fiatalka sereg,
minden egyéb Rendnek gyarapíttására idétlen,
   ‘s az marad, a’ mi az ő Fel-nevelője vala.
Nem nevel ám a’ gyáva potzik soha szíves oroszlányt,
   sem dolgos hangyát a’ tserebűli csoport.
A’ tudományoknak bő kéz kell, ‘s elme-szabadság:
   e’ kettő nélkűl sínlenek a’ nagy Eszek.
A’ kiket a’ szükség szomorú gondokba le-süllyeszt,
   nem visznek Músák’ tiszteletére teményt.
A’ ki pedig, mihelyest jobban gondolkodik, és ír,
   mint a’ kába Tsoport, érzi nyomatni magát;
‘s láttya le-írtt okait nem tzáfoltatni okokkal,
   sőt az igazságért vasra veretni kezét;
láttya szelíd tollát idomatlan görtsösök által,
   ‘s tollával hat-száz részre töretni fejét;
láttya jutalma gyanánt agyon-üldöztetni személlyét
   eggy alatson-szívű Nyáj’ fene kéjje szerínt:
‘s közre-adott írási helyett motsok-emberek által
   trágár nyelveiken vízre vitetni nevét;
óh! ez az írástól bútsút fog venni leg-ottan,
   ‘s egy holtig-tsendes szögbe rekeszti magát;
honnan az ész nélkűl pösögő hebehurgya Világra,
   míg önnön szívét jobbra taníttya, nevet.
Hogy-ha tehát Pállásnak örök hajlékot akartok
   szerzeni mellyemben, óh diadalmas Atyák!
és az igaz tudományt maradandó lábra segéllvén
   a’ komor elme-homály’ képtelen álma helyett,
a’ sikeres Bőltseknek eszesb apolásai által
   jobbnak akarjátok tenni Anyátok’ ügyét:
óh! e’ két akadályt vessétek félre! szabadság
   és bőség nélkűl sínlenek a’ nagy Eszek.
A’ kalmárságnak nem akarván látni divattyát
   a’ Magyar, önn-képpen durva veszélybe siet.
Fürge zsidók ‘s Rátzok, kiket ő e’ végre ki-táplál,
   ‘s kiknek egész pénzét tsalfa zsebökbe tömi.
A’ manufactúrák ‘s a’ mesterségek azonképp’
   mind alatson munkák a’ Magyar’ íze szerínt:
‘s míg idegen kéztől szép fínomságra vitetnek,
   jól meg-adóztattyák a’ haza-béli Nemest.
A’ Nemesnek, Fiaim! kiknek vagy nintsen üléssök,
   vagy kiket a’ bal-eset mostoha sorsra vetett,
m’ért ne lehetnének Kalmárok ‘s Mesterek? Avvagy
   jobb-e talán nékik tengeni gondok alatt?
Tí azutánn, Papi fő Rendek, szentséges Atyájim!
   kiktől függni tudom gyászos ügyemnek okát:
Tí leg-jobb kenetet nyújthattok régi sebemre,
   melly engem’ végső omladozásra vihet.
Rajtatok áll, hogy az al Papság hívséggel, adóval
   ellenem egy külső félre ne tsapja magát;
hogy babonás leleménnyeivel több részre ne oszsza
   eggy ágyból eredett Gyermekeimnek eszét;
‘s hogy polgárt-képző sikeres jóságra taníttsa
   népemet a’ Remeték agy-szüleménnye helyett:
és hogy azok, kik kellemetes szugolyokba tsatán-ként
   el-bújván, magokat tsúf heverésre vetik,
el-ne vegyék a’ bért motskos fortéllyaik által
   a’ munkálódó lelki Vezérek előll.
Tí magatok, tudván, mit itél, ‘s mit hírdet irígyűl
   a’ papi szent Rendről a’ mai tsalfa Világ;
mintha, miként hajdan szomorú dühödésre vezette
   több Országokban a’ fene póri Tsatát,
úgy most-is tsak az ő titkos fúvásai hoznák
   lángba Világunknak majd valamennyi szögét;
Tí magatok, szentséges Atyák! vessétek el önn-ként
   a’ súlyt, melly nem-szent tiszt-viselésre tsatol.
Óh! ne avassátok magatok’ polgári ügyekbe,
   mellyek híreteket durva veszélybe vetik.
Vaj! mi nem alkalmas Mennynek bérére az ollyan,
   a’ ki ekére kezét fel-teszi, ‘s viszsza-teként!
Sőt, ki az Istennek szolgálattyára szegődött,
   hogy-ha igaz Bajnok, futtya Világnak ügyit.
Nem többet, Fiaim! Magatok tudgyátok eléggé,
   bús ügyemet, valamint senyvedezésem’ okát.
Hogy-ha szünet nélkűl egy kórból másba vetődtem
   orvosló Eleink’ régi szabási alatt;
Óh! jele, hogy gyökerét nem tudták durva sebemnek,
   ‘s így ki sem irthatták bágyadozásom okát.
Most hát, Gyermekeim! szedgyétek-el a’ mi Anyátok’
   bóldogságának főbb akadállya vala;
‘s nem magatok’, hanem a’ Nemzet’ hasznára tekéntvén,
   nyessetek-el mindent, a’ mi le-nyomta fejét.
(1790.)

34. Emlékeztető Oszlop, 
azon Hazafiak’ Tiszteletére, a’ kik az Ország előtt Júniusnak 11 és 12. 
Napjain 1790, a’ Haza nyelvnek bévétele mellett szólottak.

[Bévéstük örökre
Tetteteket szívünk’ tábláira: semmi feledség
Nem járúl ide.
                       BARÓTI SZABÓ DÁVID.]

«Fogd hamar a’ tollat, ‘s írd eggy Oszlopra nevenként,
   a’ kik szívre vevék a’ Haza nyelvnek ügyét.
DARVAS az Oszlopnak tetején tündöklyön: az égig
   nyúltt márvány Ennek tiszteletére kevés:
háromszor szóllott, ‘s háromszor győz vala szívet,
   mert magyarúl szóllott a magyar ŐSZEK előtt.
Óh! láttam lelkét anya-nyelvén nyögve lebegni!
   ‘s a’ mi azokba kivált bé-hata, lelke vala.
Írd-fel odább BŐJTHYt, FEKETÉt MÁRJÁSSYt: az illyen
   nagylelkű Neveket gyermeki rendbe se szedd.
Két VAIt, és BALOGot, DOMOKOSt, ‘s ALMÁSSYt-is írd-fel,
   kikhez meg-meg odább tedd BEZERÉDY’ nevét.
Tíz vala Szószólód, Anya-nyelv! tíz, a’ ki koporsód’
   méllyeiből’ téged’ fényre ‘s folyásba hozott.
Majd, ha Maradvánnyunk a’ bóldogságnak öléből
   mostani Őseinek tettire vissza-teként;
dalra fakad, ‘s ezen Oszlopnak tetejére mutatván,
   így szóll, míg szemein drága könnyetske remeg.
Íme! azok’ neveit! kik az első talp-falat a’ mí
   bóldogodásunknak fel-vitelére veték.
Írd-fel! - Az én szívemre ugyan fel-metszve maradnak
   tiszteletes Neveik, míg lehelegni fogok.»
Ezt mondván, el-tünt. Szomorú köntösse keservét,
   ‘s teste’ betegségét színe jelenti vala.
Homloka, fő-fájási miatt, bé-kötve: ki-sírva
   két szeme: ortzáján bú vala, ‘s régi halál.
Aj’kairól látám egyedül, (de tsak ezt-is azólta,
   hogy nyelvén szóllhat,) hámlani szája’ varát.
Óh! jele, hogy gyógyúl. - Mikor el-tünt, szinte hevűlni
   kezdék, ‘s azt mondám tsendesen: A’ Haza vólt.
(1790.)

35. A’ Teremtésről.
Költemény. Hat énekben.
Első Ének. A’ mindenségről.
Foglalattya ezen szám: I. éneknek. A’ munkának tárgya. Az örök Észnek segítségűl-hívása. A’ Mindenség. A’ Nap’ értékének, udvarának, széle’ körének szörnyű nagysága: és még-is a’ valamennyi tsillagokból álló Egészhez képpest parányisága. Az álló Tsillagok ugyan-annyi Napok. Kettő között felette nagy a’ válasz-üresség. A’ Tsillagoknak hét rendei. A’ tejes útak. E’ hét rendeknek tudákosi képe. Az égi Testek’ forgása, és a’ vonszó erő, úgy-mint amannak oka. Egy Tsillag sem lehet utolsó. Az Erőnek mivólta. Az Éther. Az Erő maga az Isten. Azoknak okoskodások, a’ kik az Erőt alkotmánynak állíttyák. Ennek az okoskodásnak első tsalfasága. Az Erő nem tartozik a’ Testek’ mivóltához, hanem azoktól egészlen külömb állapot. Második tsalfasága. A’ ki az Erőt alkottnak mondgya, haszon nélkűl valókat valókra tsoportoz. Az Erő nem oka a’ rossznak. Valamennyi mívelettyei számhoz, teherhez és mértékhez vagynak igazolva. E’ három szerént történt a’ teremtés-is. Galilei’, Kopernik’, és Newton’ segítségűl-hívása. Az egész munkának sommás képe.
Nem szomorú hadakat, nem bajnoki névre sovárgó
latrokat énekelek. Fel-tisztúlt elme, keserves
irtózás nélkűl, nem nézhet vissza, tsatánként
ádázó Mársnak fene vér-ontásira. Szörnyű
pusztulási helyett Isten’ munkájinak, inkább
támadatit zengjék én verseim. Egy fövenyetskét,
egy férget nem tudnak azok termeszteni, a’ kik
e’ Mester’ munkáit, az alkotmányokat, annyi
drága bizonyságit bőltsességének, emésztik.
Ének’lyék ezeket mások; ha le-rontani, a’ mit
eggy olly kéz alkot, mellyel pállyára ki-szállni
nem lehet, érdemnek tartyák. Én Téged azonban,
I s t e n s é g !  kit Fő Mesternek hírdet az Ég ‘s Főld,
alkotmányidban fel-emeltt szózattal imádlak.
   Óh Te! kinek testembe-szorúltt szikrája tsudásan
élteti gépelyimet, töredék szerszámait elmés
míveinek, mellyekkel ama’ felséges arányra,
a’ nagy Igazságnak szemlélésére, törekszik;
óh örök Ész! Te vezesd remegő járásit eszemnek,
majd, ha imádandó remekedben félve keresvén
Tégedet, a’ szörnyű méllységnek ereszkedik; a’ hol
nagy-tag gömbölyegek szállangnak tágos üregben.
   Mindenség! nagy szó; felségesb, hogy-sem eszünkkel
által-hathassuk. Tsak az Isten az, a’ ki temérdek
értelmét ki-merítheti. A’ Nap-kel’ti világnak
bőltsei, bámúlván hajdan méllységire, I s t e n’
s z ü l t t é n e k  nevezék. Méltó neve illy tsuda mívnek!
Milliom olly gomolyag, mint a’ Főld, egybe-rakattván,
vólna talán olly nagy, mint a’ Nap; mellynek öléből
lelkíttő hévségek ama’ Testekre lövődnek,
mellyek szép renddel, noha szerte, körűltte kerengnek.
Hogy, kisded teke-ként tünvén szemeinkbe, parányi
mozgással látszik könnyen lábbagni felettünk,
azt tsak az eggy iszonyú távól-függése tselekszi.
   Vesd bár egybe Venust Márssal ‘s Merkúrral, az Égnek
majd olly nagy gomolyit mint a’ Főld; adgyad ezekhez
jég-koszorújával Száturnust, mellynek ezerszer
több értéke vagyon, mint a’ mí Gömbölyegünknek;
tedd hozzá több, mint más-fél-ezer annyi, vagyonnal
a’ Főldet haladó, ‘s hajdan villámba-boríttott
zűrzavarok’ fejedelme gyanánt féltt Tsillagot; ennek
négy nagy Hóldgyaival kaptsold öt Inassait öszve
a’ gyűrűs gomolyagnak; utólb Főldünket-is odvas
hóldgyával gondold oda: mindezek öszve-nyomódván,
sok lessz, hat-század’ részével hogy-ha fel-érnek
tűz-gomolyunk’ iszonyú testének. Gyáva kitsinység!
Eggyet hat-százból ha ki-vetsz, alig érzed: azon-képp’
hogy-ha Világunknak le-szeded valamennyi homályos
testeit, a’ Naphoz képpest kis kárnak alíthatd.
   Rettenetes gomolyag! melly szó fejthesse-ki méltán
értéked’; mikor azt tsak gondolatokkal akarván
festeni, által-ölelhetlen messzekre ki-széllyed
a’ gyakoroltt ész-is, ‘s támétalan éjbe le-süllyed!
Így oszlik lassan tágosb térekre vonódván
a’ nagy füst-oszlop, míg el-vesz az égi folyóbann.
   Ám-de, meg-írtt értéke szerént, e’ mennyei Tűznek
udvara-is tágas, mellyet szemeinkbe le-rajzol,
sík kereketske gyanánt tetszvén úszkálni felettünk.
Harmintz Főld-gomolyat rakván egymásra, fel-érhetsz
a’ Hóld’ úttyához: de tehetsz illy ritka tetőre
még hetvent, hogy el-érj a’ Nap’ karimája’ leg-alsó
pontyából leg-főbb tetejére. Napunknak ölébenn
el-függhetne tehát Főldünk; és Hóldgya, körűltte
háromszor messzebb járván, ki nem ütne amannak
pártázattyához. Mit mondgyak széle’ köréről?
Itt, mérész A n z o n !  nem könnyen jutna vitorlád
kívántt partyához, meg akarván járni talántán
e’ roppantt gomolyag’ környékeit. Által-evezted
gömbölyegünk’ öt-ezer-négy-száz mértt-főldnyi karéjját,
míg öt nyár el-múlt: de amannak, bár ha napon-ként
tíz nagy mértt-főldet ki-repűlsz-is, meg nem eveznéd
száz esztendőnél hamarább tsuda-nagy környékét.
   Szörnyű Test! nemes alkotmány! mi nagy Elme, hatalmas
kéz, tsuda Bőltsesség, mi nagy  I s t e n  az, a’ ki teremtett!
Tsak Te magad képes vólnál olly névre emelni
mesteredet, hogy drága kezét le-borúlva imádgyuk;
és még-is, mikor öszve-vetünk amaz Égi Tüzeknek
táborival, mi pitziny morzsája vagy a’ nagy Egésznek!
Mert valahány nem-kőltsönözött súgárokat ejtő
tsillagok, annyi Napok villámnak az Égi folyóbann,
és, mivel a’ bőlts Kéz ok nélkül semmi teremtést
nem tehetett, ezek-is szép renddel szerte körűlttök
úszó ‘s fényetlen nagy-tag gomolyakra világot,
‘s életet árasztnak. Nagyok ők, ‘s többnyére Napunknak
nem sokat engednek; vagynak hozzája hasonlók,
vagynak nállánál több-, mint százszorta nagyobbak.
   Ám-de nagy-is két Tsillag köztt a’ válasz-üresség.
Mert, míg a’ Naptól kétszer tizen-eggy-ezer a’ Főld,
‘s a’ gyűrűs gomolyag tízszer több, addig az eggyik
ön’ tüzivel ragyogó, valamint ő-tőlle, hason-képp’
más Tsillagtól-is, kétszerte-kilentzszer-ezernyi-
milliom olly iszonyú közzel messzebbre ki-fekszik;
mellyet az Ég-nézők egy főld-fentőre, ‘s ezen-ként
nyóltz-száz és hatvan német mértt-főldre betsűlnek.
   E’ Napokat nagysági szerént hét rendre fel-osztyák
szint’ ezek a’ Nézők: és e’ hét rendet az Égen
jó szem üveg nélkűl tisztán láthattya ragyogni.
Ám-de tovább halavány kárpit húzódik elejbe,
melly sok ezert el-zár. A’ Nép tejes útnak itéli.
Ezt a’ néző-tsők több mint százszorta továbbra
el-vetik a’ szem elől, ‘s száznál több Égi világot,
mellyek előbb a’ kárpit alatt el-rejtve valának,
öszve-szorúltt sok szikra gyanánt terjesztnek előnkbe.
A’ tsővel messzebbre ki-vitt tejes útnak alatta
ismét új tüzeket, sőt új tejes-útakat, és így
vég és szám nélkűl látnánk a’ bóltos üregbenn
újjabb és újjabb Napokat, ha szemünknek azon-képp’
vég nélkűl jobb-jobb üveget készítteni tudnánk.
   E’ gomolyak’ számát, valamint amaz égi vonásnak,
mellyben tsillognak, térségét, vékony eszünkkel
meg nem foghattyuk. Most e’ sár-testbe szoríttott
elménk, szinte miként a’ tegnap-előtti madárka
fészkéből, bámúlva teként amaz égi tsudákra,
‘s tsak gyermek-tsevegésre fakad, ha ditsérni akarja
a’ tsuda Mesternek bőlts karját. Majd, ha ki-menvén
a’ testből, szárnyára kelend, meg-járja örömmel
e’ ragyogó Napokat, ‘s a’ közttök szerte-kerengő
‘s élőkkel pezsegő, de világtalan, égi tekéket;
‘s szűntelen illy tsuda testekről testekre repűlvén,
fontosb énekeket hangoztat az Isteni Kéznek.
   Ám-de lehet még-is nagyot ábrázolni kitsinyben,
‘s ezzel gyenge fejünk’ az Egek’ titkára segélytni. -
Eggy égő fáklyát helyhezz eggy térre; körűltte
egy-néhány kisdedke porok sok-féle körökben
járjanak, úgy, hogy az, a’ mellynek kerek-úttya leginkább
távozik, egy lábnál messzebb soha tőlle ne járjon.
Illyen fáklya körűl rakj öt mértt-főldre tizen-két
újjat, szinte tizen-hat-ezer lábokra betsűlvén
eggy-eggy mértt-főldet, ‘s két-két új fáklya között-is
éppen öt-öt mértt-főldnyi közet, ‘s a’ morzsa poroknak
minden fáklya körűl hagyván egy lábnyi köretskét.
A’ közepett-égő a’ Napnak képe. Tizen-két
bólt-formán függő pajtási jelentik az első
rendnek Tsillagait: ‘s a’ fényt-hordó Gőz-testeket (önnön
üstökök ád nékik nevet) a’ kisdedke porotskák.
E’ rendtől öt mértt-földdel killyebbre hasonló
szám’ ‘s rend-tartással negyven-nyóltz fáklya-világot
rakhatsz; mellynek az Ég’, másod’ rend-béli tüzellő
Tsillagait képzik. Killyebb száz-nyóltzat azon-képp’
helyhezhetsz. Százon fellyűl el-férne kilentzven,
‘s kettő a’ negyedik rendbenn. Az utánna-jövendőn
három-száz állhat. Még killyebb a hatodikra
négy-száz és harmintz kettőt; ‘s el-végre kilentzvent,
nyóltzon ‘s öt-százon fellyűl az utólbra fel-oszthatsz;
a’ mint ezt a’ Mérsékelés’ Tudománnya jelenti.
Vondd az-utánn e’ fáklyákat sommába; ‘s ezentűl
fel-vehetended igaz számát amaz Égi Tüzeknek,
mellyek üveg nélkűl néző szemeinkbe le-tünnek.
Sőt hihető, hogy az említtett mértékre szoríttott
rendek-is alkalmas képzési az égi folyóban
fénybe-borúltt Tsillag-rendeknek: tsak-hogy ezek köztt
milliom ízekkel, sőt még többszörte, temérdekb
válasz-ürességek vagynak, ‘s hogy száma az égi
rendeknek sokszorta nagyobb, ‘s messzebbre ki-terjed,
hogy-sem gyenge szemünk, vagy az ész, ki-vehesse határit.
   Így igaz az: hogy az Ég’ ‘s Főldnek Fő Mestere mindent
számhoz, mértékhez, fonthoz szabdalva teremtett.
A’ szám’ és mérték’ nyomadékit láttuk az Égnek
rendeiben; most lássuk már a’ fontra-vevésnek
nyomdokit-is, melly jaj! mi hamar szemeinkbe tünendik,
hogy-ha kerengésit vizsgáljuk az égi tekéknek.
Mert ezek a’ testek sem az Ég’ bóltyára szegezve,
sem valamelly más gyámoltól támasztva, szemenként
más-más ösvényben szabadon járkálnak az Égenn;
és még-is bizonyos rendhez, törvényhez, időhöz
szabják úttyaikat, ‘s szerrel, noha szerte forognak.
   Ezt mi egyéb tenné, ha nem a’ köz testi nehézség?
A’ minden testben lévő terh, mellyet Erőnek,
‘s meg választásúl Vonszónak mondani szoktunk?
Két szomszéd Napok egymáshoz törekedtetik egymást,
‘s mint a’ sík táblán a’ tisztúltt kénes-ezüstnek
tseppei, egybe tolódnának, ha-tsak újjolag őket
két részről killyebb álló, ‘s ugyan illyen erővel
fel-készültt Tűz-gömbölyegek meg’ vissza (miképpen
a’ ki-feszűltt lántznak gyűrűji) hogy öszve ne folyjék,
nem tartóztatnák. Igaz ez valamennyi Napokról.
Eggyenlő-képpen, ‘s minden részekre vonattván
mindenik a’ környűl-álló Nap-társai által,
függve marad közttök, mint a’ sok mágnes-atzéltól
környűl-vett vas-tő. A’ sok köztt egy sem utolsó.
Mert az utólb gomolyag, nem lévén nékie killyebb
vissza-vonó zabolája, hanyatt-homlokkal az őtet
váltiglan vonszó belsőbb szomszédnak ölébe
dőlne. ‘S ezen zavarék ismét az előtte-valóval,
nem lévén ki-felé más ösztöne, egybe-tolódnék.
‘S így valamennyi Napok mind egy köz-pontra verődvén,
azt a’ régi zavart állítnák lábra megintlen,
mellyből lassanként, ‘s tsuda-mesterséggel eredtek.
   Ezt az Erőt, mellynek munkálódásit az Égnek
testeiben szint’úgy, valamint a’ Főldre kiszéllyedtt
alkotmányokbann, az Egészben szinte hason-képp’
a’ mint részeibenn, a’ nagy ‘s a’ morzsa tagokbann
egy formán láttyuk, belső természete képpen
nem tudgyuk, mi legyen? Titok ő, mint létte valóság.
A’ mit iránta tudunk, tsak ez egy: hogy mívi hatalma
olly renddel láttattya magát lankadni, mi-képpen
a’ Testek’ távól-léttének négyzeti nőnek.
   Voltak ugyan Bőltsek, kik, eme’ közt testi nehézség’
forrását lelketlen okok köztt lelni reménylvén,
egy bizonyos fínom, ‘s az Egek’ bóltyára ki-áradtt,
lágy, szaporán mozogó, váltiglan vissza-pötződő
‘s minden testbe ható folyadékot szültek eszekkel,
a’ melly szüntelenűl, és széllyel-szerte, feszűlvén,
a’ Napokat, valamint egymáshoz kíssze, azon-képp’
egymástól mind-úntalanúl helyeikre taszíttsa.
Éthernek nevezék. Elmés tsuda-szernek itélnéd,
hogy-ha sok egymás köztt vívó díszével elődbe
állna. Nem-is nyernek soha semmit vélle Szülőji.
Mert ismét kérdhetd tőllök: Mi feszítti az Éthert?
Új folyadék-e talán? És ezt? Új Éther-e meg-meg?
‘S végtelen illy kérdések utánn el-végre tsak annyit
tudsz ez Erő bel-vólta felől, mint annak-előtte.
   Még többet mondok: valamint a’ testi tehernek,
úgy általlyában az Erőnek tudni mivóltát,
nem dolgunk. Titok ő minden-képp’ vékony eszünknek.
Vagynak míveletek: láttyuk, sőt mérjük-is őket:
tudgyuk azon-fellyűl, hogy ezek mindenkor okokból
származnak. ‘S az imilly okokat mondgattyuk Erőknek,
a’ nélkűl, hogy, mik legyenek? ki lehetne tanúlnunk.
   Nem vólnék első hogyha azt Istennek alajtnám.
Ő tart-fel mindent: ő hordozgattya hatalmas
karjaibann a’ Főldet, Eget, Zsellérivel eggyütt:
benne vagyon, mozog, él minden: nem nézi henyélve
emberi Mester-ként meg-tett munkájit: öröktől
fogva teremt, ‘s fog-is úntalanúl alkotni örökké.
   Vagynak ugyan, kik az Istentől alkottnak alíttyák
ezt az Erőt, úgy, hogy kezdettől fogva leg-ottan
a’ Természetnek tétettvén széles ölébe,
most már, régenten ki-szabott törvényre, szünetlen,
szorgos kéz-vezetés nélkűl, maga meg-tegye tisztét.
Tsak felső gondot visel ő léttére az Isten.
Mint mikor a’ már kész kerekes gépelyre az Órás
terhet akaszt, ‘s ott haggya magán ingadni; ki-vévén,
hogy mozgást okozó terhét fel-vonnya koron-ként.
«A’ Mindenségbenn (így eszmélkednek ezentől
a’ nevezett Bőltsek) nem eredhet semmi magától.
Mástól van minden. Vagyok én. De szülőim’ öléből
vettem lételemet; valamint ők meg-meg’ övéjktől
a’ magokét. Ezek-is másoktól lettenek ismét.
És így mind végig: míg olly egy Párra találunk,
mellynek az Istenség önnön-maga ád vala lételt.
Így kell minden egyéb dolgokról szóllani szintén,
így az egész Mindenségről. Mire nézve Világunk,
melly mástól eredett dolgok’ sommája, hasonló
okra tekéntve, nem önn’ erejéből támada: inkább
más egy tőlle külömb állat vólt, a’ ki teremté.
Mert ha Világunknak leg-kissebb része külön-ként
romlandó, ‘s mind-úntalanúl változni töreksző:
Ő maga-is nem örök, nem változhatlan. Az Isten
ellenben, mert létte’ okát foglallya magábann,
állandó, szükséges, örök. Mire nézve amattól
minden-képp’ külön állatnak kell őtet alajtni.»
   Így ők. Ám de beszédgyekben két-féle tsalárdság
fekszik. Mert, ha Világunknak nevezettye tsupán-tsak
a’ szerek’ és testek’ sommáját zárja magába,
nem pedig egyszersmind az Erőt-is, melly az idétlen
szert és formátlan testet képezte, ‘s időn-ként
képezi, akkor ez a’ nevezet tárgyára nem illik.
Hogy-ha viszont ezen íge alatt az Erőnek-is adsz helyt,
mint mondhatd, hogy az illyen Erő a’ testi szerek-ként
romlandó, ‘s bel-vólta szerint változni töreksző,
és így szükség-képp’ alkotmány? Nem-de mivóltát
által nem látván, egyedűl tsak míveit érzed?
Vagy tán azt véled, hogy külső míve szemedbe
nem tünvén, maga-is meg-változik, és el-enyészik?
Ott ugyan a’ hol szer, vagy test nints, nem veszed észre
a’ terhnek mívét: de azonban, vaj! mi hibásan
vélekedel még-is, ha imitt nem lenni alíttod
azt az Erőt, melly minden szert a’ Főldre le-tóldítt.
Vígy oda szert: és míveletét meg-látod azonnal.
Így a’ többiek-is, bátor szemeinkbe ne tünnyön
munkálódások, munkájokat űzik örökké.
   «Úgy de talán az Erő a’ belső testi Mivólthoz
tartozik? A’ Testet képezvén, képzed amazt-is?
Semmi viszont ő-is, mihelyest a’ Testek enyésznek.»
   Bár-mit előbb, mint ezt! mert így, valameddig ezeknek
nem változtatnád bel-vóltokat, addig azoknak
szűntelen eggyenlő-képp’ ismertetni kivűlről
kellene azt az Erőt, melly abban zárva lakoznék.
Ám de nem ezt mondgyák a’ tett természeti próbák:
mert, ha tsak eggyikből a’ másik helyre le-tészed
a’ Testet, bel-vólta szerént nem változik úgy-e?
És még-is: mennél közelebb’ viszed onnan az Osztó
kögtől a’ Főldnek bár-melly sarkához,
terhe is egyre nagyúl. Fogy majdan, hogyha magasabb
hegyre viszed, ‘s nyoltz-száz-hatvan mértt-földnyire fellyebb
négyszer lessz kevesebb, mint főld színtt nyom vala, terhe.
Hogy-ha tovább egy sík táblán két vissza-pötződő
tsont-glyóbiska közűl függősen ütődik az eggyik
a’ másikhoz: amaz, mellyel közlötted erődet,
el-nyugszik töstént, és ez, melly áll vala, el-fut.
A’ ki tehát az Erőt a’ Test vóltának alajtya,
mondgya-meg: ennek amaz bel-vóltát adgya-e által?
   Légyen elég! Mert számtalan illy jelenések akadnak
a’ gazdag Természetben szemeinkbe napon-ként,
mellyekből ki-tanúlni lehet, hogy az, a’ mit Erőnek
mondunk, szinte magán-álló, ‘s külön állapot attól,
a’ mit az érzések’ szerszáma le-festhet eszünknek.
   Tsalfa tovább az előbbi beszéd: mivel, a’ mit az első
tételbenn állít, ismét meg-rontya utolsó
bé-fejezésében. «Nints (úgy mond) semmi magától:
van hát egy kút-fő - ezt hozza-ki végre belőle -
melly mástól nem ered.» Van hát és nintsen-is, úgy-e?
olly állat, melly létte’ okát foglallya magában?
Hogy-ha tsak a’ Testek’ külső ábrázatit érted
a’ szernek más-más elegyíttődésivel együtt:
akkor ugyan jól mondhatod azt, hogy semmi magától
nintsen; mert ezeket láthatd változni napon-ként.
Ám de nem így szóllhatsz az Erőről, melly amazokbann
a’ formát, ‘s elegyűlődést változni tselekszi.
Lelsz-e tsak egy jelenést, az egész Természetet által-
nézgetvén, melly ezt az Erőt változni tanítná?
És ha találnál-is: mondd, kérlek, mennyire mennél?
Hogy-ha talán egy tőlle-külömb kút-fői valónak
állandóságát ki akarnád hozni belőlle
eggy illy tsalfa beszéd által, melly a’ mit az eggyik
tételbenn épít, ugyan azt el-végre le-dönti?
   Jobb hát azt az Erőt, melly, a’ mint alkota mindent,
úgy fenn-tart, mozgat, képez, változtat időn-ként,
és éltet mindent, egyenest Istennek alítni.
Bár-mint eszmélkedgy, ollyan kút-főre jövendesz
mindenkor, melly létte’ okát nem vette kül’ októl.
Mondd hát: m’ért egyenest az Erőt nem tartod imillynek,
nem lévén okod, azt mástól eredettnek itélni?
Nem-de, haszon nélkűl halmozni valókra valókat,
nem szabad a’ Bőltsnek? Rövid úton jár az okosság?
Ám az-alatt nem vítatom azt: hogy az Isteni vólthoz
számláld a’ szereket, vagy, mint sok hajdani Bőltsek,
Isten’ részeinek gondold a’ testi valókat.
Vagy nem egyéb tsupa látásnál a’ testi közönség,
vagy leg-alább bel-vólta szerént maga nem bir Erővel.
A’ Test tsak szenved, ‘s úgy haggya magára mivelni,
mint szerszám, az Erőt; és hogy-ha viszontagi mívvel
tetszik-is a’ vett mív ellen törekedni: nem önnön
vóltából ered ez, hanem a’ visszályos Erőtől.
   Hogy-ha tovább az lenne talán veszedelmes előtted,
hogy majd így a’ Rossz’ Attyává tészed az Istent,
gondold-meg: hogy ez’ óráig még senki határit
a’ rossznak nem tudta ki-jegyzeni; ‘s a’ mit az eggyik
rossznak vél, sokak azt ellenben jónak itélik.
Értheted ezt amaz úgy-nevezett erköltsi gonoszról,
szint’úgy, mint arról, a’ mit természeti rossznak
mondanak a’ Bőltsek. Hány rossz, hány durva gonoszság
jár közttünk az igaz jóság’ színének alatta?
‘S hány jót tart a’ tompa Világ erköltsi gonosznak?
Ám-de az út-félen mit járok vélled? Akármelly
vélekedést válassz az erőről, erre felelni
mindenkor köteles lészesz, ‘s mindenkor az’ egyre
vissza-szorúlsz, a’ mit mindnyájan vallani szoktak:
nints rossz, melly az Egész’ bizonyos hasznára ne vállyon.
   Isten hát az Erő, melly mindent rendel az Égenn
és Földön, ‘s ő szinte az-is, melly alkota mindent.
Sőt, valamint bizonyos törvényhez szabja napon-ként
munkájit: bizonyos törvényhez mérte azon-képp’
míve’ teremtését, mikoronn a’ durva zavarból
Égi Tekéinket bölts kézzel rendre ki-szedte.
Szám, terh, ‘s mérték vólt, mellyhez munkájit igazlya:
szám, terh, ‘s mérték vólt, mellyhez kezdetkor igazlá.
E’ három nyilván tündöklik az Égi Tekéknek
táboribann, és Gömbölyegünk’ valamennyi kitsinded,
és nagy részeibenn. Ez uralkodik itten az élő
alkotmányokban: ez amott a’ bánya-erekbenn:
ez ragyog a’ gyönyörűn-festett Növötényi Világbann.
Ehhez mérséklik szorgalmas kézzel akármelly
míveiket, mikoronn a’ fő ÉSZ’ isteni karját
itt-lentt apróban követik valamennyi szerentsésb
emberi Mesterkék; ‘s munkájokat akkor itéllyük
tsak szépnek, jónak, ‘s rendesnek, hogy-ha belőlle
a’ szám, terh, ‘s mérték kémlő szemeinkbe lövődnek.
   Ó hát, Tí! kik az Istenség’ titkába (szerentsés
kémléssel mívének örök törvénnyit időn-ként
újjúló jelenségekből majd egyre ki-tudván)
olly méllyen bé-törtetek; ó GALILÉI, KOPERNIK,
nagy NEVTON! legyetek tehetős segedelmeim akkor,
majd ha meg-írandom: mint ábrázolta Napunkat
a’ nagy ERŐ az Egek’ szörnyű térjére ki-széllyedtt
zűrzavaros szerből. Mint vonta-ki annak-utánna
fényetlen Gomolyink’ nyáját a’ Napnak öléből,
és a’ fényt-hányó gőzökből öszve-akasztaltt
Tsillagokat, Népünk’ vázit: mint meg-meg’ az odvas
Hóldakat annyokból. Mint ékítette-fel  oztán
Főldünket gyönyörű, bátor sok-féle darabból
rend nélkűl fel-tornyosodott, bértzekkel: az álló
tengerrel, ‘s a’ folydogaló patakokkal: az élő
fákkal, ‘s fű-szerrel. Mint ábrázolta-ki lelkes
állataink’ népét: és mint el-végre szerentsésb
lelkünknek mester-szerszámú földi lakását.
Lelkünknek! ki, miként e’ fő, ‘s forrási Erőnek
része, hasonló-képp’ meg’ hozzá vissza törekszik.
(1791.)

36. A’ Boriszák.
Ha holnapot megélem-e?
   Azt én nem tudhatom.
De, hogyha holnapot megélem,
azt jó bor mellett el henyélem,
   bizonnyal mondhatom.
(1791.)

37. A’ Régiség.
A’ régi asszony zsembes;
a’ régi férj nem kedves.
A’ régi bajnok roskad,
a’ régi szűz elhervad.
Mindenben rossz a’ régiség,
a’ bort kivéve.
(1791.)

38. Rozílishoz.
Mit? Rozílis! illy korodban
   arra kérhetsz engemet:
hogy tenéked, mint barátod,
   felszentellyem szívemet?
Nem tudod te, a’ barátság
   melly nehéz olly szívek köztt,
mellyek választást nem tudnak
   a’ barát ‘s a’ kedves köztt.
Kérj szerelmet, szép Leányka!
   Még virágzik életünk.
Ötven esztendős korunkban
   mint barátok élhetünk.
(1791.)

39. Thirzis’ sírja felett.
Mit búsolgsz árva szívem?
   Mit gyötröd lelkemet?
Ah szünny meg verni bennem,
   ‘s végezd el éltemet.
Adgy visza kedvesemnek,
   kit béföd e’ verem.
Mi haszna életemnek,
   ha nintsen Thirzisem.
(1791.)

40. A’ Szabadság.
Legnagyobb kints a’ szabadság!
   Vérrel szerzik azt a’ nemzetek;
én is benned, szép szabadság!
   véghetetlen kintset tisztelek.
A’ királyi bíborokkal
   fel nem váltanám;
a’ világot minden jókkal
   néki áldoznám.
Add, szerelmes Laura! nékem
   a’ te szívedet,
‘s ím legottan eltserélem
   e’ nagy kintsemet.
(1791.)

41. Thirzis és Laura.
THIRZIS.
      Lyánka! valld ki Kedvesednek:
         tegnap Dámon meglopott?
      Láttam én azt a’ bokornál,
         ‘s lelkem szinte borzadott.
LAURA.
      ’S azt irígyled a’ lepkének,
         hogy virágod’ illette?
      Mintha lopni tsak te tudnál!
         Tsókol Dámon úgy, mint te.
(1791.)

42. Thirzis’ üzenettye.
Ott szendereg, ledűlve egy halomra,
‘s mosolygva nézget a’ virágos ágyra,
   szívemnek Asszonya!
Ámor’ követtye, tsendes esti szellet!
menny, súgd meg néki, hogy tanyája mellett
   haldoklik pásztora.
(1791.)

43. Eggy jó szívből kőltt Szatira
avvagy feddő költemény a’ magyar litteratúráról.
Pajtás  uraim !
   Az én Szatirám tsak a’ Litteratúrát, nem pedig a’ Litterátorokat illeti. Ki kérem tehát magamnak, hogy a’ benne találkozó kifejezések közűl senki tsak eggyet is magára ne magyarázzon. Egyébaránt kéntelen volnék az illyen Urat a’ ludas aszszonyra meg emlékeztetni.
   Nevemet ki nem tettem; mert ollyan időket élünk még, mellyekben a’ szembe-tűnő Írásnak okos meg-tzáfolása helyett tsak az Írónak a’ neve és erköltse szokott motskoltatni. Azt pedig jól tudom, hogy e’ jelenvaló Írásom, mivel magában feddéseket foglal, szembe-tűnő, és így tsak erre nézve is már érdemes arra, hogy meg-tzáfoltassék.
   Meg-tzáfoltassék? Légyen úgy! De előre mondom ám, hogy ezt a’ Szatirát tsak a’ Litterátori munkáknak jövendőbéli szelídségjek által egyedűl; a’ nyilvánvaló motskolódások és tudománybéli tzivakódások által pedig okosan meg-tzáfolni soha nem lehet.
   Éllyenek az urak szerentsésen, és szeressék még a’ feddő igazságot is.
   Hogy Szatirát írok, ‘s nem vén kofa módra szidalmat
 ‘s betsmérlő tsevegést; nyilván meg mondom előre.
Böltsnek ugyan feddésem előtt nem kellene tzégér:
ám de kevés van még tudományt kóstolta hazánkban,
a’ kinek agy-koponyájától meg-várni lehetne,
hogy szatirák, ‘s kofa’ szitka között választani tudgyon.
Sőt ha tud-is, rossz szíve legott’ szidalomnak itéli,
a’ mi nyomósb szókkal magyarán megfeddi hibáit.
   Óh! te szelíd Músák’ kebeléből emberi szívre
olly drágán tsepegő ‘s érzékenységre fel-oldó
Isteni Víz! adgy nékem erőt, hogy drága Hazámnak
elmésebb részét nevető intéseim által
arra vigyem, hogy fegyvereit mind egyre le tévén,
(mellyekkel, mikor Európán komor elme-setétség
ül vala, egymásnak hírét a’ kurta Tudósak
vesztegeték,) gyönyörű tzéllyát köz erővel igyellye.
   Nem történt esetek, de nem agy-költötte mesék is,
a’ miket írandok. Mélly álom volt vala rajtam,
a’ mikor e’ jelenést láttam; ‘s mivel éjjeli látás
nappali kép nélkűl soha nem támadhat eszünkben,
álom igazságnak tán leg-jobb volna nevezni.
   Szenderedék; ‘s amaz égi babák, kik Morfeus úrnak
vártt jel-adása szerínt szemeinket gyenge kezekkel
zárlani, ‘s elménket, hogy könnyen fel ne otsódgyunk,
tündéres pepetséléssel múlasztani szokták,
a’ tollas szekerenn eggy súgár hegyre vivének.
A’ hegynek tetején talabor pásintra fel-épűltt
szép templom ragyogott: azutánn olvastam az írást,
melly kapuján tudtomra adá, itt lakni Apollót.
Eggy kevesé meszszebb néhány ház álla körűltte,
hol tzitarás Fébus’ szorgalmas Húgai laknak.
   A’ paloták’ szép rendgye között el-hintve kerengtek,
vagy leveles tser-bóltok alatt mélly gondba merűlvén,
írtanak a’ Daliák; míg egy nagy falka Tudóskák
nagy hahotálás köztt egy helyről másra bolyongtak.
Meszsze valék tőllök, ‘s már is füleimbe zuhantak
a’ riadó lármák: Márst vélted volna tsatázni!
‘S hogy közelebb léptem, hihetetlen tsúf tsuda! szintén
három Grammatikust, láttam, mint verte, pofozta
a’ dühödő dandár; láttam, mint tépte le róllok
a’ pipes öltözetet, mellyben a’ végre jövének
e’ tudomány’ árnyéka utánn nagy füttyel enyelgő
nyájhoz, hogy ragyogóbb köntösben szólni tanúllyon.
«Jól esik!» így szóllott egy bajszos Pára megettem;
«Grammatikus minek a’ született és tiszta Magyarnak?
Mintha Magyar fets könyve kivűl még annya’ tejével
szopta saját nyelvén igazán nem tudna gagyogni.
Könny, köny, után vagy utánn mind egy; kiki mondgya vagy írja
íze szerint; ‘s szabadon bánnyék nyelvével akárki.
Van faluról faluig tág út; és a’ ki Hazánkban
mind ezeket ki-szabattatván, egyenesre vonatni
‘s a’ görönyöst, gödröst meg egyengettetni akarná,
vaj! mi kobak velejű, melly ostoba volna előttem!
A’ kinek a’ rögös út nem tetszik, fekve maradhat
fűltt kulyibájában: úgy szintén, a’ ki talántán
rég’ anya-nyelvünkben nem akar szenvedni göröngyöt,
szép sima nyelvre szokott ajakit száraszsza deákúl.
Gautiert, Grammatikust mind el kell űzni pokolba.»
   Erre ijedtt szívvel szaporán más félre osontván,
boldog Egek! mondám, melly rossz itt könyveket írni,
mellyek az ízlésnek rögeit jobbítani kezdgyék.
A’ tulipán’ gyökerét házúl a’ torma-kukatznak,
a’ ragyogó súgárt a’ baglyok’ sanda szemének,
annyi valójában, mint már a’ helytelen ízben
meg-rögzött agynak nyílást a’ szépre javallni.
   Míg ezeket titkon, ‘s lelkem keseredve morognám:
íme! meg’ új jelenés; még durvább, mint az előbbi.
Noszsza tehát író táblámat kézbe ragadván
tsendes Apollónak bé-zárlott temploma mellé
állapodom, hol mindeneket fel-jegyzeni kezdék.
Egy tenyeres Költő mérsékeltt lábbal elejbe
megy vala a’ dühödő ‘s a’ grammatikára fel-indúlt
nyájnak. Karjairól eggy ostor függe; nyakában
bő kosarat hurtzolt gyömbérrel rakva; fejében
régi sisak mozgott; ‘s kiabál vala: félre Tudóskák!
Én magam is láttam kosarát; friss, illatos, ízes
fűszereket hordoz; kár, hogy sok borssal egyíti.
Hogyha köszöntötték, bottal fenyegetve fogadta,
‘s azt akará, hogy grammatikát, ‘s lábakra szorított
verseket írni, görög vagy római módra, tanúllyon,
a’ ki Poéta’ nevét méltán hordozni akarja.
Erre ki száll a’ tserfa megőll egy élemes író;
újjairól nagy trombita függ, ‘s viadalra ki hívja
a’ kosaras Daliát. Veszekednek. Nézi azonban
a’ viadalt a’ tsürhe tsoport, ‘s markába katzagván,
hátrább vonnya magát. A’ trombita ‘s képtelen ostor
ollyas két eszköz, mellytől kiki meszsze lopódzott.
   Szünt vala már a’ hartz, mikor a’ pállyára sietni
a’ leveles tser-bóltok alól, ‘s méregre hevűlni
eggy Ifjút láttam. Tódúlt a’ szikra belőlle.
Mint mikor a’ gyántás tüzeket testébe fogadván
a’ szigeten álló, tő vagy másféle hegyekre
szint’ azokat megmeg szikránként viszsza suhíntya.
Eggy öreg Úr kérlelve szaladt, mint attya, utánna,
‘s viszsza voná, intvén, hogy imilly viadalra ne kellyen.
«Nem! neki mék:» úgy mond. «Meg látom, mennyire érhet
nyílaival pántzélom alá e’ meszsze hagyító!»
Ám de ki fáradván Kőltőnk az előbbeni hartzban,
vagy meg is esmérvén, hgoy fűszert borssal egyítve
a’ gyengébb száj-íz nem kedvell, viszsza vonódott.
Végre kezet fogtak; ‘s a’ mint egy Músa, le nézvén
ablakiról, e’ Bajnokokat békélleni látta:
tapsola, ‘s meg szólalt, illy bölcs intésre fakadván:
«Kedvesim! illy végét nagy örömmel nézem előbbi
rossz viadaltoknak. Mí Músák, tsendes Apolló,
szinte miként tudományink is, valamennyi kezünkből
Emberi Nemzetnek bizonyos hasznára ki forrad,
nem de szelídeknek szoktunk mondatni? Szelídség
nélkűl a’ tudomány bé nem hat az emberi szívre.
Íme! kiket most is gyengébb ízlésre vezetni
tísztelet érdemlő szívvel törekedtetek; a’ mint
a’ viadalt hahotálás köztt szemlélni megúnták,
szint’ azon útra megint seregenként viszsza menének,
mellyet előbb jártak, ‘s egy rögről másra tsiszamnak.»
   Míg ezeket mondá, hozzám közelíteni láték
egy pitziny állású Könyvszerzőt. Keskeny ölében
két piperes bábot katzagás köztt visz vala: eggyik
frantzia rántzra szabott köntösben bajszos ajakkal
szittyai ábrázat; de viszont a’ másika zsíros,
rántztalan és rongyoltt katzagányban egy nagy Olasznak
fel-porozott, fürtöltt, mosdott és drága kenettől
illatozó feje volt: tetején egy kutsma lepenygett.
El sietett véllek Fébus temploma mellett,
‘s r’ám tsak alig nézvén, eggy pázsit dombra kutzorgott.
Nagy katzagási között tsúfságból hányta, vetette
a’ jövevény köntösbe szorúltt vad Szittyai képet;
míg az Olaszt apolási között mellyére szorítá.
El nevetém magamat, ‘s azt mondám néki: Barátom!
hogyha ezen bábok meg tudnák nyitni beszédre
szájokat; és ha ruhájához mérsékleni kezdné
nemzeti nyelvét is mindeggyike: valld ki, szeretném,
mellyike fog szebben szóllamlani? Szittyai bábod,
hogyha szavát köntösse szerínt mértékre veendi,
énekel: és Olaszod lebegő katzagánya’ szabású
hangjaival tsak nyögve hörög, ‘s két részre botorkál.
   Mondám, ‘s egy dominós Író el szárnyal előttünk,
‘s a’ Daliákra siet, kik amott könyvekbe merűlvén
a’ hidegebb árnyékok alatt munkáikat írják.
Minden alak nélkűl kiki esmérhette. Kezében
hord vala eggy veszszőt, mellyel ki tsapintani kezdé
a’ Daliák ruha-rántzaiból (sértéssel-e, vagy sem?
nem tudom) a’ porokat; mellyekből, a’ ki halandó,
bár ha akarná is, meg nem tisztúlhat egészen.
Azt látám egyedűl, hogy eme’ ki-ütötte porotskák
többnyire mind dominójának gallérira estek.
Köntösöket, ha ki a’ ruha-port nem akarja magára
ejteni, sokkal jobb gyengén simogatni kefével.
   Illyen gondolatim voltak, mélly gondba merűlvén
a’ gyönyörű tudományok iránt, mellyeknek ezernyi
bús akadályok köztt kell átal törni hazánkban.
‘S mint mikor a’ vad kan, húsosb tagjába lövetvén
a’ kerek ón, röfögésre fakad, ‘s tajtékos agyarral
kergeti gyilkossit; kiki tsővjét hátra hagyítván
meg szalad a’ kan előtt, ‘s a’ súgár fákra törekszik;
úgy üget egy dühödő Bajnok Rosinante-szabású
barna lován, ‘s a’ tsürhe Tudós fut előtte tsatánként.
Régi papírosból tapaszoltt sisak álla fejében,
mellyre tüzes színnel jövevény neve fel vala írva.
Melly-vasa nem lévén, posztó-katzagányka lepenygett
tarka szakállával bé-kerteltt büszke nyakából;
‘s minthogy most lovagolt, Spanyolok’ módjához igazlott
‘s elme-negédségtől duzmadtt bugyogója ki látszék
földre folyó köntösse alól, a’ mellyel egyébképp’
a’ szem elől külföldi nemét el szokta takarni.
Lába harisnyásan; sarkantyú lusta tzipőjin;
‘s eggy iszonyú görtsös villongott barna kezében,
mellyel háta megé, bal, jobb óldalra, előre,
a’ ki tsak úttyában vala, mindenikére hadázott.
A’ tsapodár sereg a’ fa közé mind félre szaladtak,
honnan az illy szélmalmi vitézt szitkozva nevették;
ő pedig a’ Daliák’ tsendes ligetébe bolyongván,
eggy magos oszlop előtt, melly Ízis’ tiszteletére
a’ közepén fel-emelve vagyon, főt hajtva meg állott.
«Itt, Daliák!» úgy mond, «Dámámnak az oszlopa: ennek
szolgai hűséget, végső pihegésig imádást,
‘s tiszteletes hírét mindenképp’ ójni fogadtam.
A’ ki tehát részemre nem áll; ő néki hasonló
tiszteletet nem hoz, ‘s faragott képének azonnal
szent fogadást nem tész; azt én görtsösre idézem,
és ha bajúszt nem hord, honnyunkból meszsze ki űzöm.»
   Szóll vala, ‘s nyergéből szaporán a’ földre zuhanván,
a’ Daliák’ írási között el kezde fütyészni.
Ám de Apollónak bíró-végzése azonban
e’ jelenés’ követésétől elvonta figyelmem’.
Ő palotájából a’ nagy folyosóra ki állván
‘s egy gyönyörű Ifjút karjánál fogva vezetvén,
(a’ Szeretet vala; Főbusnak mennybéli követtye,
Húgainak szeretője, tsalárd szerelemnek az ötsse,)
vállra folyó fürtös hajazattyát három izromban
meg rázá, ‘s ajakit vépképp’ illy szókra fakasztá:
«Menny, Szeretet! ‘s vidd el végzésemet ott amaz ernyős
tölgyek alatt író Daliákhoz. Szálly el ezektől
osztán a’ tsapodár ‘s egy helyről másra bolyongó
nyájhoz is. E’ hagyományt, mondd nékik, küldi Apolló.
A’ kosaras Kőltő a’ három Grammatikussal:
a’ tenyeres Ragyivák, kik az ő kosarára rohantak;
a’ dominós ’s a’ bábjaival katzagásig enyelgő
férjfiak, a’ Daliák’ seregéhez visszavonódván,
üllyenek ott veszteg, ‘s dolgozzanak eggyes erővel.
Húgaim el-zárlott palotáikat újra ki nyitván,
‘s a’ Szeretet’ nemes íveivel mind egybe tsatolván
szíveiket, mihelyest majdmajd a’ durva tsatázás
meg szünik e’ bértzen, megmeg hozzájok örömmel
szállani, ‘s véllek örök frígyet támasztni fognak.
A’ tsapodár nyájnak mond meg, hogy néki közöttünk
nints helye; hogy piatzunk nem tsap-szék, nem vita-pállya;
hogy fene villongás nélkűl a’ völgybe vonódgyék,
‘s ottan előbb készítsse magát, mint illik, az erkölts
‘s a’ tudomány által pajtásságára szelídebb
‘s válogatott Daliáimnak, kik tsendesen írnak.
A’ spanyol ízt el-nyelte Vitéz őrt állva maradgyon
a’ hegy alatt, ‘s a’ közre jövő munkákat itéllye.
A’ miket ő le gyaláz, mind jónak, szépnek, igaznak;
‘s a’ miket ő fel emel, mind rossznak, rútnak, avúltnak,
‘s álnak itéltessék. Ezeket végezte Apollo.»
   Erre ki tsappantván szárnyát, le repűle sebessen
a’ Szeretet ‘s a’ válogatott Daliáknak elejbek
állapodék. Kiki főt hajtott; ‘s meg örűlve fogadták
a’ hagyományt; ‘s azokat, kik az ütközetekre közüllök
avvagy egyébb okból ki futottak, viszsza idézték.
A’ spanyolos Magyar is, szállván Rozinante lovára,
viszszavonás nélkűl ki-szabott tisztyére vonódott.
   Ám de az eggyikről a’ másik helyre bolyongó
nagy sereg a’ Szeretet’ szava által tűzbe hozattván,
mint mikor a’ sáskák iszonyú zúgással az égből
a’ napot el-takaró falkákban rendre le tsapnak,
fel riad egyszersmind, ‘s bongó zajgással Apolló’
szent palotája felé a’ főbb ösvényre zuhanván,
meg lepi a’ palotát, ‘s szitkok köztt dúlni akarja.
Eggyike r’ám nézvén, ‘s bottyát fel-emelve: «mit irkálsz?»
Kérdezi: «dúlni segíts, vagy menny!» Egy másik azonképp’:
«Noszsza felelly szaporán» úgy mond, «tábládba mit irkálsz?»
Én? Szatirát írok. «Mi az ördögöt?» Avvagy az Úrnak
nyelve szerint Feddést. «Kire azt?» Az urakra, kik éltök’
napjaiban keveset dúlván a’ könyveket, írnak,
‘s zab szüleményekkel Pindust fel dúlni akarják.
   Erre reám fordúl az egész tsata. «Noszsza tiporjuk
e’ szatirás fene lelket agyon!» melly szóra fel ütvén
bús fejem’, álmomból fel ijedtem: ‘s íme! Apolló’
bértze helyett magamat bé korlátozva találtam
egy vadon erdőben; ‘s nézvén két részre, körűlttem
emberi képekben vadakat villongani láttam.
(1791.)

44. Ajánló levél
Q. Horátziusnak az eliziumi mezőkön mulató lelkéhez.
   Nagy érdemű Lélek!
Hogyha talán Levelem, mellyben Buda vára’ tövéből
e’ magyar ízt feddő munkámot Néked ajánlom,
kellemetes fonalát örömidnek félbe szakaszttya;
avvagy ez Értekezés, mellyből a’ mennyei Kőltést
a’ Magyarok Földgyén sírjába hanyatlani látod,
szívepedésre fakaszt, ‘s örökös nyugodalmadot egy két
felleges órával megháborgattya: botsáss meg!
   Nem Te valál? ki, midőn a’ római népnek akármelly
ostoba, vagy tsemegés ízlésű tagja, kezébe
vévén a’ tzitarát, szabados kedvére röfögte
lábtalan énekeit, sanyarú feddésre fakadtál,
hogy veszedelméből kiragadgyad az isteni Költést?
Nem Te valál? ki az elmefogyott és bénna beszédű
verskoholók’ nyáját, az üres kordékkal enyelgő
majmokot, a’ trágár Szatirust lyukaikba rivasztád?
‘S míg az igaz Kőltést, míglen felséges aránnyát,
szent hivatallyának súlyosb akadállyival eggyütt
fejtegetéd; azokat, kik nem dalolásra születtek,
a’ Helikon hegytől Mársnak mezejére, az Ország’
gondviseléséhez, ‘s a’ földmüvelésre vezetted?
   Óh! ha tehát a’ boldog öröm, melly holtodot érte,
a’ kegyesebb ízű ‘s tetemes Kőltésnek ügyéről
hajdani gondgyaidot ki nem édesgette belőlled:
nemzeti Kőltésünk’ szomorú sorsára tekints le;
‘s küldgy ha tsak eggy szikrát út nélkűl szerte bolyongó
verskoholóinknak foganós szívekbe tüzedből,
mellyel az agg Pízó’ fiait helyes ízre vezetted.
Nyisd meg az észt bennek: hogy lássák isteni tisztét,
tsendes Apollónak, hogy lábas hanggal az elmét
édesen érdeklő lanttyán mértéktelen újjal
öszve ne szaggassák a’ húrokat; és hogy eszetlen
szószaporítás köztt ötsetét büdös írba ne mártsák.
Küldgy le tsak egy súgárt, mellynél a’ nemzeti Kőltés
életölő veszedelmeiből új fényre otsódgyon;
és ha segédi kezet Te sem adhatsz omlani kezdő
oszlopinak, legalább tiszteld meg lelki könyekkel
e’ nagy egek’ szüleménnyének boldogtalan estét.
(1793.)

45. A’ magyar Kisasszonyokhoz.
Még kis koromban elkezdettem
tsudálni a’ Leányi Nemnek
   hatalmas ékességeit.
Nagy ihletéssel énekeltem
hárfámon Tzipris’ gyermekének
   érzékeny édességeit.
Irígy haraggal öszve törte
a’ tisztaságnak Istensége,
   Diána, kedves lantomat;
‘s Klióval és Urániával,
két rántzos homlokú leánnyal,
   kibéreltette tollamat.
Tsak próbaképp’, nagy szorgalommal,
megírtam én az Emberségnek
   legrégibb kábaságaít;
és, mint a’ megdühödt darázsok,
rám estek, a’ kik most is hintik
   az észnek tébolygásait.
Urániával felrepültem
a’ fellegekbe, ‘s lefestettem
   a’ Tsillagoknak rendgyeit.
De, áh! elmémet megtepesztvén
e’ meglett Músa, nem dajkálta
   szívemnek érzeménnyeit.
Kliónak háladatlansága,
‘s Urániának száraz ínnye
   felbosszontotta szívemet;
elmentem tellyes holdvilágnál
komor homlokkal a’ ligetbe.
   keresni régi kedvemet.
«Oh! tiszta Szűz! mit vétett néked?
mit vétett nyájas éneklésem,
   hogy öszve törted lantomat?
Adgy engem’ vissza Ératónak,
ki hajdan édes háladással
   fogadta fáradságomat.»
Így zúgolódtam önn magamban,
‘s véletlen megrezzenni láttam
   egy zöld bokornak ágait:
Endimionnak oldalától
felugrott hirtelen Diána,
   és öszve szedte nyílait.
«‘S te, a’ kit ártatlan szerelmim
olly nagy haragra gerjesztettek,
   te itt? egy Pásztor’ karja köztt?
És a’ mit én tsak énekeltem,
te azt valóban megtselekszed
   a’ bokros rejtevények köztt?»
Ő illy szavamra eltakarta
egy fellegforma szemfödéllel
   pirúlhatatlan homlokát,
a’ hóldvilág is elborúlván,
tömött homállyal eltitkolta
   előllem álmos Pásztorát.
Sietve mentem Ératóhoz,
ki újjra öszve szerkeztette
   törött lantomnak ízeit;
‘s azóta megmeg ihletéssel
éneklem a’ Leányi Nemnek
   hatalmas ékességeit.
Vadássza bátor a’ borostyánt,
ki bajnokversben harsogtattya
   Bellóna’ véres hartzait,
vagy a’ ki fönn a’ Tsillagok köztt
hálátlan elmefuttatással
   fáraszttya gyenge szárnyait:
Ha nékem a’ Magyar Kisasszony
kerékre fűzött szegfüvekkel
   felékesíti lantomat:
ha egy futékony mosolygással,
egy jóbaráti kéznyomással
   hálállya nyájasságomat:
Ha versemet majd nedves szemmel
majd óhajtozva eldalóllya
   hív Kedvessének karja köztt;
‘s ha gondos kézzel öszve hajtva,
‘s egy pántlikával általkötve
   rejtekbe zárja mellye köztt;
Ha sóhajtás köztt szép kezéből
síromra hintett Nefelejtsvel
   megtisztesíti híremet:
a’ Hertzegeknek sírhalmával
a’ bajnokoknak nagy nevével
   fel nem tserélem béremet.
(1793.)

46. A’ Rósához.
Eredgy Laurámhoz, eredgy!
Te, kertek’ pompája, kis Rósa!
   Legszebb szál Flóra virági között!
Hadd tudgya, melly gyönyörű
az ő ortzája, ha mondom,
   hogy olly mosolygva virágzik, mint Te.
De mond meg néki azt is,
hogy soha szerelmes emlők köztt
   pompás sírt bádgyadtt fejednek nem lelsz,
ha ortzád’ bokrok közé,
vagy vad pusztákba elrejted,
   hol téged’ nyílni a’ Kedves nem lát.
Mit használ néki, hogy szép,
ha ékes ortzája gyümöltsöt,
   szívének édes szerelmet, nem hoz?
Mit használ nékem, hogy szép,
ha gyémántmellye nem érzi,
   hogy égő szívem olly hűven szeret?
Ezt mondván, Rósa! hally meg;
hadd lássa előre veszéllyét,
   melly által ő is elhervad, mint Te.
Meglágyúl szíve talán,
‘s míg rósaszíne ki nem hal,
   viszont hűséggel ölembe repűl.
(1793.)

47. Klóris a’ Fülemiléhez.
Te gallyas fáknak bús lakossa
e’ gyöngyös forradékok mellett!
Ne menny el, kérlek, e’ beregből,
te édeshangú Fülemilétske!
Alexis eljön nemsokára.
Olly szépen, olly keserves hanggal,
nem énekelsz te, mint Alexis;
tanúlly meg tőle énekelni,
oh! vajha ő viszontag tőlled
szeretni megtanúlna!
Mert! ah! Alexis’ szíve,
oly hűven, mint te, nem szeret.
(1793.)

48. Az esküvő Szerelmes.
Esküszöm tenéked, Laura!
esküszöm, hogy nem szeretlek.
Esküszöm, hogy véled eggyütt
a’ Leányi tsalfa Nemnek
szépeit mind gyűlölöm.
Gyűlölöm, mert mind hitetlen,
véled együtt állhatatlan,
mint a’ lepke, melly az eggyik
szögfüről a’ másikára
hízelkedve szálldogál.
Esküszöm tenéked, Laura!
a’ szerelmek’ Asszonyára,
kis Fiának hő tegzére,
szép szemedre, szép ortzádra,
hogy -- hamissan esküszöm.
(1793.)

49. Az álomban vett Tsók.
Aludtam; ‘s álmodozni kezdék
már prósaszóval, már dalokban:
   Kloét festék le álmaim.
Úgy tetszett, hogy felém lopódzván
egy tsókot pertzentett ortzámra:
   ‘s azonnal nyíltak karjaim.
Ammint e’ pertzenésre felserkentem,
kutyám volt, a’ ki nyaldogálta képem’.
(1793.)

50. Laura Thirzishez.
Oh! Tirzisem! ne hadd a’ félelemtől,
ez elmegyilkoló kegyetlen ölyvtől,
   ne hadd meggyőzni szívedet!
Maradgy te a’ nemesb erköltsnek hűve,
‘s megszígyenűl a’ tsúf Irígyek’ nyelve,
   melly rágalmazza híredet.
A’ Sas, a’ rá tekergett viperával,
melly őtet lesben várta nyíltt agyarral,
   nézzd, melly nagy szívvel küszködik.
A’ fellegekbe száll az ellenséggel,
sok ízre tépi büszke tsendességgel,
   ‘s a’ nap felé emelkedik.
(1793.)

51. Az egyenetlen Hartz.
Mit hartzolsz, jó Leányka! hasztalan?
Minek halasztod győzedelmemet,
   ha nyertes nem lehetsz?
Nem látod-e, hogy hárman hartzolunk?
Mí ketten, ‘s Ámor? és hogy ellened
   mellettem hartzol Ámor is?
(1793.)

52. Szenderedő Thirzisre
Estvéli Szelletek! tsendesben zúgjatok;
   ne énekellyetek, Madarkák!
Kis Tsermelyek! tompább morgással follyatok
   hogy Thirzist fel ne ébresszétek.
Altasd el őtet, képzelésnek Istene!
   Altasd el édes Álmaiddal;
‘s ha majd a’ méllyebb szunnyadásig elmerűl,
   tedd tsendes kézzel nyíltt ölembe.
Itt ő, ha ébren van, legsúlyosb gondgyait,
   magával eggyütt, elfelejti.
Laurának, bárha képzeltt ápolási köztt
   alvása is legédesb lészen.
(1793.)

53. A’ Szemérmes Leány.
Tegnap engem’ Kedvesemmel
kettetskén a’ zöld ligetben
   andalogni lelt Anyám.
Elpirúltam, hogy megláttam
‘s a’ köténnyel eltakartam
   lángba lobbant képemet.
Ezt Anyám, hogy észre vette,
véghetetlen sok szitkokkal
   majd halálig üldözött.
Jó Anyám! ha Kedveseddel
így lelnélek, megpirúlna
   a’ te meglett képed is.
(1793.)

54. Dámon és Dóris.
DÁMON.
      Egy tsókodért legeltetem
      e’ balsamillatok között,
      szerelmes Dorka! nyájadot.
      ’S te addig a’ tserfák alatt,
       virágot szedve, andalogsz,
      ’s az édes Ámor’ kínnyait
      zokogva énekelgetvén,
      magányos fűzesek között
      az árva Dámont elhagyod.
DÓRIS.
      A’ friss ligetnek tölgyei,
      Flórának legszebb szálai,
      a’ legszerelmesb énekek
      nem illetik meg szívemet,
      ha Dámon tőllem messze van.
(1793.)

55. A’ Házasság’ Istene.
Láttya Hímen a’ vak Ámort
szerteszéllyel tébolyogni
   a’ bozótos réteken.
Álly meg, úgymond, szép ötsétském!
‘s hallyad azt a’ jó tanátsot,
   mellyet néked Hímen ád.
Engedd nékem szemkötődet!
Hasznosb lészen, hogyha láthatsz,
   és ha Hímen vak lehet.
(1793.)

56. A’ hideg vérű Leányka.
Jó Leányka! szépen nyílnak
szép ortzádon a’ tavasznak
   kedves rósaszínei.
Mint a’ kohban, úgy ragyognak
szép szemedben a’ nyaraknak
   fútató melegjei.
Szép mellyedben díszeskednek
jó erköltsid, mint az ősznek
   drága gazdagságai.
Kár, Leányka! hogy szívednek
rejtekében a’ teleknek
   uralkodnak faggyai.
(1793.)

57. Fillisnek Panaszi.
Óh! e’ forrásnak partya mellett
   andalgott sokszor Pásztorom!
Gyöngyhabja, melly szelíden tsörgött!
   ha rá mosolygott Dámonom.
Itt voltak eggyütt zöld tanyáink;
   amott tartottunk aklokat;
e’ réten jártak nyájatskáink,
   e’ dombon nyírtuk gyapjokat.
Ő volt egyetlen bodogságom:
   ő bírta jámbor szívemet.
Ő értte, Ég a’ bizonyságom!
   od’ adtam volna éltemet.
Még hajnaltájban, tsendes dallal,
   megjártam berkünk’ réttyeit;
‘s megszedtem néki gondos újjal
   Flórának legszebb kintseit.
Orozva ültem oldalához,
   ha fél mosolygva szunnyadott:
‘s ha tsókkal értem homlokához,
   véletlen’ ő is meglopott.
Hogy egyszer tettetett haraggal
   elvontam tőlle képemet;
áh! melly keserves háborgással
   kérlelte tsalfa szívemet!
Szerelme bádgyadó szemében
   melly bájos tűzzel tsillogott!
‘S melly boldog voltam, míg ölében
   szép énekével múlatott.
De óh! e’ tsalfa boldogságok
   egyszerre múlni kezdenek,
mint nyáronn a’ megértt virágok,
   mellyekre hővek estenek.
Dórisnak látszik hízelkedni,
   ‘s pirúlva futtya színemet!
Hitetlen! jőjj tsak engesztelni!
   Meg nem botsátom vétkedet.
De vallon szívem’ rejtekéből
   mit érzek felfel habzani? --
Eggy hő könyetske jő szememből;
   ‘s mellyemre látom görgeni.
Jőjj vissza, Dámon! engesztelni;
   ne fusd pirúlva színemet.
Eggy illy könyetske azt igéri,
   hogy megbotsátom vétkedet.
(1793.)

58. A’ vén Leányok.
A’ vén Leányok Ámor ellen
a’ meglett Asszonyokkal eggyütt
   sok rosz szidalmat ejtenek,
ne hidgy te, Dorka! szitkaiknak,
ne hedgy! mert szívek’ rejtekében
   szerelmet ők is érzenek.
Elégszer látom, mint mosolygnak,
ha Dámon őket hízelkedve
   szép angyaloknak nevezi:
homályos szemmel mint hunyorgnak,
ha Mílon őket nyájaskodva
   kéztsókolással tiszteli.
Négy éltes Nimfa eggy ligetben
meglátta egyszer a’ kis Ámort,
   hogy hantos halmon szunnyadott.
«Kötözzük meg - suttogja eggyik -
e’ tsalfa Latrot, a’ ki minket
   tüzével annyit kínozott.»
Felébred Ámor, ‘s félmosolygva,
és félsiralmas kérleléssel,
   «Áh! - úgymond - hogy megleptetek! - -
És annyi kínos ingerlésért,
megvallom én, hogy ezt a’ bosszút
   megérdemlettem tőlletek.
De még is, szánnyatok meg kérlek! - -
Ha engem e’ komor bilintsből
   irgalmasságtok felsegít:
íjamra esküszöm, hogy senki,
míg éltek, sem gyötrelmes tűzzel,
   sem tsókkal meg nem háborít.»
«Még tsókkal sem?» egyszerre kérdik
megháborodva mint a’ négyen,
   ‘s rövid tanátsot tartanak.
«Áh - úgymond végre a’ legéltesb, -
ne légy kegyetlen hűveidhez,
   kik téged’ holtig áldanak.
Tsak tréfa volt, hogy megkötöztünk! - -
‘s mindaddig, tudd meg, fel sem oldunk,
   míg szódat viszsza nem veszed;
‘s míg jel gyanánt, hogy nem haragszol,
énnállam kezdve, - - mind a’ négyet
   tsókoddal meg nem tiszteled.»
(1793.)

59. Kutyám’ Ditsírete.
[Lehet az Emberek’ barátságára írtt Szatirának is nevezni.]
   Músa! meg ne bántsson ritka bátorságom,
hogy nevét kutyámnak oszlopodra vágom.
Názó a’ diófát írta meg dalokban,
mellyben pára sintsen, mint az állatokban.
Mennyivel felségesb verse hangzatomnál
annak, a’ ki sírját lelte a’ Gyetáknál;
kőlteménnye’ tárgyát annyival haladgya
Donkisótomról írtt verseimnek tárgya.
Donkisótom nékem mindenekben hívem:
‘s ez magán elég ok, hogy megénekellyem.
   Míg az emberektől, már melly böltsen élek,
mást gyalázatoknál semmit nem reménylek;
míg ezek rosz hangot ártatlan szavamnak,
‘s legjobb tetteimnek rosz palástot adnak,
addig hív ebetském eggyügyű szemekkel
nézi, a’ mit végzek művelő kezekkel.
Minden szót tsak úgy vesz, a’ miként van mondva,
avvagy a’ miképpen rá vagyon tanítva.
A’ haragnak hangját tsak haragra érti,
tréfaszómat kantsal szemmel meg nem sérti;
‘s míg nem a’ fenyíték’ vesszejét szemléli,
bárha szitkot hall is, mind tsak jóra véli.
   Láttam én sok ízben a’ kutyák’ törvénnyét,
mellyek éhen őrzik a’ Paraszt’ sövénnyét:
hogyha két komondort hartzra kelni láttak,
a’ levertt nyakára eggyaránt rohantak;
‘s a’ helyett, hogy gyengébb társokat segítssék,
a’ hatalmasabbal újjolag megtépték.
Így az emberek köztt, hogyha egy gaz pára
eggy erőtlen jámbort felvesz a’ fogára;
egybe gyűl a’ tsürhe, ‘s eggyaránt kontzollya,
szemtelen nyelvével jó nevét motskollya;
‘s míglen a’ Lehellet el nem száll agyából,
fel nem haggya kelni méltatlan porából.
Sokkal jobb erköltsöt lelsz az én kutyámban,
mint a’ vad falunn nőtt bojtos ebtsatákban.
Szánni tud! ‘s ha nyögve ágyamon nyavalygok,
vagy ha tettetésből jajszavakkal sírok:
felsiet keblembe, képemet megnyallya,
‘s búmat ammint tudgya, nyögve vígasztallya.
   Hát ha megtekintem tzéllya’ tisztaságát?
Óh! miként haladgya sok barátim’ tzéllyát!
Emberek ha vélem társaságba lépnek,
szép vagy rút, de mégis tsak haszont keresnek;
‘s hogyha ezt zsendűlni nem legottan láttyák,
a’ barátkozást is gyűlölségre váltyák.
Eggy falat tehénhús zsoldgya Donkisótnak,
‘s még ezért is nyallya szűk kezét urának.
   Többet mondok: kutykám bár minő veszélyben
megmarad mellettem, mint egyébb üdőkben.
Emberek! tsatánként gyűltetek szobámba,
kézszorongatás köztt estetek nyakamba,
míg viasszal tűzött szárnyamon repűltem,
mellyet a’ Szerentse’ ál kezéből vettem.
Ámde béborúlván sorsom fellegekkel,
‘s talpig ellepetvén zordon mennykövekkel,
messze illanátok bátorságos helyre,
honnan gúnyoló szót mondtatok fejemre;
‘s hasztalan reménlvén, illyes romladékon
hogy majd boldogságtok fennyebb poltzra hágjon;
míg kivűl sorsomra vállatok’ vontátok,
addig szívetekben vígan tapsolátok.
Oh! az én ebetském mennyit megpiríthat
olly barátot, a’ kit bal sors elvadíthat!
El nem pártol tőllem felleges sorsomban:
itt is olyan, mint volt fényes napjaimban.
Sőt ha tsak ruhámat mérgesen megrántod,
védelmemre jönni, ‘s bosszonkodni látod,
nem hiszem, hogy ér’ttem veszni kész nem volna,
hogyha embergyilkos ellenem tört vonna.
   Donkisótom nékem mind halálig hűvem;
‘s érdemes mindenképp’, hogy megénekellyem.
Énekellek! ‘s vallom, kedves Donkisótom!
hogy te vagy valóban leghűvebb barátom.
(1793.)

60. (Koppi Károlynak.)
   Itt ülök a tótok tornyos falujokba bezárva
s azt az üdőperczet, mely kívánt végbe szakasztván
számkivetésemnek bajait, hűséges öledbe
Koppim! vissza vezéreljen, keseregve sohajtom.
Hányszor nézegetek bús szemmel az égi vidékre,
hol ragyogó fénynyel látom felkelni naponkint,
s a komor éjbe merűlt földnek tetejére borúlni
életadó súgárival a mennybéli világot!
Hányszor mondogatom teljes boldognak az olyant,
a kit ez égi világ keletétől messze vonódni
a fene sors nem kénytelenít, s kit szinte az első
s el nem egyűlt fények tisztább melegekkel apolnak.
A szent cásábúl gyakran sétálni kimenvén
a talabor térségre, hol a napkelti vidéknek
kellemeit látom, fenn szóval az égre kiáltok,
és a pesti lakást sok vak barmoknak irígylem.
   A komor éjszak alatt fekszik Nagyszombat; egében
majdnem emészthetlen szemetek szállongnak; italja
sárga mocsárral együltt, s pöczesóval teljes erekből
áll; s ne hogy  a frissebb levegő megjárja koronkint
a beteg elméket, szemevájt szerzője bevonta
négy szögletbe szorúlt kulibáit téglasövénynyel.
Népe komor, s a járom alatt, mely terheli vállát,
szinte alágörnyedt. Szomorú kunyhóiba rejtve
tölti egész napját; a szűk utszákra csak akkor
sompolygván, mikor a kuvaszok, kik az aklokot őrzik,
vagy mulatásképen vagy tisztből félre vonódnak.
Igy lopják magokat kristálypatakokhoz az erdő
mélyeiből a szivtelenebb vagy gyönge vadacskák,
míg az oroszlányok véres prédáikat osztják.
   Senkinek itt vétek nélkül sem látni szemével,
sem nyelvét szabadon szóltatni, sem élni eszével
nem szabad. Orraikonn tündéres sárga üvegből
metszett pápaszemet hordván, mind fínom aranynak
tartják, a mit az őrkuvaszok fitogatni akarnak.
   Nékem is ily fene pápaszemet metszettek azonnal,
hogy nyomorúlt falujok rongyos kapujába beléptem.
S a mint visszavetém eszelős adományukat, ádáz
tajtékot túrván ajakikból, megfenyegettek:
hogy szememet, ha velök nem akarnék látni, kivájják.
Mit teheték egyebet? megaláztam kurta üdőre
orromat; és ha talán agyagot terjesztnek előmbe,
azzal mentegetem magamat, hogy pápaszemekkel
látni tanúlatlan lévén, a tárgyat eléggé
megkülönözni magam nem tudhatom; és ha dagályos
szószaporítás közt poraranynak lenni kiáltják,
meghajtom fejemet, s szépségét egyre csudálom.
   Teljes képmutató alakokkal az emberi nemzet;
része ruhájával vagy egyéb tisztbéli jelekkel
része pedig bizonyos mértekű csalfa beszéddel
vagy hamis orczavonásokkal mást játszik előttünk,
mintsem lenni szokott igazán a néma falak közt,
a ki kereszt nélkül jól él, a czifra keresztet,
s a ragyogó bárányt sok farkas hordja nyakában.
Mért ne lehetne tehát nekem is mellembe bezárni
titkos itéletimet; s az övéket minden üdőtlen
ostromolás nélkül csak azonban megsüvegelni,
míg nyelvem rólok szabadabb szólásra fakadhat?
Ők a képmutatást mocskos nyereségnek okáért
űzik; az egy szomorú szükség, melly engemet arra
kénytelít csak azért, hogy titkosb tollam ezentúl
kellemetesb hasznot hozhasson az árva magyarnak,
mint mellyet könyvem konokabb védelme szerezne.
Nincsenek ollyan üdők, hogy tőlünk a nagy igazság
bajnoki vérontást kívánjon; az emberi szívek
nem csupa példa után indúlnak, mint az eszetlen
juhseregek buta kossok után. A mostani száznak
elmevilágánál, melly ránk is kezde ragyogni,
múlik az illy barmos követésnek lelke naponkint.
Most már, a ki tanúl, nem az írót nézi, kit a sors
fontos itéletinek piomától messze taszíthat;
nem hitelére tekint, sem nyert hírére; hanem csak
józan okosságú szavait fontolja kiváltkép,
mellyekkel bizonyos hasznú regulákat előad.
   Igy bajomat hamarább jó végre vezetni reménylem,
s vágyakodásimnak díszes tetejére, - hogy eddig
állhatatos szívvel tűrt mostoha sorsomat a te
hív ölelésid örök feledékenységbe taszítsák,
és hogy karjaidon esetemnek drága jutalmát
többi barátinknak szíves fogadásaik által,
visszajövén örvendve vegyem, - könnyebben elérek.
Nem teszem én magamat bölcs Socrates oldala mellé,
kit tudománya miatt az irígyek sírba vetettek;
sem Galilei dücsős esetét nem alázom enyimhez,
kit gyönyörű leleményi miatt tömlöczre itéle
a’ tudományokban hivatalból ostoba papság.
Ámde ha tí bal sorsom után öletekbe fogadtok,
Socrates és Galilei nyomát meglelni reménylem.
(1793.)

61. A’ Kétség.
Hát tsak meg nem illetődik
   szíved árva sorsomon?
És ha szívem érted sínylik,
nem sajnálkodsz lángomon?
   Meg nem indulsz, ha könyezve
megszorítom kezedet,
   vagy ha mellyem senyvedezve
felsóhajtya nevedet?
Míg gyötrelmimet panaszlom,
   húnyorogva megnevetsz.
Ha ellenben elbutsúzom,
   azzal kérlelsz, hogy szeretsz.
Ha könyvezni látsz, megállasz,
   ‘s csókjaimtól elszaladsz,
sem magadtól nem botsáttasz,
   sem öledbe nem fogadsz.
Óh’ ha színlett édességgel
   megraboltad szívemet;
ha elloptad álnok szemmel
   drága tsendességemet:
vagy világos megvetéssel
   tedd tellyesnek kínomat,
vagy viszontag szerelemmel
   téreld vissza káromat!
(1793.)

62. Psichéhez.
Tsalfa Psiche! mit mosolygasz
   lopva rám, ha nem szeretsz?
Vagy talán, ha rám katsongasz,
   annyit tesz, hogy megnevetsz?
Nem tudod, hogy kegytelenség
   eggy olly szívvel játszani,
mellynek lángját hűtelenség
   el nem tudgya oltani?
Én tenéked örvendezve
   áldoztam szerelmemet,
‘s ekkoráig tsüggedezve
   kértem furtsa szívedet.
Kész is voltam kézfogással
   megszentelni vágyamat,
‘s lábaidhoz háladással
   tenni tellyes voltomat.
És te gúnyolásnak vetted
   a’ szokatlan esdeklést,
‘s ok gyanánt tsak azt vetetted,
   hogy nem szenvedsz rabkötést.
Így futékony kedveidnek
   tág mezőket kémezel,
‘s nyája köztt sok híveidnek
   lepkeszárnyon repdesel.
Ámde Ámor megboszullya
   még idővel vétkedet,
majd ha véletlen feldullya
   jobb nyilával mellyedet,
hogy megunván a’ sokaknak
   állhatatlan lángjait,
férjhez esküdtt asszonyoknak
   járni kezdgyed útait.
Kéred akkor kedvesidtül
   önkényt majd a’ rabkötést,
kik ajánlott kezeidtül
   megvonnyák a’ frígyütést.
Végre eggy erőtlen vénnek
   hültt ölébe ütközöl,
‘s láng helyett a’ sinylő szénnek
   hamva mellett fűtözöl.
(A 90-es évek első feléből.)

63. A’ Frigykötés.
Ammint Laurával eggyütt ültünk
   eggy nyári napnak alkonyánn,
‘s a’ nyájasságra felhevültünk
   egymásnak csüggvén ajakán;
elárasztotta mellyeinket
   egy édes frigynek ösztöne,
melly oldhatatlan tüzzel minket
   örökre öszve öntene.
Sokáig néma sóhajtással
   rajzoltuk szívünk’ titkait
‘s egymás’ szemében vídulással
   nézgettük lángolásait;
még végre mellyemhez vonzottam
   képére tüzvén képemet,
‘s örökre nőmnek választottam
   mint ő férjének engemet.
«Ah! vajha - úgy mond - el ne hüllyön
   szerelmünk, még tart életünk,
oh! bár naponkint felhevüllyön
   uj édességgel bájtüzünk!»
Egymás’ jobbjába felfogadtuk,
   hogy meg nem szegjük frigyünket
‘s hevében, ammint öszve adtuk,
   fenntartyuk holtig szivünket.
(A 90-es évekből.)

64. A’ Madarász.
Madárfogásbúl élek én,
   ‘s örömmel végzem tisztemet.
Jól ösmer engem’ minden vén,
   ‘s a’ gyermek hordgya híremet.
Tőrt vetni, csalni jól tudok,
   ‘s nem rosszúl fúvom sipomot:
azért a’ czifra tollasok
   el nem kerűlik markomot.
Madárfogásbúl élek én,
   ‘s örömmel végzem tisztemet.
Jól ösmer engem’ minden vén,
   ‘s a’ gyermek hordgya híremet.
Csak volna ollyas eszközöm,
   melly fogni tudna lyányokot!
Naponkint eggy nagy börtönyöm
   elnyelne száz illy foglyokot.
(A 90-es évek első feléből.)

65. Pamina és Papagéno.
PAM.   Ki hűven képes nőt szeretni,
      rossz szívű férfi nem lehet.
PAP.   ‘S csak angyalszív tud éreztetni
      vadony keblünkkel illy tüzet.
         Eggyütt.
   Szentellyük néki szívünköt,
      hadd boldogitsa éltünköt.
PAM.   Ez a’ mi holtig édesíti
      a’ szorgalmaknak súllyait.
PAP.   A’ Természetnek ez hevíti
      örömre minden fajjait.
         Eggyütt.
   Czéllyábúl látszik: hogy, ha hív,
   mennybéli dísz a’ páros szív.
      Nő és férj, ha öszve fér,
      majd az istenségig ér.
(A 90-es évek első feléből.)

66. Sarastro és a’ Kar.
O Izis és Oziris! szállyon
   e’ zsenge párra lelketek,
‘s veszéllyeikben el ne vállyon
   mellőllök őrző fényetek!
Lássák gyümölcsit próbáiknak
‘s ha végét érik napjaiknak,
   jutalmazzátok sziveket,
   vegyétek mennybe lelkeket.
Világnak Alkotója szállitsd
   e’ szenvedőkre fényedet
‘s keserves inségekben állítsd
   melléjek őrző lelkedet.
Lássák gyümölcsit lánczaiknak
‘s ha végét érik napjaiknak,
   jutalmazd súlyos senyveket,
   vedd fel kebledbe lelkeket.
(A 90-es évek első feléből.)

67. A’ Szónok és eggy Pap.
Kerüld az asszonycsalfaságot,
   ez eggy törvénnye frígyünknek.
Sok bölcs cselébe tévelyedvén,
   keservet szerze szívünknek.
Elhagyva látta, gúnyolással
   jutalmaztatni lángjait,
hiába kúcsolgatta karját!
   halál tetézte kínnyait.
Kerüld a’ férficsalfaságot,
   ez egy törvénnye népünknek.
Sok szép cselébe tévelyedvén,
   keservet szerze szívünknek.
Elhagyva látta, gúnyolással
   jutalmaztatni lángjait,
hiába kúcsolgatta karját!
   halál tetézte kinnyait.
(A 90-es évek első feléből.)

68. Monostatos.
Érzi minden a’ szerelmet,
   minden szívben forr a’ vér;
‘s én elfojtsam e’ kegyelmet,
   minthogy színem nem fejér?
Nékem sints atzélbúl szívem,
   nőkre én is gerjedek;
‘s hogyha senki sem lesz hívem,
   inkább poklot szenvedek!
Míg tart éltem, vágyaimnak
   én is hát tsak áldozok.
Hold! botsáss meg lángjaimnak,
   eggy Fejérnek hódolok.
Ah! melly szép! Egy tsókotskámmal
   töltöm rajta kedvemet.
Hold! ha bántlak, tolvaj számmal,
   vonny szemedre felleget!
(A 90-es évek első feléből.)

69. Sarastro.
E’ szenteltt rejtekekben
   a’ bosszú nem lakik;
‘s a’ bűnös szent ösvényre
   csak keggyel vonzatik.
Baráttya’ karjánn járja itt
a’ jobb országnak úttyait.
E’ szentelt kőmüvekben,
   hol minden szív szeret,
‘s kezet nyujt ellenének,
   árúló nem lehet.
Kit e’ hely meg nem érdekel,
az emberdíszt nem érdemel.
(A 90-es évek első feléből.)

70. A’ Gyéniusok.
Másodszor üdvözlünk Vendégek!
   Sarastro’ tartományiban.
Itt bájos síptok ‘s csengetőtök,
   mellyekben fő reménytek van.
Vegyétek hasznát, hogyha tetszik
   e’ tölle küldött étkeknek.
Ha majd harmadszor megköszöntünk,
   öröm lessz bére műtöknek.
Tamíno bizz! czélodra mégy.
Te Papagéno! néma légy.
(A 90-es évek első feléből.)

71. Pamína.
Tünnyetek ti bús szívemnek
   áltató reménnyei!
Nékem többé hű tüzemnek
   meg nem térnek kéjjei.
Ah! teérted folydogálnak,
   jó Tamíno! e’ könyek,
még keservim a’ halálnak
   hüs sírjába döntenek.
(A 90-es évek első feléből.)

72. Papagéno.
Eggy lyánka, vagy menyecske
   kell Papagénónak.
Csak illyen gerliczécske
   tehetne boldognak.
Melly bölcsen, melly édesen élnék,
sok herczeggel meg nem cserélnék,
   ha volna ölemben eggy szív,
   melly férje’ szerelmében hív.
Nincs lángomat a’ ki megszánnya,
melly szívemet fellegig hánnya?
   Ah! ennyi leányka közül
   szavamra csak eggy sem hevül.
Ha lángomat senki sem ójtya,
még mellyemet végre megfojtya.
   De csókol eggy asszonyi száj,
   egyszerre meg semmim sem fáj.
(A 90-es évek első feléből.)

73. Eggy Nemes Jérczéhez.
Jércze! dísze tollas népnek
   gyöngyös, búbos, ékes fajt!
Túl határin rekeszinknek
   röpülni mi szükség hajt?
      Szív remegve
      megrettenve
         szünetlen
         eggyetlen
      repülsz, repülsz?
Szélvész madár’ sikoltása
   veszélyt, halált hirdetett,
vad kakas jött, mint a’ sáska
   szeget, lyukat ellepett.
      Halász madár
      nyomba van már.
         Le ne szálly,
         meg ne álly,
      repülly, repülly!
Vad kakasok viaskodtak,
   jércze, tyúk megfélemlett,
a’ Sasok is elszárnyaltak,
   még az arany béke lett.
      Ép maradtál,
      megfáradtál.
         Szálly fára
         jó Pára,
      pihenny, pihenny!
(A 90-es évek első feléből.)

74. Klóris és Dámon.
D.   Nem szerelmes nyájasságod
      gyújtya véremet.
K.    Hát mi bájol meg?
D.   Ez nem bájol meg
      csak lepke lelkeket.
   Szép erkölcsöd, jámborságod
      vonnya szívemet.
K.   ‘S ez megboldogít?
D.   Ez megboldogít!
      Ez ád itt mennyeket.
K.    Óh! ha szíved úgy érezne,
      ammint nyelved zengedez.
D.    Óh! ha szíved úgy érezne,
      ammint szívem csüggedez!
K.   Dámon! higgyem-e
      öröknek lángodat?
D.    Hittel vallyam-e
      öröknek lángomat?
         Eggyütt. Trio.
   Még barátság ápolgattya
      szerelmünknek lángjait,
   addig inség nem ronthattya
      hűségünknek bájjait.
   Kedvujjító virágokkal
      hintegetvén utunkot
   elszélleszti tűs bokrokkal
      mérkező vad gondunkot.
K.   Így a’ búknak vészhabjátúl
      meg nem hányatunk,
D.   ‘s életünknek alkonyátúl
      meg sem borzadunk.
(A 90-es évekből.)

75. Dorkához.
Ah! hasztalan már minden erőltetés
Dorkám! naponkint alkonyodik tüzem.
   Kinlódva hívom vissza Cziprist
      ’s meg nem akar könyörülni rajtam.
Nyájas Cupido hűs nyoszolyám felett
borzadva elszáll, mint mikor a’ tavasz
   meglett fenyűkönn átsuhogván
      gyenge virági közé ügyekszik.
Hódíts magadnak, még buzog ingered,
frissebb szerelmet. Én ölelésidet
   nem győzöm aggott karjaimmal
      sok viadalmim utánn fogadni.
(A 90-es évekből.)

76. Dámonhoz.
   Jól értem Dámon! szavadat,
hogy többet higgyek, azt kivánod.
De én azt mondom, ha nem bánod:
   hogy ösmerem bal czélodat.
   Nem ugy kedvellsz te engemet,
hogy hitvesednek választhatnál,
sőt tán örökre útálhatnál,
   ha tölteném vad kedvedet.
   Nagy ágzatodra esküszöl,
hogy véghetetlen lesz hűséged.
És engem’ szinte nemzetséged
   int, hogy nekem cselt fürtözöl.
   Ajánlod minden kincsedet,
ha lángjaimra szert tehetnél.
De tán könnyebben megvehetnél,
   ha nem tudnám sok érczedet.
   Szegénynek szültek engemet
‘s a’ jó erkölcshöz holtig hivek
‘s igy csak szegény, de tiszta szivek
   reménylhetik szerelmemet.
(A 90-es évekből.)

77. A’ Képzet.
Előttem látom Laura!
   Lebegni képedet;
de ah! melly nedves szemmel,
   hogy nem te önnön vagy.
Midőn pirulva serken
   a’ hajnal, vagy ragyog
a’ hold, látom s’ kesergek,
   hogy nem te önnön vagy.
Ama’ virágos völgyre,
   hol vélem egybe kelt,
ama’ friss vizforrásra,
   hol tőlem búcsút vett,
késztetlek én o Képzet!
   tünny avvagy változz el!
O változz el, te képzet
   ‘s légy Laura önnmaga.
(A 90-es évekből.)

78. Czidli.
A’ kertben leltem Czidlimet
‘s haj! pántlikákkal átkötöztem,
   ammint mosolygva szunnyadott.
Rá pillantván ah! éltemet
éltétül függni észrevettem
   ‘s a’ báj egészen elfogott.
A’ pántlikával gyöngykezét
talán suhogva megilletvén
   langy álmábúl felébredett,
Rám pillantván és életét
éltemtül függni észrevévén
   kinyiltt ölembe süllyedett.
(A 90-es évekből.)

79. Rozílis és Dámon.
ROZÍLIS.
Nyájas Dámon! csüggedéssel
   szánom néked szívemet,
csak fogadd meg esküvéssel
   állandó hűségedet.
DÁMON.
Szép Rozílis! csüggedéssel
   tellyesítem kedvedet,
csak fogadd meg esküvéssel
   állandó szépségedet.
(A 90-es évekből.)

80. Thirzis’ érkezése.
Vedd e’ rósát Thirzis! hű kezembül,
mellyre sok köny hullott bús szemembül
   még tövénn lassankint töltözött,
   ‘s téged a’ szerencse üldözött.
Hány szorgalmas csókokkal kérleltem,
hogy kertemben néked felneveltem:
   «nyisd meg már, o nyisd meg kebledet,
   ‘s hozd ölembe vissza férjemet!»
Megnyitotta kelyhét dúzs pompával,
hogy megtisztelhessen illattyával.
   Óh! e’ szál jelentse szívemet,
   mint ünnepli érkezésedet!
Sok gyötrelmes tüske köztt tikkadtak,
még ohajtott fényre felviradtak,
   e’ jeles virágnak díszei
   ‘s özvegy szívemnek reménnyei.
(A 90-es évekből.)

81. Számiel.
Számiel, eggy mérges fuvatag, melly dullya koronkint
napkeletet, jól képzi nekünk egy despota’ karját.
Nem bánt, míg leborúlsz, de megöl, ha felállasz előtte!
(A 90-es évekből.)

82. A marsziliai ének.
Ébredj hazánk bajnok népe
ragadd ki híres kardodat,
nevednek esküdt ellensége
dühődve hozza lánczodat.
A vérszopó tyrannusfajzat
melledre szegzi fegyverét
s véredbe mártja rút kezét
ha szolgálatra nem hurczolhat.
Fegyverre bajnokok,
levente magzatok!
Rontsunk, rontsunk
e vérszomjúkra,
szabdaljuk halmokra!
A zsoldos martalékok nyája
orditva habzik ellenünk,
halált visítgat trombitája,
remeg szavára életünk.
Szerelmes asszonytársainkat
örök bilincsre kergeti,
honunkat földig égeti
s pallosra hányja magzatinkat.
Fegyverre bajnokok stb.
E szívtelen rabok dagálya
győzhessen egy nagy nemzetet?
Az emberjusnak kent nadálya
igázzon férfiszíveket?
Csordája béres árulóknak,
mely kész eladni a hazát,
hogy hordozhasson pántlikát,
just szabjon egy szabad országnak.
Fegyverre bajnokok sat.
Reszkess lator tyrannus pára,
jutalmad napja érkezik,
fejedre száll a vérnek ára,
mely érted ingyen öntetik.
Tanácsnokidnak dőre pártja
önkényt koholja vesztedet,
e nemzet lesz, ki fényedet,
örök homálylyal elboritja.
Fegyverre bajnokok sat.
Öld bajnok a gaz despotákat,
kik embervérben földenek,
s kik megtapodván jussainkat,
lopott biborban fénylenek.
De szándd meg embertársainkat,
kiket magokhoz csaltanak,
vagy máskép arra birtanak,
hogy ostromolják honainkat.
Fegyverre bajnokok stb.
Édes hazánk szent szerelme,
segitsd vitézid karjait,
kedvelt szabadság istensége,
törd össze népünk lánczait.
Küldjétek ütköző csatánkhoz
a győzedelmek angyalát,
hadd űzze a vak despotát
pokolnak kormos ajtajához.
Fegyverre bajnokok,
levente magzatok!
Ronstsunk, rontsunk
e vérszomjúkra
vagdaljuk halmokra!
(1794.)

83. Búcsúzás.
El ne felejts, ha mély keserved szélled,
   melly értem most szaggattya mellyedet.
El ne felejts, ha vídámságod élled,
   még szörnyű fájdalmak öldöklik szívemet.
‘S ha tán eggy újjabb szív
   teményt visz szépségednek,
hogy tőrt vessen
   sok próbánn átmentt hűségednek,
gondold Laurám!
   Hogy sírva mondom képednek:
el ne felejts! el ne felejts.
El ne felejts, azért hogy bal sorsomnak
   kegyetlen karja tőled messze vet;
hogy dallyait nem hallod víg lantomnak,
   ‘s orczámra életet szép orczád nem nevet.
Gondold, hogy sem üdő,
   sem hely olly szeretetnek,
mint a’ miénk,
   hervasztó gátot nem vethetnek,
‘s értsd meg, ha majd
   távúlrúl mondom szívednek:
el ne felejts! el ne felejts!
El ne felejts, ha sírom eltakarja
   hű szívemet, melly érted csüggedett.
Ott lángjait bal felleg nem zavarja,
   mint itt, hol gyenge tán, de ál nem lehetett.
Melletted repdesvén
   békótlan érzésekkel,
megáldlak tégedet
   sok édes képzésekkel,
ha majd gyengén
   lehelli lelkem lelkednek:
el ne felejts! el ne felejts!
(1795.)

84. Eggy Magyar Asszonyra.
Ó magyar vérbül eredett Menyecske!
Czinkosod’ karjánn, ki urad’ fejére
szarvakat raggat, hova mégy mosolygva
      olly sietéssel?
A’ szerencsétlen rabok áldozását
látni kívánod, kik az ősi rendet
bájos árnyékért akarák ledúlni
      drága hazánkban?
Oh! ha törvényünk ez utóbb üdőkben
úgy fenyítené az egyéb gonoszt is
mint az ó korban, neked is hasonló
      volna halálod.
(1795.)

85. Szentjóbi Szabó László’ halálára.
Legszebb korában hát csak elaszhatott
híres Biharnak drága tenyészete,
   elköltözött az Alkotónak
      szent kebelébe Szabó barátunk!
Tsendes könyek köztt képzelem untalan’
mikint ohajtá: hogy remegő kezét
   búcsúzva még egyszer tehesse
      holta előtt szeretett kezünkbe.
De börtönyinknek durva rekesszei,
mellyek szegénytől elkülönöztenek,
   nem engedék meg, hogy halandó
      karjainak jeleit vehessük.
Tornyos Lienznek kőfalas udvara,
hol véle eggyütt a’ komor éjszakát
   reménnyel áltató beszédnek
      váltogatási között kiültem!
Benned szögeztem visszölelési köztt
lassú halállal tellyes ajakira
   vég csókomat. Tebenned élt még
      énnekem, alkonyodó barátom!
Nem látta többé városodonn kivül
érette váltig csüggedező szemem,
   csak bús nyögése tűnt be hozzám
      rejteke’ réseiből koronkint.
Ti, kik rekeszben tűrtök az Inn felett,
indullyatok meg társotok’ alkonyán,
   sirassuk eggyütt, kik köz okból
      mennyei szíve miatt szerettünk.
‘S ha majd az enyhültt sors’ könyörűlete
megnyittya egyszer dupla vasajtajit
   szűk tömlöczinknek, hogy hazánkba
      hempelyedő vizeken lefollyunk,
menjünk el eggyütt szent maradékihoz,
‘s öntsük ki sírjánn tiszta dicséretit,
   könyzáporinkkal megjegyezvén
      hantföldelét elaludtt öcsénknek.
Ő majd lebegvén arczulatink között,
nedves szemünköt nyögve törülgeti,
   ‘s érette sínlő szíveinket
      mennyei csendgyeivel megáldgya.
De ti, Tirolnak jámbor öregjei!
e’ néki szenteltt földre ne lépjetek,
   hanem, ha néma tisztelettel
      mint örökös siralom’ helyére!
Az nyugszik ebben, kit tudománnyai
jónak, nemesnek szíve, szerelmei
   szelídnek, ah boldogtalannak,
      tett egyedűl az agyas Szerencse!
(1795.)

86. Az Inn’ vizéhez.
Vidd el gyöngyeidenn, óh sebes Inn’ vize,
melly rabtornyom alatt, a’ Duna’ szélihez,
‘s ennek habjaival hirtelen elsietsz
a’ bajszos magyarok’ drága határira;
vidd el csókjaimat Laura’ lakásihoz,
‘s majd ammint szomorú elmefutási köztt
kristály csöppeidet sírva beszürcsöli,
tüzd gyengén azokat szája’ vidékire!
Mond, hogy vad Tirolis’ mostoha földgyeinn
szívemben viselem képe’ vonásait,
ammint rósa gyanánt homloka felderül,
vagy mély gondgyaitúl búba boríttatik.
Mond, hogy hű tüzemet sem komor öblei
sem hóval födözött képtelen ormai,
míg földgyénn maradok, fel nem emészthetik.
Itt is napjaimot, mint mikor oldala
mellett csüggedezék, csak neki szentelem.
Itt is leggyönyörűbb képzetek énnekem
nyilván megmutatott tiszta szerelmei,
‘s meghitt karjainak víg apolási köztt
csókjaiból eredett mennyei kéjjeim!
Laurát zengedezik szüntelen énekim,
mellyektől rekeszem’ bóttyai rengenek,
Laurát emlegetik nappali gondgyaim,
Laurám’ arczaival játszanak álmaim.
És hogy szertelenebb szívepedésivel
megkíméllye magát, míg haza érkezek,
mond: hogy nem viselem mostoha sorsomat
délczeg pára gyanánt, a’ ki bilincseket
érdemelt dühödő emberölésivel,
vagy másét ragadó vágyakodásival.
Belső nyúgodalom támogat engemet,
melly a’ legnehezebb ütközetek között
szent ösvényeibül el nem osonkodott
erkölcsnek gyönyörű tudtaiból ered,
és a’ Jámborokat, míg buta fellegek
hánnyák vészhabokon gyenge hajójokat,
bajnokságnevelő vígadozásihoz
bátor szárnyaival fel-felemelgeti.
(1795.)

87. Laura’ képéhez.
Én ki a’ hadnak szomorú csatáit
gyűlölöm szívből ‘s keseredve nézem
a’ hegyes vassal ledöfött baromnak
   szertelen estét;
én, ki a’ bornak hevivel nem élek,
melly az elméket szerelemdalokra,
mint az öldöklés hadi költeményre,
   szokta ragadni;
én, ki Laurának nevető szemétől,
melly felindítá dalomat koronkint,
messze özvegylek lakatos toronyban,
   verseket írjak?
Hogyha földgyébül kiszakasztod a’ fát,
avvagy a’ pontyot kivonod vizéből,
elhal ez tüstént ‘s lekonyúl amannak
   zöld csemetéje.
Képe Laurámnak ‘s eleven szerelme,
a’ mit a’ sorsnak sanyarú haragja
meghagyott bennem, mikor e’ homályos
   szögbe taszított.
‘S téged, óh Képzet! ki sem irt eszemből
hűs koporsómig soha semmi balság,
sőt megujjúló veszedelmeimmel
   szüntelen ujjúlsz.
Légy tehát nékem te magam hevítőm,
míg magányomnak fala köztt nyomorgok,
‘s nyisd meg elnémult kobozomnak ujra
   hajdani kedvét.
Láttya majd ebbül maradék világunk,
hogy nemes lángú szeretet ragasztott
a’ barátságnak kötelével engem
   Laura felemhez.
És ha rózsákat szedeget dalombúl,
vagy homályűző igazat tanulgat,
háladó szívvel Kegyesem’ nevének
   fogja köszönni!
(A 90-es évek második feléből.)

88. Laurához.
Ritka már Laurám! az erős barátság,
melly magát nyilván az Igazhoz adgya,
és az Ártatlant az erőszak ellen
   védeni merje.
Bátran üldözhet fene rágalommal
a’ bilincs nélkül dühödő Ravaszság,
míg gonosz nyelvénn az előbb Igaznak
   híre ki nem hal.
‘S a’ botor község örömest nyomozván
a’ törött ösvényt, viszi a’ gyalázást
harsogó szóval, ‘s az esékeny árvát
   ujra lemarja.
Dölfös orczával nevet a’ Kevélység
a’ levert jóknak zokogó siralmin,
‘s durva bosszúját, valamerre láthat,
   büntelen űzi.
A’ nyalánk Lelkek’ csapodár csatája,
melly alakjának jeladó szavára
eggy mosolygásért sükeres baráttyát
   kész letapodni,
tapsoló kézzel helyesíti estét
a’ nemes szívnek, ‘s azalatt, hogy undok
hírgyalázóknak foga köztt vonaglik,
   gúnnyal epeszti.
Óh! ki tarthasson tehetős erővel
vagy nagyobb rossznak veszedelme nélkül
a’ nagy Erkölcsért diadalmas ellent
   ennyi Gonosznak?
Elfajultt népét keseredve nézvén
a’ kevés Jámbor, siralom szögében
szánnya bajtársát ‘s legazoltt nevének
   csak könyet áldoz!
(A 90-es évek második feléből.)

89. S. Antal barátomhoz.
Hogy vitorlámot darabokra zúzván
a’ gonosz szélvész, habozó hajómbúl
eggy magos szirtnek meredek hegyére
   felmenekedtem,
‘s körme köztt nyögvén az üres magánynak,
mellybe a’ bal sors dühösen belánczolt,
a’ jövő élet ‘s az örök halál köztt
   félve lebegtem;
szívölő búmonn könyörűlni kezdvén,
Tégedet küldött beborúltt szerencsém
Antalom! hogy még ügyemen segíthet,
   tűrni tanítgass.
Hű barátságod nemesen felosztya
szenvedésimnek valamennyi súllyát,
jóllehet szíved magadét is allig
   győzi viselni.
Óh! ha feltámad valahára ismét
csillagunk, és a’ nevető szerencse
visszavisz minket dobogó ölébe
   bús Feleinknek,
légy azontúl is szeretője annak,
a’ kiben hozzád soha el nem alszik
a’ barátságnak tüze, még erében
   mocczan az élet.
(A 90-es évek végéről.)

90. A’ Válogató.
Én eggy gazdag asszonyért
   szélnek adgyam nyugtomot,
a’ ki alkudtt zsoldokért
   jusnak tartsa lángomot?
Légy te, Gyöngyöm! tiszta ércz,
‘s olly nagy mint a’ Mátrabércz!
   A’ kalmárlott mátkaság
   mind palástoltt szolgaság.
Én eggy büszke asszonyért
   nyűgbe vessem szívemet,
a’ ki emberségemért
   pórnak szidgya véremet?
Légy te, Gyöngyöm, olyan vér,
mellyel herczeg fel nem ér!
   Páromtúl a’ megvetés
   rosszabb mint az étetés.
Én eggy szentes asszonyért
   klastromozzam éltemet,
a’ ki nyájas csókomért
   kárhoztassa lelkemet?
Légy te olly szent alkotmány,
mint a’ most lett szűz leány!
   Kút felett a’ szomjazás
   tűrhetetlen sorvadás.
Én eggy bölcske asszonyért
   háborgassam álmomot,
a’ ki Plátós bábokért
   megtapodgya lángomot?
Légy te olly nagy lelki kincs,
mint a’ melynek teste sincs!
   Még e’ földönn vándorlok,
   széllel jól nem lakhatok.
Én a’ legszebb asszonyért
felhevítsem véremet,
a’ ki más nap Dámonért
   megvetendi szívemet?
Légy te, Gyöngyöm! ollyan szép,
mint a’ legszebb angyalkép!
   Nékem nem vagy angyalom,
   ha mással kell osztoznom.
(1803.)

91. A’ régi Aranykorrúl.
A’ mit aranykornak hallottál festeni Miskám!
verskoholóinktúl, kik az új erkölcsre morogván,
mint a’ zsëmbës anyák, csak az ót ösmérik aranynak,
gyermëküdők voltak, mëllyekbűl végre kilépnünk
këll vala; szinte mikínt annyának dajka kezébűl
a’ nevedék fëljut lassankint férjfikorára.
Még mikor a’ népek kicsinyebb ágakra felosztva
sátor alatt laktak, másmás legelőre vezetvén
nyájaikot, ‘s kormánnya szërint ëggy törzsökatyának
ëgymás’ karjaiban mint jámbor pásztorok élvén,
boldog ugyan, de nem állhatatos volt gyermëki sorsok.
A’ kiesebb ég volt ‘s ëggy szűk környéke tekénknek,
a’ mi egész eszëkët gyakor értekëzésre ragadta;
‘s minthogy az illy gyönyörű épűletët embëri elménk
mestëri kéz nélkűl nem gondolhattya terëmni,
ëgy köz atyát kezdëtt mënnyben sajdítani szívëk,
a’ ki mikínt hajdan sok részeit e’ nagy egésznek
ëgybe köté, úgy állhatatos forgásra segíti.
Majd azutánn a’ mik nyomozó szëmeikbe leginkább
tüntenek, ëggyënkint kezdék tapogatni eszëkkel,
öseikët kérdvén: mi nevek? hova lësznek üdőnkint?
vagy mi lakik bennëk? kik az égi atyára mutatván,
a fëladott jelenésnek okát mindënnapi tárgytúl
kölcsönözött és szívreható képekbe takarták.
   Így valamint most hajnal előtt a’ fellegës éjnek
barna homállyában mind öszvezavarva feküsznek
a’ hëgyek és völgyek, vizek a’ szárazzal, az égnek
bóttyai a’ földdel; ‘s csak az ëggy szellőnek üvítő
lelke lebëg fodor ormozatinn a’ szőke haboknak.
Mëghasad a’ hajnal, ‘s választani kezdi az égnek
könnyebb fellegeit földünk’ tetejére lehulló
ködgyeitűl. A’ gőzök alól két részre vonódnak
hosszai a’ fövenyës partnak, ‘s a’ szürke folyóktúl
a’ zöld öltözetű szárazt különözni segítik.
Szëmbe tünik, ködfátyolibúl mosolyogva kilépvén,
a’ növötényország, ‘s bőven mëgrakva virággal,
gyënge jegyesske gyanánt, a’ napnak várja kelését.
Érkëzik ez, ‘s a’ vízi világ örvendve ocsódik,
zëngenek a’ madarak, fëlsërken az állati nemzet,
él az egész környék, álmábúl ébred az embër,
‘s lakjait elhagyván, termő mezejére kiballag.
Úgy gyönyörű képzése szërínt a’ régi atyáknak,
hajdani méllyeibűl a’ tágas üregre kiterjedtt
barna sëtétségnek, hol az ég a’ földi szërëkkel
öszvezavarva feküdt, a’ mënnyei elme teremtvén
mindënëkët, munkája előtt ëggy hajnali súgárt
alkota, mëlly fénnyét az egész mélységre kiöntse.
Majd azutánn a’ fellegëkët szárnyokra bocsátván,
‘s a’ nehezebb ködököt harmatcsöppekre leszűrvén,
kristály boltozatit szétterjesztëtte az égnek.
A’ hëgyekët mint oszlopokot koszorúkba csatolta,
‘s a’ születő földet tartandó lábra emelvén,
zöld növötényëkkel kiesen mëgrakta vidékit.
Partot adott, hogy habjaikot korlátba rekesszék,
a’ vizek’ árjainak; kalaúzúl holdat az éjnek;
tűzköget a’ napnak; törvényt a’ szárnyas üdőknek.
Számtalan állatokot szërzëtt a’ puszta vizekben,
tollas nemzetëkët levëgőnkben, barmot az erdők’
búgjaiban, ‘s koronája gyanánt e’ drága remëknek,
önnön képe szërint porbúl nëmzëtte az embërt.
   Szinte azon képzése szërínt a’ pásztori kornak,
a’ homorú egekët bérczëkre feszíti naponkint
‘s e’ nagy sátor alatt lakván a’ mënnyei gazda,
kincsës tárjaibúl bőven taplállya cselédgyét.
Gyënge palántáit harmat gyöngyökkel itattya;
kedvesen illatozó daliákba ruházza virágit;
a’ lebëgő nyirkot fellegtömlőkbe szorítván,
páracsatornákot von az égënn, ‘s hűven elosztya
szomjadozó földünknek egész tetejére az essőt.
A’ gyors villanatok, valamint a’ fürge szeleknek
szózati, mint követëk, sebesen viszik úri szavának
végezetit, mëllyekre sëtét földünköt az égnek
csillagi szunnyasztó ragyogással kezdik apolni;
útnak ered holdunk; lövi súgárfénnyeit a’ nap;
‘s mindën ëgyéb állat kiszabott tisztyére ocsódik.
Sokszor ezën tüzekët, ha talán mëgfogynak üdőnkint,
végbeszakadtt munkájok utánn nyugovásra ereszti,
vagy ha kemény szavait hallyák, mikor ő maga dörgő
fellegëkënn közelít, önnkint szugaikba vonódnak.
Eggy komor országnak zavaros méllyébe rekesztve
alszanak a’ még nem születëtt napok, embërëk, éjek,
‘s a’ mi ëgyéb életre jövend, ‘s a’ mënnyei ősnek
végezetét várják, mëlly őköt fényre idézze.
Kellemetës kertben mulatoznak az embëri lelkëk
testi halálok utan; váltig töltöznek örömmel,
állhatatos kedvét érëzvén a’ köz atyának,
‘s bús maradékaikot, kik gyakran esëngnek utánnok,
szótalan álmokban jobb sorsra ügyelni taníttyák.
   Barmaikot, mint néma ugyan de nëmëkre tekíntve
szomszéd társaikot, këgyes embërséggel előzvén
régi világunknak mindënkép jámbor atyái,
a’ szilajabb sorsbúl frígyës legelésre vezették.
Sőt mivel a’ növötény szërëkët bimbózni koronkint,
gazdasegéd nélkűl levelekre, virágra fakadni,
telni gyümölcsökkel ‘s helyeikben mozgani látták,
gondviselő lelkët gondoltak mindën egészben
lakni, ki ágazatit növötény életre segítse.
‘S végre, ha tán különösb jelenésëkët értek az égënn
vagy szűk földgyeikënn, ezëkët szüleménnyivel ëggyütt
elmecsirájoknak képes mondákba szorítván,
mint hagyományt a’ sërkedëző onokákra mesélték.
   Éjszaki részeiben földünknek, hajdani sorsát
majdnem azonképen kezdëtte az embëri nemzet;
csak hogy az ég komorabb lévén, ‘s a’ puszta vidékëk
vagy roppant havasok, mëllyekbűl messze lövődtek
a’ tüzes érczessők, szomorú jelenésëkët adván,
gyermëkeszét sok rëttenetës képzésre ragadták.
A’ fő lelkët ugyan könnyen kitanúlta teremtëtt,
állatinak nagy egészbe csatoltt sokféle sorábúl
itt is az embëri szív, ‘s jóvoltú rëndre töreksző
czéllyait érëzvén, irgalmas atyának itélte.
Ámde viszont sokasága miatt a’ zordon esetnek,
több gonosz ágazatú lelkët vélt lakni tekénkënn,
kik vak irígységbűl, ha lëhet, marczongva ledúllyák,
a’ mit az embërnek jó gondviselője fëlépít.
Sőt mivel a’ puszták a’ mostoha télnek epesztő
terhe alatt nyögvén, eledelt nem nyújtanak annyit,
hogy barom és embër mëgelégëdhetne belőle;
számtalanabb példái utánn a’ húsra esëngő
állati rablóknak, végtére az embëri szív is,
a’ halakonn kezdvén, vad mészárlásra vetődött.
   Illy szomorú viadalmak alatt mosolyogva tenyészëtt
még is az ëggyesség a’ barlangokra fëlosztott
éjszaki népeknél. Eggy jámbor törzsökatyának
útmutatása szërínt a’ csalfa vizeknek eredtek
gúzsoltt csónokokonn, vagy az erdei vadra rohantak
e’ születëtt vívók fëlfegyverkëzve nyilakkal,
‘s a’ keresëtt prédát pör nélkűl vígan elélték.
Eggyütt töltögeték az unalmas téli homálynak
számtalan óráit, szörnyű képekbe ruházván,
‘s gyermëkeikre böcsös hagyománykint általeresztvén,
a’ miket éltëkben láttak, vagy az ősi regékbűl,
jóval ëgyűltt balságok iránt bámúlva tanúltak;
‘s minthogy elalkonyodott eleiknek képeit ollykor
kellemës álmokban, mint hajdan, mozgani látták,
holtok utánn ők is jobb sorsra sóvárgani kezdtek.
Így vezeté sok tárgyak iránt a’ gyermëkës elmét
a’ rebëgő képzés árnyékihoz a’ nagy igaznak,
mëllyet az ész, ha erőre jutand, nyomozásai által
fellegrejtëkibűl ragyogó uraságra emellyën.
   Boldogok a’ gyermekkornak víg napjai, Miskám!
Még az imént születëtt fű is mosolyogva tenyészik;
játszanak a’ nevedék ollók ‘s gondatlan örömmel
kezdi az életnek pállyáját futni az embër.
Szívepedés nélkűl töltötte az ősi világ is
régi aranykorait; kevesebb szükségëkët ösmert;
fáradozás nélkűl bűven szëdhette gyümölcsit
a’ këgyesebb földnek, bőven szelhette aszályra
éjszaki honnyának vadait vagy vízi lakóit;
és ha talán a’ gyermëkatyák pörlésre fakadtak,
ëggy rövid ősi tanács az egész tüzet az nap eloltá.
A’ veszëdelmes enyím nem vont a’ gyënge tiédre
kardot; az álnokság nem ütött a’ büszke negéddel
frígyët az embërség ellen; nem fűzte igákra
társait a’ bajnok; nem gyilkolt a’ vad erőszak.
Ámde az ártatlan boldogságoknak enyelgő
képei nem voltak maradandó czéllya nëmünknek.
Nőni komor veszëdelmek alatt, ágakra tenyészni
këll vala, kellemetës bimbókra, virágra fakadni,
‘s drága gyümölcseivel diadalmaskodni az észnek.
   Mint ëggy sërkedëző ifiú, elhagyta üdővel
őseinek bátor nyomait, ‘s természetanyánknak
szűk adománnyaihoz nem bízván, mestërerővel
új javakot kezdëtt feszëgetni az embëri nemzet.
Mert a’ törzsökatyák látván szaporodni naponkint
nemzeti ágaikot, valamint szűkűlni viszontag
a’ legelő helyekët, ‘s pörököt támadni miattok;
kénytelenëk voltak tágas telekëkre vonódni,
birtokit a’ szomszéd népnek kijegyezni határral,
földművelő ércczel termékëny kertëkët ásni,
‘s új birodalmok iránt ëgymás köztt frígyëkët ütni.
Erre hamar fëlemelte fejét a’ kancsal irígység,
fente törét a’ hëgyke harag, félelmes igákot
fútt a’ sárga negéd, tőrt font a’ furcsa ravaszság.
Így kezdték eleink ösmerni az addig erőtlen
rossznak rëttenetës mérgét, elhagyni az önnkint
termő Édënëkët, ‘s telekës tájakra szakadván,
a’ kënyeret vad csipke közűl izzadva kivájni.
(1805.)

92. Külső Szolnok.
Hirdessék ëgyëbek más várasit ősi Hazánknak,
   hol dühödő ostromlatok által
vérpatakok folytak, vagy lágy pompának eredvén
   dúzs Nëmësink, palotákot emeltek!
Én kül Szolnoknak sükeres térségeit áldom,
   hol rëmëgő szëmeimbe az első
napragyogás ötlött. Itt hempëlyëg enyves iszapjánn
   a’ Tiszavíz; itt omlik ölébe
Zagyvánk. Egybevëgyűltt vizeinn a’ szőke folyónak
   a’ szép híd: a’ Szandai dombig
két sor fűzfa között izmos töltésëk; utánnok
   szőllők a’ Varsányi határig.
Legmagosabb partyánn a’ víznek látszik az ëgyház,
   a’ sótár ‘s a’ hajdani földvár.
Mindën ëgyéb tájánn dúzs rétëk, barna barázdák,
   zöld legelők elëgyítve tenyésznek.
És hogy legböcsösebb díszét ëgyszërre kimondgyam:
   szinte azon partyára emeltek
a’ két ëgybefolyó víznek, hét régi vezéri
   honnyokbúl kiszakadtt Eleinknek,
tizszáz évek előtt, ëggy várfokot a’ nyilak ellen,
   mëllyre utóbb a’ mostani épűlt.
(1805.)

93. A’ köz nép.
Jaj neked érzékeny Lélek! ki az ostoba népnek
   durva kezébe kerűlsz.
Nem könyörűl rajtad; bajodot buta lelke nem értí;
   mély panaszidra nevet;
‘s a’ merevény sziklát hamarább sírásra fakasztod,
   mostoha csillagodot
puszta tetői alatt vádolván néma nyögéssel,
   mint magosan Zokogó
szós epedéseddel szívét eggy emberi könyre,
   melly fagyos öbleiben
röst csukavért szűrvén, nem tud dobogásra fakadni.
   Fényes okokkal eszét
hasztalan’ ébreszted, melly a’ bús elmehomálynak
   hőtelen ernye alatt
szenderedik, ‘s a’ festegető képzésnek enyelgvén
   ostoba bábjaival,
fel nem akarja szemét a’ tiszta igazra emelni.
   Adgy neki pénzt, kezedet
róka gyanánt nyalogattya ugyan, tettetve nyöszörögvén
   háladatos szavait;
ámde ravasz kifogások alatt szűkíti legottan
   lánczaidot, ha lehet,
vagy legalább fenyeget, hogy fellyebb verje adódot.
   Csalni, cseferni szeret,
‘s hogyha szelídséged szó nélkűl haggya lopásit,
   ostoba lúdnak itél;
vagy ha szemére veted, kinevet, károdnak örűlvén
   szüntelen’ emlegeti
nyelve az ó vallást, a’ jó erkölcsöt, az Istent;
   ‘s ördögi tetteivel,
a’ mit nyelve dicsér, megkárhoztattya naponkint.
   Félve imádgya Urát,
még mogyoró bottal fenyegetheti szolga girinczét;
   ámde ha vizsga szemét
hűtelen újjairúl más tárgyra osontani sejti,
   rontya, orozza javát,
és ha talán dúzs markaibúl kifacsarja hatalmas
   jussait a’ bal eset,
gúnyos örömre fakad, ‘s dühösen kitapodgya belőle
   a’ halavány pihegést,
melly még tagjaiban némellykor mozgani látszik.
   Ünnepe a’ borivás,
melly iszonyú lelkét zabolátlan örömre kicsallya
   fénytelen udvaibúl.
Eltünik arczairúl illyenkor az emberi termet,
   szája szitokra fakad,
‘s még hebegő nyelvét szózatra konyítani birja,
   földet, eget legyaláz.
Akkor eszét, szívét megnyitván, bátran okádgya
   titkos itéleteit;
‘s a’ dühös ösztönököt bátran szájokra ereszti
   lágy zabolájok alól.
Messze kerűld e’ csürhe csatát! Borivása mutatya,
   hogy, ha kigőzölög is
rút bora, vad kannál iszonyúabb marha tenyészik
   emberi képe alatt.
(1805.)

94. Az emberi Nemzetnek életkorai.
   Eggy nagy Egész, Laurám! a’ földnek dajka tekéjénn
várasi falkákban tengődő emberi nemzet,
melly maradékainak gyarapító életet adván,
nyer ‘s eszeket hagyománnyaival nyílásra segítvén,
‘s pór ügyököt keresettyeivel magosabbra emelvén,
első törzsökinek lététűl fogva tenyészik
szüntelen’, és valamint onnantúl fogva öregszik,
úgy esze is szépűl, úgy jobbúl sorsa naponkint.
Kezdete gyermeküdők voltak, mint minden egyébnek,
a’ mi világunkon születik, hogy megmeg enyésszen.
Kétezer esztendőt élvén, ifiodni, hevűlni,
‘s forró vágyainak birodalmokat irtani kezdett.
Ismét annyi utánn esze nyílt, és férjfihez illő
állapodást nyervén lassankint szíve, üdőtlen
ádázattyaibúl igaz emberségre ocsódott.
   A’ csöcsömös kornak, melly nem több plántanövésnél,
pólyás álmaibúl érzékenységre derűlvén,
lengedező vonzást mutatunk a’ tarka világhoz,
melly gyönyörű műkkel megrakva kinyílik elöttűnk.
A’ mi szemünkbe tünik, megvisgálgattyuk örömmel;
a’ közelebb fekvő szereket tapogatva tanúllyuk,
‘s a’ mi mozog, jár, él, különösb szeretettel apolván,
ingadozása miatt lelkes társunknak itéllyük.
Majd azutánn nyelvünk első szózatra fakadván,
a’ tárgyak’ neveit kezdgyük tudakozni szülőnktűl.
Hallani kívánnyuk: mik azok vagy honnan eredtek,
a’ miket érzésink sajdítanak? Élet-e bennek
vagy más titkos erő, melly olly munkákra noszíttya
tagjaikot, hogy az emberihez közelíteni tessen
gépelyi mozgások? Hova lesznek, hogyha előllünk
eggy bizonyos Kor utánn üdeig vagy örökre kivesznek?
‘S illy nyomozásinkot reggeltűl fogva napestig
únakodó füllel hallván, kik furcsa regéket
nyújtanak elménknek, még dajka kezekkel apolnak,
vagy mivel értelmek ki nem ér az esetnek okáig,
vagy hogy az értekezést eggy szóval félbe szakasszák,
agyszüleményekkel megterhelik édes eszünköt,
vagy legalább az igazt érzékeny alakba rekesztik.
   Én magam is, Laurám! szemlélvén gyenge koromban
tisztább reggelekenn a’ szép hajnalnak ölébűl
a’ ragyogó napnak kerekét az egekre felúszni,
‘s estve felé a’ tornyosodó felhőknek arannyal
fodrogatott párkányi alá reszketve letünni;
e’ jelenésnek okát: mint megy fel bótos egünkre?
‘s mint megy alá ismét e’ nagy test? tudni akartam.
«Ott az Oláh nemzet reggel felhúzza csigákonn,
asszonyaik ‘s fiaik póznákkal emelni segítvén;»
mondá, köntösömöt piperézvén, dajka vezérem;
«itt pedig a’ svábok hosszú csáklyákkal az égrűl,
hogy kialudgya magát, eggy hálóházba levonnyák.»
Nem tehetett eleget költős mondája eszemnek,
melly az Oláhokhoz nem tudta keletre naponkint
sváb nyoszolyájábúl e’ glóbist visszavonatni.
Ámde valóságnak hallván mondatni sok ízben,
hogy pihes ágyábúl éjfélkor vagy kiorozván,
vagy ha talán or nyájaikot megsejtik az őrök,
mord viadalmakkal megmeg kezeikbe kerítvén
visszaviszik tág vállaikon a’ bajnok Oláhok;
megnyugodott elmém, ‘s az Oláht, ki honomba Tiszánknak
zúrzavaros vizeinn sót hordott, nagyra böcsűlvén,
a’ jövevény Svábot ragadó állatnak itéltem.
   Mestereink, kiknek nevelő kezeikbe kerűlünk
dajkánk’ karjaibúl, százféle határozat által
kénytelenek lévén eszeket járomba csatolni,
‘s gyermek ideákot szedvén a’ régi világnak
mézesen írtt hagyománnyaibúl a’ várasi rendrűl,
a’ nemes erkölcsrűl ‘s eggyáltallyában ügyünkrűl,
többnyire felséges tarságokot adnak előnkbe,
mellyek igazsággal meg vannak még is egyitve,
vagy legalább fő kúttyaibúl mondatnak eredni,
‘s mellyek az emberi észt halavány holdfényre segítvén,
eggy idegen czélnak törtt ösvénnyére vezérlik.
Mint hevesebb ifiak, kiknek dagadékony erében
habzik az indúlat, hallván ezen oskola-jargont,
‘s mennyei elmékbűl eredett kristálynak itélvén,
duzmadozó gőggel kergettyük gőzös eszünkbűl
éjszaki származatú seregét a’ dajka regéknek,
‘s a’ szaladó csürhét legfellyebb hogy ha nevettyük.
Majd azutánn nagy plánumokot forralni magunkban,
a’ mai cultúrát a’ régi világnak enyelgő
bábjaihoz képest hideg elmefutásnak itélni,
‘ s római virtussal, görögös páthossal, üdőtlen
oskolaságokkal nyalkán mennydörgeni kezdvén,
a’ mai embereket gyermek példázatok által
eggy régen kiavúltt rámába igázni akarjuk.
Ajtatos Énéást eggy hajdani bajnokerőnek
vérszemesebb szerzője gyanánt hirdettyük azoknak,
kiknek rendbe szedett honnyokban hasznos ekéket
a’ fene fegyverbűl illendőbb volna koholni.
Furcsa eszű Jázont akarunk formálni azokbúl,
kik már a’ haragos bikanemzetséget igákban
hajtani, a’ dühödő hadakot felemészteni tudgyák,
és az aranygyapjút, a’ várasi rendnek arannyát,
melly buta órrok előtt feszik, haszonolni nem értik.
Brútusokot képzünk, mikor Antoníusok ülnek
trónusokonn, vak gyilkosokot Pompéjusok ellen,
‘s még illy bábjaival játszunk a’ régi koroknak,
állati ösztöneink félelmes erőre ocsódnak,
‘s a’ rebegő képzés törpíteni kezdi eszünköt.
A’ ragyogás egyedűl, a’ hír, a’ büszke dücsősség,
a’ mi utánn pihegünk, ‘s nincs olly embertelen ösvény,
mellyre kevélységünk örömest ne rohanna miattok.
Milliom embereket kész lábunk porba tapodni,
hogy magosabb póczonn lássuk csillogni nevünköt.
   Ám de tovább, mikor a’ tehetős életre kilépvén,
oskola elménknek tüzeit gyakorolni akarjuk,
rettenetesb harczok támadnak férjfi fejünkben,
mint amazok voltak, mellyekkel gyermek eszünkbűl
a’ viradó tudomány a’ dajkaregéket elűzte.
Emberi érzésink szebb forrásokra vezetnek
a’ zavaros tóktúl, mellyekbűl váltig itattak
mestereink; kiesebb útakra von ösztöni által
csillapodó szivünk; megakad minduntalan’ elménk,
társainak nyomainn meglelni az oskola rendet.
Itt nevetést okozunk nyelvünknek gőgjei által,
római frázisokot dongván füleikbe azoknak,
kik sükeres kincset nem lelnek puszta szavakban.
Ott haragot gyújtunk, diktátori hanggal akarván
férjfias Elméknek félszeg törvényeket adni,
kiktűl jóakaró kormányzást kellene kérnünk.
Megmeg amott koronája helyett eggy ritka remeknek,
mellyre az ó kornak héros példái vezettek,
károkot, öldöklést, rút bosszúságokot érünk,
‘s classicus erkölcsünk, valamint a’ falba ütődő
ostoba cserfabogár, valahányszor szállni ügyekszik,
annyi kemény akadályba rohan, melly vissza taszíttya.
   Erre gyanút kezdünk titkon dajkálni magunkban,
vallyon igazságnak tarthassuk-e, a’ mi eszünkbűl
a’ mesevászoknak sokaságát hajdan elűzte?
avvagy ez is nem egyéb tündöklő dajkaregénél,
mellyet az álnokság csak szebb köntösbe rekesztett?
‘s több habozások utánn, ammint természtes elménk
csendes vagy hevesebb, sőt ammint hozza magával
a’ vak eset, vagy monda gyanánt az igazt is örökre
megvettyük csak azért, hogy meg van alakkal egyítve;
vagy hidegebb vérrel tar fáradságnak itéllyük
válogatásában sürgő nyomozásit az észnek;
‘s mélyen elaltatván félbölcs pólyákba szorított,
‘s kellemetes szellői között a’ lelki homálynak
önnkint szenderedő elménknek mennyei lángját,
szívragadó példája utánn a’ többi világnak,
férjfi figyelmünköt töredék testünkre szögezzük.
Csak kevesen vannak, kik déli világra ohajtván
szörnyű méllyeibűl kiverődni az elmehomálynak,
józan eszű kalaúzok utánn a’ tiszta valókot
a’ salakok’ szövevényi közűl izzadva kivájják,
‘s rettenetes harapási között a’ róka csatáknak,
mellyek ezen kincstűl seregenkint húllani szoktak,
állhatatos szívvel ragyogó napfényre segítsék.
   Illy szomorú ösvényt járt eddig az emberi nemzet.
A’ hazug érzésnek gyarló szerszámai voltak
első napjaiban, mellyekkel vígan apolta
gyermekítéleteit. Bizonyos mértéknek itélvén
messzeható szemeit, kis dombnak vélte sokáig
a’ magosabb hegyet is, melly több mértföldnyire állott,
a’ miket illetvén, külső színekre hasonló
műknek lenni talált több más afféle szerekhez,
mellyek az érdeklő újjaktúl messze feküsznek,
belső voltokat is mind eggyenlőnek itélte.
A’ mi fülébe hatott, neki az mind állati szózat,
‘s mind eleven szer volt, a’ mit tán mozgani látott.
A’ habokonn lebegő fuvatagbúl mennyei lelket,
Őrdögöt a’ vészbűl, ‘s a’ roppantt szikla tetőkre
omló forrásbúl gyeniust szóllamlani gondolt.
Hűtögető árnyéki alá eggy hajdani törgynek;
úttyaibúl a’ hő nap elől izzadva kitérvén,
a’ puha gyöpre ledűlt, ‘s ammint szárnyával evezvén
eggy sziszegő szellő bogainn a’ hajdani fának
átsuhogott, ő arczra borúlt, ‘s a’ lelket imádta,
mellynek ezen tölgybűl áldását vélte lebegni.
Akkor eredt nyers képzetibűl a’ gyermekes észnek
a’ piperés nyelv is, melly a’ rendbéli neveknek
‘s minden egyéb szóknak jövevény értelmeket adván,
dajka poézissal sűrű zavarokba temette
önnkínt hajnalodó fénnyét a’ józan igaznak;
‘s mellyet az ész, sok harczok utánn országlani kezdvén,
elmenyitó szerszámi közűl olly músa-rabokhoz
űzött, kik viradó ésszel bábozni szeretnek.
   Majd azutánn ifiacska gyanánt mosolyogva kilépvén
gyermek napjaibúl, szilajabb indúlati kezdtek
forrani. A’ szerelem különös frígyekre hevítvén
szívét, ‘s társaitúl egyszersmind messze szakasztván,
nemzeti ágaihoz lassankint úgy lecsatolta,
hogy dagadó gőggel jövevénynek nézte barátit,
‘s magzatival szomszédi között tündökleni kívánt.
Már az irigység is fellobbant benne; ragadta
pajkosan a’ másét; kardot fent társai ellen,
‘s a’ kit erőszakkal nem volt megfosztani képes,
azt agyafúrtt hitetéseivel próbálta igázni.
A’ hagyományt, melly őseitűl űdejére leszállott,
dajka mesécskékkel bőven megegyítve találván,
duzmadozó szívében ugyan még kezdte nevetni,
ámde mivel hasznáravaló szerszámnak itélte
arra, hogy a’ botorabb sereget járomba szorítsa,
gyermek bábjaibúl rettentő vászokot ácsolt.
Akkor az ó költés, melly szópiperékkel enyelgett,
nagy kapukot látván zomokabb hasznára kinyílni,
gőgös bárdusokot fajzott, kik titkos udúkban
isteneket szülvén, ‘s iszonyú törvényeik által
a’ pözsögő népet különös szakaszokra felosztván,
a’ jövevény ellen haragot kezdettek apolni,
‘s a’ dühödő harczot legszentebb póczra emelték.
Mennyei fajzatnak hirdették büszke dalokban
a’ buta hérosokot, kik tűzzel vassal emésztvén
a’ kivirúltt földet, ‘s lakosit rabságba ragadván,
szörnyű hasznaikot készebbek voltak azokkal
közleni, kik neveket rettentő fényre dalolni
‘s holtok utánn roppantt oltárra segíteni tudták.
   Végre az Istenség mennybűl földünkre leszállván,
‘s emberi formában nemes emberségre tanítván
minket, az ész megnyílt, ‘s lassankint sínleni kezdtek
a’ barom ösztönök is, felüdűlt a’ férjfi okosság,
serdűlt a’ tudomány, rügyezett a’ kézi serénység,
‘s a’ kiket a’ Bajnok több nemzetségre szakasztott,
a’ Kalmár azokot megmeg mind öszvecsatolta.
Nem csuda már, Laurám! rügyezése az emberi júsnak;
nem csuda, hogy láttyuk álmábúl kelni az embert.
Férjfi korára jutott elméje az árva Szegénynek,
és a’ Menny könyörűlni tanúlt méltatlan igájánn.
(1805.)

95. Gróf Szápáry János neve’ napjára.
Mennybűl leszállott Harmonía!
   mondgy kéjjel tellyes hangokot
   ‘s kövesd a’ kívánságokot,
mellyekkel Istent szívünk víjja,
   hogy rá terjesztvén óvó szárnyait,
   Urunknak boldogítsa napjait.
Tetézve mindenféle áldásokkal,
   szelíden follyon életed,
hogy gyámolát állandó dallásokkal
   zenghesse Benned Nemzeted.
Örömmel nézhesd Gyermekednek
   virágra nyíló bájjait,
örömmel Benne életednek
   újjúló boldogságait.
(1805.)

96. A’ kanál.
Még mikor e’ földön új volt a’ várasi élet,
‘s a’ csöcsömős Törvény nem győzte igázni az ösztönt,
Jupiter és Thémis lerepűltenek egyszer az égbűl
emberi formában, ‘s incognito szerte kutatván
a’ falukon és várasokon, szemeikkel akarták
látni az új rendet, mellyel szolgáik az embert
állatos udvaibúl ragyogóbb életre kitsalták.
Mint mikor a’ lyánkák Miklós’ napjára gyümöltsöt
várván, hajnal előtt mosolyogva kibújnak az ágybúl,
‘s a’ fagyos ablakban piperés veszszőre akadván
könybe borúlt szemeket pihegő mellyekre letűzik,
‘s félre vetett dunnájok alá meg viszsza vonódnak;
úgy a’ Mennyeiek nem jókat lelni reménlvén,
‘s a’ gonosz ösztönökët, mellyek lárvákba takarván
béllyeges arczaikat, jobban látszottak ivadni
mint az előtt, a’ jámborokon, valamerre vetették
visgáló szemeket, csúfúl országlani látván,
búba merűltt szívvel meg meg honnyoknak eredtek.
   Jó tova vóltak már a’ fő várasnak utolsó
kertyeitűl, ‘s köpönyegjek alatt már vedleni kezdett
mennyei vóltokrúl a’ felvett emberi forma,
a’ mint egy iszonyú záport kerekedni nyugotrúl,
‘s rettenetes szeleket láttak lerohanni az égbűl,
mellyek alatt nádaska gyanánt habzottak az erdők.
«Így haza nem mehetünk, mondá Báttyához az Aszszony
lábom is allig győz a’ szélnek vinni. Repűlnöm
sültt lehetetlenség. Máskép sints messze az alkony;
ott üthetne reánk, közepén a’ felleges égnek,
a’ gonosz éj, hol sem vatsorát nem lelni, sem ágyat.
Jobb ha ma itt maradunk, kiderűl tán reggelig úgy é?»
Jupiterünk látván a’ vésznek nőni hatalmát,
könnyen szót fogadott, ‘s úttyokbúl félre vonodván,
egy alacson háznak fél nyílt kapujához ügettek.
Tsak maga állott ez közepén a’ sárga mezőnek,
hol homorú fővel várták a’ búza kalászok
a’ daloló sarlost. Tág volt mellette az udvar,
‘s gáttya között a’ szolga-tsoport a’ házi barommal
hangya gyanánt pözsögött. Sétált a’ gazda közöttök,
egy öreg úr, ki az embereket rosz fajnak itélvén,
várasi lakjaibúl a’ puszta mezőre vonódott.
Aszszonya eggy egyenes szívű matróna, kilépvén
szinte szobájábúl, ‘s a’ két vendéget uránál
éjjeli szállásért halván könyörögni, «Lakásunk
ugymond, ‘s a’ mi kevést nyujthat vatsorára vagyonkánk,
a’ jövevények elől soha sints elzárva. Merészlem
kérdeni, kik legyenek nagyságtok?» ‘s ezzel az ajtót
mellybűl szinte kijött, nagy örömmel félre taszítván,
a’ jövevény Párral tsínos lakjába belépett.
«Nints tizenöt mértföld, mondá Zevsz, birtokom innen,
Felleginek hínak, ‘s a’ fő városba behozván,
egy hete már, rokony aszszonyomot, hogy lássa szokásit,
erre kisétáltunk a’ fris levegőnek okáért.
A’ szoros utszáknak nem győztük vólna egyébkép
dögleletes dohait. Látván gomolyogni előnkbe
a’ ropogó szélvészt, kocsimért a’ szolga legottan
viszsza futott. A’ puszta mezőn nem tudtuk azonban
a’ fene szél ellen folytatni lakunkhoz az útat,
‘s durva csatái elől inkább e’ házba betértünk.»
   Erre palástyaikot, mint otthon, félre hagyítván,
egy kerek asztalhoz párnás székekre leülvén,
köz lett a’ papolás. Mind elmondotta magárúl
Fellegi’ Hugának nagy pontossággal az aszszony,
hol született? nemzője ki volt? hány úri legények
tsókolták kezeit még gyenge leányka korában?
Kiknek adott kosarat; noha térgyen állva esengtek
karja utánn? mint tudta viszont megnyerni szerelmét
mostani férje, kinek szívét nem győzte ditsérni.
«Gyermekeink, úgymond, jó lábann állanak. Eggyik
már kapitány, a’ másik gazda. Menyetske leányunk
három, mind vagyonos háznál. Van már is utánnok
nyoltz onokánk, mind fris, mint a’ mely rosa ma nyílt ki»
‘s ezzel magzatinak, Laczkótúl fogva Katáig,
még születések előtt kezdvén, perorálva leirta
életeit, majd szinte miként a’ régi poéták,
kik hogy latraikat bajnok ragyogásra emellyék,
még buzogányokat is menyből származni dalollyák.
Zevsz az alatt a’ háznak urát kitanulni akarván,
szóba erett nagy dolgok iránt vele: tart e’ az égnek
Naggyairúl valamit? vagy tsak mondának itéli
gondgyaikat járása iránt a’ földi ügyeknek?
Vár e’ hasznot a’ most zsendűlő várasi rendbűl,
melly komor udvaibúl köz lakra seregli az embert?
Vélie, hogy czéllyát könnyebben eléri ez által
e’ nemes Alkotmány? vagy tán gonos ösztönit űzvén
csínosodásábúl mérget fog szinni magának?
‘s józan eszét felelettyeibűl tündökleni látván
emberi szívével, töstént feltette magában,
hogy különös gondot fog egész házára viselni.
   Nyoltzat ütött volt már, ammint egy fürge szakátsné
jó vatsorát tálalt, ‘s megrakta borokkal az asztalt,
jobb vatsorát a’ mennyeiek nem láttak azóta
hogy palotájokbúl nyomorúlt földünkre kiléptek,
sem tüzesebb borokat, mellyekbűl helyre felöntvén,
tréfa beszédek köztt vidám hahotáknak eredtek.
Zevsz azután a’ jó fogadást hálálni akarván,
«húsz hete már, ugymond, hogy járjuk az emberi nemnek
most születő faluit tornyos palotáival edgyütt,
‘s olly nemes agg pár szív nem akadt még eddig előnkbe
mint ma ezen házban. Bér nélkűl hagyni az illyen
roppant érdemeket Zevsztűl nem vólna igazság.
Fellegi képe alatt (‘s ezt mondván fényleni kezdett,
költsönözött orczája körűl a’ mennyei súgár,)
a’ magos égnek urát szemlélitek ülni, barátim!
asztalotok mellett. Az igazság asszonya Themis,
kit velem itt láttok. Tegyetek nyílt szívvel előnkbe
három akármillyen kérést. Itt helyben azonnal
kedveteket töltöm. Kívánnyatok, a’ mit akartok.»
   Fél halavány és fél nevető ortzával az aszszony,
felszökik a’ székrűl, ‘s rebegő hálákra fakadván,
hogy magokat mennybűl hozzá megalázni akarták,
végre, hogy e’ vatsorát, még él, soha el ne felejtse,
Zevsztűl azt az ezüst kanalat kívánnya magának,
mellyel az égi levest, az üdőnkínt nálla ebédlő
mennyei vendégnek felesége kiosztani szokta.
«Ahha bolond! bár ránczosodó s .... be lökődne
osztogató kanalad!» pattogja goromba haraggal
férje, ki a’ bortúl nyíltt szívűségre hevűlvén,
szinte tsekély kérése miatt motskolni akarta,
ostoba társnéját, ammint padlása kinyílván
hirtelen a’ háznak, réműltt s .... be lökődött
szálló dárda gyanánt szoknyáinn által omolván
a’ mennybéli kanál. - Iszonyú jajszókra fakadván
hátra kapott, hogy az égi nyilat kifeszítse farábúl
a’ remegő aszszony, ‘s valamint a’ nyári szeletske,
melly feszesebb ággal tehetetlen harczra kikelvén,
‘s már így már meg amúgy próbálván görtsei ellen
ostromait, dúl, fúl, nyöszörög ‘s elvégre kifárad,
úgy erejét ő is rá fordította egészlen,
‘s a’ beszorúltt kanalat ki nem indíthatta helyébűl.
Mit lehetett egyemet? még egy kérésre maradván
jussa, könyüs szemmel Zevsznek kóldulta kegyelmét,
mentse meg a’ rosztúl, ‘s kanalát vegye vissza farábúl.
Hogyha nekünk ez Egek zab kéréseinkre megadnák,
a’ mire vágyakodunk, fogadom, nem volna tsak eggy is
köztünk, a’ ki ezüst kanalat ne viselne farában.
(1805.)

97. A’ döghalál.
A’ vad állatoknak gallyas országában
nagy döghalál támatt Augustus’ korában.
Egynehány nap alatt sokan eldögölvén,
sokan segéd nélkűl félholtan szükölvén
gyöpös piaczain a’ bús erdőségnek
öldöklési alatt a’ mirigyes égnek;
a’ többiek végre mind elkeseredtek
‘s tanátsnak okáért öszvekerekedtek
az oroszlyányoknak öreg vajdájához,
ugy mint a’ községnek született urához.
   Ő is beteg volt már, ‘s felkelvén vaczkábúl,
kimászott egy dombra háló szobájábúl,
hol a’ nagy gyűlésnek vévén hódolását,
kesergve hallgatta bús tanátskozását.
Végre öszve szedvén omlékony tagjait,
‘s egy nagy sohajtással elkezdvén szavait,
«súllyos vétkeinket iszonyú csapással
feddi az Ég, ugymond; ‘s vajha végromlással
meg ne látogassa bűnös nemzetünköt,
gonoszra fajúlni látván erköltsünköt!
Illyen ostorokkal már az embereket
többször megbüntette, kik a’ törvényeket.
mellyek a’ zablátlan életet tiltották,
lábokkal tapodni játéknak tartották,
meg sem szünt mindaddig méltó fenyítése,
még a’ buzgóbbaknak ajtatos végzése
a’ fő bünösököt fel nem konczoltatta,
vagy az oltárokon fel nem áldoztatta.
Olvastam én magam az ó kronicákban
sok illyen példákot, versekben, prósákban
‘s farkas doctorom is hittel bizonyíttya,
hogy egy illy áldozat töstént elfordíttya
bús nemzetünkrül is az égnek tsapását.
Fogadjuk el tehát jámbor tanátslását,
s vallyuk meg itt nyilván szarvas vétkeinket,
mellyekkel terhelve tudgyuk sziveinket;
‘s a’ kit fő bűnösnek fog lelni gyülésünk,
hallyon meg érettünk. Hogyha szenvedésünk
valóban megszűnik elégtételére
ünnepet szentelünk emlékezetére
halálának napján minden esztendőben,
‘s még egy vad állat leszsz e’ kies erdőben,
nagy neve örökké nyilván daloltatni,
‘s egész rokonysága szentnek fog tartatni.
A’ mi engem illett, megvallom vétkemet,
mellyel megterheltem, sok izben lelkemet.
Számtalan juhokot felfaltam éltemben,
sőt még a’ Pásztort is megöltem mérgemben,
ha ellent mérészlett próbámnak állani.
Kész is vagyok érte véremet ontani,
csak megmenekedjen a’ rosztúl nemzetünk,
melly által honunkbúl rendre kiveszhetünk.»
   Ezekre a’ Róka farkát megcsóválván,
‘s az oroszlány előtt hason mászdogálván,
«nagyon jó, nagyságod, ugymond szín orczával,
hogy fő személyének megalázásával
ezen kicsinységet véteknek tartani,
‘s vérét méltoztatik értünk ajánlani.
Nincs gyávább alkotmány a’ bamba juhoknál!
sem elmét sem szivet nem lelni nyájoknál.
Egy vitéz farkasnak csupa árnyékára,
öszvezavarodván egymásnak hátára,
sem védni nem tudgyák saját életeket,
sem szemes fortéllyal kerűlni veszteket,
‘s ha fel nem támadna mellettek kutyájok,
egy szempillantásban oda vólna nyájok.
Fortéllyokot pedig kitűl tanullyanak,
mikor vezérjeik csicsákbúl állanak?
kik a’ juhászoknak hurczolván terheit,
csak önnön hasoknak vadászszák kéjjeit?
Ugy kell tehát néznünk a’ juhnemzetséget,
mint egy enni való balgatag községet.
Tudgyák az emberek ezen igazságot,
‘s félre tévén böltsen az irgalmasságot,
fejik, nyírják, eszik, bőreikben fűlnek,
‘s bélleiknek hangján tántzokra hevűlnek.
De mitsoda jussal? jobbak e nálunknál?
‘s mennyivel böltsebbek akármelly majmunknál?
Mikor tehát rajtunk még is uralkodni,
‘s jussunk elejébe akarnak tapodni
ugy kell velek bánnunk mint ellenséginkkel,
kiket megtámadni szabad fegyverinkkel.
Megölvén Felséged a’ juhpásztorokot,
tellyes igazsággal követte azokot,
kik javokra élvén a’ hartznak jussával,
vitézűl küszködnak szomszédgyok’ hadával.
Tsak az én vétkem is nagyobb mind ezeknél:
mert én nem éltem ám a’ tyukketretzeknél
bajnokokhoz illő harczüzenetekkel,
hanem lopva ölő mesterkedésekkel.
Öszszegyilkoltam így számtalan tyukokot,
gyomromba temettem sok szép kakasokot.
De mit tudok tenni mást e’ nemzetséggel,
melly vásott böltsekhez illő szemeséggel,
titkos uttyaimot szüntelen vájkálván,
‘s a’ vigyázást éjjel váltig trombitálván,
tele szemetezi szokott nyomaimot,
‘s veszedelmeseknek teszi járásimot.»
   «Ugy kell a’ gaz népnek! ugymond dölfösséggel
a’ bajuszos Tigris. Illy nagy merészséggel
Urunk’ apródgyának úttyát elállani
annyi, mint ellenünk pártot indítani.
Sok állatot öltem én is életemben,
a’ mi több, nagy részét nem is éhségemben,
hanem tsak vitézhez illő dicsőségbűl.
Mert ám ki nem tudgya? hogy olly nemzetségbűl
van szerencsém venni nagy származásomot,
‘s a’ magosabb pótzra örökös jusomot,
melly bajnok virtussal víván sok hartzait,
rémülésbe hozta szelídebb társait.
Szégyen volna nekem nyomát nem követni;
‘s a’ ki okaimot meg merészli vetni,
állyon ki, ha tettzik, ellenem vitára!
meglátom, mit mondhat jusom’ próbájára?»
   Illy formán szóllottak megvallván vétkeket,
mind a’ többiek is, kik duzs életeket
a’ bambább marháknak töltik csalásával,
vagy a’ gyengébbeknek fel mészárlásával.
Utolsó volt köztök a’ vallástételben
a’ lappangó Farkas, ki szörnyü hitelben
lévén a’ ragadó barmoknak részénél,
azt a’ jegyzést tette bűnszépítésénél,
hogy ő ritkán üldöz másféle barmokot,
hanem kik megvetvén ősi vadságokot,
a’ kevély embernek részéhez állanak,
‘s egy kis betsületért tsúf igát hordanak.
   Hallván az Elefánt e’ tar mentségeket,
ki mint fejedelem, azon seregeket
vitte a’ gyűlésre, mellyek fűbűl élnek,
«ha, ugymond magában, ezek így beszélnek,
‘s érdemeknek tartván az öldökléseket,
virtusoknak teszik a’ legfőbb vétkeket,
mért ne mentegessük mink is hibáinkot,
kik más kára nélkűl éllyük napjainkot?»
‘S éppen el akarta gyónását kezdeni,
a’ mint a’ szamárnak szavait zengeni
háta megett hallya nagy tsudálkozással,
ki közbe vegyített sok fóhászkodással,
«én is nagy bűnösnek ösmerem magamot,
mint nagyságtok, ugymond; mert mikor utamot
elvétettem nem rég, ‘s ezen erdőségbűl
a’ síkra jutottam, - koránt se éhségbűl!
mert én megelégszek erdei füvemmel,
hanem hogy meglássam tulajdon szememmel
életemben egyszer azt a’ nagy világot,
mellyben úgy hallottam a’ sok bóldogságot,
mint nálunk a’ gombát, önkint nevekedni,
meszsze ki találtam oda ereszkedni,
hol a’ tsemetétlen rétek tenyészkednek
‘s balsamos illatú fűvel kedveskednek.
Itt engem az ördög, a’ mint sétálgattam
‘s a’ virág zománcznak diszét visgálgattam,
arra tsábított el, hogy a’ pap réttyérűl,
de tsak az ösvényre kidőllő szélérűl,
egy harapás sarnyút orozva elvettem,
‘s tsupa nyalánkságbúl helyben meg is ettem.»
   «Mit? a pap réttyérűl? melly istentelenség!
felkiált a’ róka. E’ nagy hitetlenség,
‘s nem egyéb, az oka nyomorúlt sorsunknak!
Ez hozott döghalált egész fajzatunknak.»
«Szörnyű szentségtörés! ugymond nagy buzgással
a’ tajtékozó Farkas, mellynek vér ontással
nyerhetünk egyedül tellyes botsánatot;
és hogy megmutassam ezen ágozatot. - - -
«Mit sokat mutatni? mondgya gőgöséggel
a’ bajuszos Tigris. Mennél több készséggel
viszszük az oltárhoz ezen áldozatot,
annyival könnyebben nyerünk botsánatot.»
   Neki estek tehát hárman a’ szamárnak,
mint a’ legvitézebb ostromlók a’ várnak,
‘s mihelyt lábairúl szegényt leránthatták,
egy szempillantásban ízekre szaggatták.
   Régieknek tudgyuk ama panaszokot,
hogy még felakasztyák a’ kis tolvajokot,
addig a’ nagyokot szabadgyában dúlni
‘s idegen javakkal haggyák bóldogúlni.
(1805.)

98. Ajánlás.
Hun vérbűl eredett hajdani Nemzetem,
mellynek törzsökibűl zsengeni fő dücsőm!
vannak, kik ragyogó tisztviseléseket
óhajtván, szeretik tolni segíteni
a’ kormány’ kerekét, ‘s nagy jövedelmekért
a’ köz jót ügyelik. Mások az özvegyet
‘s a’ dúzstúl maradott árva leányokot
oltalmokba veszik, ‘s a’ legügyetlenebb
úrnak jussaival zengtetik untalan’
a’ törvénypalotát, hogyha reménnyeket
a’ gazdag jutalom nyájasan ihleti.
Ez csak csűreinek szenteli gondgyait,
szomszédságaibúl számtalan életet,
szedvén, hogy sok ezer városi naplopót
a’ szükség’ üdejénn, köz nevelő gyanánt,
gyámollyon kegyesen bő nyereségekért.
Krősus’ kincseivel sem veszed azt reá,
hogy terhes szekerenn vagy födeles hajónn
kül földekre vigyen bel szüleményeket
más kalmár szerekért, a’ ki ekéivel
túrván őseinek szűk hagyománnyait,
bővelkedni tanúlt kis jövedelmibűl.
Ez nem hall örömest, csak hadi trombitát,
mellynek rettenetes harczrecsegéseit
átkozzák az anyák, ‘s marha gyanánt repűl
tajtékzó paripánn dárdahalál közé,
hogy halmokra szabott emberi testekenn
feljusson koszorús fővel az áltató
hírességnek ama’ büszke tetőire,
hol soknak csak azért fénylenek érdemes
lelkek köztt neveik, hogy sokat öltenek.
Más dőzsölni szeret víg borozók között
sűrű gallyak alatt; vagy jövedelmeit
kártyás asztalokonn füstnek eresztgeti;
még a’ fürge vadász, hogyha kutyáival
felvert eggy remegő dámvadat, asszonyi
társának szomorú várakozásira
nem hajtván, egyedűl tölti az éjszakát,
‘s prédájára vigyáz a’ hideg ég alatt.
Engem’ megkülönöz lantom az agytalan
lelkektűl, kik üres fényre sovárganak
másnak káraival, mint amaz ügytelen
néptűl, melly alacsony szívvel az emberi
elmének nemesebb díszeirűl lemond.
Illy dücs nékem elég! és ha Te, Nemzetem!
készséggel befogadsz énekesid közé,
kik hűven müvelik hajdani nyelvedet,
tartsák meg szomorú bajkoszorúikat
vagy más béreiket mások! az én nevem
szent oltalmad alatt égig emelkedik.
(1806.)

99. A’ Baktai Paraszt.
   «Gyurka fiam! készűlly! úgymond eggy Baktai ember;
a’ szamarat holnap vásárra bevisszük Egerbe;»
‘s hajnal előtt a’ szürke Fülest feldönti fiával,
megköti négy lábát, ‘s eggy vastag ródhoz akasztván,
úgy viszi Gyurkával, mint Bécsben az úri cselédek
vállaikonn szokták eggy házbúl másba czipelni
a’ mulató palotákba való újmódi trumeaukat.
E’ különös jelenést látván eggy tábori hajdú,
nagy kaczagásra fakad, ‘s «fejemet ma elüttetem, úgymond,
hogyha nagyobb kobakot szült asszonyi állat azóta,
hogy megesett Ádám, mint e’ két ostoba pára.
Várasi embereket magam is szemléltem elégszer
bőralmárjomban majmot hurczolni az utszánn;
még szamarat rúdonn soha sem. Nem látode, Apjok!
hogy négy lába vagyon, mint kettőtöknek? Ereszd fel!
Járni tud úgy mint tik, sőt hátánn téged’ is elbir.»
Szót fogad a’ vén Pór, ‘s mosolyogván, «mind igaz, úgymond,
bölcs szava Kelmednek; de ha megkémélli az ember,
a’ mit eladni akar, jobban megkérheti árát.»
   A’ barom a’ vitetést könnyebb, sőt úri dolognak
lelvén, fel nem akart lábára tapodni eladdig,
még ura bölcs intést nem eresztett lusta farára
szilfa dorongjával; ‘s felemelvén végre tagonkint
ólom inú testét, már minden gyáva göröngyönn
botlani, már kényességbűl sántítani kezdett,
mint amaz ó Szépség, ki Tabánbúl szerte kocsizván,
még jól birta magát, kávézni az özvegy urakhoz,
végre saját lábára szorúl, ‘s a’ kőpados utszánn
ingadozik, botlik, sántítgat, tántorog, omlik,
hogy vezetőt kapjon, ki hazáig menni segítse.
Röst szamarát a’ Pór fínyásan hátra maradni,
‘s mintha fejét valaminn törné, állongani látván,
«vesd magadot hátára fiam, ‘s üsd főbe koronkint,
úgymond, hogyha megáll; én hátúl sürgetem addig,
hogy hamarább mennyen.» Használt a’ dupla noszítás.
Ámde kevés lépések utánn elejekbe akadván
eggy ifiú Kanonok: «‘s így kell tisztelni apádot?
úgymond; ő gyalogol, te pedig szőretlen ajakkal
úrfi gyanánt lovagolsz? Szaporán takarodgy le, javaslom,
‘s hadd ezen élemetes Jámbort szamaradra felülni.»
   Szóll vala, és meglett. A’ vastag szilfadoronggal
a’ röst marha körűl szitkok köztt szerte hadázván,
‘s a’ melegen ragyogó napfényben forrani kezdvén,
szertelenűl pihegett Gyurkánk, ‘s a’ sárga veríték
folyván arczairúl, lustán szedegette bokáit;
ammint barma előtt két részre feloszlani szemlél
lyányokot, asszonyokot, kik sajnálkozni azonnal
a’ fáradt ifjúnn, ‘s az öregre vigyorgani kezdtek.
«A’ majom a’ medvénn! úgymond eggy kaczki menyecske,
nem lötyög olly büszkén, mint e’ vén tőke csicsájánn,
még fia fulladozik ‘s görnyedve czipelgeti lábát.
Eggy kupa forróval jó volna lelökni lovárúl.»
Mint mikor a’ méhkast álmábúl talpra ijeszted,
a’ remegő bogarak rend nélkül szerte pözsögvén,
sok különös hangbúl elegyűlt zúgásra fakadnak;
úgy kiki fenn szóval zengvén eggyszerre szidalmát,
pórlovasunk ellen feltámad az asszonyi falka,
‘s eggy iszonyú sívás lázúl sokféle szavokbúl.
Mit tegyen a’ jámbor, kit nagy bűnösnek itélvén,
pörlekedés nélkűl eggy illyen csorda legázol?
Védgye magát? soha lábok alól szárazra ki nem jut,
még letiportt ajkánn lélekzeni látszik az élet.
A’ bika ellenben, látván a’ földre borúlni
a’ halavány csordást, kit elér, egyszerre megenyhűl,
‘s öszve szagolgatván megalázott tagjait, elmegy.
Baktai Pórunk is szamarát réműlve megintvén,
hogy kipihennye magát: «gyere fel! mellettem elülhetsz,
úgymond, Gyurka fiam! Hátunkot vessük erősen
öszve. Te lusta farát ütögesd a’ szilfadoronggal,
még én szűgye körűl tenyeremmel igazgatom úttyát.
Jőjjön bár azutánn a’ bölcsebb várasi ember,
‘s nézze meg a’ szamarat, nézzen meg minket! Ugyan csak
talpra esett legyen ám, ha találhat vérszeme bennünk
új szidalomra okot. Szamarunk jár, mink pedig üllyük.»
   Allig végzi szavát, hogy előttök czifra ruhában
eggy eleven szobalyányka megáll, ‘s «vane lelketek? úgymond,
szánakodás nélkűl két illy otromba teherrel
kínzani barmotokat? Mint görnyed háta szegénynek!
mint nyöszörög dühös ökle alatt e’ lusta bikáknak!
Szűk lehegésébűl látom, hogy dögleni készűl.»
Mint mikor a’ puskás eggy pár fenyvesre kilőtte
sréttyeit, a’ remegő lombrúl két részre konyúlván
a’ madarak, kőbábú gyanánt egyszerre lebuknak;
úgy a’ Baktaiak, hallván hogy döglik alattok
a’ lassú Pegazus, nagy réműléssel, az eggyik
arra, emerre meg ez, hátárúl szerte zuhannak,
‘s gondosan átnézvén az egész paripának erőtlen
tagjait, ápollyák, törlik, friss vízzel itattyák.
«Más baja nincs, úgymond az öreg, nagy örömre derűlvén,
csak hogy terhe alatt megtikkadt. Haggyuk ezentűl
menni teher nélkűl. Így tán a’ várasi nép is
megnyugoszik, melly görcsre szokott még ott is akadni,
hol mink szép egyenest látunk járatlan eszünkkel.»
   Gyurka tehát balrúl, jobbrúl ősz apja megütvén
a’ szamarat, mennek, Hevesen süti hátokat a’ nap;
felgomolyog paripájok alól szemeikhez az útpor,
melly tár órraikat fojtó tüszögésre noszíttya;
szájokot elzárják, fúl mellyek, homlokok izzad;
ammint háza előtt állván eggy hajdani Kántor,
‘s eggy pisze pípábúl szíván a’ Döbrei füstöt,
félre taszíttya fejénn zsírfótos házi sipakját,
‘s «nézd az ebúnta paraszt népét, hogy szánnya csicsáját!
úgymond; ülly fel öreg! kiadod vén lelkedet estig.
Lám! hiszen arravaló szamarad, hogy rajta lötyögvén,
lábaidat kéméld. Vagy tán otromba faludban
a’ csicsa nemzetség különös privilégyium által
nem köteles, mint másegyebütt, súlyt hordani hátánn?»
Erre felindúlván, el kezd dörmögni magában
élemedett Pórunk, ‘s foga köztt: «csak ugassatok, úgymond;
engem’ ugyan soha fennlebegő szavatokkal ezentűl
semmire sem birtok. Tudgy’ Isten! melly nagy eszűknek
vélgetik Őkelmek magokot, ‘s ím! a’ mit az eggyik
fél rövid óra előtt javasolt, a’ másik ugattya.
Tölteni kedveiket, ha cselőre taszítgat az eggyik,
hajszra döf egyszersmind a’ másik, győzze az ördög!
A’ mit vékony eszem javasol, nem kérdem ezentűl,
tetszike másoknak, vagy sem? mert gazda dologhoz
értek is én annyit, mint száz röst várasi golyhó.»
   Jámbor öreg, ne buzogj! Turkáló állat az ember.
Jőjjenek a’ szentek, jőjjön földünkre az Isten
önn maga, életemet merném feltenni, hogy ők is
úgy viselik, mint mink, fullánkit az emberi nyelvnek.
Nincs az egész földönn két olly eggyforma teremtés,
mellyekbűl legalább egykét morzsányi külömbség
mélyrehatóbb nyomozások utánn szemeinkbe ne tünne.
Úgy az egész földönn nen lelsz két emberi elmét,
mellyeket a’ képzés, érző szerszámi eszünknek,
a’ nevelés, a’ szív, másmás ösvényre ne vonnyon.
Sőt azoneggy tárgyrúl ordítss egyszerre fülébe
több ezer embernek bármelly fátyoltalan ígét,
eggyazon értelmet nem fog két elme közűllök
lelni beszédedben. Valahány fő, annyi külömbség.
A’ homokot forgattya tehát hálátlan ekével,
a’ ki azonn fárad, hogy jó erkölcsei által
embertársainak mind megnyerhesse kegyelmét.
(1806.)

100. Az Irígységhez.
Szünny már meg egyszer buzgani ellenem
trágár Irígység! Ám nem esengek én
   olly jók után, mellyek negédes
   vággyaidat feszegetni szokták.
Nem kérdegélek tisztviseléseket
a’ nagy világtúl, nem birodalmakat,
   nem dúzs rakást a’ vertt aranybúl,
   sem hamisan ragyogó dücsőköt.
Öntessen őszkor száz halom életet
csűrébe a’ Dúzs, kit nemes ősei
   pompásan épűltt váraikban
   messzeható uraságra szültek.
Szürcsöllye kristály serlegibűl borát,
mellyet Tokajnak szőllei hoztanak,
   kit pór szugolybúl úri polczra
   felvezetett az agyas szerencse.
Én szűk szobámban kegytelen éhemet
eggykét falattal, szomjamot édesen
   megcsillapítom hüs vizekkel,
   csak nekem adgyon az Ég ezekhez,
érzékeny asszonyt, friss levegő eget,
gondatlan elmét, régi barátokot,
   meglett koromban férfi szívet
   ‘s víg kobozomnak örök virágzást.
(1806.)

101. Dórishoz.
Eltűnt a’ napnak fényessége,
‘s a’ bíbor, melly nyugtában ége,
   pej szürkűletre változik.
A’ hold kiúszik ősz egünkre;
az éj langy álmot hint földünkre,
   melly hűs homályba zárkozik.
Jer Dóris! a’ szomszéd erdőbe,
hol szunnyadékony ágernyőbe
   a’ gerliczék elültenek,
‘s hol csak csörgése a’ vizeknek
vagy zajja zeng a’ zsib szeleknek,
   midőn gallyakba ötlenek.
Hadd mondgya ott meg sóhajtásom,
melly szünhetetlen lángolásom
   azóta, hogy megláttalak;
‘s melly tűrhetetlen csüggedéssel
ohajtom, hogy szent esküvéssel
   örökre nőmnek vallyalak!
Felelly meg egyszer hűseidnek,
kik áldozván sok ékeidnek,
   esengve kérik szívedet!
‘s ha még nem tudgya kétességed,
kit boldogítson szívességed?
   javaslom, válassz engemet.
Nem nézek én a’ gazdagságra,
vagy ősi fénnyel tellyes ágra,
   midőn éretted esdeklek.
Nem hódol szívem friss eszednek,
sem omladékony szépségednek;
   erkölcsöd a’ mit tisztelek.
(1806.)

102. A’ Tél.
Nézd a’ hegyeknek puszta girinczeinn
mint fénylik a’ hó! Görnyed az ősz liget
   a’ súly alatt, ‘s a’ röst folyónak
      zajjai partyaihoz hegednek.
Enyhítsd szobádnak gömbörödött egét,
bőven tüzellvén, ‘s régi hegyallyait
   gyakrabban öntess serlegedbe.
      Hadd köz Atyánkra egyéb ügyünköt.
Az ő kezében hempelyeg a’ világ!
Eggy csattanással szétveri fellegit
   a’ vésznek, és a’ gyenge hárslomb
      sok remegése utánn lenyugszik.
Bús lessze vagy víg holnapi hajnalod?
azonn ne aggódgy. Vedd nyereség gyanánt
   a’ sors’ kezébűl a’ mait, ‘s még
      messze vagy életed’ alkonyátúl.
Áldozz naponkint, hogyha kitelhetik,
a’ bölcs örömnek. Most simogassa le
   nyájas barátod homlokodrúl
      hornyait a’ szomorú magánynak.
Most vonny le játékzálogot álnokúl
meghorgasított ujjairúl setét
   suttonba elbújtt Klórisodnak,
      kit nevetése korán elárúl.
Most járj koronkint víg remegéseinn
a’ szós koboznak nemzeti tánczokot,
   friss pörgetéssel megtepesztvén
      a’ veled ölbekapó menyecskét.
(1806.)

103. A’ régi classicus auctorokhoz.
Hajdani Classicusok! görög elmefutásnak egyelgő
   dajkáji, messze bújjatok
kellemetes súgári elől a’ mostani észnek,
   melly déli fénnyel mérkezik.
Gyáva regék, vak vélekedés, embertelen álmok,
   a’ mit korunkra hagytatok
mint tudományt; alacsony fortélyok, barmos erőszak,
   goromba gőgök, vad dagály,
a’ miket erkölcsnek hirdettetek. A’ haza néktek
   a’ népnek ádáz allya volt,
hasznotok a’ köz jó. Csak üdőtlen fénnyeket űzték,
   csak pártyaiknak czéllyait
bajnokitok, mikor ingadozó kormánnyaik ellen
   polgári harczot víttanak,
vagy dühös ostrommal jövevény környékre rohantak,
   hogy lánczra fűzzék népeit.
Rettenetes szörnyet volt országlástok. Igázni
   fő czéllya; hóhérpallosok,
kémseregek, méreg, szerszámai; csalfa hitével
   nyilván pecsételtt fríggyeit
kénnye szerínt megtörni, csalárd alakokba takarni
   pirúlhatatlan homlokát,
a’ zavaros vízben prédát horgázni, szokottabb
   fortéllya; ‘s a’ legundokabb
vétket büntelenűl hivatalnak tenni, ha czéllya
   kívánta, legfőbb jussa volt.
Mostani majmaitok hirdessék fínom aranynak,
   ha tetszik, a’ mi tőletek
származik! én szavokot viszhangnak lenni találom,
   melly kőszugokban nagyra nőtt.
Nyelveteket szeretem! Viszegő füleinkbe görögvén
   szép pelypegése, szívre hat.
Ámde tudom, hogy mézze alatt e’ czifra beszédnek
   otromba mérgek fekszenek.
Mennyei Emberség! óh drága gyümölcse az észnek!
   maradgy te köztünk szüntelen.
A’ koronás Urakot te teszed szorgalmas Atyáknak,
   kik népeiknek jussait,
mint magokét szeretik. Te nevelsz a’ büszke vitézben
   mértékre késztő érzeményt,
hogy viadalmaiban megkímélgesse szelíden
   még a’ vad ellenséget is.
Általad országol rajtunk a’ józan Igazság,
   melly a’ kicsinynek birtokit
a’ ragadásoktúl védelmezi. Általad élnek
   békében ollyas nemzetek,
mellyeket erkölcsök, nyelv, hit, polgári szokások
   külön csatákra osztanak.
Általad ápollyák örökös szolgáikat úri
   kegyelmeikkel Naggyaink.
Általad izzadozik, szánt, vet, fegyverkezik, él, hal
   kedvelt uráért a’ szegény.
(1806.)

104. A’ Músák.
Ne hidgy, Barátom! ah ne hidgy a’ kérkedő
   Músa-seregnek! - Üres
   álomtünések, hasztalan
gyermekcsecsék, a’ mikkel édesítenek;
   mostoha sors, nyavalyák,
   keservek, éhség, üldözés,
a’ mikkel értek végbe vitt nagy érdemű
   tetteidet fizetik
   e’ vén leányok. - A’ kiket
közűllök a’ Természet édelgése szült,
   hogy keserű poharát
   sorsunknak édesítenék,
‘s a’ bölcs örömnek nyájas érzeményivel
   emberi kellemetet
   ébresztenének duzmadó
kőszíveinkben; gazdag asztalok körűl
   a’ maradék levekért
   sokat kokétkodván, erős
gyanúba hozták állhatatlan szíveket
   bölcs szeretőik előtt,
   és hervadó pártájokot
minden bizonnyal más világra is viszik
   őszbe vegyűltt fejekenn.
   A’ többiek, kik ránczba vontt
homlokkal a’ mélyebb tudósságnak kies
   ernye alatt zomokabb
   jutalmakért henyéltenek,
vagy háborúkot gyújtogattak, a’ helyett
   hogy sükeres tudományt
   terjesszenek világtalan
nemünkre; végre meglapúlván vérszemes
   gondviselőik alatt
   erszénnyek, egymást üldözik,
‘s agyarkodó zsembeskedéssel terhelik
   kéjtelen életeket.
   Látták nem egyszer e’ szelíd
szűzeknek engesztelhetetlen mérgeket
   borzadozó szemeim;
   látták dühös csatáikat,
mellyekben egymást majd halálig hurczolák,
   durva szidalmak alatt,
   tisztes hajoknál fogva. Csak
aczél okokkal tudta buzgó szíveket
   fegyveres őrserege
   a’ rendnek arra birni, hogy
a’ puszta szitkoknál megállapodgyanak.
   Messze kerűld, ha szeretsz
   békével élni, e’ tudós
csordát, Barátom! Szántogass inkább kövér
   földeket, olts szapora
   fákat, nevelly dúzs nyájakot,
apolly zsibongó méz-szedőköt, nyesdegély
   háladatos venyegét;
   ‘s ha házi gondgyaid között
vígasztalást kíván koronkint bús fejed,
   nézz ki leányi közűl
   Hazánknak eggy szépet, kinek
forró szerelme felderítse szívedet,
   ‘s asszonyi díszeinek
   harmat gyanánt frissítgető
bűbájolásit fűszerezd meg nyájasan
   eggy igazán szerető
   barátnak édelgésivel.
(1806.)

105. Búcsúzás a’ Músáktúl.
Megcsalt, Músák! nyájasságtok;
   tőllem messze kellyetek!
Álom minden boldogságtok,
   mellyel édesgettetek.
Mennydörgést szül fényességtek,
   mellytűl még a’ jó is fél,
főveszélyt hoz bölcsességtek
   annak, a’ ki véle él.
Vond ki Ámor! rabságábúl
   Parnassusnak szívemet,
‘s hozd halálos únalmábúl
   új életre kedvemet.
Hol lel a’ Bölcs jobb jutalmat,
   mint a’ mellyet lángod nyújt?
a’ királybot csak szorgalmat,
   a’ te tegzed mennyet gyújt.
Olly szépséghez kapcsoltatni,
   mellyhez nem fér csalfaság,
‘s hűségétűl ápoltatni,
   több mint földi boldogság.
Jöjjsze titkos lángjaimnak
   régi tárgya, Dórisom!
Vess te czélt bölcs álmaimnak,
   ‘s légy ezentúl Phőbusom.
(1806.)

106. A’ Szerető’ boldogsága.
Melly boldog, a’ ki életét
   kedvessel töltheti!
Olly vígan legfőbb ünnepét
   egy Chán sem ülheti.
Párjának módos karja köztt
   Krőzussal mérkezik,
‘s lankadván tiszta csókja köztt
   mennyekkel kérkedik.
Forogjon véle tengelyénn
   vagy állyon a’ világ,
vígabban lejtez lábhegyénn,
   mint ágánn a’ virág.
Ha tűzzel tellyes fellegek
   fenyítik napjait,
eggy csókkal, bármelly senyvesek,
   elfojtya gondgyait.
Párjáért a’ Sors’ javait
   örömmel megveti,
‘s veszélyes változásait
   nagy szívvel szenvedi.
Olly vígan, mint ő, a’ madár,
   zöld ágak köztt nem él;
‘s megnyervén, a’ mit szíve vár,
   világért sem cserél.
De mit dűcsítem hasztalan
   e’ boldogságokot,
ha önnön szívem pártalan,
   ‘s nem érez lángokot?
Jer hát, o lyánka! jer hamar,
   légy, kérlek, kedvesem!
Ne tengjen, mint a’ bús avar,
   nő nélkűl életem.
(1806.)

107. Rózsikához.
   Szemtelenűl kacsongatsz
Rózsika! rám, valahol velem öszvetalálkozol. Égni
látom pirúló képedenn
   a’ dühödő szerelmet.
Oldalamot mindnyájok előtt megszállod enyelgve.
Nyilván dicséred bájoló
   termetemet. Szememre
hányod az asszonyokot, kikkel szót váltani láttál.
Megvallod önnkint lángodot,
   ‘s hogy tüzemet viszontag
mély  aluvásábúl kívántt lobogásra idézhesd,
százféleképen ostromolsz.
   Hadd ezeket, Barátném!
hajdani szűzeknek, kik tűköreikbe tekíntvén,
‘s a’ rejthetetlen ránczokot
   arczaikonn tenyészni
borzadozó szemmel megsejtvén, ingyen ajánlyák
a’ férjfiaknak szíveket,
   ‘s a’ szaladó legénykét
mérges erőszakkal megölelvén, addig apollyák,
még irgalomra nem fakad.
   Szép ifiú korodnak
gáncstalan orczádonn most nyílván gyenge virágja,
serdűlni kezdvén termeted,
   ‘s kellemetid hatalmas
fegyvereket nyújtván hódítására nemünknek,
ne űzd el éles síp gyanánt
   messzeható daloddal
a’ madarat, melly zöld levelű lépfádra repűlend
önnkint, ha veszteg várni tudsz.
   A’ hajadon leányhoz
csalfa negéd illik. Várd meg, még szíves ajánlást
tesz lábaidnál pásztorod,
   ‘s bárha tüzes szerelme
tetszik is, el ne fogadd, még számtalan ostromi által
el nem ragadgya szívedet.
   Férgesek a’ gyümölcsök;
mellyek az ágaknak gyakrabb rázásai nélkűl
önnkint ölünkbe húllanak.
(1806.)

108. Dámon és Rozílis.
DÁMON.
   Szép Rozílis! mit halasztod
         még tovább szerelmedet?
   Bal gyanúkkal mit fonnyasztod
         érted égő szívemet?
            Óh e’ szív
            holtig hív.
ROZÍLIS.
    Sok menyecske már megbánta,
         hogy férjének könnyen hitt,
   ‘s eggy szavára néki szánta
         lánykorában mindenit.
            A’ ki vár
            jobban jár.
DÁMON.
   Vaj! de hányan megcsalódtak,
         kínozván a’ hűseket,
   kik szomorgva elvonódtak,
         ‘s másnak adták szíveket.
            Czélra jut,
            a’ ki fut.
ROZÍLIS.
   Ah! Rozílis azt nem várja,
         hogy te mással egybe kelly.
   Lessz örömmel élted’ párja,
         csak te benne kedvet lelly.
            Ő még él,
            néked él.
(1806.)

109. Az igaz Bölcs.
Nézd a’ búzakalászt, büszkén emelődik az égnek,
   még üres; és ha megért, földre konyíttya fejét.
Kérkedik éretlen kincsével az oskola gyermek,
   még a’ tellyes eszű Bölcs megalázza magát.
(1806.)

110. Az Emberség.
Tudni, mi vagy? legfőbb tudomány, ‘s nagy erővel ügyelni
   embervalódnak czéllyait
legnemesebb erkölcs, melly nélkűl czifra hiságok
   a’ legdücsősebb virtusok.
A’ növötény csupa száj, csupa zsenge. Nevelni nyirokkal
   tenyészni-termett ágait,
tarka levelkékkel bekerített illatos ágyánn
   feles fiúkot fajzani,
eggy hivatallya. Tömött emlőinn a’ köz anyának
   csüggvén, szopó gyermek gyanánt
szüntelen’ issza tejét, ‘s kikeletkor gyenge rügyekben
   új magra készít nyirkokot.
Nállad az éhségnek ‘s a’ magzatozásnak üdőnkint
   felfel hevűlő vággyai,
létedet őrizvén, csak szentebb czélra vezérlő
   ‘s bölcs fékre fűzött eszközök;
emberi sorsodnak vizeinn csak szolga vitorlák,
   mellyek hajódot sürgetik.
Fekszik az állatnak négy lábonn teste. Az égnek
   zsellére kezdi kis fejét
résünt domborodó mellyénn magosabbra emelni,
   még nagyra nyíló csúccsai
állati szájának megmeg földünkre konyúlnak,
   mellynek kezébűl éldegél.
Nézd a’ csúszni szokott férget! Csupa ételemésztő
   csatorna fekvő termete.
A’ növötény gyűrűk, mellyekbűl teste felépűlt,
   élő palántát képzenek.
Czéllya csak az, hogy tömje hasát a’ gyenge levéllel,
   gallyakba tojván fajzatit.
Nézd meg’ amott a’ nyájak utánn lappangani termett
   farkasnak éhes eszközit!
Messze kicsúcsosodó agyarával földre teríti
   a’ legmerészebb tulkokot,
‘s majd csupa bél-vályú lévén, soha meg nem elégszik,
   bár meddig oltsa vággyait.
Nállad az ínycsontok nem dűlnek előre fejedbűl,
   ‘s függősen álló termeted
a’ buta barmoktúl megválaszt. Nincsen ölésre
   kész fegyvered, sem ösztönöd.
Válogatott eledelt a’ fánn, a’ plántagyökérben,
   a’ házi állatok között,
a’ veteményekben majdnem kényedre találván,
   véres vitákra nincs okod,
sem hogy az erdőknek szilajabb zselléreit ölvén,
   vad hússok által elvadúlly.
Mesteri készséggel szövi a’ pók gyenge fonálbúl
   a’ légykelepczét, nyil gyanánt
üt ki tanyájábúl, szövevénnyét rengeni sejtvén,
   ‘s befonnya bongó foglyait.
Erre csatolta nemét a’ nagy Természet. Ez által
   apollya morzsa életét.
Errevalók egyedül szerszámai. Lesre, fonásra
   fordíttya minden gondgyait.
Másra nem alkalmas. Mesterkörnyéke parányi.
   Egész világja eggy arasz.
Tégedet eggy különös munkára nem izgat az ösztön.
   Készség’ hiával érkezel
mindenféle remek darabokbúl öszveakasztott
   földünkre, melynek oktalan
állatitúl hasznos fortélyokot űzni tanúlván,
   csak grádicsonkint nődögél
válogató elméd, szemesebb vezetője nemednek.
   Neked tanúlni szüntelen’
a’ sok munka közűl azokot választani, mellyek
   igaz javadra vállyanak,
‘s úgy kell ösztönidet zabolánn hordozni eszeddel,
   mellyek valódot sürgetik,
hogy szabadon tapodott ösvényenn könnyen elérhesd
   emberhez illő czélodot.
Mühelye nem méhkas, nem pókhállócska eszednek.
   Felhatsz erőddel rendesen -
hempelygő gomolyéki közé a’ csillagos égnek;
   bátran hajózol méllyeinn
a’ habozó víznek, ‘s a’ föld’ gyomrába leszállván,
   merészen ásod kincseit.
Nincs olly morzsa föveny, melly nagy hasznodra ne vállyon,
   ha véle bölcsen élni tudsz.
Mágnestűcske nyitott alsó dombjára tekénknek
   ‘s méltóbb ügyére útakot.
Nincs olly puszta üreg, hol eszed nevekedni ne tudgyon.
   Világja minden, a’ mi van.
A’ zsibogó méhnél árnyékban láttyuk üdűlni
   a’ társaságos életet.
Teste kicsiny lévén kiszabott tisztyére nemének,
   két részre osztya gondgyait.
A’ here csak szaporít az anyával; búgokot épit
   a’ többi ‘s mézet gyűjtöget.
Amde saját fiait nagy zajjal elűzi magátúl,
   mihelyt repűlni kezdenek;
‘s ellenségeinek nézvén a’ többi kasoknak
   mellette pözsgő népeit.
legböcsösebb honnak sásbúl fontt fénytelen udvát,
   legfőbb remeknek búgjait,
semmi barátságot nem köt, sem szorgalom által
   jobb sorsra vágyni nem tanúl.
Nincs neki válogató elméje; világtalan ösztön
   vezérli minden tetteit,
melly soha jobbítást nem szenved. Most is azonkép
   építi búgos csűreit,
úgy szeret annyátúl maradékot várni nemének,
   langyabban űzvén tisztyeit,
hogyha szokott munkái között nem láttya szülőjét,
   úgy gyűjti most is mézzeit,
úgy öli meg, nemzések utánn, a’ férjfi heréket,
   mint a’ legelső méhcsoport.
Nyájai a’ követő majmoknak várasi renddel
   járják az odvas berkeket,
büntetik a’ bűnöst, felfegyverkezve botokkal
   lespontokonn őrt állanak,
‘s a’ tüznél mulató pásztorseregekre rohanván,
   okos nemünköt szétverik.
Ámde ravasz diadalmok utánn a’ tűzhöz omolván,
   mellyért vitára keltenek,
annyi eszek nincsen, hogy felfrissíteni tudnák
   lankadni kezdő lángjait.
Annyira emberibb tudomány tűzet ütni, nevelni,
   mint víni véres harczokot!
Magzatikot forrón szeretik ‘s bánatnak eredvén
   sírnak; szerelmes párjokot
féltik, ‘s a’ mit egyébb élőktűl végbe vitetni
   gyors vizsgaságok észre vesz,
mesteri készséggel követik. De világtalan ösztön
   csak még is, a’ mi sorsokot
állati lánczokkal bizonyos korlátba szoríttya;
   csak marha czélú izgatás
a’ követő készség, mellybűl ezen erdei ember
   nem tud javúlást vonzani.
Még soha kóborló seregét otromba nemének
   nem láttuk öszveállani,
hogy falut építvén, megjobbítgassa lakásit;
   sem kötni ollyan frígyeket
szomszéd társaival, mellyekbűl végre hatalmas
   polgári rendek vállyanak.
A’ mit enyelgve tanúl követő képzése nemünktűl,
   annak nem érzi érdemét,
‘s néma barom lévén, a’ mit forralgat agyában,
   nem tudgya mással közleni.
Ollyanok, eggy szóval, még most is az ostoba majmok,
   mint ősatyáik voltanak.
Tégedet a’ kegyes Ég nemesebb pállyára teremtett,
   beszédre nyitván nyelvedet.
Nincsenek ösztöneid, mellyek tetszéseid ellen
   jó vagy bal útra vonnyanak,
‘s a’ baromállathoz képest elhagyva születvén,
   allig hogy éh szád szopni tud.
Amde tanúlsz, és embereszed bimbózik azonnal,
   mihelyt honunkra érkezel.
Érző eszközeid példákat raknak elődbe;
   az állatoknak nyájai,
a’ levegő, tűz, víz, a’ föld a’ csillagos éggel,
   a’ mit teremtett Istenünk,
‘s a’ mi gonoszt vagy jót tett eddig az emberi nemzet,
   mind jóra késztő oskolád.
Őseid a’ nyelvnek közlő segedelmei által
   fiokra hagyván kincseket,
mellyet ez életben gyűjtöttek vizsga eszekkel,
   megirtogatták útadot,
‘s felviradó elméd csak az ő fonalokhoz akasztván
   előre vágyó gondgyait,
új leleménnyeivel megmeg magosabbra repűlhet,
   mellyekre zsengő magzatid
még nemesebb rendű munkákot emelnek üdővel.
   A’ véled élő emberek
bölcs nyomozásaikot szóval vagy könyveik által
   elődbe rakván szüntelen’,
emberi czélodhoz közelebb törekedni segítnek,
   vagy megjavítván sorsokot,
a’ csupa példával felüdítik benned az ingert,
   melly úttyaikra édesít.
Mint mikor eggy roppantt palotát építeni kezdvén
   sok egybe csűdűltt béresek,
ez meszet olt, megegyíti amaz jóféle fövennyel,
   ez nagy kövekkel küzködik’,
falt rak amaz, bárdolgat az ács, ‘s többféle darabbúl
   támadni látsz eggy szép egészt;
úgy kiki e’ földönn sorsát magosabbra emelvén,
   építi önnkint a’ tetőt,
mellyre az Isteni kéz képesnek tette nemünköt,
   ‘s mellynek göröngyös úttyait
irtani fő czélod. Hány gátot emeltek ez ellen
   sok furcsa szívű emberek,
kik más’ káraibúl zab boldogságot akartak
   romlott fajoknak szerzeni?
Hasztalan! A’ szántó csak azért hasogattya nyöszörgve
   bozóttal átfontt telkeit,
hogy nyomorúltt sorsát, ha lehet, jobb karra segítse.
   Napestig izzad a’ kovács,
hogy kegyesebb kenyeret nyújthasson gyenge fiának.
   Roppantt hajókonn úszdogál
a’ habozó kalmár, ‘s idegen partokra repűlvén,
   kirakja ritka kincseit,
mellyek utánn a’ messzelakó tőzsérek esengnek,
   jobb sorst reménlvén általok;
majd azutánn méhecske gyanánt külföldi szerekkel
   terhelve ismét vissza jön,
‘s még takarékos ügyét felesebb nyereségei által,
   majd úri polczra felviszi,
addig az elmének külföldi gyümölcsei által,
   mellyek szemébe tüntenek
a’ kikötő helyekenn, okosodni taníttya hazáját,
   melly vak magányban senyvedett.
Frígyeket is kötnek végtére haszonnak okáért
   többféle gazdag nemzetek,
‘s ammint kincseiket kicserélvén, déli tetőre
   feljutni láttyák fénnyeket,
a’ buta szomszédot, ki velek kötekedni merészel,
   még bajvivások által is
arra veszik, hogy barmos ügyét útálni tanúlván,
   nyomozni kezdgye úttyokot.
Így az egész földönn elterjedtt emberi nemzet
   eggy nagy tanúló társaság,
melly születése utánn barmabb indúlati által
   több kis csatákra osztatott,
majd azutánn nyelvével eszét bimbókra segítvén,
   gyermekkorábúl felderűlt,
‘s hogy baromudvaibúl nemesebb czéllyához elérjen,
   serényen öszve dolgozik.
Emberi nyelve tehát legfőbb szerszáma nemének,
   mellyel kinyittya észrügyét;
ez pedig ösztöneit szabadabb akarattal igázván,
   bölcsen kiszabja tisztyeit,
mellyeknek nyomainn jobbítván állati sorsát,
   igaz javához felsiet.
Adgy neki emberi észt nyelv nélkűl! a’ mi fejében
   lassú rügyekkel zsengene,
azt soha társaival nem tudná szíve közölni,
   ‘s a’ mennyi embert élni látsz,
annyi udúba szorúltt fél bölcs nevekedne belőllök,
   ki csak magának tetszene;
vagy legalább ezer annyi üdő eltelne azonban,
   még arra jutna nemzetünk,
a’ mire nyelvének feltört segedelmei által,
   mióta meglett a’ világ.
Hadd neki ész nélkűl ellenben mostani nyelvét,
   még elvetettebb sorsra jut.
A’ miket oktalanúl dörgöttek volna fülébe
   pallérozatlan ősei,
mindazokot botorúl még most is igaznak itélné,
   szintúgy követvén másokot,
mint a’ fürge leány, ki elérvén nyolczadik ősszét,
   majmozni kezdi gőgjeit
czifra szülőjének. Hitetők’ fortéllyai által
   vad lángra gyúlván állatos
vággyai, esztelenűl vetemedne utánnok akármelly
   veszélyre, szörnyű kárait
dőre halálával ragyogó nyereségnek itélvén,
   mint a’ tudatlan juhsereg,
melly buta kossa utánn önnkint a’ vízbe rohanván,
   koczkára hánnya életét.
Hinne okok nélkűl mindent, enyelegve követne
   mindent, ‘s esztlen barmaink
‘s a’ mai ember köztt mint eggy köz kapcsolat állván,
   nem volna más, csak szós majom.
(1806.)

111. A’ korosabb Szépség.
Szép a’ friss napnak új orczája,
midőn földünkre hő fáklyája
   ébresztő súgárt öntöget;
de kedvesb nékem tündöklése,
mikor délesti csüggedése
   bűbájos álmot hinteget.
Tüzes szerelme a’ lánykának,
friss rósaszíne orczájának
   fellobbanthattya véremet;
de olly asszonynak szívessége,
kit megfurcsított érettsége,
   bájollya meg csak szívemet.
Amaz világos ingerekkel
mint győzhetetlen fegyverekkel
   vígattya édes harczait;
‘s már ezt bódítván pillogással,
már azt eggy csalfa sóhajtással,
   kénnyére gyötri rabjait.
De a’ korosbnak langy szemébűl
orozva üt ki, mint lessébűl,
‘s vigyázva győzget ingere;
   ‘s ah! melly hűséggel ápolgattya,
melly szívességgel gyámolgattya,
   kit meghódított fegyvere.
Nem néz ő engem’ prédájának,
sem kényhűvítő laptájának;
   menyország tőlle csüggenem.
Ő nékem minden súllyaimban
szintúgy mint boldog óráimban
   barátném, hűvem, mindenem.
(1806.)

112. A’ zsembes Öreghez.
Ha őseidnek hajdani nyomdokit
elhaggya lassan mostani Nemzeted,
   ‘s más útra látod elszakadni
      a’ szemesebb ifiak’ csatáit,
nagyot sohajtván a’ magos ég felé,
zsembes szugodbúl nyögve jövendölöd:
   hogy talpig elfajúltt világunk
      vég veszedelmihez közelget,
mivel szokásit boldog Előinek
a’ fürge gyermek pajkosan elveti,
   ‘s a’ régi tyúkoknál okosbnak
      tartya magát az üres csibécske!
De hogyha bölcsebb, gondolatod szerint,
a’ tisztes ősz haj zöld maradékinál,
   fontold meg azt is: hogy világunk
      élemedik maga is naponkint,
és hogy tekéjénn emberi nemzetünk,
melly nyelve által szinte csak eggy Egész,
   a’ nyílni termett ésszel eggyütt,
      több rideg ága gyanánt öregszik.
A’ régi kornak jobb hagyományira
épít az ember friss leleményeket,
   mellyek kövönkint felhaladgyák
      talpfenekét az egész rakásnak,
még a’ baromnak megmarad eggy nyomonn
csak erre termett oktalan ösztöne.
   Szós marha volna és nem ember,
      a’ ki az ősi nyomonn maradna.
(1806.)

113. Eggy Álom.
Kertemben szunnyadozván
   o Borcsa! láttalak,
‘s örömre gyúlladozván,
   álmomban híttalak.
Eggy rósatőhöz dűlvén,
   eldugtad képedet,
‘s koronkint felserdűlvén,
   nevetted hívedet.
A’ fák köztt elkerűltem
   bokrodhoz lábhegyenn,
‘s ah! Borcsa, mint örűltem
   előre nyertemenn.
Kaczagva elfutottál,
   én futva űztelek,
a’ kúthoz nem jutottál,
   már ölbe vettelek.
De áh! hogy rád orozni
   akartam csókomot,
egyszerre széthabozni
   szemléltem álmomot.
Így tűnnek életinkkel,
   o Borcsa! kéjjeink,
ha bájos fríggyeinkkel
   késgetnek szíveink.
(1806.)

114. A’ Középszerűség.
Boldogabb lészel, ha sem a’ magosra
szüntelen’ nem törsz, sem az ál sekélyenn
nem maradsz, féltvén dagadó haboktúl
   gyenge hajódot.
Mentt az agg bútúl az arany középszer,
melly irígylendő palotákra nem vágy,
sem magát fösvény födelű szugolyban
   fel nem emészti.
Többször ingattyák szelek a’ magos fát;
a’ kevély tornyok nehezebbet esnek,
‘s a’ sebes mennykő szeret a’ negédes
   bérczre lecsapni.
Jót remélly a’ Bölcs beborúltt ügyében,
‘s vészeket sajdít, mikor a’ szerencse
rá nevet. Jönnek teleink üdőnkint
   ‘s megmeg enyésznek.
Hogyha most szenvedsz, ezutánn nem úgy lessz.
Nem dörög mindég az Egek’ haragja,
‘s a’ setét szélvészt ragyogó derűlés
   szokta követni.
Légy erős szívű, mikor elborítnak
a’ bal inségek, ‘s vonogasd fel önnkint
a’ vitorlákot, ha kegyes szelekkel
   nagyra dagadnak.
(1806.)

115. A’ tejáruló Menyecske.
   Örzsike, kit nem rég elvett eggy nyalka suhanczár,
eggy nagy kanna tejet tornyozván szőke fejére,
a’ várasba siet. Könnyű szoknyácska lebegvén
csípeirűl, ‘s derekánn csak vékony mellyruha lévén,
lábairúl keze’ ujja közé veszi sárga papuccsát,
‘s karcsú háta megett szaporán hagyogattya nyomásit.
«Friss tejemért kapok én, úgymond mosolyogva magában,
annyi garast, hogy tyúkok alá választva vehessek
négy fészekre tojást. Nagy mester volna bizonnyal
róka uram, ha nekem nem hagyna meg annyi csibécskét,
hogy beczipelgetvén kappan- vagy jérczekorokban
ím! ide a’ tyúkhúst kedvellő várasi néphez,
eggy jóféle koczát ne vehetnék rajtok üdővel.
Gondviselés nélkűl felnő ez konyha vizembűl,
mellyel edénykémet délkor tisztítani szoktam,
hogyha kenyérhajjal vagy rozskorpával egyítem;
‘s öt gyönyörű malaczot vagy tán még többet is ellhet.
Én ezeket hízóba vetem, ‘s majd őszkor eladván,
megveszek eggy bornyas tehenet. Már látom előre
a’ kis ünőt, mint testesedik, ‘s a’ többi sereggel
estve felé haza érkezvén, mint ugrik előmbe ... »
A’ nagy öröm szívét elfogván, jó nagyot ugrik
ő is ünőjével, ‘s ammint kannája lefordúl,
a’ kilökött tejjel négy fészekbéli tojássát,
kappanait, malaczit, tehenét el láttya enyészni.
Asszonya illy igazán keresett sokféle javaknak,
Örzsike lett ismét, ‘s haza ment panaszolni urának,
mennyi reménységet vesztett e’ káros esettel!
   Mondgy nekem olly embert, ki ne építgetne koronkint,
Örzsike’ módgya szerint, tündérpalotákot az égben!
Pórok, urak, bölcsek, botorok, mind egyre kiszállván
mostani sorsokbúl magosabb polcokra eszekkel,
olly elevenséggel víjják a’ csalfa jövendőt,
mint mikor a’ gyermek szappanbuborékait űzi.
Még azon órában, mikor a’ falubéli kisasszony
várasi hűssének kezet ad, megjárja magában
a’ palotát, mellyben mint udvari dáma parancsol;
még emez a’ vele nyertt kincsbűl kedvére merítvén,
herczegi bérczre kitör ‘s roppantt kastélyokot épít.
A’ csak imént magosabbra kapott hadnagyka, kiütvén
néhány bajnokival ‘s tenger törökökre akadván
négy fala köztt, a’ nyalka basát meggyőzi egészen,
‘s mellyét a’ Souverain kijegyezvén drága kereszttel,
eggykét holnap alatt generálisságra verődik.
Én magam is sokszor szép asszonykákra esengvén,
már Julis’ attyához mentem, megkérni leányát,
már Ilonát tettem nagy nászpompával enyímnek,
már egy kellemetes szívű özvegybe szerettem,
‘s álmodozásim utánn megtérvén józan eszemhez,
a’ sok mátka között páratlan Miska maradtam.
(1806.)

116. Klárikához.
Halványodva kerűlsz Klárika! engemet,
mint a’ szarvasünő, melly veszedelmeket
   vélvén lenni nyomában,
   réműltt annya megé szalad.
Mert ammint kiszökik csipketanyáibúl
a’ gyík, ‘s a’ ligeten átsuhog a’ tavasz,
   félénk szíve azonnal
   elhal, ‘s térgyei rengenek.
Ám én nem keresem véredet ontani,
mint a’ farkas ezét. Szűnny meg anyád utánn
   síránkozni! Az érett
   szűzhöz férjfiak illenek.
(1806.)

117. A’ Házasság.
Valld meg Ámor! lantosodnak
   azt a’ fontos titkodot:
mért szidgyák, kik házasodnak,
   olly nehéznek jármodot?
‘s mellyik pár az, melly lángodnak
   érezhetvén bájjait,
véltt terhében szív-csatodnak
   lellye boldogságait?
Nem, kik egymás’ birtokához
   csak vaktában botlanak,
‘s frígyeidnek oltárához
   köz szokásbúl szállanak.
A’ borostyány így csatollya
   tölgyfa tőhöz ágait,
‘s mint a’ vad szív, nem kóstollya,
   szent tüzednek bájjait.
Nem, kik pénzért vagy jószágért
   kötnek házasságokot,
felszentelvén ál nagyságért
   házi boldogságokot.
Így kelnének frígykötésre
   Körmöcznél az érczhegyek,
mellyek édes örvendésre
   gerjedést nem érzenek.
Nem, kik búja vággyaikkal
   barmosíttyák szíveket,
elfojtván vad lángjaikkal
   a’ szelídebb kéjeket.
Így gerjednek visz tüzekre
   rend nélkűl a’ mennykövek,
hogy lehullván a’ mélyekre,
   lobbjok köztt elvesszenek.
Nem, kik minden indúlástúl
   óván plánta véreket,
a’ szívbéli szunnyadástúl
   várnak képzeltt kincseket.
Így élnének házasságban
   a’ kő vagy fa képmüvek,
mellyek néma társaságban
   úri kertet őrzenek.
Nem, kik minden vígaságnak
   durván ellent mondanak,
‘s éjjel nappal búkot rágnak,
   vagy siralmat morganak.
Húzogass fel két hárfára
   puszta basszus-húrokot;
medve tán illy musikára
   érezhetne bájokot.
Nem, ha eggyik’ kebelében
   víg szelídség folydogál,
‘s a’ másiknak vad szívében
   mord szilajság forrdogál.
Így köthetne őzecskével,
   a’ vad párducz frígyeket,
így érezne a’ jérczével
   a’ kesely szerelmeket.
Nem, kik eggyet, a’ világért,
   nem tudnának érteni,
‘s minden morzsa gyávaságért
   pört szeretnek kezdeni.
Nemde Ámor! a’ szerelmek
   nem kedvellnek harczokot,
‘s a’ viszályos gerjedelmek
   nem szülhetnek bájokot?
Csak barátság boldogíthat
   két érzékeny szíveket;
házasok köztt ez lángíthat
   állandó szerelmeket.
A’ barátság könnyebbíti
   jármaiknak terheit,
mert ez, a’ mi érdesíti
   a’ gondoknak ürmeit.
(1806.)

118. A’ haldokló Leány.
M’óta megnyílt lyány eszem,
sok legényenn járt szemem,
   ‘s víg maradtam.
Észre vévén vággyokot,
fellobtattam lángjokot,
   ‘s elszaladtam.
Ámde hogy megsajdítottam,
   a’ kiért most hervadok,
nálla nélkűl, azt mondottam,
   búmban meghalok.
Nem lelhetvén nyugtomot,
elhurczoltam kínomot
   a’ szilasba.
Búmonn függvén gondgyaim,
bellyebb vittek lábaim
   a’ gallyasba;
‘s ott találván lomb színemben,
   kit szívemben hordozok,
azt gondoltam, ijedtemben
   mindjárt meghalok.
Rám szögezvén zög szemét,
felmosolygta kellemét
   orczájának.
Megköszöntött módosan,
ingert adván nyájasan
   mély szavának;
‘s kérdvén, hogy zöld rejtekemben
   tán kegyesre várkozok?
Azt gondotlam, szígyenemben
   töstént meghalok.
Hallván, hogy nincs kedvesem,
‘s hogy csak búmot űzgetem
   tébolygással;
vígasztalta szívemet,
ébresztgette kedvemet
   eggyelmással;
‘s vágyakodván vallására:
   szívétűl mit várhatok?
ah! most, mondám, eggy szavára
   élek vagy halok.
Elkészítvén úttyait,
végre titkos lángjait
   megvallotta.
Ez fonnyasztó kétemet,
melly meglepte szívemet,
   szétosztotta;
‘s átérezvén hő mellyemben,
   melly szerencsés lyány vagyok!
azt gondoltam, örömemben
   mindjárt meghalok.
Jó sokáig kínzottam,
mert illőnek tartottam,
   habzásimmal.
Már harczokra duzmadott,
már alkukra olvadott
   gáttyaimmal;
‘s minthogy hinni azt kezdette,
   hogy hozzája langy vagyok,
csak meggyóntam, hogy érette
   élek és halok.
Nincs azóta víg napom,
hogyha őt nem láthatom
   gallyasomban.
Éjjel vászok kinzanak
nappal gondok fojtanak
   magányomban;
‘s hogyha karjánn álmaimban
   mást csüggedni salygatok,
felserkenvén, kínnyaimban
   csak nem meghalok.
Már előre képzelem,
mind derűl fel életem
   gyötrelmébűl,
majd ha egyszer láthatom,
hogy hajnallik nász napom
   kétségébűl;
‘s áh! ha végre szép nyakában
   mint menyasszony olvadok,
nincs mód benne, hű karjában
   az nap meghalok.
Jaj! de még ez meglehet,
hosszú, hosszú két hetet
   kell kiállnom,
a’ sok óra-perczeket,
mint esztendő-ezreket,
   átszámlálnom!
Essetek ki életembűl
   tik tizennégy bús napok!
Mert én addig szerelembűl
   százszor meghalok.
(1806.)

119. A’ szerelmes Tudós.
Daphne’ történetének parodiája. Lásd: Ovid. Metam. L. 1.
«Ah! ne szaladgy kegyesem?» mondá nyöszörögve Apollo,
Dafne utánn, kit megszeretett, eggy puszta ligetben,
olly sebesen futván, mint a’ térségre kiűzött
nyúlak utánn az agár! «ne szaladgy szeretődnek ölétűl!
Nem vagyok én olly tompa eszű mint mások. Az égnek
csillagit újjaimonn tudom én mind rendre nevezni,
‘s ösmerem úttyokot is. Földünkönn semmi teremtés
nincsen, mellynek egész voltába belátni ne tudnék.»
Dafne szaladt! - «Jól ösmerem én, mint főjeles orvos,
a’ füveket, köveket, csemetéket, mellyek az embert
legnehezebb betegágyaibúl meg talpra segítik.»
Dafne az orvosnak megijedvén puszta nevétűl,
még sebesebb ügetésnak eredt. - «Nincs a’ ki felérjen
énvelem a’ költő tudományban, mellyel az embert,
még szilajabb, a’ versdalolók hódítani szokták.»
Dafne bolond népnek tudván még annya’ szavábúl
mind a’ bárdusokot, lassúnak vélte futását,
‘s eggy magosabb bokron szaporán átszökni akarván,
köntösivel tövisekbe akadt, ‘s a’ hantra leomlott.
Főbus elérkezvén hozzá, felemelte azonnal,
‘s karja közé fogván derekát, csókolni akarta.
Ámde amaz bölcs karjaibúl e’ büszke Tudósnak
béka hidegséget, ‘s ajakábúl szinte halálos
borszagot érezvén, - mert hogy dalolásra hevűllyön,
bort iszik a’ bárdus, - megmeg borzadni először,
majd azutánn holt tőke gyanánt dűlöngeni kezdett,
‘s végre leroskadván, mély sóhajtással elájúlt.
Fussatok óh lyánkák minden czéhbéli Tudóstúl.
A’ csupa képzésnek lévén tudománnyok üdőtlen
gyermeke, csak fejeket melegítheti. Szíveik érczek.
(1806.)

120. Nagy Sándor’ Paripája.
   Mező várasunknak fő fogadójában
megszállott a’ nyárnak középső havában
eggy olasz Sarlatán két nagy szamarával,
mellyek taligáját vonták asszonyával.
Más nap már a’ kapunn függött czédulája,
‘s le volt írva benne új essentiája,
melly gátot tud vetni minden betegségnek,
tartóságot adván a’ jó egésségnek.
Hirdette egyszersmind, hogy új flastromokkal
‘s fűszerekbűl csináltt orvos italokkal
még annak is nyújthat kívántt segítséget,
ki már az életre nem lát reménységet.
«Két hét alatt, úgymond, lábra fog állani,
a’ ki diétámot meg fogja tartani.»
   Omlott a’ vak község azonnal sípjához,
tódúltak a’ hintók misztériumjához;
ügyekezett kiki, hogy hozzá juthasson,
‘s baja iránt vele négy szem köztt szóllhasson,
‘s kik a’ szoros útat által nem törhették,
még éjfél utánn is magokhoz kérették.
Szállott a’ sok forint éhes erszénnyébe,
az arany ducátok orvosló kezébe,
‘s minthogy férfias volt külső figúrája,
‘s a’ társalkodásban módosan járt szája,
kedvéért sok dáma le is betegedett,
kiknek házaikban sokat serénykedett.
Tett is, nem tagadom, gyönyörű csudákot,
örökre megmentvén egynehány lyánkákot
a’ hajadon főnek szokott fájásátúl,
‘s eggy gazdag matrónát magtalanságátúl.
Az arany érbűl is sokat kigyógyított,
sok májkeménységet adóra lágyított.
Csapra vette zsebét sok vízkórságosnak,
legjobbik borával eggy süket torkosnak,
‘s még el sem teltek volt tizennégy napjai,
mellyekkel gyógyulást igértek szavai,
már is megnyitotta sokaknak szemeit,
kik világos nappal nem látták tőreit.
   Kilenczedik napjánn köztünk voltt létének
új próbáját adta szemes elméjének,
mellyre úgy tódúltak az egésségesek,
mint orvosságihoz a’ sok betegesek.
Bábjátékát értem, mellyre várasunkot,
különösen pedig dáma-chórusunkot,
nyájas czédulával jól elkészítette,
‘s végre eggy nagy dobbal öszve csűdítette.
Az udvarban csinált játékszínt lombokbúl,
takaró kárpitot papíros-rongyokbúl,
‘s megvilágosítván csillogó mécsekkel,
módosan befedte rojtos gyékényekkel.
Itt elébb megkérvén szokott fizetését,
szépen eljátszotta szerelmeskedését
törött magyar nyelven friss Columbínának,
ki eggy víg Harlakint választott urának.
Azutánn kilépvén a’ szín’ közepére,
‘s nyájasan mosolygván számos vendégére,
kiveszi zsebébűl író táblácskáját,
‘s hirdetvén belőlle hallatlan csudáját,
«én nem vagyok, úgymond, eggy rangban azokkal,
kik csalni szeretvén sültt hazugságokkal,
felét sem adgyák meg a’ mit megigérnek,
‘s még e’ kevésért is nagy fizetést kérnek.
A’ mit czédulámban nyilván megfogadtam,
azt már nagyságtoknak hűven meg is adtam;
azonnkivűl pedig, ingyen jó szántombúl
még eggyet mutatok számtalan titkombúl.
Hallották tán hírét Nagy Sándor’ lovának,
melly, igazat szóllván, fele volt urának,
kivel a’ Persákot mind agyonn gázolván,
‘s a’ világnak felét rabságra hurczolván,
úgy oszttya fel most is Sándor’ dücsősségét,
ammint felosztotta régi vitézségét.
E’ paripa-hérost Jupiter csudálván,
‘s különös regardra méltónak találván,
repűlő szárnyakkal felcsinosította,
‘s a’ csillagok közé oda szállította,
hol a’ músák’ lova régen epekedett,
mivel pajtás nélkűl maga fényeskedett.
Írásai között boldogúltt atyámnak
megleltem a’ kulcsát ama’ titkos számnak,
mellyel a’ holtakot kihíni sírjokbúl,
a’ boszorkányokot kiűzni lyukokbúl,
akármit az égbűl a’ földre bájolni,
‘s mindennemű rosszat meg lehet gátolni.
Én hát Nagyságtoknak Sándor’ paripáját,
a’ ló-nemzetségnek legnagyobb csudáját,
ammint elevenen az égenn kullogni,
‘s Pegazussal szokott szemünkbe ragyogni,
ide leczitálom bájos mesterséggel.
Legyenek azomban, kérem, csendességgel.»
   Erre betakarván fejét kendőjével,
kört írt maga körűl bűvös vesszejével,
‘s úgy kezdett inogva berbitét morogni,
mint a’ zsidók szoktak könyörgést zajogni.
Végre hogy harmadszor nagyot sivalkodott,
vesszejével pedig szerteszét csapkodott,
kijött felesége Genius-ruhában,
kaduczéust tartván az eggyik markában,
‘s nagyobbik szamarát kivonta magával,
melly szinte kérkedvén papíros-szárnyával,
körűl nézte magát úrfi büszkeséggel,
‘s urához koncsorgott vídám szelídséggel.
Tapsoltak a’ dámák a’ szárnyas marhának
mély respectussábúl hajdani urának;
tapsoltak utánnok vezető mátkáik,
‘s komornokjaikkal mundéros szolgáik;
még a’ többi nézők hátúl ágaskodván,
‘s a’ mi magost leltek, reá kapaszkodván,
tátott szemmel szájjal nyújtották nyakokot,
hogy jól megláthassák a’ füles bajnokot.
Azalatt eggy auctor sokáig salygatván,
‘s végre bosszúságát el nem titkolhatván,
«hisz e’ szamár!» úgymond kaczagó szózattal.
Eggy inas viszontag dölfös ábrázattal,
«tud Ked hozzá!» úgymond. - «Látom én szőrébűl,
feleli meg amaz, látom nagy fülébűl,
hogy ló éppen úgy volt apja őkelmének,
mint az én kan macskám a’ juhász’ ebének.»
Erre eggy dámácska fejét rázogatván,
‘s módos legyezőjét szörnyen nyitogatván,
«már ez felette sok! úgymond mátkájának,
füle’ hallatára hű komornokjának.
«Nagy Sándort illy csúfúl szamárra ültetni!
E’ szotízt jó bottal kellene büntetni.»
Nem kellett több ennél biztos szolgájának,
ki neki fordúlván az auctor’ hátának,
jókot sújtott reá vasaltt pálczájával,
‘s földig lemocskolta goromba szitkával.
Szórta ez ellenben protestátióit,
megújjítván közben allegátióit,
mellyekkel amannak bőven megmutatta,
hogy az Olasz’ lovát szamárné szoptatta.
Sőt még a’ szamár is a’ harczot sajdítván,
‘s egynehányszor magát rútúl elordítván,
helyben látszott hagyni recsegő dallyával,
a’ mit a’ Bölcs próbált argumentumával.
De mind hasztalan volt. Mérge a’ szolgának,
inaival együtt botozó karjának,
új erőt látszottak venni az ihábúl,
mint a’ kovács’ tüze a’ vizes czondrábúl.
Nagy lett a’ lázúlás. Az eggyik rugdosni,
pofáját kezdette a’ mások csapdosni;
‘s a’ nép is megértvén iszonyú hibáját,
hogy szamárnak tartya Sándor’ paripáját,
melly az olasz Bölcsnek bűbájos szavára
az égbűl szállott le mindnyájok’ láttára;
barom dühösséggel neki rugaszkodott,
‘s ártatlan személlyénn addig hóhérkodott,
míg vére csurogván öszvetörtt órrábúl,
ki nem takarodott az egész korcsmábúl.
   Azonban az Olasz markába nevetvén,
‘s kész taligájára mindenét felvetvén,
a’ hátulsó kapunn elvitte pénzünköt,
‘s a’ mi ennél drágább, köz békességünköt.
Mert a’ heveskedés lassankint enyészvén,
‘s a’ kételkedések azonkép’ tenyészvén,
fontra tették sokan fülét a’ csicsának,
fontra recsegését ordító szavának,
fontra kurta lábát, hamuszín szőrével,
idomatlanságát egész termetével,
‘s mivelhogy szamárnak nem merik mondani,
‘s lónak sem akarják bolondúl vallani,
vén öszvérnek teszik. Régi auctorokbúl
‘s kivált Persiai Historicusokbúl
ki tudgyák e’ Bölcsek elmésen koholni,
hogy csak öszvérekenn szoktak lovagolni
a’ régi nemzetek éppen akkorában,
mikor a’ görög harcz meggyúlt Persiában.
De mások ellenben több auctort czitálván,
‘s híres Bucefalust lónak vindicálván,
sok esztendejében hosszas életének
keresik az okát szamár termetének.
Azt vítattyák tehát oskolás lármával,
hogy annyi századnak lassú folyásával,
mellyeket átélt e’ testben párája,
fenn nem maradhatott hajdani formája.
Illy nagy üdő alatt megnőni fülének,
meg kellett őszűlni fekete szőrének,
‘s megkajmacsosodván egyenes lábai,
kétfelé terpedtek karcsú oldalai.
   E’ két Felekezet egymást csipdesgetvén,
mindazoktúl pedig nyilván üldöztetvén,
kik olly hűven hisznek az Olasz’ szavának,
mint a’ Törökasszony izmos Muftijának,
örök viadallal epeszti napjait,
‘s úgy szórja egymásra illetlen mocskait,
mint nagy Homérusnak régi vitézzei,
vagy mint a’ kofáknak mai seregei;
még a’ legyalázott Bölcsnek rokonnyai
‘s a’ szent igazságnak néhány baráttyai,
kik puszta szavára az olasz komának,
szamarát nem tartyák Nagy Sándor’ lovának,
hitetlenek gyanánt őrszemmel tartatván,
‘s a’ hol nem is vélik, megcsikorítatván,
a’ helyett, hogy  szemét megnyissák azoknak,
kik illy kicsinységért gyilkosi társoknak,
inkább házaikban megvonnyák magokot,
‘s dühösködni haggyák a’ sültt bolondokot.
   Ah! lana caprina a’ nagy disputáknak
többnyire a’ tárgya, mint a’ vad vitáknak,
‘s meg nem tudván egymást győzni, convincálni,
a’ világnak sorsa: pártokra elválni.
(1806.)

121. Eggy ártatlan Felelet.
Mint vagy Palócz? Cserháti tartományodban
   ritkúle már az ostoba?
«Azóta, hogy Nagyságod onnan elszakadt,
   előbbi számok megfogyott.»
(1806.)

122. Apollóhoz.
Hasztalan édesgetsz lauruskoszorúval Apolló!
   nem dalol illy bérért verseket, a’ ki okos.
«‘S megveted e’ koszorút?» Fogy előbbeni dísze azóta,
   hogy kiki társának tiszteli véle fejét.
«Hát mivel éllesszem tüzedet, melly sínleni látszik?»
Adgy te nekem Laurát, ‘s lantom azonnal üdűl.
(1806.)

123. Eggy Szerelmetlenre.
A’ szeretet csupa lelkekben gyakorollya hatalmát,
   ‘s a’ dühödő kéjnek rút tüze barmot igáz.
Mértéklett szerelem gerjeszti az emberi szívet,
   melly eszesebb kéjet langy szeretettel egyít.
Tégedet a’ szerelem nem bánt. Mit itéllyek irántad?
   Hogy csupa léleknek tartsalak, azt ne remélld.
(1806.)

124. Boriskára.
Félti Boriska urát, ‘s ha szemit más nőre szögezni
   láttya, egész hétenn futtya szerelmes ölét.
Esztelen! A’ gyermek, ha nem adsz neki rendes ebédet,
   éhe miatt titkon pór inasoddal eszik.
(1806.)

125. Eggy goromba Poétára.
Szabad dühökkel ostromolta
   sok régi bárdus honnya’ népeit;
azért nevezte a’ gorombát
   bárdusnak ó Romában a’ deák.
Te tűrhetetlen büszkeséggel
   megmardosod legjobb barátidot.
Tiéd tehát a’ zöld borostyány;
   te vagy bizonnyal a’ mi bárdusunk.
(1806.)

126. Laurához.
Hogyha személyedtűl, szép Laurám! mostoha sorsunk
   engemet eggy üdeig messze ragadni talál,
‘s más valamelly Szépség érzékeny lángjai által
   szívemet eggy múló gerjedelemre veszi;
meg ne itélly. Mikor alkony utánn szemléli az útas
   a’ halavány holdnak felkerekedni körét,
szíves örömre fakad, mert fényleni láttya belőlle
   nyomdokit a’ napnak, melly nyugovásnak eredt.
Mért ne szeressem hát a’ Szépségeket én is,
   kikben díszeidet, Laura! ragyogni lelem?
(1806.)

127. A’ Tavasz.
Érkezik al szelekenn a’ zöld tavasz;
   olvad a’ komor tél,
   ‘s a’ nyíltt folyókonn dúzs hajók lebegnek.
Omlik az aklokbúl a’ víg barom;
   elsiet tüzétűl
   a’ lomtalan rétekre a’ parasztság.
A’ falunak kaczagó szépségei
   friss cziczákra gyűlnek
   a’ holdvilágnál, ‘s a’ kevély suhanczok
tölgyfa tekét vernek; még pőrölye
   a’ serény kovácsnak
   a’ vasdorongot nyögve vékonyíttya.
Most szedegess ifiú nefelejcseket
   a’ szabad mezőkönn
   hű Klórisoddal. Most derítsd fel ollykor
ágbogas ernyek alatt langy szívedet,
   esti társaságban
   a’ gondokot jó borba mártogatván.
Most telepedgy le setét árnyékiban
   a’ hüvös ligetnek,
   hol párosan sétálgat a’ szerelmes,
hol zomok asztalokonn gyomrát tömi
   a’ garázda polgár,
   ‘s a’ szomjazó tisztecske sert haboztat.
A’ tornyos kapukonn szintúgy behat
   a’ halálnak íjja,
   mint ajtajánn a’ senyvedő szegénynek;
‘s lengeteg éltünknek rövidebb kora,
   hogysem el lehessen
   későbbre bölcsen hagyni kéjjeinket.
Téged’ is elhínak hörgései
   a’ hideg halálnak
   a’ czinteremnek gödrös udvarába;
hol ha setét sírodba szorúlsz, soha
   nyájas asztaloknál
   híres Tokajnak híg arannya mellett
nem fogsz énekeket harsantani,
   sem zomok karoddal,
   a’ czimbalomnak pelypegése mellett,
víg lakadalmakban nem forgatod
   általizzadásig
   a’ vőlegénnyel pillogó menyasszonyt.
(1806.)

128. Julis a’ tánczban.
Te, kit korodnak ősszei
   még el nem leptenek,
‘s kit már Hazánknak Szépei
   több tűzre vettenek;
tekintsd meg egyszer hölgyemet,
   ‘s nyomozd ki díszeit;
legeltesd rajta szívedet,
   ‘s itéld meg ékeit.
Nézd, mennyi renddel sürgeti
   a’ lejtnek módgyait!
melly kellemekkel élteti
   mozdúló tagjait!
Legényink öszve állanak,
   csak őtet nézgetik,
‘s azok köztt, kik most lyánzanak,
   legszebbnek hirdetik.
Zsendűlő rózsát képzenek
   szemérmes arczai,
hol gyöngyfejérbe sínlenek
   vérének habjai.
Szemének kéklő fénnyei
   szelíden lángzanak,
‘s mosolygó csüggedései
   szerelmet gyújtanak.
De már felünkre érkezik
   dalmérő lábainn!
Öntött arannyal mérkezik
   hajfürtye vállainn.
Eggy pillantása rám nevet,
   áthattya mellyemet,
‘s ammint mellettem lejteget,
   ellopja szívemet.
Még egyszer vissza rám tekint,
   újjítván tánczkörét.
Ah! most, most nézd ki részenkint
   bűbájos termetét!
Imádgya bár az ízmajom
   vidéki Szépeit!
én szebb Julimnak lantolom,
   még élek, díszeit.
(1806.)

129. Vénus és Ámor.
Eggy gyönyörű dombot választván nyári lakásúl
   Pindusnak ernyes oldalánn
vérszemes Ámornak szép annya, kivitte magával
   Cyprus-szigetbűl gyermekét,
hogy buja lángoktúl mentt érzésekre tanítsa
   e’ szent ligetnek eggyügyű
népe között, hova még a’ romlott várasi erkölcs
   mindaddig át nem hathatott.
«Fébus’ húgaihoz feljárhatsz játszani,» úgymond
   virgoncz fiának, kit kezénn
eggy kies alkony utánn mulató kertébe vezérlett;
   «rosszat közöttök nem tanúlsz.
Ámde az ösvénybűl ki ne menny, melly innen Apollo’
   épűletéhez felvezet,
hogy ne talán sűrűi között a’ puszta ligetnek
   vad állatokhoz tévelyedgy.
Onnan is úgy ügyekezz haza jonni, hogy el ne setétedgy,
   ‘s e’ domb alá, hol házam áll,
a’ szatirus-nyájnak völgyébe le menni ne próbálly!
   Bozóttal átfontt lapjainn
két nagy czédrus alatt eggy mélly kút fekszik. Apollo
   itattya ebbűl bárusit,
hogy megrészegedett fővel dalolásra fakadván,
   magos regéket írjanak.
Ezt te kerűld, ne talán iszonyú méllyébe lebukván,
   dühös vizétűl megromolly.»
Szót fogadott Ámorka soká, ‘s már szembekötőskét,
   vagy czinczogót, már zálogot
vagy bújóst játszván az enyelgő Músacsoporttal,
   eltöltögette napjait.
Ámde tapasztalván, hogy víg játékai által
   kis szíve jobban meghevűl,
mellynek gerjedező tüzeit Fébusnak akarta
   bölcs udvarában hűteni,
‘s hogy mulatási utánn újúltt hatalommal ocsódnak
   mellyében ollyan vággyai,
mellyek elégítést nem lelnek gyermekörömben,
   megúnni kezdte úttyait.
A’ szatirus nyáj is, mikor a’ Músáknak ölébűl
   fészkébe vissza repdesett
estve felé, ‘s a’ kút, melly dőre dalokra hevíti
   a’ bárdusoknak torkait,
a’ szabadabb síknak tiltott szépségivel eggyütt,
   eszébe tüntek szüntelen’.
A’ tilalom vétekre noszít, ‘s a’ lopva beszürcsöltt
   kéj édesebbnek tartatik.
Végre lement, ‘s a’ czédrusokot fellengeni látván,
   mély Castalishoz kullogott.
Még tova volt sima széleitűl, már érzeni vélte
   nyirkának édes illatit.
Majd közelebb menvén, lefeküdt a’ gyenge selyemre,
   melly tiszta partyánn sarnyazik,
‘s nagyra meredt szemmel buborékit forrani nézvén,
   csudálta kristály gyöngyeit.
«Ez legyen olly rossz kút, úgymond kétkedve magában,
   melly megdühítse véremet?»
‘s újjaival kóstolni valót meregetni akarván
   belőlle, addig csúszdogált,
még derekának egész terhével előre simúlván,
   a’ csalfa kútba süllyedett.
Hangzott a’ zuhanás, hangzott tízszerte nagyobban
   Ámornak éles jajszava,
melly felelő sziklái között a’ puszta hegyeknek
   megsokszorozván életét,
a’ szomorú esetet nyilván panaszolta eladdig,
   még híre nyögve felhatott
Czipris’ tornyaihoz, ki szavát réműlve megértvén
   eső fiának, nyil gyanánt
a’ szatirus térségre repűlt, ‘s a’ kútba tekíntvén:
   «nem mondtam úgye, gaz kölök!
hogy bele buksz? Nyújtsd fel kezedet, szárazra segítlek.»
   Azonban Ámor, szétfeszűltt
szárnyaival tartván tetejénn a’ gyenge vizeknek
   lankadni látszó tagjait,
felmosolyog, ‘s «áh! Asszonyanyám, melly édesek, úgymond,
   e’ drága kútnak hüssei!
A’ kaczagó Musák tüzemet csak gyújtani tudgyák;
   e’ kút hüvíti véremet.
Bölcs Helikon! nyújts bérczeidenn csemegéket azoknak,
   kiknek nem égnek szíveik!
Én köteles nyilazásim utánn ide járok ezentűl
   napalkonyonkint fürdeni.»
Tiltsd meg az ártatlan mulatást a’ gyermeki szívnek,
   törvényszegésre szoktatod;
és ha talán igazat nem mondasz néki azokrúl,
   a’ mik javára nincsenek,
megsejtvén üregét szavaidnak, jónak itéli
   még a’ veszélyes rosszat is.
(1806.)

130. Az Újjítókhoz.
Jer velem Újjító! ki akármellyféle dologban
embertársaidot más útra vezetni ohajtod
régi nyomásikbúl, mellyekben járni tanúltak,
jer velem, és nézd meg, mint nő e’ gyenge gyümölcsfa!
Észre ugyan soha sem veheted, mint hajtya naponkint
ágbogait? mint vastagodik? mint nyittya virágját?
mint szüli meg sok munka utánn végtére gyümölcsét?
Ámde tudod, mint árt ellenben minden erőszak
gyenge mivoltának. Hasznos nyesegetni koronkint;
jó trágyázni tövét; olthatsz ágába, ha tetszik;
sőt ha elég ifiú, ültesd más helyre, ki nem hal;
csak növötény hivatallyainak  természetes úttyát
meg ne rekeszd valahogy sok jobbításaid által.
Nézd azutánn a’ szőke folyót, melly szikla hegyeknek
oldalibúl forrván, útat mos fürge vizének!
Vess elejébe sövényt, hogy meggátollya futását,
áttöri, vagy ha erősb, átfollya vagy útakot ásgat
oldalainn, vagy hogyha lehet, szélére kerűlvén,
megmeg az ágyba rohan, mellybűl kiszakadnia kellett.
Ámde viszont, ha szokott úttyánál árkokot ásol,
visszavonás nélkűl bele megy, ‘s több ágra feloszlik.
A’ barom állatokot soha meg nem győzöd erővel
annyira, hogy szavadot megrögzött kénnyeik ellen
végbe vigyék. Ha pedig természettyekre vigyázol,
‘s ennek örök regulái szerént bánsz vélek, üdővel
még az oroszlyányt is juh-szófogadásra tanítod.
   «Úgy de az embertűl, ki felérheti könnyen eszével,
hasznose vagy káros? mesemondae avvagy igazság,
a’ mit az újjító javasol? ne lehessene várnunk
gyorsabb szófogadást, mint eggy otromba baromtúl,
hogyha igaz, vagy jó, a’ mit hasznára tanácslunk?»
   Ám mi az ész? kérlek, ha nem olly eggy lelki  tehetség,
melly csak üdővel nő sokféle világos esetbűl,
mellyeket éltében bámúlva tapasztal az ember?
A’ mi egyéb útonn betalál férkezni fejünkbe,
mind csak hinni való hagyomány, melly régi nyomunkbúl
messze ragadhat ugyan tüzes ingerlései által
eggykorig, a’ nélkűl, hogy meggyőződgyön iránta
józan eszünk, de csak úgy, mint oktalan állati nyájat.
Mondgy igazat másnak vagy jót, ‘s mond ollyan erővel,
melly meggyőzze hitét, vagy melly indúlatok által
tűzbe hozott szívét helyesebb pártodra hevítse:
ő ugyan állhatatos követőd lessz, oskola tűzzel
védi tekintetedet, szavadért kész kardra kikelni,
hirdeti társainak, ‘s megpróbálgattya okokkal,
mellyeknek szavait könyv nélkül tudgya petyegni,
jóllehet értelmét át nem hathattya eszével;
ámde ha eggy hitető meg’ más indúlatok által
meglepi lágy szívét, vagy tündér hasznot igérvén
büszke negédgyének, vagy nagy károkkal ijesztvén
állhatatosságát, elpártol tőlled azonnal,
‘s olly dühösen harczol legjobb szándékaid ellen,
mint azelőtt részedre. Megöl, noha tegnap imádott.
   Hogyha tehát igazat kívánsz plántálni fejünkbe,
melly ezelőtt elrejtve feküdt, menny vissza magadban
szint’ azon ösvényenn, melly ösmeretére vezette
lassan üdűltt eszedet, ‘s menny vissza egészen az első
gondolatig, melybűl bölcs értekezésid eredtek,
‘s végre azon renddel, melly téged’ szinte nyomonkint
eggyik igazságrúl másmás újjabbra vezérlett,
tedd nyomozásidnak folyamattyát végig előnkbe,
hogy vezető nélkűl az utolsó pontig elérvén,
mink is azonképen lássuk szemeinkbe viradni
a’ keresett kincset, valamint tieidbe te láttad.
Így azutánn a’ mit dolgozva, keresve találunk,
tiszta sajátunknak tartván, kedvelleni kezdgyük,
mint mikor a’ gyermek maga kezdvén járni, elűzi
oldalitúl vezető annyát, ‘s nagy örömre ocsódik,
hogyha esés nélkűl maga tud tárgyához elérni;
‘s míg szilaj indúlat nélkűl, győződve követtyük,
a’ mit eszünk átlát, ‘s még emberséges okokbúl
mások előtt meg azonn nyomokonn kreditumra emellyük,
tégedet is szeretünk a’ tiszta igaznak okáért.
Mert a’ vélekedést attyáért szokta viszontag
a’ botor embernyáj húnytt ésszel imádni eladdig,
még újjabb hitető el nem csűdíti nyomábúl.
(1806.)

131. Czidli.
Dámon, hát csak elfelejted,
   férjfi esküvésidet?
Száraz szemmel sírba ejted
   pártod által Czidlidet?
Hányszor kérted térgyeidrűl,
   hogy rabomnak tartsalak!
Hányszor mondtad ösztönidrűl,
   hogy csak értem lángzanak?
Két nap múlva, hogy kezemre
   fellobbantak vággyaid,
elcsökkentek zártt szívemre
   tűzzel kezdett ostromid;
‘s megsajdítván ablakombúl
   szép Rozílis’ termetét,
elszaladtál udvarombúl,
   kóldúlgatni gyöngykezét.
Jaj! mit kezdgyen árva szívem?
   Illy kegyest hol lelhetek?
Harmad napja, nem vagy hívem,
   már is, nézd, mint söppedek.
Térj meg vissza hűltt ölembe!
   még ma estig várhatok.
Ah! de az’tán bús mellyembe
   eggy hegyes tőrt - álmodok.
(1806.)

132. Laurához.
Töltsük Laura! kedveinket;
   múlnak napjaink.
Holnap tán már esteinket
   fűzik sorsaink.
Nézd a’ rózsa, melly kertében
   tegnap csillogott,
a’ kegyetlen dél’ hevében
   már elhervadott.
Jer tehát a’ zöld mezőre,
   üllyük a’ tavaszt,
kincset veszt, ki jobb üdőre
   minden elhalaszt.
(1806.)

133. A’ Barátság.
   Mónomotápában, hol még a’ tiszta barátság
mentt a’ képmutató etikétnek gyilkos evétűl,
eggy pár férjfi lakott. Bőcsőtűl fogva szerették
egymást sokkal erősebben, mint a’ kiket a’ vér
öszvecsatol. Soha nem vehetett a’ kancsal irígység
rajtok erőt, soha hírsusogás vagy vizsga gyanúság,
csendes szíveiket nem tudta vitára kicsalni,
‘s a’ mit az egyiknek nyújtott a’ furcsa szerencse,
azt a’ másika is bízvást nézhette javának.
Egykor amaz puha pelyheibűl felijedve kiugrik
éjszaka, ‘s társához nagy lépésekkel ügyekszik.
Jelt üt az ablakokonn, csenget, berepeszti az ajtót,
a’ nyugovó pitvarba rohan, ‘s a’ házi cselédet
szorgalom-ébresztő szókkal kifeszíti az ágybúl.
Addig az elréműltt háznak gazdája sietve
felveszi köntössét, zsebeit megtölti arannyal,
férjfi merészséggel kardgyát markába ragadgya,
‘s a’ küszöbönn beütő vendéggel szembe akadván:
«Szólly, mi bajod? Tán titkos irígy ólálkodik, úgymond,
élted utánn? vagy gyilkos orok házadba rohanván,
birtokidot dúllyák? Mennyünk, itt fegyverem! Állasz?
Avvagy pénzeidet magosabb játékra kirakván,
súlyos adósságot tették a’ kockavetőknél?
Kész az arany nálam, ‘s ha kevés, a’ drágakövekbűl
végy eleget hozzá. Vagy tán, folytattya derűltebb
orczával szavait, sanyarú szeretőre akadtál,
kit sem igéreteid meg nem győzhettenek eddig,
sem keserű panaszid? Jer hozzá. Néki ajánlom
mindenemet, ha örökre neked felszenteli szívét.»
Erre amaz gondfellegibűl napfényre derűlvén:
«mindezek útamnak nem voltak czéllyai, úgymond.
Kínádot köszönöm. Szomorúan láttalak ülni
eggy komor álmomban. Felijedvén, tudni akartam
sorsodot, és ha lehet, korlátot vetni bajodnak.
Ez vezetett hozzád. Hogy megcsalt álmom, örűlök.»
   Óh! melly drága dolog, melly kincs a’ tiszta barátság!
A’ szomorú szívnek titkos méllyébe behatván,
hogy kinyomozza baját, kéretlen’ nyújtya segédgyét,
‘s gyenge szemérmünköt kíméllő szókkal előzi.
Egy nyomorúltt álom fel tudgya ijeszteni gondgyát,
hogyha baráttyának látszik hirdetni veszéllyét.
(1806.)

134. A’ rossz szívű Bölcsek.
Kik sem fejeknek dőre homállyait
a’ bölcs világnak szép leleményivel
   fel nem derítik, sem goromba
   szíveiket nemes érzeménnyel
meg nem javíttyák, nemde az oktalan
baromcsatákkal tartani látszanak,
   mellyek szelídebb sorsra vágyni
   vagy bajokot szemesen kerülni
nem képesek? Fél emberi szíveket
a’ bölcs örömnek bájja nem illeti.
   A’ merre tetszik, hajtya őköt
   a’ susogó hitetés, az ösztön,
mint a’ szelecskék a’ hamar engedő
nádat, vagy a’ vad gőblyököt eggy picziny
   bojtárnak éles füttyenése.
   Tik pedig, óh sanyarú vitákra
kitett Szelídek! kikben az emberi
felséghez illő, dücstelen, eggyügyű
   erkölcsöt a’ vásott Gonosznak
   rettenetes dühödési ellen
előre látó elme, tapasztalás,
jobb könyveinknek néma tanáccsai
   nem védgetik, jaj! melly siralmas
   sorsotok a’ kitanúltt latorral
rakott világnak nyomtalan úttyainn,
mellyekre jámbor nyájatok elkerűl
   a’ széles ösvénybűl, hol egymást
   döfdösik, űzögetik, tapodgyák
a’ sok tolongók! Hasztalan’ őrzitek
a’ tolvajoktúl kincseteket. Szemes
   fortéllyok át tud hatni hozzá,
   bár ha ki tértek is úttyaikbúl,
a’ legsetétebb szikla falak közé!
Sok szép ürüggyel kérlelik eggykorig
   erkölcsötöknek szent negédgyét,
   ‘s hogyha goromba köcsögtetések
kívántt figyelmet nem lel előttetek,
mindaddig űznek, még vagy elállotok
   a’ jámboroktúl, vagy kegyetlen
   ostorozássok alól kihaltok.
Ők öszvegyűjtvén dúzs hagyományibúl
az ó világnak, drága szerek gyanánt,
   a’ csalfa mérget, melly az embert
   emberek ellen irígy dühökre
noszíttya, ‘s a’ most számosan élledő
bölcseknek éles könyveibűl csak azt
   szedvén ki, mint mester találmányt,
   a’ mi az észt nagyon is kinyitván,
a’ durva szívet jóra hevíteni
nem tudgya; büszkén megvetik érdemes
   munkáit a’ jámbor Tudósnak,
   a’ ki az embereket sekélyebb
mondások által jóra vezetgeti;
hiú dücsőköt, nyalka jutalmakot
   kívánnak a’ megcsalt Nagyoktúl,
   kiknek üres ragyogást szereznek;
‘s még vak csudálást szülni ohajtanak
a’ köz seregben, mellynek üres fejét
   otromba gúnyokkal gyalázzák,
   addig az ügytelenebb Tudóskát,
ki életével csúf viseléseket
dorgálni látszik, vélek üvíteni,
   vagy szertelen kínszenvedések köztt
   sírba hanyatlani kényszerítik.
Jó szívet és észt adgy nekem Istenem!
De hogyha e’ két mennyei dísz közűl
   meg kell tagadnod tőllem eggyet,
   a’ ragyogó tudományt tagadd meg,
‘s adgy tiszta szívet. Képed az eggyügyű
lélek, ha tűr is. Szörnyet az emberi
   nemzetben a’ Bölcs, hogyha tündér
   fénnye az embereket vakíttya.
(1806.)

135. Barátnémhoz.
Szedgyük a’ rózsát, valahol pirúlni
láttyuk útunkban, szeretett Barátném!
Még kinyíltt arcczal tövis ágaikrúl
   ránk mosolyognak.
Melly ma bűbájos kebelét ajánlya,
holnap elhervad. Soha jobb üdőre,
a’ mivel kínál nevető szerencsénk,
   el ne halasszuk.
A’ jelenlévő egyedűl sajátunk
A’ jövendővel bal eset parancsol,
melly irígységbűl örömünkbe szokta
   önteni mérgét.
(1806.)

136. Klárihoz.
A’ sínlő hónak méllyibűl
   a’ föld kiköltözik,
‘s új lelket vévén nedvibűl
   friss zöldbe öltözik.
Széllednek a’ ködfellegek,
   kék bóttyok felderűl.
Zsendűlnek minden termetek,
   ‘s a’ szív is meghevűl.
Illyenkor volt, hogy tégedet
   először láttalak,
‘s megnyervén, Klári! szívedet,
   szent frígyre birtalak.
Érezvén, csak hogy meg nem vetsz,
   mint újjúlt mindenem!
és áh! azóta, hogy szeretsz,
   melly boldog életem!
Jer hát Barátném! üllyük meg
   frígyünknek ünnepét,
‘s eggy tiszta csókkal újjítsd meg
   szerencsém’ kezdetét.
(1806.)

137. Az Aténabéliek.
   Régi Aténának látván eggy híres orátor
vad Macedó által buzgón fűzetni veszéllyét,
elszalad a’ néphez, ‘s a’ szónokszékre felállván,
kezdi az ellenség’ szándékát fejteni, zordon
bajnokinak kész táborait rettegve leírni,
‘s a’ Haza’ védelmét nagy buzgósággal ügyelni.
A’ Görögök, kik lepke gyanánt enyelegve repűltek
szüntelen’ eggy gyönyörű bábrúl más gyermek örömre,
a’ helyes intőnek szavait mind füstbe bocsátván,
mintha nem illetnék ügyököt, csevegésnek eredtek.
Nossza elő hurczollya tehát a’ mérges orátor
szónoki fortélyit, tüzesen szóllíttya tanúknak
a’ remegő falakot, sírjokbúl vissza idézvén
bajnoki őseleit, halavány szájokba kegyetlen
dorgákot rakogat, gúnyol, kérdéseket ébreszt,
öklözi ambóját, lábával mennydörög, ordít.
Hasztalan! A’ Görögök hallván eggy tompa zsibongást,
‘s gyermekeket látván egymásnak kapni hajába,
mind e’ kellemetesb néző játékra tolódtak.
Akkor amaz mérges nyilazásit félbe szakasztván:
«mennyei gondviselőnk, úgymond, Ceres asszony elindúlt,
még mikor e’ földönn oktatta ekézni az embert,
eggy friss fecskével ‘s eggy gyors kígyóval az útra.
Félnapi járat utánn eggy széles vízre akadtak.
Késedelem nélkűl neki ment a’ szőke folyónak
a’ sziszegő állat, ‘s a’ tulsó partra kiúszott,
még amaz átevezett lebegő szárnyával az égenn.»
«Hát Ceresünk? úgymond, kívánt figyelemre ocsódván
a’ zsibogó Gyűlés: Ceresünk átmente utánnok?
vagy mit tett egyebet?» - «Szitkát öntötte reátok,
mondgya viszonytag amaz, látván már akkor üdőtlen
szíveteket, melly bábörömért meg tudgya veszéllyét
vetni Hazájának, ‘s gyermek viadalra nevethet,
még Fülöp a’ Görögök’ földjére berontani készűl.»
Így a’ csélcsap eszű népet figyelemre ocsítván
a’ mese-hűvelyező, könnyen közlötte tanácsit,
‘s a’ felüdűltt sereget Fülöp ellen harczra vezette.
   Ilyen az emberi szív még most is. Mondgy neki százszor
fontos igazságot, szavadot mind szélnek ereszti.
Ámde viszont mély rejtekeit megnyittya örömmel
a’ meseképeknek, ‘s mindaddig apollya eszével
tündér púpjaikot, mellyekkel rakva születnek,
még az igazságnak méltóságára emelvén,
kész az okossággal harczokra kikelni miattok.
Éltes ugyan Földünk, melly dajkálgattya nemünköt
gazdag rajzatival, de ölénn még gyermek az ember.
(1806.)

138. Thirzis’ sírja felett.
Melly szörnyű öldökléstek,
   hervasztó bánatok!
Óránkint nő gyötréstek,
   óránkint számotok.
Könyekben úszdogálnak
   álmatlan éjjelim;
új kínra nyíldogálnak
   aggódó reggelim.
Ó sors! melly hív ölembűl
   elvetted férjemet,
mit késel, bús mellyembűl
   kihíni lelkemet?
Adgy vissza Thirzisemnek,
   kit elföd e’ halom!
Mi haszna életemnek,
   ha őt nem birhatom?
Ő volt e’ búk’ honnyában
   eggyetlen gyámolom.
Ővéle ah! sírjában
   hanyatlik csillagom.
Repedgy meg árva szívem,
   végezd habzásimot!
Hadd lellyem itt, hol hívem,
   ohajtott partomot.
(1806.)

139. Julishoz.
Nézd Julisom! melly vágyakodó bongással ügyekszik
   a’ Mádi bornak két darázs
   mennyei balsamihoz!
Lejtegető lebegések utánn ajakára repűlnek
   a’ mézpohárnak, szürcsölik
   a’ veszedelmes aranyt,
bátran ereszkedvén álnok síkjára; ‘s megázván
   elvégre zsembes szárnyaik,
   átölelik tüzesen
egymást. Már ez esik, társátúl visszanyomatván,
   a’ híg halálnak, már amaz,
   illatos enyve közé.
Játszani gondolnád őköt, szerelemre hevűlni
   a’ lépes áldomás utánn.
   Ők pedig azt ügyelik,
mellyike éllyen meg, bátor révpartra kimászván
   társának ázott vállainn,
   ‘s mellyike bukjon alá?
Illyenek ám Julisom! kik csak nyereségnek okáért
   kötnek szerelmes frígyeket!
   Egybekelések utánn
egymás’ kincseihez férvén, a’ mocskos irígység
   megtántoríttya szíveket.
   Szürcsölik a’ gyönyörű
balsamokot mérték nélkűl, kiki mostoha szemmel
   nézvén az édes kelyheket,
   mellyeket ínnye szerínt
élő társa ürit, ‘s ha talán köz örömre fakadni,
   ‘s egymás’ ölében látszanak
   mennyei szívlebegést
érzeni némellykor, még csüggedezéssek alatt is
   mind azt arányzák gondgyaik,
   mellyik eredgyen előbb,
kincsmaradéki utánn pihegő társának ölébűl,
   mélly gyásszal átvontt hintajánn,
   érdemes Őseihez?
(1806.)

140. Vizdomfi és Frankvári.
   «Nincs vak eset, mondom. Törvényes renddel erednek
szüntelen’ a’ születő dolgok szükséges okokbúl.
Láncz az egész Minden, mellynek gyűrűi, az első
szernek foglalatos lététűl fogva, naponkint
gyűlnek, már egyenes sorban nagy számra tenyészvén,
már meg az ős tőtűl ridegebb ágakra szakadván;
mint mikor a’ fának kis kezdete gyenge gyökérbűl
vékonyan élledvén, sok ezer gallyakra feloszlik.
A’ mit eszem gondol, szóll nyelvem, szívem ohajtgat,
‘s a’ mit ezen tűznél müvelek Frankvári Urammal,
úgy vagyon ős eleink mozgásival összecsatolva,
mint az üdő, melly most elhabzik, az akkori korral.
Eggy kis eset lett volna külömb, mikor ősi Vezérink
első sánczaikot felhányták szőke Tiszánknak
Szolnoki partyainál, sok máskép volna Hazánkban.»
   Illyen szókra fakadt az öreg Vizdomfi az elmúltt
télnek vége felé, eggy estve kis asztala mellett,
szinte bevett vocsorája utánn, Frankvári Ferencczel
a’ szabad ember iránt bölcs értekezésbe merűlvén.
Tűz vala mellettek, friss víz jó borral előttök,
néhány tűzrevaló fahasáb Frankvári’ kezénél,
‘s a’ picziny asztal alatt eggy jó nagy házi komondor.
Nagy Logicus lévén, ‘s könyv nélkül többnyire tudván
a’ szilogyismusokot, melyekkel az oskolakönyvek
válogató kénnyét szokták mutogatni nemünknek,
ámde viszont velejét ezen oskolabéli vitának
át nem igen látván máskint gyakoratlan eszével,
gyermekes ergókkal kezdé Frankvári amannak
bántani mondását, melly nem fért büszke fejébe.
Akkor amaz: «Frankvári uram! tán eggyet is értünk,
úgymond; csakhogy az Úr más szókkal szokta kitenni
a’ mit imént mondtam. Hozzuk jobb fényre, ha tetszik.
Élni akar minden, ‘s örök életet adni nemének.
E’ tehetős ösztön látszik gerjeszteni mindent,
a’ mi kerek színénn földünknek szembe akadhat.
Ámde az eggyiknek, hogy ezen czéllyához elérjen,
több kell vagy kevesebb, mint a’ másiknak. Az érczkő
puszta vonás által születik morzsányi rügyébűl,
‘s puszta vonás által helyben gyarapíttya valóját.
A’ fa szopik, ‘s már annya’ tejét többféle nyirokra
szűri le csőveivel, kit magnak, gyenge virágnak,
 kit takaró hajnak, csemetének, dajka levélnek;
ámde csak eggy helyhez lévén munkái csatolva,
mellyeket eggyformán látszik végezni koronkint,
a’ szabadabb kénytűl méltán fosztottnak itéllyük.
A’ bogarak, férgek, madarak, ‘s a’ többi baromság,
mind szabadon járják földünköt, szerte bolyongnak
a’ vizek’ árjaiban, szabadon repdesnek az égben;
ámde be van mégis másmás korlátba szorítva
mindenik, élet után járó munkáira nézve,
mellynek egész környét átnézheti emberi elménk,
‘s mellynek zárjai köztt eggyformán élnek örökké.
A’ barom is választ, de csak abbúl, a’ mi nemének
több kevesebb szüksége szerínt elejébe van adva,
mint örökös jusrész. Kicsiny ez, sőt majd elenyészik,
hogyha magunkéhoz tesszük: mire nézve szabadnak
válogató kénnyét olly vétek volna nevezni,
mint birodalmaihoz képest a’ Persa királynak,
eggy majoros  szolgát gazdagnak, jóllehet ennek
annyi legyen, hogy társaihoz soha kérni ne mennyen.
   Minket is illy ösztön bizgat mindenre; de minthogy
végtelen a’ környék, mellyben kénnyére kereshet
válogatott eledelt, ‘s fenntartására nemünknek
eszközököt fortélyos eszünk, szemeinkbe nem ötlik
a’ kiszabott törvény, melly országollya valónkot,
szinte mikint az sem, hogy számtalan ágra feloszló
‘s bármellyféle nevű munkái az emberi nemnek
szüntelenn’ egyenlők, valamint a’ többi világé.
Még soha e’ földönn nem volt olly emberi állat,
a’ ki eszénn lévén, nem szerzett volna magának
életadó eledelt, ‘s ki nemének magzatok által,
vagy ha talán a’ sors nem nyújtott illyen örömre
néki tehetséget, legalább nagy tettei által,
fényes örökséget nem próbált volna keresni.
Erre iparkodván, kiki asszonyt néz ki magának;
magzatit a’ szomszéd’ maradékival öszve csatollya,
frígyeseket gyűjtvén illy móddal gyenge nemének,
kik keresett javait szaporítani ‘s védni segítsék;
mesterkedni tanúl azalatt a’ furcsa baromtúl,
‘s a’ miket őseitűl hallott, vagy azóta tapasztalt,
hogy nyomozó ésszel kezdett mindenre vigyázni,
gyermekinek, fő kincse gyanánt, szájokba beszélli;
majd azutánn, ha erőre jöhet segedelmei által
sok maradékainak, gyűlöltt uraságra ügyekszik,
már hitetésekkel, már ellenséges erővel
a’ gyengébb jövevényt súlyos jármába kerítvén;
és hogy tetteinek mind eggy mondásba rekesszem
czéllyait: élni akar, ‘s örök életet adni nemének.
   Sokszor ugyan szomszédgya miatt, kit meg nem igázhat,
több ösvényi közűl a’ rosszabbikra kerűlni -
mint mikor a’ vízenn a’ szél elkapja hajóját
a’ haza indúló kalmárnak puszta helyekre -
sokszor az életnek fonalát ógatni akarván,
kénytelen azt a’ rajta ütő gyilkosnak od’ adni -
mint mikor a’ farkas bárányseregekre rohanván,
a’ kuvaszok’ dandári között sírjába hanyatlik, -
sokszor eszét a’ vélekedés hamis útra vezetvén,
ott keres oszlopokot fenntartására nemének,
hol maradék nélkűl örökös mélységbe lesüllyed,
ott ragyogást, hol puszta homály leskődik utánna,
ott eledelt sokszor, hol titkos mérgek alusznak,
ott igaz erkölcsöt, tudományt és várasi rendet,
mellyek eszét nyitván, szívét a’ jóra hevítvén,
állati sorsábúl méltóbb czélokhoz emellyék,
hol dühösebb állat minden véltt díszei mellett
‘s oktalanabb vad lessz bármely otromba baromnál:
ámde igaz még is, hogy illy fájdalmas esetben
szüntelen’ olly jónak választására ügyekszik
önnkint, melly szeretett voltát fenn tartsa nemével,
és hogy igaz rosszhoz, melly megsérthesse valóját,
akkor szít egyedül, mikor ezt legjobbnak itélni
kénytelen a’ sok köztt, mellyek szándékit elállyák.»
   Rázta fejét azalatt, ‘s dúltfúlt Frankvári magában,
nagy nehezen várván, hogy amaz befejezze beszédgyét,
mellyre tudós tűzzel próbáinak oskola rendét
megmeg elől kezdvén, «jót, rosszat az ember akarhat
szüntelen’ egyformán, úgymond, és semmi tehetség,
semmi erő nincsen, melly engemet arra vehetne,
hogy tegyem ezt vagy amazt feltett szándékaim ellen,
vagy hogy az olly dolgot, melly fel nem múllya erőmöt
jobb, gonoszabb végzésem utánn el haggyam enyészni.
E’ tüzet én fával táplálhatom, úgye? ha mindgyárt
annyira is, hogy az ágasokot meggyújtsa felettünk;
vagy pedig azt tehetem, megvonván tőlle, ha tetszik,
a’ kiszabott eledelt, hogy sínlő lángja kihallyon.
Most hát azt akarom, hogy azon korig el ne aludgyon,
még ez edényekbűl a’ bort ki nem isszuk egészen,
‘s azt az erőt, végzésem utánn, melly józan eszemnek
dictámennye szerínt történt, én látni szeretném,
melly akarásomnak meggátolhassa gümölcsét.»
Ezt hevesen mondván, felkap nagy lármaütéssel
a’ fahasábokbúl, mellyek mellette feküdtek,
eggyet azért, hogy tápla gyanánt a’ tűzre hagyítsa.
A’ kutya ezt látván, megijed, ‘s feldönti az asztalt,
mellyrűl a’ sok üveg, bor, víz a’ tűzre omolván,
ezt sebes árjokkal mind eggy szikráig eloltyák.
«Örzsike! hozz gyertyát, mondá Vizdomfi kaczagva,
hogy tehetős akarattya szerínt Frankvári Uramnak
fenn tartott tüzemet friss lángra kigyúllani lássam!»
(1806.)

141. Örzsike.
Nincs megyénkben szebb leányka
   Örzsikénél.
Vénus sem szebb alkotmányka
   termeténél.
A’ napfény nem hathatóbb,
a’ hüs hold nem bájolóbb
   kék szeménél.
Hóval verseng friss fejére
   homlokának.
Rózsaszínnel küzdik vére
   orczájának.
Lantok úgy nem pengenek,
mint folyási zengenek
   szűz szavának.
Első estve, hogy szemembe
   tünt orczája,
melly ingerrel tört szívembe
   bájszikrája!
Éjjel ő volt álmomnak,
nappal minden vágyomnak
   eggy sommája.
Tűzgomolykint habzott vérem
   szűk eremben.
Szörnyen harczolt a’ szemérem
   hő mellyemben.
Már remények játsztanak,
már meg vászok víttanak
   bús fejemben.
Pusztaság volt nagy világunk
   rab szememnek;
bús legvígabb társaságunk
   zártt szívemnek.
Elborúltak napjai,
háborodtak habjai
   víg kedvemnek.
Kétességét nem tűrhettem
   habzásimnak.
Angyalához elsiettem
   vággyaimnak;
‘s megcsókolván hó kezét,
elbeszélltem kútfejét
   kínnyaimnak.
Ő el kezdett könyezgetni
   keservemre,
orvos szókot hintegetni
   gyötrelmemre;
‘s földre sütvén kék szemét,
megvallotta visz tüzét
   kérelmemre.
E’ szavára szétenyészett
   komorságom,
sírporábúl feltenyészett
   nyájasságom,
‘s ammint frígyünk érdegélt,
úgy naponkint nődögélt
   boldogságom.
Nincs azóta olly bogárka
   ösvényemben,
fészket nem rak olly madárka
   kis kertemben,
mellyel dalt ne hímzenék,
édes kéjt ne érzenék
   nyíltt keblemben.
A’ farsangnak kezdetével
   esztendőre
kész lessz, mondgya, mindenével
   a’ kendőre;
‘s majd ezenn ha átesünk,
a’ templomba költözünk
   esküvőre.
Haj! be nagy lessz boldogságom
   hű karjában!
Több mint földi menyországom
   birtokában!
A’ király sem boldogabb,
jóllehet leggazdagabb,
   országában.
(1806.)

142. Az Igazsághoz.
Vond le már egyszer, sanyarú Igazság!
a’ setét fátyolt bekötött szemedrűl,
mellyel a’ Bölcsek csöcsömős korodban
   felpiperéztek.
Azt akarták ők, hogy itéletidben
a’ gonoszságnak ne tekintsd személlyét,
és hogy a’ dúzsnak ragyogó arannya
   meg ne vakítson.
Ám de már tudgyuk, hogy ezen hibáktúl
meg nem ó téged’ szemeid’ homálya,
sőt hogy a’ vakság iszonyú dühökre
   készti az embert.
Láttya nyíltt ésszel szemesebb világunk,
mint nyomod nyelvét gonoszok’ javára
serpenyőidnek, fenekénn az érczet
   pengeni hallván.
Láttya, mint sínlik remegő kezedbűl
a’ kivontt pallos, mikor a’ hatalmas
büszke bosszúját füleidbe súgott
   fennyel igéri.
Láttya, hogy lelkét bekötött fejeddel
a’ szabásoknak soha fel nem érvén,
csak setét testénn tapog a’ betűknek
   fénytelen elméd.
Vesd el a’ fátyolt! Kiderűltt egünkönn
felviradt a’ nap. Szemeit törűlvén
látni kezd minden; ‘s te magad maradhatsz
   ősi homályban?
(1806.)

143. Az Oroszlyány.
   Forró Afrikának eggyik helységében,
mellynek oroszlyányok laknak vidékében,
öszvecsűdűlt a’ nép a’ legfőbb utszára,
tábori kürtöknek harsogó szavára,
hogy eggy új bálványnak felszentelésénél,
úgymint a’ várasnak örömünnepénél,
tiszteletet tegyen azon bajnokoknak,
kik fajzattyát víjják az oroszlyányoknak.
Azzal kérkedtek ők egész Afrikában,
hogy nincs olly oroszlyány széles határában,
mellyel úgy ne merne vitára kikelni,
hogy gyilkos körmének meg tudgyon felelni
minden fegyver nélkűl akárki közűlök.
Hitték is már sokan a’ csudát felűlök,
kik távulabb lakván, a’ csacska híreknek
örömestebb hisznek, mint saját eszeknek,
Az új kép is tehát, mellyet faragtattak,
‘s hat vén elefánttal helyre hurczoltattak,
óriás szabású bajnokot ábrázolt,
ki eggy nagy oroszlyányt vitézűl legázolt,
serénnyénél tartván még eggyik kezében,
‘s kérkedés mosolygván mord tekintetében.
   Látta ezt eggy szarka mély álmélkodással,
‘s legottan kirepűlt hangos csacsogással
az oroszlyányoknak szomszéd tanyájába,
‘s bemenvén eggyiknek setét barlangjába,
«elhiggyeme, úgymond, hogy szép vitézségtek,
mellyel ekkoráig fénylett nemzetségtek,
annyira elfajúlt ősi virágjátúl,
hogy eggy nagy oroszlyány eggy ember karjátúl
gyáva macska gyanánt a’ földre sujtasson,
‘s vitéz lába alatt pardonért sírhasson?»
‘s elbeszéllte néki szokott csörgésével,
a’ mit imént látott tulajdon szemével.
   Az oroszlyány viszont száját görbítgetvén,
‘s felelete közé megvetést nevetvén,
«ha minállunk, úgymond, a’ nagy mestereknek
olly divattya volna, mint a’ vitézeknek,
vésővel lehetne a’ vésőt czáfolni,
melly hazugságot mer ellenünk koholni.
Bálványképek ellen bálványt állíthatnánk,
kérkedő versekre ódát ordíthatnánk,
‘s írásink úgy vinnék szét az igazságot,
mint az embereké a’ sültt hazugságot.
De mink nem bajlódunk illyen fortélyokkal,
úgy megelégedvén a’ valóságokkal,
mint a’ vívó sereg gazdag prédájával,
mikor eggy nagy várast meghódít kardgyával,
a’ vezérnek hagyván azt a’ dücsősséget,
hogy ő gázolta le a’ sok ellenséget.
Jer velem!» ‘s ezt mondván mérges hahotával,
a’ várasba nyargal szárnyas postájával.
   Javában dalolták szinte tetteiket,
égig magasztalván saját neveiket,
‘s tapsolást vadászván a ‘köz polgároktúl,
szerelmes szemeket a’ szép asszonyoktúl,
az új bálvány körűl a’ híres bajnokok;
sokkal tellyesebb volt örömmel homlokok
a’ dicséreteknek csiklandó hangjára,
mint a’ tar verébé szorgalmas annyára,
mikor eledellel szemléli szállani:
ammint meghallották szörnyen ordítani
a’ jövő oroszlyányt végénn az utszának.
Nossza tehát kiki útat tör magának
keresztűl a’ népenn ... Talán a’ vitára? ...
Nem; a’ legszomszédabb házak’ padlására,
‘s valamint a’ réműltt gőbölynek tulkai,
mikor megcsattannak az égnek nyilai,
zöld legelőikrűl öszve zavarodnak
‘s egymásnak hátainn haza tolakodnak;
ezek is a’ vésznek hátokat fordíttyák,
‘s nagy erővel egymást előre taszíttyák.
Kévék gyanánt döntik a’ sok asszonyokot,
kik futni nem győzvén, késtetik úttyokot;
gázollyák seregét növendékeiknek,
kik rést nem nyithatnak nagy lépéseiknek,
‘s mint mikor a’ zöld fánn zsinatot tartanak,
vagy menyecskéiknek verseket hangzanak
a’ buja verebek, ‘s eggy nagy pattanásra
nyil gyanánt felszállnak a’ szomszéd szénásra;
pusztán marad a’ fa, csendesség születik,
mellynek zöld pólyáit szellőcskék hűtgetik:
úgy marad a’ bálvány. - Gúnyos mosolygással
nézi az oroszlyány, ‘s eggy nagy ordítással
neki rugaszkodván, ledönti lábárúl.
Nevette a’ szarka eggy háznak ormárúl,
‘s elszállván örömmel országrúl országra,
kiterjedt a’ titok az egész világra.
(1806.)

144. Örzsikéhez.
Kit vársz ablakodonn Örzsike! szüntelen’
ásitván? kit akarsz csalfa szerelmeid
   által jégre vezetni
   megmeg nőtelenink közűl?
Eggy karcsú ifiút látok enyelgeni
óránkint aranyos tűköreid között;
   látlak czifra ruhákban
   kint szállongani karjainn.
A’ tánczos palotánn csak vele szédelegsz,
a’ játékhelyekenn csak neki pillogatsz.
   Ő most kedvesed, ő most,
   látom, mindened egykorig.
Hányszor fogja szegény sírva panaszlani,
hogy mint a’ recsegő szélanya, változik
   szíved szüntelen,’ és hogy
   első kellemetid helyett,
mint a’ dőre hajós, kit nevető szelek
a’ majdmajd habozó mélyre kicsaltanak,
   kormos fellegeket lát.
   Hányszor fogja sohajtani,
látván úttyaiban friss szeretőidet,
hogy rablánczaidot rólla lefejtegesd,
   mellyek kénnyei ellen
   még hozzád lebilincsezik;
vagy kétes kezedet, régi szavad szerint,
nászgyűlések előtt férjfikezébe tedd.
   Óh! melly boldogok, a’ kik
   álnok szívedet ösmerik,
‘s titkos tőreidet, mézbe takartt halál,
gyilkos lépfa gyanánt messze kerűlhetik;
   vagy kik vészes öledbűl,
   mint én, sok habozás utánn,
legfőbb kincseiket csalfa vizek közé
elhányván szaporán, eggy darab ágasonn
   a’ már régen ohajtott
   partot jókor elérhetik.
(1806.)

145. A’ Nefelejts.
Kiandalgván hüs kert ernyőmbe
   eggy nyári napnak kezdeténn,
eggy Nefelejtske tűnt előmbe
   zöld szőnyegénn.
Ah! benne, ammint rám mosolygott,
   Laurámnak láttam kék szemét;
Laurámnak, ammint szála bolygott,
   friss termetét.
A’ harmat szinte öntözgette
   illattal tellyes arczait,
‘s tejcsöppecskékkel gyöngyözgette
   kék fodrait.
Két csöppet láttam levelének
   remegni gyenge széleinn,
‘s egyűlni végre sík öblének
   hűs méllyeinn.
Eggy szép edénybe friss hantyával
   áttettem e’ kis fajzatot,
‘s Laurámhoz vittem nagy pompával
   mint zálogot.
Hadd intsen, Laura! Thirzisedre,
   mondám, e’ kisded Nefelejts!
‘s ha vészek ütnek nőhitedre,
   el ne felejts.
(1806.)

146. A’ Vízkórságos.
   Annyira elterjedt Borosonn a’ vízi betegség,
hogy dagadó testét meg kellett végre csapolni.
Mind kiteríti tehát csapoló szerszámit előtte
a’ sürögő orvos, ‘s neki megy hordónyi hasának.
Ámde amaz kezeit szomorúan vissza taszítván,
elhívattya fiát ‘s illykép kezd szóllani hozzá:
«Nézd fiam! e’ szörnyű szerszámokot. A’ sok ivásnak
rettenetes követői ezek! Hosszabbka lehetne
életem e’ nélkűl. Most legjobb férjfi koromban
elhalok. E’ példát vedd jól szívedre. Iparkodgy
jobb nyomokonn, mint én, boldog vénségre kijutni.»
Többet akart más dolgok iránt még szóllani; ámde
a’ siető orvos ki akarván verni eszébűl
félénk gondolatit: «ha ki nem gyógyíttya vizébűl
a’ csapolás, úgymond, az Urat, még holta utánn is
mondgyon az Úr engem’ botorabbnak az ostoba lúdnál.»
‘S ezzel az orvosokot mind fel kezdette czitálni,
kik bizonyos szernek mondgyák a’ bőrvizek ellen
a’ csapolást, mellytűl soha meg sem halhat az ember.
Majd azutánn szomorú fia is biztatni akarta,
hogy csapolása utánn még szép vénségre kiérend;
ámde mihelyt czéllyát megsajdította szavának,
«ah! ne beszélly, kérlek, mondá mosolyogva viszontag
a’ beteg. Én tudom azt jobban. Soha sem vesz az ember
csapra egyéb hordót, hanem azt, melly szinte kifogyván
életadó folyadékaibúl, haldoklani készűl.»
(1806.)

147. Ámor a’ borban.
Nyájasan édelegtek
   eggy heves napnak gyönyörű
   nyugta utánn az álmos
rósa körűl az esti
   hüs szelek, még ernye alatt
   eggy múlató lugasnak,
hajdani lángjainkot,
   ‘s a’ szerelmeknek habozó
   kínnyait emlegetvén,
Tállyait iddogáltunk
   Dórisommal. Vészek utánn
   édes öröm nevetni
a’ kikötő szigetrűl
   a’ kevés kárral kikerűltt
   tengeri háborúkot!
Olly sebesen repűlvén,
   mint az éhes fecske szokott
   méhek utánn rohanni,
érkezik eggy kis Ámor,
   ‘s arczainkot szárnyaival
   pajkosan átsimítván
játszani kezd. - «Tipord le
   a’ pogányt! úgymond rebegő
   Dórisom; új bajokra
győzi lecsillapított
   szíveinket!» - Talpra kelünk
   hantos üléseinkrűl,
‘s rósa bogakkal űzzük
   fel ‘s alá spalléri között
   a’ rezegő lugasnak.
Ő enyeleg, kiszökvén
   nyil gyanánt eggy lombüregenn,
   majd meg amott beütvén,
‘s végre tekíntetünkbűl
   eltünik. Mink öszveülünk
   győzedelem-dücsővel
Tállyai balsamunkhoz,
   ‘s kérkedő hadnagyka gyanánt,
   gúnnya között az elvertt
kellemetes latornak,
   a’ reánk váró poharat
   újra kezünkbe vesszük.
«Éllyen az álnok Ámor!»
   mondgyuk egymásnak, ragyogó
   gyöngyeit átköszönvén;
‘s élledező tüzünknek
   ah! csak új habzása utánn
   vesszük iszonnyal észre,
hogy botorúl megittuk
   a’ kis Ámort is, ki magát
   csalfa borunkba vette.
(1806.)

148. Klárikához.
Amott a’ hegynek zöld tövénn
eggy domb ül a’ völgy’ kezdeténn,
   ‘s ezenn parányi kis tanyám.
   jer, nézd meg Klárikám.
Mellette csörg a’ friss patak,
mellynél bárányok játszanak.
   Nem bő, de nékünk Klárikám!
   elég lessz kis tanyám.
Előtte nagy tölgy gallyazik,
hol sok madárszó hangozik.
   Körűlte szép gyümölcsös fák
   ‘s víg rósa-bokrocskák.
A’ nap nem éri ajtaját,
a’ szél nem rázza oszlopát.
   Hő ahhoz vagy hüs át nem fér,
   ki kis tanyámba tér.
A’ víznél, melly lent folydogál,
eggy fülmilécske sírdogál,
   ‘s a’ szirt felfogván dallyait,
   megnyújttya jajjait.
Itt lelvén eddig kedvemet,
magam töltöttem éltemet;
   de tiszta szivbűl osztozok,
   ha véled lakhatok.
E’ kis tanyámban úr vagyok,
napestig bátran vígadok,
   ‘s mihelyt az alkony ágyba vet,
   az álom rám nevet.
Ha megvisgálod Kedvesem!
tudom, megtetszik rejtekem.
   Csak nő’ híjával van tanyám;
   jer, térj be Klárikám!
(1806.)

149. A’ kan macska.
   Eggy iszonyú kan macska lakott eggy búzamalomban,
melly basa mordsággal kikutatván minden udúcskát,
a’ sok egért, patkányt úgy mészárlotta rakásra,
mint nagy Akillesnek régenten dőre haragja,
drága baráttyáért, Trójának büszke vitézit.
Egyszer ezek, mikor asszonyihoz concertre kisétált
éjszaka, öszvelopódzkodtak. Hasaikra borúlván
élemetes dékánnyok előtt, elejébe csevegték,
rettenetes bajokot, ‘s iszonyú vérszomjai ellen
a’ miogó kannak keserű panaszokra fakadtak.
A’ remegő dékány ellenben, az égre tnkíntvén,
könnybebrúltt szemmel, «sajnálom, kedves Öcséim!
úgymond, sorsotokot. Tudom én, melly marczona dühhel
üldözi e’ vad kan nemeinket. Móta születtem,
nem tudok illy iszonyú gyilkost e’ búzamalomban.
Még ifiú voltam, csak nöstény macska vigyázott
e’ teli zsákok köztt. Szabadon szaladoztak előtte
gyermekeink, ‘s ha talán közelíteni mertek üdőnkint
vaczkaihoz, csak azért kaparított néha közűllök
eggyet körme közé, hogy rajtunk asszonyi jussát
űzvén, úrfiait fenntartására tanítsa.
Illyen arany koraink többé nem lesznek! Utánna
többen uralkodtak, kik alatt szűkűlni jusunkot,
‘s a’ dühös öldöklést láttam terjedni nemünkre.»
   Mint mikor a’ Mester szomorúan festi csapásit
a’ haragos mennynek, mellyekkel az emberi fajnak
marha gonoszságit földünkön feddeni szokta;
öszve fohászkodván az anyák, elejébe pityegnek,
‘s gyenge leányaikot főhajtogatásaik által
szívreható intési utánn indúlni taníttyák.
Úgy az öreg poczkok ‘s az egér községnek atyái
sok szomorú áhhal kísérvén ősi panasszát
ősz fejedelmeknek, végtére fenyíteni kezdték,
virgoncz magzatikot, hogy ezen tigrisnek emésztő
körmeit ösmervén, lyukaiktúl messze bolyongnak.
«Hát mit együnk, mit igyunk? úgymond szavaikra viszontag
a’ tüzesebb vérű ifiúság. Jobbe lyukakban
rettenetes vajudások utánn eldögleni éhen,
mint veszedelmünkkel bajnok próbákra kicsapni?
A’ szomorú banyaleczke helyett jobb volna biz’ arrúl
szóllani eggykét szót, mint kellene marha dühétűl
e’ fene állatnak megmenteni drága nemünköt?»
   Nossza tehát a’ szenderedő dékányra tekíntvén
a’ szomorú gyűlés, vizsgán tudakozza tanáccsát;
vélie, hogy nyilván a’ mord macskára rohanni,
‘s bajnoki virtussal porrá tördelni hatalmát?
vagy hadi fortéllyal titkos pórázba kerítvén
rettenetes körmét, mindaddig marni kegyetlen
oldalait, még béleibűl párája ki nem száll?
Vagy falatokba takartt méreggel kellene inkább
lármaütés nélkül Plútóhoz küldeni lelkét?
A’ felüdűltt dékány torkábúl félre köhögvén
a’ recsegő hurutot, «fiaim! mind hasztalan, úgymond.
Még egerek lesznek, macskák is lesznek örökké!
és ha ezen tigrist Plútóhoz még ma elűzzük,
holnap az új hóhért, fogadom, már hozza nyakunkra
mérgesen a’ molnár. Pedig azt még édes anyámtúl
hallottam sokszor, hogy jót soha senki se várjon
rosszak utánn. En hát, fiaim! legjobbnak itélem,
a’ kutató kannak csörgőcskét kötni nyakára,
‘s minden erőszaktúl megtartóztatni magunkot,
mellyért magzatitúl új bosszút kellene várnunk.
Így legalább, mikor ő vaczkábúl lesre kilappang,
vagy mikor asszonyitúl haza jön, kiki hallya közűllünk
a’ jeladó csörgőt, ‘s kaszamátájába szaladhat.»
   A’ zsibogó gyűlés nagy örömmel vette tanáccsát
bölcs fejedelmének. Tapsolt a’ furcsa egérség,
még az öreg poczkok nagy eszét bámúlva dicsérték.
Ámde mikor kérdés kezdődött lenni azokrúl,
a’ kik végbevigyék, a’ mit Nagysága tanácslott,
eggyik imígy, a’ másik amúgy tologatta magárúl
másra ezen hivatalt, ‘s eggyenkint félre osontván
földre csapott szemmel, szomorú lyukaikba vonódtak.
Adni ugyan könnyű, de nehéz végezni tanácsot.
(1806.)

150. Fillis.
Fillis, Pestnek szép csudája,
   sok Szerelmest megvetett,
kit koronkint ál orczája
   rabbilincsre fűzgetett.
Fittyet hányt a’ Grófocskáknak,
   kik sok pénzzel készteték,
görbe szókot a’ mátkáknak,
   kik kezekkel kérlelék.
Én is végre megszerettem,
   bátor tudtam kénnyeit,
‘s minden fortélyt elkövettem,
   hogy meggyőzzem gőgjeit.
Nőtt buzgásom a’ veszéllyel,
   szórtam vívó versemet,
még szerelmem rút fekéllyel
   mind belepte szívemet.
Mint Petrarka úgy zokogtam,
   molbúl vervén lantomot,
‘s mint a’ macska úgy miogtam
   szép fülébe kínomot.
Már ahokkal, már jajokkal
   ostromoltam sánczait,
‘s áh! a’ legszebb lessusokkal
   fel nem birtam lángjait.
Elfutottam Ámorkához,
   megbeszélltem sorsomot,
‘s arczra esvén ded lábához,
   kértem, fogja pártomot.
Állyon bosszút olly leányonn,
   a’ ki őtet megveti,
‘s a’ ki olly sok szép zsákmányonn
   csak negédgyét hűtgeti.
Ő ezekre felhevűlvén,
   kérésemnek helyt adott,
‘s a’ Praterba elrepűlvén,
   nagy bosszúkot forgatott.
Itt találta szép annyával
   a’ hadaknak istenét,
szép annyának udvarával
   a’ szerelmek’ nemzetét.
Jó, hogy itt vagy! illy ígével
   szólítván a’ bajnokot,
átkutattya friss szemével
   itt amott a’ szuglyokot,
‘s öszve szedvén eggy lóczárúl
   Mars’ sisakját ‘s fegyverét,
kölcsön kéri oldalárúl
   eggy órára szép övét.
Erre a’ kert’ mellékében
   új formába öltözik,
‘s eggy hadnagynak ál képében
   Fillisünkhöz költözik.
Megköszönti nyers csókjával,
   bármint ójja szűz aját,
‘s mellé omlik, jobb karjával
   átölelvén oldalát.
Szígyen nélkül rajzolgattya
   járattyának czéllyait,
pajkos szókkal szítogattya
   a’ leánynak lángjait;
‘s termetének nőszíveknél
   nagynak mondván kelletét,
elbeszélli a’ szépeknél
   kéjjel töltött életét.
Mint tört át a’ szép lyányokhoz
   a’ szülőknek gáttyain,
mint a’ féltett asszonyokhoz
   a’ férjeknek zárjainn.
Melly merészen ostromlotta
   a’ leghűvebb várakot,
melly fortéllyal hódította
   a’ próbátlan bábokot.
Hogy kergette udvarábúl
   kedvessének bús urát,
elragadván hű karjábúl
   eggyet értő asszonyát.
Hogy költötte víg??kal
   férjeiknek javait,
tenkre tévén száz árvákkal
   negyven dúzsnak házait.
Mint csalt pénzt ki polgároktúl,
   hogy kitartsa Fláviát;
portékákot kalmároktúl,
   hogy ruházza Szilviát;
‘s részeg fővel a’ korcsmáknak
   szétkardozván kannyait,
mint késztette a’ k??knak
   hódolásra nyájait.
Szitkos, esküs vallásának
   látván Fillis szent hitét,
‘s illy temérdek bravúrának
   átösmervén érdemét,
«áh! úgymond, illy fő bajnoknak
   én ellent nem állhatok;
íme szívem! E’ bájoknak
   minden jót feláldozok.»
Óh! te majma Petrarkának,
   vesd pokolba lantodot!
Add Aranyfi! bús árvának
   gazdag ajándékodot!
‘S tik legények! házasodni
   a’ falukra mennyetek!
Másra szoktak vágyakodni
   a’ próbálttabb Fillisek.
(1806.)

151. Horátziushoz.
Bel mocsok nélkűl ragyogó Igaznak
elhiszem, Flaccus! hogy epés nyilakkal
töltt tegez nem kell, mikor a’ vadaknak
   járja lakásit.
Téged a’ farkas, noha fegyveretlent,
elkerűlt önnkint, mikor a’ ligetben
bútalan szívvel Lalagét dalolván,
   szerte bolyongtál.
Ámde más törvény van az embereknél!
Emberek voltak, kik irígyen engem’
Laura’ karjábúl idegen helyekre
   messze ragadtak.
Űzzön el zordon havasokra sorsom,
hol gyümölcságak soha sem virítnak,
‘s a’ deres földek beborítva nyögnek
   lusta ködökkel!
Űzzön a’ naptúl kiaszott hegyekre,
hol ruházatlan Feketék tanyáznak!
Laura lessz nékem szeretőm örökké,
   Laura barátném!
(1806.)

152. Lilla.
Még repdes enyelgve az alkonyi szél,
‘s csókjára megrezzen a’ rózsalevél,
sír Lilla, ‘s az érre leszögzi szemét,
melly zúgva gyorsíttya előre vizét.
«Ah! így fut előllem az édes öröm,
azóta hogy búmot elhagyva nyögöm.
Megszegte az álnok! megszegte hitét;
Fillisnek eladta örökre kezét.»
Ezt mondgya zokogva, ‘s egy dombra ledűl,
hol szíve a’ szótlan keservre hevűl.
O Lyánka! mit bánod e’ csalfa’ kezét!
nem férjfi az, a’ ki megszegte hitét.
(1806.)

153. Gliczerához.
   Ammint barna szemöldökit
Dámonnak, Gliczerám! vagy deli termetét
   átilletve magasztalod,
jaj! hogy duzmad epém! hogy löki véremet
   a’ szív! Meghalványodik
töstént arczolatom, háborodott eszem
   elhágy; nedvesedik szemem,
‘s gördűlő könyeim, bárha tagadgyam is,
   árúllyák fene lángomot.
Égek, nem tagadom, fényes üszög gyanánt
   égek, Kedvesem! akkor is,
még zög Dámon utánn nyájasan esdekelsz,
   ‘s bimbózó bizodalmamot
büszkén megtapodod. Jaj! ne halaszd tovább
   eljegyzésemet! Ő soha
állandó szeretőd nem lehet; őneki
   Dóris mindene. Boldogok,
kiknek szent kötelek szívhabozásikot
   végzik, ‘s kiknek az eggy halál
hosszas kéjek utánn oltya szerelmeket.
(1806.)

154. Örzsikéhez.
Mit haragszol Örzsikém!
   ha tán Marisnak termetét dicsérem?
Mért borúl be homlokod,
   ha jó leánynak hirdetem Juliskát?
Ám ez által én amazt
   szebb termetűnek, mint te vagy, sem ennek
feddhetelen életét
   nem vallom érdemesbnek a’ tiédnél.
Vagy mivel te messze látsz,
   csak órraiknak csúccsait se merjék
nézegetni társaid?
   Hol látsz teremni olly kevély ibolykát,
melly hatalmas illatit
   a’ rósaszálnak véllye meghaladni?
Nyíldogál-e líliom,
   melly győzhetetlen bíborát ki merje
bajra híni hófejér
   színével? Ámde a’ ki eltagadná
őmiatta balsamit
   a’ szegfüvekkel mérkező ibolynak,
‘s a’ kis bájos érdemét
   nem érezné a’ líliomfejérnek,
nem Fa Jancsi volna-e?
   Súgári a’ kristálynak alkonyodni
látszanak, ha lángoló
   gyémántka mellé tétetik, ‘s elájúl
fénnye megmeg ennek is,
   ha öszvetartom bájoló szemeddel.
Ámde a’ kis kedvedért
   e’ szép köveknek fénnyeit homálynak
véldegélni színlené,
   hízelkedését nem de szemtelennek
tartanád? Nem érzek én
   olly hűtelen szerelmet érdemidhez,
melly hazug dicséretet
   hintvén elődbe, vakmerő dagályra
ingerellye gőgödöt.
   Vagy tán, ha édes balsamok repűlnek
a’ szelecske’ szárnyainn
   a’ fáknak új virágirúl előmbe,
elrekesszem órromat,
   mivel szelídebb illatot lehelnek
arczaimra dallyaid?
   Juliska jó, Mariska szép; de nékem
nem mutathat a’ világ
   sem jobb leányt, sem szebbet Örzsikémnél.
Hogyha másnek e’ kevést
   ezerszer annyi dísz között irígyled,
nem de gyenge szívedet
   szint’ olly fonákúl nyughatatlanítod,
mint az, a’ ki őzzeit
   átallya bölcs örömmel eddegélni,
csak mivel sok ügytelen
   izzadva szerzett rozskenyérhez ülhet?
(1806.)

155. Koridonhoz.
Hasztalan ostromlod felséges igéretek által
   hódíthatatlan szívemet,
   furcsa eszű Koridon!
A’ mit az esdeklő szeretők nagy tűzzel igérnek,
   azt győzedelmes férjeink
   a’ lakadalmak utánn
többnyire hűltt vérrel jobb esztendőkre halasztyák.
   Módatlan esküvésidet,
   hogy soha semmi eset
hű tüzedet hozzám nem fogja eloltani, még élsz,
   csak puszta szóknak ösmerem.
   Önnmaga sem hiszi azt,
a’ mit előnkbe terít, ki hitelt érdemleni nem mer
   eskütlen állításival.
   Hogy felemészti beteg
szívedet a’ keserű bánat, ha továbbra halasztom
   viszontagolni lángjait,
   szüntelen’ emlegeted.
Én pedig, óh Koridon! csak képmutatásnak itélem
   a’ legkesergőbb bánatot,
   melly szomorú panaszit
válogatott szókkal folyvást el tudgya beszéllni.
   Dagadni látom mellyedet,
   mint mikor a’ vizekenn
domborodik ‘s meg vissza lapúl minduntalan’ a’ hab;
   szerelmes orczád megpirúl,
   csüggedező szemeid
fénylenek a’ tűztűl, melly benned forrani látszik;
   ‘s ez éppen, a’ mit nyíltt eszem
   rettenetesnek itél.
A’ lobogó lángnak dühödő tüze messze kicsapván,
   csak gyújt, emészt, és eltünik.
   Én Eleket szeretem.
Nem fogad ő semmit; tüzeit nem festi előmbe
   szóval; szerelme nem heves;
   nem panaszollya baját;
‘s áh! Koridon, sebeit duplán kell érzeni annak,
   kinek keserve szótalan.
   Ollyan az én Elekem,
mint a’ néma Szegény, ki baját nem tudgya előnkbe
   hangos panasszal festeni,
   ‘s nyögve mutattya sebét
a’ könyörű Szívnek, melly tán melléje vetődik,
   még fürge nyelvű társai
   szánakodásra veszik
a’ legkegyetlenebb fösvényt kéréseik által.
   A’ gyenge szívű Útazó
   láttya vajudni amazt
dupla keserve alatt, ‘s önnkint kétannyi adóval,
   mint más Szegénynek nyújtogat,
   megtömi árva kezét.
(1806.)

156. Eggy Közmondás.
A’ szűzeknek esküvési,
a’ véneknek táncz-szökési,
   ‘s a’ melly essők reggel húllanak,
   nem sokáig tartanak.
(1806.)

157. A’ Veréb és a’ Gerlicze.
   Szinte fagyos kebelét kezdette az árva mezőknek
nyitni az Aprílis; langyúlt a’ déli szeleknek
karjai köztt a’ hüs levegő; ‘s a’ dajka verőben
újjra felébredvén, rügyezésnek eredtek az erdők,
ammint eggy gyönyörű reggel szép kertbe repűlvén
sok Verebek, nagy dolgok iránt csevegésre fakadtak.
Itt szeretőjének buzgón festette az eggyik
álmait, esküdvén, hogy holnapig átdöfi szívét,
hogyha viszont lánggal nem akar könyörűlni szerelménn.
Ott meg amaz rokony asszonyinak nem győzte dicsérni
tegnapi estvéjét, mellyet sok tollas urakkal
eggy ifiú pintynél vocsorálván, tellyes örömmel
töltött. Ez hahotás szókkal rajzolta le virgoncz
társainak, mint fért be tömött csűrébe orozva
egy dúzs hangyának, gavalér parolára igérvén,
hogy mihelyest tisztdolga utánn ide vissza repűlhet,
új fogadójához mind elviszi őköt ebédre.
Megmeg amaz sok rettenetes diadalmakot írt le,
mellyeket a’ Verebek nem rég a’ büszke pacsérták’
táborainn vettek, nagy kárral kézbe kerítvén
eggy teleket, mellybűl azutánn meg visszavonódtak.
   Szerte tekíntgetvén azalatt eggy fürge kanocska,
‘s a’ rügyező somfánn megsejtvén nyelves anyák köztt
eggy ifiú nőstényt, oda száll, ‘s hahotázva köszönti
a’ csevegő sereget, mellynél a’ kaczki menyecskék,
‘s a’ szemesebb lyányok mind régi baráttyai voltak.
Mint enyeleg köztök! mint jár kis nyelve! Szemébűl
mint löki a’ nyilakot! Szívét már ennek ajánlya,
már meg’ amarra nevet, mély sóhajtásokot adván
integetéseihez. Jeleket hány titkon emennek,
‘s megmeg amott eggynek hunyorogva beszélli szerelmét.
Végre az új Széphez fordúlván furcsa szökéssel,
kit csak imént érkezni tudott eggy pesti Guvernánt’
karja közűl gyermekfészkébűl, minden előző
udvariság nélkűl valamit kezd súgni fülébe.
   Mit? Nekem illyeneket? mondá pattogva viszontag
a’ felháborodott nőstény. Melly durva merészség! ...
Tán azt véli az Úr, hogy bennem ... Mennyen azokhoz,
a’ kik az illy ... Bizonyos legyen arrúl, mondom, előre,
nem hagyom így e’ csúnya szotízt! Lessz még ma szerencsém,
a’ megalázásért számot kéretni az Úrtúl;
‘s ezzel az assemblét elhagyván büszke haraggal,
a’ rügyező erdőbe repűlt, ‘s eggy tölgyre felülvén,
borzadozó tollát órrával rendbe kaparta.
A’ leszidott Gavalér jól értvén régi csatákbúl
a’ jeladást, siető búcsút vesz az asszonyi néptűl,
‘s más rövidebb útonn haragos szeretője utánn száll.
Me voilà, úgymond, ammint melléje leomlik,
drága kisasszonykám! ‘s egyszersmind térgyre borúlván,
merjem-e, szép Alakom! folytattya esengve beszédgyét,
várni szerencsémet? Ki nem állom birtoka nélkűl
holnapig életemet. Felemészt, ha nem oltya, szerelmem.
   «Ah! que vous êtes bien brave!» úgymond nyöszörögve viszontag
a’ könyörű Szépség, térgyérűl lábra segítvén
módos imádóját; ki lehetne kegyetlen az Úrhoz
illy vallása utánn? vagy mell Lucrétia győzzön
állani még eleven, heves ostromlásinak ellent?
   Illy magos ígékkel mondtak sok semmit üdőnkint;
ammint omladozó tetejénn egy hajdani falnak
olly suhogás történt tőlök nem messze, minéműt
vad madarak tesznek borzas fészkekbe ugorván.
Pszt! valakit hallok! még itt sem szóllhat az ember
a’ kémrácza miatt! úgymond a’ lyánka susogva,
‘s a’ Gavalér mellűl egyszersmind félre vonódik.
Szétveti a’ másik szemeit, ‘s a’ falra tekíntvén,
láttya, hogy új fészkét eggy nőstény Gerlicze rakván,
édeleg a’ hímmel, ki az épűletre koronkint
friss szereket hozván, apolásban kérte jutalmát;
láttya veréb szívvel, ‘s oda inti mosolygva magához
félreszaladtt társát, kihez áh! melly sajtalan, úgymond,
a’ szerelem nyomoréki között a’ házas igának!
Nézze csak e’ buta párt, melly udvarisággal apollya
egymást! olly gyönyörűségrűl nincs bennek idéa,
mellyet az újságnak mindég más bájja okozhat.
Férje mikint burokol! ‘s neje melly vékonyka nyögéssel
illeti pór ajakát! Ha szemem jól láttya kerékded
képét, még ifiú asszonyka. Leszállok azonnal
hozzá, hogyha tovább látom mellőle repűlni
erdei erkölcsű párját, ‘s próbára veendem
asszonyi hűségét. Legyen itt szép Angyalom addig,
‘s nézze, mikint emelem nagy gondolatokra porábúl
e’ botor alkotmányt tüzes ostromlásaim által.
Lessz legalább, nem kétlem, okunk, hogy még ma nevessünk.
   Ahha! minek mocskollya magát e’ durva canaillal?
mondgya viszont a’ büszke leány. Csupa férjfi-szilajság...
   Ámde mikor mondom, hogy csak tréfának okáért
vítatom erkölcsét, úgymond hahotázva viszontag
a’ Gavalér. Soha én el nem búcsúzok eszemtűl
annyira, hogy még illy gyönyörű orczákot imádhat,
szívemet illy alacsony születésű bábnak ajánllyam.
Még ezeket mondá, a’ nőstény gerlicze mellűl
messze repűlt a’ hím, hihető, eggy vékony ebédért.
Nossza tehát verebünk sebesen lelövődik az ágrúl,
‘s módosan ugrálván, ah! melly szép barna menyecske!
mondgya nagyobb szóval, hogy meghódítsa előre
tán szilajabb szívét a’ csalfa dicséretek által,
‘s a’ nevető Széphez közelítvén, jó napot, úgymond,
Rósám! Illy gyönyörű asszony létedre dologgal
rontani kár magadot. Dámának kellene lenned,
a’ ki aranyt fejtvén, legfellyebb hogyha parányi
ujjaival szétbont, a’ mit más öszveakasztott.
   Engemet a’ bal sors sanyarú munkához igázott,
mondgya viszontag amaz; mint erdei lyánka születtem ...
   ‘S hát azutánn? úgymond Verebünk. Illy furcsa szemeknek,
illy remek orczának tánczolva lezárni nyakárúl
nagy dolog e sanyarú jármot, ha tud élni eszével!
Adgy kezet, én téged’ Dámának teszlek azonnal.
Úri lakásomnál egy szép fészekbe vezetlek;
eggy tenyeres csatlóst fogadok ‘s eggy fürge komornát
melléd; étel, ital ‘s a’ mit csak szíved ohajthat,
untig elég lészen; sőt hogy koptatni ne kellyen
szárnyaidot, ha talán messzebbre ki kellene menned,
eggy pár sast tartok, mellyet hintódba fogathatsz.
Mindezekért nem várok egyéb szolgálatot annál,
hogy mint hű szeretőm bájos tüzeiddel apolgass.
   Szíves ajánlását Kelmednek nagyra böcsűlöm,
mondgya viszont a’ Szép. Ám én férjemnek igértem
már hitemet, ‘s majd két esztendeje, hogy vele élek.
Kelmedet énnékem lehetetlen volna szeretnem.
A’ csupa vad szerelem szörnyű ádázat előttem,
melly buta kéj által megfojtván józan eszünkkel
a’ kegyesebb érzést, inkább rongállya valónkot,
hogysem vágyakodó szívünköt örömre ragadná.
A’ hűség egyedűl az igaz szerelemnek az annya,
melly maga már érzékeny öröm, ‘s melly szüntelen égvén
menyei vígságot mosolyog szívünkre naponkint.
Ez teszi a’ házas kötelességeknek igáját
annyira könnyűnek, hogy majdnem játszva visellyük.
   Itt okos intését Verebünk hallgatni elúnván,
eggy ölelésemmel legjobb lessz erre felelnem,
mondá, ‘s néki esett egyszersmind, általölelvén
szárnyaival. De amaz nagy erővel visszataszítván,
ollyan ütést tett rá, hogy három araszra bakázott.
Éppen ezen jelenésre talált haza szállani a’ hím,
‘s hű feleségének látván illy ritka haragját,
a’ majd órra bukott verebet koppasztani kezdte.
Nossza tehát kiragadgya magát a’ durva csatábúl
a’ letiportt bajnok, ‘s felszáll törtt órral az ágra,
honnan könnybe borúltt szemmel sajnálta veszéllyét
visszamaradtt szeretője, kihez szígyennel osontván,
Par Dieu! Mademoiselle, soha még így asszonyi állat
nem fogadott, úgymond, kit enyímnek tenni akartam.
   Nem de tanácslottam, mondá szeretője viszontag,
hogy ne ereszkedgyen soha illy otromba canaillal
semmibe. Ah! Mon cher, mint vérzik még is az órra!
Itt közel eggy szirtbűl jó víz forr. Jőjjön utánnam;
megmosom ott sebeit. Sűrű mellette az erdő,
csendesek a’ völgyek; nincs ott mit félni tanúktúl.
(1806.)

158. A’ Könyvek.
Könyveket olvasván, fordítsd meg bennek az embert,
   hogyha világunkonn csendesen élni akarsz.
Mert azt állhatatos törvénynek nézik az Írók,
   kik bölcs magzatikot nyíltt piaczokra viszik,
hogy csupa jóságban festvén úszkálni nemünköt,
   a’ nemes erkölcsöt több kreditumba tegyék.
Ámde mikint a’ dőre bogár levegőnek itélvén
   mindent a’ mi fejér, falba taszíttya fejét,
úgy te is eltévedsz, ha csak azt nem hordod eszedben,
   hogy nem arany mindég, a’ mi szemünkbe ragyog.
(1806.)

159. Az Emberi Nemzetnek korai.
Mint maga eggy ember, szintollyan az emberi nemzet.
Gyermeki századiban csupa képzésekkel enyelgett,
a’ legnyilvánabb esetet meseszókba rekesztvén,
mellyeket a’ később maradék titkoknak imádott;
‘s kisded gondolatit kőltős piperékbe ruházván,
mellyek utánn most is láttyuk kapkodni az ollyan
bárdusokot, kik az ősi kobozt majmozni akarják.
   Fejtődvén azutánn ifiú mellyében az első
várasi frígyekkel hevesebb indúlati, buzgó
szíve az érzékeny szépnek nyomozásira gyulladt,
melly Görögországban legfőbb pontyára repűlvén,
példa gyanánt szolgál még most is az emberi kéznek.
   Férjfikorát kezdvén, esze nyílt, ‘s a’ tiszta valónak
titkos kincseihez be akarván törni, üdőtlen
vélekedési miatt véres harczokra ocsódott,
mellyek, mint az aranyt a’ tűz, tisztítani szokták
a’ csupa képzésnek szemetétűl gyermek eszünköt.
   Most már csendesedik, ‘s ha fejét a’ kába salaknak
mocskos terheitűl megtisztíthattya egészen,
kellemetes vénségre jutand, ‘s eggy csendes akolnak
tévén a’ talabor földet, megnyugszik emésztő
harczaitúl vezetése alatt a’ kellemes észnek.
Mint maga eggy ember, szintollyan az emberi Nemzet.
(1806.)

160. A’ Ritmista.
Ammint az embert alkotá Prométeus
   nyirkoltt agyagbúl, ‘s a’ tüzet
mellyébe fúván, látta, hogy pillogni kezd,
   nem mondhatom meg, mint örűlt.
Formált azonnal más szelídebb termetet,
   melly asszonyállat lett. Majd öszveült
e’ két szerelmes a’ gyümölcsös ág alá,
   ‘s áldotta képző mesterét.
Eggy pár elég, úgymond az emberalkotó;
   terjessze önnkint nemzetét,
‘s mind öszveszedvén gyúrtt sarának söprejét,
   eggy törpe képet alkotott.
Ritmista légy, úgymond. Mulassa éneked,
   még élsz, az ollyan szíveket,
kik gyermek ésszel a’ negédes csillogást
   szépségnek, a’ bakszökdösést
táncznak, ‘s daloknak vélik a’ vad harsogást.
   Ah’ folyni látom véreket
szavadra, majd mikor tulajdon hasznodért
   mord ütközetre biztatod.
De lessz üdő, mellyben Minerva’ karjainn
   megnyílik elméjek, kivesz
otromba nemzeted, ‘s helyette bölcs tüzű
   lantos poéták zsengenek!»
(1806.)

161. Krisztinka.
Haj! melly boldogok
hű karjában a’ napok
   érzékeny mátkának!
Eggy kéj életem,
móta hűmnek ösmerem
   szívét Krisztinkának.
Égnek a’ nép, melly repűl,
‘s víznek úgy hal nem örűl,
   mint én e’ lyánkának.
Minden felderűl,
ammint reggel ránk hevűl
   a’ nap’ villogása.
Gyorsban forr a’ vér,
‘s köz dallyának égig ér
   vídám harsogása.
Így buzdíttya kedvemet,
bájolgatván szívemet,
   hűmnek mosolygása.
Nézd a’ fülmilét,
melly hallván a’ csermelyét,
   felbuzdúl dallyára.
Zengi bájjait,
‘s lejtegetvén tagjait,
   fűl a’ víz’ hangjára.
Így ébrednek dallyaim,
elszélledvén gondgyaim,
   Krisztinkám’ szavára.
(1806.)

162. Felelet.
   Mardosó szerzője ama’ zab munkának,
melly a’ kiművelttebb nagy grammatikának
nevét érdem nélkűl merészli viselni,
három uj irással akarna felelni
Verseghy Ferencznek szín magyarságára,
lárvákot akasztván saját orczájára,
mellyek kölcsönözött nevekbűl állanak
‘s atyáiknak ollyas czenkeket vallanak,
kik tőle tanultak korcsos magyarságot,
‘s a’ disputálásban szívalacsonyságot.
   Mi végbűl teszi ezt? Nem hogy pirúlását,
mikor kipökdösi rút mocskolódását,
‘s mikor maga magát szörnyen dicsérgeti,
‘s a’ magyar uraknak pénzét kéregeti,
ha még megpirúlhat, elpalástolhassa?
és hogy a’ világnak nyilván megmutassa,
hogy maga sem tartya méltóknak könyveit
arra, hogy másoknak visellyék neveit,
hanem csak éretlen tanítvány czenkeknek,
kik még bimbózását sem érték eszeknek?
   Át nem olvasta ő kijött munkáimot,
vagy át nem értette kitett okaimot;
‘s így erős várfokot ostromol szitkával,
mint Donkisót hajdan szélmalmot kardgyával,
melly hasztalanoknak látván csapásait,
nevetve megveti bajkiáltásait.
(1806.)

163. A’ Magyar Músának háladatos öröme
Herculesnek amaz öntött képzeténn, mellyet felséges urunk JÓSEF, 
Magyar Országnak Nádorispánnya a’ pesti nemzeti könyvtárháznak ajándékozott.

 [Lucem redde tuae, Dux bone patriae!
   Instar veris enim vultus ubi tuus
   Affulsit, populo gratior it dies,
   Et soles melius nitent.
                   Horatius. Lib. IV. Od. V.]

Már Mátyás Királynak szerencsés korában
látni volt Budának hajdani várában
a’ műveltt elméknek szép szüleménnyeit,
a’ mester kezeknek ragyogó műveit.
A’ gazdag paloták roppant templomokkal,
a’ szép márvány kertek ékes piaczokkal
buzogva látszottak azonn versengeni,
mikép kellyen Budát fényre segíteni?
Nyilván tündöklöttek a’ réz öntemények,
‘s a’ marványbúl vágott remek képzemények;
még az arany ‘s ezüst, hajszálas munkákban,
rajzolatok között fénylett a’ szobákban.
Volt már akkor böcse a’ könyvszekrényeknek,
mint a’ szépen gyártott házi edényeknek.
Itt hímzett szőnyegek függtek Frígyiábúl,
drága szövevények amott Persiábúl.
Kérkedtek a’ táblák Sínai csészékkel,
az edzett fegyverek nemes kövecskékkel.
Égtek a’ gyémántok a’ karpereczekenn,
ragyogtak a’ gyöngyök az öltözetekenn.
Itt a’ muzáika tündöklött képekben,
amott az öntött szín zománczos művekben,
‘s valamerre fordúlt szeme a’ Magyarnak,
gyümölcsére akadt az elmés pazárnak,
mellyek megbájolván érzékenységeit,
jóra édesítsék szép tehetségeit.
A’ mi Augustus volt ezekben Rómának,
az volt Mátyás Király régenten Budának.
   Óh szerencsés üdők! hová enyésztetek?
Hazánknak díszei! sírba senyvedtetek,
mint az imént megnyíltt rósának arczai,
mellyekre a’ napnak déli sugárai
sebesen hervasztó tüzeket lehelnek.
A’ büntető Egek csapással felelnek
valamint az eggyes embernek vétkére,
úgy az Országoknak köz tévedésére.
Elhagyván népünknek akkori Naggyai,
ősi kormányunknak legfőbb oszlopai,
a’ józan erkölcsnek szelíd ösvénnyeit,
láb alá tapodták kegyes törvénnyeit
a’ mennybűl leszállott örök Bölcsességnek,
eggyetlen dajkáit a’ köz emberségnek.
A’ gazdag bőségnek bájos kebelében,
‘s a’ puhító kéjnek mirígyes ölében,
nagyra lett lelkeket mély álomba lejtvén,
‘s felséges tisztyeket könnyen elfelejtvén,
mérték nélkűl űzték rendetlen kénnyeket,
‘s az erkölcsrongáló gyönyörűségeket.
Nem ügyelt már senki a’ Haza’ javára,
hanem csak házának dölfös pompájára,
feláldozván ennek mind az igazságot,
mind a’ keresztényhez illő jámborságot.
Nem volt már szeretet nemes tarsaikhoz,
sem irgalom bennek pór jobbágyaikhoz.
Mint a’ gyenge nádszál minden szellőcskére,
úgy hajlottak ők is minden intésére
a’ sokfelé vonó rút pártoskodásnak,
melly bizonyos annya a’ végső romlásnak.
Óh! az illy iszonyú méltatlanságokra,
‘s vad népekhez illő alacsonyságokra
az Egek mindenkor ostorral felelnek!
Mint mikor a’ felhők tornyonkint felkelnek
gőzölgő színérűl a’ hevűltt vizeknek,
vagy mély völgyeibűl a’ ködös hegyeknek,
‘s a’ sebes szélvésznek érkezvén szárnyainn,
hamar elterjednek az égnek bóttyainn.
Bús homály földi be a’ zöld környékeket;
magos habok dúllyák a’ kék tengereket;
a’ szélnek forgási tölgyeket irtanak,
vad ütközettyei tornyokot rontanak;
húllnak a’ mennykövek a’ gőgös csúcsokra:
morgással felelnek csattogó szavokra
a’ kopár hegyeknek szirtes oldalai.
Jég érkezik végre, ‘s érő kalásszai
a’ gazdag mezőnek a’ fák’ gyümölcsével,
‘s a’ veteményeknek gyenge seregével
mord csapási alatt itt megsoványodnak,
ott meg üdő előtt sírba homorodnak.
Az elréműltt lakos, bűneit vádolván,
‘s feje felett kezét egymásba kúcsolván,
jaj szók köztt sirattya enyészni kincseit,
éhen haldoklani kedves gyermekeit.
Így ütött Szolimán veszendő népünkre,
így áradt ki hadgya termékeny földünkre!
Péter’ vára ‘s Újlak hatalmába jutván,
‘s népével Mohácsig gát nélkűl felfutván,
porba tapodta itt színét Nemzetünknek,
ledúlta virágját nevedék fényünknek.
   Vonny  fátyolt, óh Músám, e’ gyászos esetre!
Nem tekínthet magyar e’ bús ütközetre,
a’ nélkűl, hogy szeme könyvbe ne borúllyon,
jó szíve keserves búnak ne indúllyon.
   Hamar elérkezett Szolimán Budára,
honnan embertelen parancsolattyára
fegyveres népei szerteszét futottak,
‘s dühös marhák gyanánt öltek, pusztítottak.
Valamerre mentek e’ gyilkos seregek,
nyomokban látszottak a’ sok füstfellegek
a’ gyújtott falukbúl égig tornyosodni,
a’ roppantt várasok porba homorodni.
Halálra hurczolták a’ réműltt pórokot,
kik védni akarták vékony vagyonnyokot.
Haltak lábok alatt a’ gazdag vetések,
egész Édent rontván majd minden lépések.
A’ hová tekíntett szeme a’ Magyarnak,
újjulását látta a’ puszta zavarnak,
mellybűl az Alkotó kivonta földünköt,
‘s utánna az elme számtalan telkünköt.
Ott kastélyok égtek, itt tornyok roskadtak,
mellyekrűl a’ lángok még tovább áradtak.
Rakásra süllyedtek a’ rablott templomok,
pusztán veteredtek az árva klastromok.
   Csak az egy erdőknek ernyes rejtekei
voltak még azoknak menedékhelyei,
kik meg nem óhatván dúzs keresménnyeket,
kíméllni akarták tengődő élteket;
de áh! itt sem leltek óhajtott oltalmat!
Hasztalan koldúltak szegények! irgalmat
térgyeikenn állva a’ mord ellenségtűl,
ki elragadtatván a’ vak dühösségtűl,
még az erdőköt is körbe rekesztette,
‘s átkutatván, tűzzel porrá emésztette.
   Falkánkint űzte ki azutánn népünköt,
hogy lakossaitúl megfosztván földünköt,
védetlennek tegye a’ Magyar Nemzetet,
szolgákkal megtömje a’ Török mecsetet.
Itt magzattyok utánn az anyák jajgatván,
amott a’ gyermekek annyokot siratván,
itt a’ nők kesergvén eltüntt férjeikért,
amott a’ leánykák hű szeretőikért,
még a’ bús férjfiak megrázván lánczokot,
hasztalan’ forralták titkos bosszújokot,
csoportonkint mentek az örök rabságra,
sívó zokogással nézvén az országra,
mellynek kebelében jobb sorsra születtek,
‘s áh! soha nem képzett vészre neveltettek.
Lelkeknek gondolnád halavány nyájokot,
kik csak most hagyván el testborítékjokot,
Hermestűl űzetnek Cháron’ csónokjához,
‘s innen mord Plútónak kormos kapujához.
   A’ királyné utánn színe Nemzetünknek
‘s maradék falkája fegyveres népünknek
réműlve szaladtak Posony’ várassába,
a’ rabló Töröknek erősb hatalmába
kerűlni engedvén ingatlan javokot,
‘s futásra nem termett temérdek nyájokot.
A’ pogány seregek gátra nem akadván,
‘s Balaton’ taváig hamar kiáradván,
kénnyekre töltöztek az életházakbúl,
csúf játékot űztek az erős várakbúl.
Csak Marótnál leltek Magyar vitézeket,
kik megállították ügyekezeteket;
de hozzájok képest felette kevesek,
‘s győzedelmeskedni nem lévén képesek,
áttörtt sánczaik köztt kard alá vonattak,
‘s jeles hűségekért felmészároltattak.
   Tudgya, mi lett volna haldokló Honunkbúl,
ha dühös Szolimánt elpusztúltt lakunkbúl
eggy török barátnak vásott bajnoksága,
kinek szava utánn fellázultt országa,
ki nem hítta volna zavartt Ázsiába,
hogy vissza hurczollya előbbi jármába.
Akkor Apollónak öntött formájával
Hercules’ képét is elvitte magával,
mellyeket valaha dicső Mátyásunknak,
ékesítésére legfőbb várasunknak,
Tráguri Jakabnak formált mestersége.
De a’ vad Töröknek bamba kevélysége
nem volt képes élni sem diadalmával,
sem tőlünk elhurczoltt gazdag prédájával.
   Dajkáló Angyala nevedék Honunknak,
bölcs igazgatója nemzeti sorsunknak,
szemlélvén ezeket mennyei székébűl,
‘s kitörűlvén könyét kesergő szemébűl,
sínlő Nemzetünknek fennmaradt Naggyait,
kik eggyütt siratták temérdek kárait
a’ fénybűl homályba lesüllyedtt Hazának,
a’ nélkűl, hogy nem rég keltt boldogságának
legázoltt virágját lábra segíthetnék,
vagy csak az utolsó vésztűl megmenthetnék,
sok jó sugarlással kegyesen nyugtatta,
‘s végre szíveiket illy szókkal biztatta:
   «Ne haggyátok csüggni jó reménységteket!
Nem engedem veszni ősi fényeteket.
A’ Mohácsi hadnak éretlen buzgása
ne legyen földünknek utólsó romlása!
Elviszi Szolimán Hazánk’ dücsősségét,
elviszi népünknek ősi vitézségét.
Nézzétek, melly gőggel diadalmaskodik?
ál szerencséjében miként nyalkáskodik?
melly büszkén kérkedik Hercules’ képével,
mint híres erőnknek ragyogó jelével?
Apollónak mássát nem tudván böcsűlni,
mivel a’ vadságbúl ép észre serdűlni,
a’ kegyes Músáknak kies kebelében,
annyi mint puhúlni, buta törvénnyében.
Lesznek még eggykorig magyar pártossai,
kiket arra bírnak igértt oltalmai,
hogy felekre osszák Hazánknak Naggyait,
‘s felvirágzásának halasszák napjait.
De súlyos jármábúl gőgös hatalmának
keze alá jutván kegyes Austriának
végtére Nemzetünk, ismét virágozni,
ismét erejére fog majd lábbadozni.
E’ Felséges Háztúl hűven dajkáltatván,
‘s új veszéllyeibűl többször kivonatván,
ismét fényleni fog újjúltt dücsőssége,
tündőkleni neve, nőni vitézsége.
   Végre eggy Főherczeg, mint Nádorispányunk,
Atyánk, Kórmányozónk, Bírónk, Kapitányunk,
tökélletességre viszi majd fényünköt,
mellyre segíteni omló Nemzetünköt
dücsősséges nevű Ősei kezdették,
mihelyt kórmányunkot kezeikbe vették.
Át fogja szép esze látni JÓSEFünknek,
mert neve JÓSEF lessz e’ bölcs Herczegünknek -
hogy hazaszerető eggy Nemzet sem lehet,
sem virágzásában előre nem mehet,
melly anyanyelvével belső kórmánnyában,
törvényszékeiben, köz oskolájában
élni nem ügyekszik, haltt nyelvvel kínlódván,
vagy olly idegennel fonákúl bajlódván,
melly kül nevelőktűl, fénnyének vesztére,
‘s örökös Urának nagy rövidségére,
a’ külső erkölcsnek vak imádásával,
a’ honinak pedig nyers útálásával
öntetik szívébe az ifiúságnak,
mellybűl gyámolokot reméll az országnak.
   Láttya majd Londonnak fényes példájábúl,
Franczia országnak hatalmasságábúl,
hogy a’ művelt elme annya nagy fénnyeknek,
anyanyelvek pedig dajkája eszeknek;
és hogy soha olly nép fel nem jut sorsokhoz,
melly, hogy betörhessen a’ tudományokhoz,
mellyekkel amazok töstént ösmerkednek,
mihelyt a’ bőcsőbűl lábra verekednek,
idegen nyelveket kénytelen tanúlni,
‘s csak zöld vénségében kezdhet okosúlni.
   Átláttya majd azt is, hogy hadi népünknek,
ha védője kíván lenni Nemzetünknek,
nem elég ragyogni vitéz merészséggel,
hogy megütközhessen ollyas ellenséggel,
ki a’ Nemzeteknek Történeteibűl,
‘s a’ Tudományoknak kincses szekrényibűl
számtalan sükeres hadi fortélyokot,
új sánczolásokot, hasznos szerszámokot,
a’ tartományoknak legkisebb szugait,
a’ folyóvizeknek kígyó járásait,
a’ hadi műveknek számos ágaival,
‘s a’ táborozásnak minden titkaival,
hadi oskolákban serényen tanúlván,
‘s kis korátúl fogva ezekben aggúlván,
kénnye szerínt játszik ama’ seregekkel,
kik a’ harczban élni nem tudnak eszekkel.
   Láttya mind ezeket sok jeles példábúl,
‘s kiemeli végre méltatlan porábúl
korcsos fiaitúl megvetett nyelvünköt,
‘s jobb lábra állíttya hadi seregünköt.
   Akarjátok tudni, érdemes Hűveim!
mikor tellyesednek jövendőléseim?»
így folytatta szavát Angyala Földünknek
egybegyűltt színéhez akkori Népünknek;
íme! jelt is adok, mellybűl onokáink
lássák, hogy enyésznek vészes nyavalyáink!
   A’ Bánáti résznek eggyik falujában
lelnek majd eggy képet a’ földnek gyomrában,
melly Herculest fogja rézben ábrázolni.
SZENT GYÖRGYI KISS ANTAL meg tudván fontolni,
hogy híres Istene az ó vitézségnek
legkiváltabb illik eggy Főherczegségnek
eggy Nádorispánynak kórmányzó kezébe,
oda ajánllya majd JÓSEFünk’ kedvébe.
De Nádorispányunk őtet levelével
‘s eggy gyűrűn kövekbe foglaltt Nagy  Nevével
emlékezet gyanánt megajándékozza,
‘s Herculesnek képét Hazánknak áldozza
SZÉCSÉNYI FERENCZtűl szerzett könyvházába;
visszatérítvén így mássát a’ Hazába
annak, a’ mit elvitt Szolimán’ vadsága,
‘s böcsűlni nem tudott negédes vaksága;
‘s még itt sem tekíntvén tulajdon fénnyére,
hanem csak Honunknak dűcsőítésére.
   De puszta jelével a’ szín vitézségnek
nem vet JÓSEF határt a’ kegyelmességnek.
Majd törvényt is szerez kellemes nyelvünkrűl,
‘s levonván majomnak nem termett népünkrűl
kölcsönvett zubonnyát hajdani Rómának,
magyarúl viteti ügyét a’ Hazának;
a’ vitéznek pedig oskolát állíttat,
mellyben Nemeseinknek útakot simíttat
megtanulására a’ bölcs bajnokságnak
szinte közepetténn ‘s nyelvénn az Országnak.»
   Így szóllott az Angyal. Egek segítsétek!
Hazánknak e’ Gyöngyét soká’ éltessétek,
hogy, a’ mit elkezdett nemes kegyességgel,
végbe is vihesse bajnok serénységgel.
(1806.)

164. Tisztelete Marczibány Istvány Úrnak és Hitvessének.
Még Nádorispányunk ótta határinkot
ama’ dühösségtűl, mellyel várasinkot
a’ gőgös ellenség fenyegetni merte;
‘s még Felséges Urunk kegyesen szétverte
a’ hadakozásnak kormos fellegeit,
nagyobbra böcsűlvén szelíd gyümölcseit
a’ köz emberségre vonzó békességnek,
mint pusztító fénnyét a’ mord vitézségnek;
addig Marczibányunk kegyes Asszonyával,
mint népünknek Attya népünknek Annyával,
a’ szegény polgárnak szánta meg szükségét,
két jeles szerzéssel óván egésségét.
   Láttam én küzködni a’ sok nyavalyával,
mint Sisyphus küzdött hajdan a’ sziklával,
e’ polgári rendet két fő várasunkban,
mióta jó egű ‘s termékeny Honunkban
a’ mocskos kereset a’ nagy drágaságot,
ez pedig meg szülte a’ nyomorúságot.
Itt eggy atya sínlett nyavalyás ágyában,
ki egésségének virágzó korában
gyermeket, cselédet táplált munkájával.
Áh ! de már nem győzvén hosszasabb bajával
a’ halál ‘s élet köztt tovább viaskodni,
keseregve nézte házát alkonyodni.
A’ lappangó éhség nyavalyát táplálni
‘s a’ lassú halállal nyilván czimborálni
látszott bús orczájánn kedves gyermekének;
még az epekedés serény hitvessének
erőtlenítgette dolgozó karjait,
‘s haszontalanokká tette szorgalmait.
Akkor már nem tudta szegény, mit ohajtson?
Életet kérjen e? vagy azért sohajtson
mennyei Atyánknak irgalmasságához,
hogy e’ rossz világbúl szóllítsa magához?
Mert  romlása nélkűl tengődő házának
sem orvoslásokot nagy nyavalyájának
kevés vagyonnyábúl nem tudott szerzeni,
sem nyugodtt elmével sírjába sínleni.
Így vagy amúgy, látta mindenét pusztúlni,
látta feleségét, gyermekét kóldúlni.
   Amott meg eggy anya, megfosztva férjétűl,
‘s körűl koszorúzva számos gyermekétűl,
bús nyavalyák alatt lerogyván lábárúl,
siralommal nézte beteges ágyárúl
naponkint olvadni vékony jószágait,
‘s jó nevelés nélkűl csünni magzattyait.
Nem volt elég, senyvét tűrnie testének;
nyugtát is enyészni érzette lelkének.
Fiai el kezdvén a’ jótúl fajulni,
‘s külömbféle gonosz útakra indúlni,
szemrehányások köztt költségért faggatták,
‘s epekedő szívét naponkint szaggatták;
még romlott leányi tőle elszélledtek,
‘s a’ legszemtelenebb életnek eredtek.
   ‘S íme! Marczibányunk engedvén szívének,
‘s Kegyelmes Asszonya jótevő Férjének
serényen gyúllasztván buzgó érzéseit,
felteszik magokban, hogy e’ szükségeit
a’ szegény polgárnak kegyesen enyhítik,
‘s Honunkot sok rossztúl menteni segítik.
Bő adománnyoknak fő segedelmével
új betegház épűl, ‘s ama’ Szerzetével,
melly Budánn asszonyi kórokkal bajlódik,
a’ Vízi Várasban egybe kapcsolódik.
Anger Klára Asszony szerzetes Népével,
mint eggy édes Anya Leány-seregével,
ápollyák már benne a nyavalyásokot,
‘s e’ Kegyelmes Párért szent sohajtásokot
küldenek naponkint az égi Atyához,
legyen Ő is kegyes jótévő Házához.
   Friss volt még virágja e’ jótéteménynek,
ammint híre támadt eggy új szerzeménynek,
melly e’ jeles Háznak forrván jóvoltábúl,
új sereg nyavalyát vonnyon ki bajábúl.
Mint a’ jótévő nap nyári súgárokkal
az éjt megkurtítván, hogy hüs homályokkal
meg ne gátolhassa a’ föld’ tenyészését,
majdnem szünet nélkűl űzi termesztését,
még mind meg nem érnek a’ zöld vetemények,
‘s gyümölcsöt nem hoznak a fa-növötények.
Úgy e’ Kegyelmes Pár meg nem nyugodhatott,
még új szerzeménnyel módot nem mutatott
más eggy betegháznak felállítására,
a’ nyavalyáskodó férjfiak’ számára.
Ama’ fürdőt értem a’ Duna’ mentében
ó és új Buda köztt, mellynek környékében
klastromot építtet ama’ szent Atyáknak,
kik irgalmasságbúl a’ bús nyavalyáknak
atyafi készséggel orvoslást nyújtanak,
‘s a’ Beteg’ szívében Istenhez gyújtanak
egyszersmind illendő háladatosságot,
‘s az igaz erkölcshöz méltó buzgóságot.
   Dücsekedgyen bátor zöld borostyánnyával
az igázó bajnok, ki véres kardgyával
holtt testekenn jut fel ama’ dücsősségnek
iszonyú fénnyére, melly az Istenségnek
csak rontani tudgya szép teremtménnyeit,
csak szaporítani nemünk’ inségeit!
Kérkedgyen az ál bőlcs furcsa elméjével,
ki az Országlóknak atyai szívével
visszaélni tudván, fényes tanácsokonn,
ragyogó frígyekenn, nagy újjításokonn,
mellyek porrá zúzzák a’ köz boldogságot,
vásárol magának kegyetlen nagyságot!
Csak azt nevezhettyük igaz dücsősségnek,
melly kárára nincsen a’ köz emberségnek,
‘s méltán csak azokot nézhettyük nagyoknak,
kik mások’ hasznával törtek nagyságoknak,
Istenségek gyanánt, törvényes nyomokot,
a’ nélkűl hogy sértsék szelíd szomszédgyokot.
   Illyen dücsössége Kegyelmes Párunknak,
midőn állhatatos hasznára Honunknak
a’ nagy Lelkek közé felfelé szállanak,
kik jótévő szívvel mindent megáldanak.
Még nyavalyák lesznek múlékony földünkönn,
mellyek uralkodni szoktak nemzetünkönn,
még méltó böcse lessz az irgalmasságnak,
melly kész segítséget nyújt a’ gyarlóságnak;
mindaddig fenn marad neve Nagy Párunknak,
mindaddig Naggyai lesznek Ők Honunknak.
A’ szegény Betegek kúcsoltt kezeiket
az égre emelvén, ‘s nedves szemeiket
a’ jótévő Párnak függesztvén képére,
ünnepet ülnek majd emlékezetére,
valahányszor szünni érzik fájdalmokot,
‘s viradni szemlélik vártt gyógyúlásokot;
‘s fellábbadván végre rossz nyavalyájokbúl,
‘s rokonyikhoz jutván beteges ágyokbúl,
háladatos szívvel hirdetik Honunknak:
«Marczibánynak Háza volt szörnyű bajunknak
a’ mély sírnak szélénn kegyes Orvoslója,
kesergő szívünknek Nagy Vígasztalója.»
(1806.)

165. Háladatos Örömdal Marczibány Istvány 
Úrnak és Hitvessének tiszteletére.
Engedd NAGY PÁR! lyányaidnak,
hogy sokféle jóvoltidnak
      sommáját
   dallyokkal megtisztellyék.
Engedd gyenge öt rügyünknek,
hogy érzékeny örömünknek
      forrását
   hálájokkal megszentellyék.
Tartson Isten Vérednek
tartson épen Nemzetednek
      fénnyére,
   Szent Nevének nagy dücsére.
Dücsőíttyük a’ pórokkal,
kik küzködvén a’ kórokkal
   érzik bő segédedet,
   szent emlékezetedet.
Kérjük a’ sok víg  szegénnyel,
kit megszánsz jótéteménnyel,
   mennynek, földnek Istenét,
   öntse Rád ki bő kegyét.
Vígasztallyon testépséggel,
ápolgasson kéjbőséggel,
   ‘s hosszabbítván éltedet,
   tartsa frissen szívedet.
Áldást mondunk jó szívednek,
hangos hálát bő kezednek,
   még zenghetnek nyelveink,
   érezhetnek mellyeink.
Víg dalokkal emlegettyük,
ünnepekkel szentelgettyük
   számtalan jóvoltodot,
   szíves barátságodot.
A’ Hazának könyveiben,
maradékink’ szíveiben
   fel lessz írva nagy neved,
   ‘s érdemekkel nyertt dücsed.
Oh! ha Isten irgalmunknak,
melly segédet nyújt társunknak,
   átvisgállya nagy böcsét,
   jutalmazza érdemét;
‘s hogyha gátot jóvoltának,
ránk vigyázó szent gondgyának
   nem vetnek sok bűneink,
   rosszra hajló szíveink;
Nemzetednek nagy fénnyére,
a’ szegények’ örömére
   megtart nékünk Tégedet,
   ‘s messze nyújtya éltedet.
Megtart, ‘s édes vígságokkal
   átfongatván éltedet,
bájos rósa illatokkal
   meghinti ösvényedet.
Messze terjedtt birtokidnak
   gyarapíttya hasznait,
hogy Hazádnak, szolgáidnak
   boldogíthasd napjait.
Élemedvén, ősz korodnak
   megkönnyíti terheit,
‘s fénnyével sok jóvoltodnak
   felfrissíti kedveit.
Elszélleszti tagjaidbúl
   a’ fonnyasztó kórokot,
messze űzi házaidbúl
   a’ hervasztó gondokot.
Pátriárka kegyességgel
   áldogatván népedet,
melly testvéri szívességgel
   környűl állya székedet,
úgy élsz csendes vénségedben,
   mint népünknek gyámola,
úgy mennybéli dücs-fényedben,
   mint Hazánknak Angyala.
Vedd jó névenn lyányaidnak,
hódoló szolgálóidnak
   szíves áldozattyait,
   hálakiáltásait.
Vedd jó névenn hő mellyeknek,
hozzád, NAGY PÁR! hű szíveknek,
   jó szándékú dallyait,
   tiszta indúlattyait.
Tartson Isten nagy Nemednek,
tartson meg Hun Nemzetednek!
   Ezt óhajtyák szíveink,
   még pihegnek mellyeink.
(1806.)

166. Eggy kemény szivű Széphez.
   Szánd meg sorsomot,
   végezd kínomot!
Eggy parányi salygatással,
eggy érzékeny kéznyomással,
   enyhitsd olthatatlan
      lángomot.
   Érted hervadok,
   érted fonnyadok!
Fénnye nélkűl szép szemednek,
bájja nélkűl hű szivednek
   mint a’ szomjú rosa
      elhalok.
Nem találsz te hűbb szeretetet,
nem enyimnél hűbb tiszteletet.
   Érted csüggök,
   tőlled függök.
Ah ne hadd elveszni hűvedet.
Mi hasznod ha szenvedek,
hüs siromba süllyedek?
   Ah! eszedbűl,
   jó szivedbűl
el nem tűnhetek.
A’ föld nem ront engemet,
szétbontván hűltt testemet.
   Siránkozni,
   sohajtozni
várd el lelkemet.
Bár akkor mély bánatod
ne vallya bús szózatod,
   hogy én voltam,
   még fenn voltam,
leghűbb pásztorod.
(1807.)

167. Bacchus’ dicsérete.
Borozó ének.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben
   emberségesb istenség.
Nálla nélkűl nincs inségben
   szivtágitó könnyebbség.
Zevsz apjoknak nagy vendégi
   ásítoznak, alszanak,
még Bacchusnak nedvességi
   jó kedvet nem gyújtanak.
Ő a’ földi vigságoknak
   lelkesitő gyámola,
ő a’ társos asztaloknak
   gondszéllesztő angyala.
1. SOLO.
Mérges Zevsznek mennydörgése
   csak rémiti szivünköt,
tűznyilának vak lökése
   gyújtya, rontya földünköt;
még kegyetlen Marsnak karja
   tűzzel, vassal látogat,
‘s itt az emberséget marja,
   ott meg trónust irtogat.
Farsangszőrű maskarákban
   üldözvén a’ szépeket,
nyögni haggya rút igákban
   a’ leghűebb népeket.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben ‘s a’ t.
2. SOLO.
Júnó asszony tűkörénél
   arra tűzi gondgyait,
mint forgassa fel férjénél
   a’ világnak dolgait?
Öszve fűzvén eggy igába
   a’ kétféle sziveket
dúzsnak, pórnak hajlékába
   hinti a’ keserveket.
Vénus addig szétcsábittya
   a’ szerelmes párokot,
‘s búval bajjal nyomorittya
   bajnokinn a’ bájokot.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben ‘s a’ t.
3. SOLO.
Ámor sákba rejtett szemmel
   lődözvén szét nyilait,
meg vegyíti gyötrelemmel
   a’ szerelmek’ bájjait:
itt eggy szépet meghódítván,
   jó nevére fótot tűz.
Ott eggy vénet elbódítván
   langy tüzébűl csúfot űz.
Még Vulkánus műhelyében
   sokkal rosszabb nyilt kohol,
mellyel minket vak mérgében
   Zevsznek kénnye járomol.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben ‘s a’ t.
4. SOLO.
Bölcs Apollo szűz húgával,
   fényt akarván gyujtani,
ép eszünköt nagy lángjával
   agyon szokta fojtani.
Agg músái tar dalokkal
   koldúlgattyák pénzünköt,
‘s jól lakhatván, bölcs harczokkal
   háborgattyák kedvünköt.
Plútó addig ásogattya
   földünkbűl a’ kincseket,
‘s rút bűnökre csábitgattya
   velek a’ kis lelkeket.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben ‘s a’ t.
5. SOLO.
Szép Diána hüs berkekben
   űzögetvén vadgyait,
műkerűlő rejtekekben
   tölti túnya napjait.
Lesre küldvén sok kutyákkal
   a’ faluknak szépeit;
a’ honőrző Pásztorkákkal
   titkon űzi kéjjeit.
Még friss Hermes várasinkot
   orcsürhével lepgeti,
‘s kinnal szerzett tárjainkot
   éjjel nappal véseti.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben ‘s a’ t.
6. SOLO.
A’ mit e’ sok istenségnek
   fel nem dúlnak kénnyei,
nem haggyák az emberségnek
   azt Szaturnus’ bélei.
Felfalván a’ nagy tölgyfákot
   kőszirtekkel birkozik,
‘s megrontván az érczmunkákot
   országokkal töltözik.
Végre legszebb Szépeinknek
   ránczba szedvén arczait
bajjal töltött életinknek
   felkonczollya napjait.
A’ KAR.
Nincs Bacchusnál a’ nagy égben ‘s a’ t.
(1807.)

168. A’ haldokló Legény.
                  1.
Óh! melly szörnyek kínnyaim,
móta eggyért lángjaim
   vésdegélik mellyemet,
      gyötrik szívemet.
Eggyért a’ ki nem szeret
‘s pittyedtt szájjal megnevet,
   nőni látván senyvemet,
      fogyni éltemet!
Illy kegyetlen tigrisért
érzéketlen lélekért
   én többé nem sorvadok.
      Inkább meghalok.
                  2.
Ammint tellyes voltomot,
minden boldogságomot
   jégszívének szenteltem,
      mellyet tiszteltem;
kétes mosolygásokkal,
gúnyos térgyhajtásokkal
   vette szívességemet,
      fontos frigyemet.
Illy tüzetlen állatnak,
háladatlan fajzatnak
   én többé nem hódolok!
      Inkább meghalok.
                  3.
Ő azóta már kerűl,
már meg hozzám úgy repűl,
   mintha hinné kínomot,
      szánná sorsomot.
Bánatimban felderít,
jó kedvemben háborít.
   Egyszer kérlel, hiteget,
      másszor sérteget.
Illy kétséges járomban,
szemfényvesztő álomban
   én többé nem tikkadok!
      Inkább meghalok.
                  4.
A’ minap egy dús legény
nyalka, mint a’ vad belény,
   kéregette lánczait,
      vítta sánczait.
Ő szemébe salygatván,
‘s újjait megnyomgatván,
   még a’ hold lesüllyedett,
      karjánn csüggedett.
Illy futékony elmének,
állhatatlan lepkének
   én többé nem áldozok!
      Inkább meghalok.
                  5.
Felkeresvén házában,
haragomnak lángjában
   mind szemére forraltam,
      a’ mit fájlaltam.
Tartsd meg, mondám, szívedet,
‘a add hitetlen kezedet
   másnak, a’ ki nem szeret,
      ’a titkon megnevet:
Én ezentűl kedvedért,
tétovázó kényedért
   szarvakot nem hordozok!
      Inkább meghalok.
                  6.
Ő egy töltött pisztollal,
‘s födve egy zög fátyollal,
   más szobábúl visszatért,
      ’s talpig megdicsért.
Lődd le, úgymond, szívedet,
‘s tedd híresnek hölgyedet!
   Én érted, még lyány vagyok,
      mély gyászt hordozok.
Gúnynak vévén ingerét,
elragadtam fegyverét.
   Bábod, mondám, nem vagyok!
      Még ma meghalok.
                  7.
A’ gallyasba repűlvén,
‘s a’ halálra készűlvén,
   a’ töltést kivájkáltam,
      ’s jól megvisgáltam.
Mákszem volt a’ puskapor,
a’ golyóbis kék czukor,
   mellynek bóttyán nap derűlt,
      ’s két kéz eggyesűlt.
Hogy te véle frígyet vess,
‘s engem, mondám, megnevess,
   arra én nem várkozok!
      Még ma meghalok.
                  8.
A’ fojtást kisimítván,
‘s írását megsajdítván,
   áh! melly kéjre olvadtam,
      ammint olvastam!
Ő kilépvén lessébűl,
‘s kegy ragyogván képébűl,
   rám nyújtotta karjait,
      lőtte bájait.
Térgyeimre süllyedvén,
‘s karja közt elcsüggedvén,
   érted, mondám, még vagyok
      élek és halok.
(1807.)

169. Az elhagyott Leány.
Hát csak elhagyhattad
   meghitt hölgyedet?
‘s gazdagabbnak adtad
   lepke szívedet?
Könnyen megcsúfoltad
   tiszta lángomot,
könnyen meggyilkoltad
   boldogságomot.
Nézd a’ gerliczét; mint
   sírdogál!
melly pár nélkűl nyugtot
   nem talál.
Én is siralomban
   töltöm éltemet,
‘s áh csak hüs síromban
   végzem senyvemet.
Edzett szívű, érzéketlen
   férjfi nemzetség!
mért tebenned olly hitetlen
   a’ csábító édesség?
‘s áh! erőtlen lyánynemünkben
   mért olly lágy a’ szív?
megcsaltt lángunk nyíltt mellyünkben
   mért nem hűl el, mért olly hív?
      Tik kegyes szívünkkel
   mint laptával játszotok,
      mellyrűl csak éltünkkel
   húll le lánczotok.
‘S mégis tőlle hű szerelmet
   kíván gőgötök,
mellyért gondot, bút, gyötrelmet
   hoz kegyetlen nyűgötök.
      ’S én illy szívkányáért
         rontsam kedvemet?
      Kegytelen jármáért
         öllyem szívemet?
      Tőlle csúfoltatni
         haggyam lángomot?
      tőlle gyilkoltatni
         boldogságomot?
Mást választok én is
   férjemnek,
‘s rabjármába fűzöm
   kényemnek.
Így a’ kéj’ keblében
   töltvén éltemet,
fenntartom böcsében
   asszony díszemet.
(1807.)

170. (Szonett.)
Homályos fátyol lebeg környékemben
   ‘s elrejti árját titkos könyeimnek.
   A’ sors, iriggye szép reményeimnek,
gúnyolva üldöz minden lépésemben.
Bátyámnak karjánn járván ösvényemben,
   ah! hogy ne várjak végre boldogságot,
   melly megdücsítse a’ szívbajnokságot
létemmel támadt súlyos tűrésemben?
Oh! szűnny meg kétes szívem panaszkodni.
   A’ hajnal hozza már talán kezében,
   a’ mi elrejtve volt a’ sors keblében;
‘s azontúl nem fogsz többet fohászkodni
   villámja által eggy szempillantásban
   örök vidámság támad e’ lakásban.
(A XIX. század első tizedéből.)

171. (Névnapi köszöntő.)
Új fénnyel látjuk felviradni
   anyánk, nevednek ünnepét,
‘s örömre érezzük gyulladni
   fiui szívünk rejtekét.
Köz szóval áldgyuk Istenünköt
   nekünk fenn tartott éltedért,
eggy szóval nyujtyuk kérésünköt
   állandó egésségedért.
Szülőink testi életünknek
   ápollyák múló napjait;
de te dajkálod nyers lelkünknek
   tartandó boldogságait.
Mi hála volna hatalmunkban,
   melly felmúlhassa gondodot,
‘s atyáskodó tanításunkban
   sok fáradságodot?
Vedd érte ártatlan szívünknek
   fiui érzeményeit,
vedd hálaadó szeretetünknek
   elolthatatlan tüzeit.
Még élünk, el nem felejthettyük
   lelkünk dajkáját, Váradit
‘s mély tisztelettel emlegettyük
   nemes jótéteménnyeit.
(A XIX. század első tizedéből.)

172. (Marczibány István nevenapjára.)
      Kegyelmes Uram!
Engedgye meg, kérem, szegény szolgájának,
hogy érkezésével szent István napjának,
mikor fényes háza megtelvén vígsággal
örvendezni siet háladatossággal,
‘s neve napját üli kegyelmes urának,
ki nemes forrása bő boldogságának,
ő is beajánlván egynehány sorait
megbizonyíthassa hű indulattyait.
Nem meri ő magát azokhoz kapcsolni,
kiknek élőszóval szabad lerajzolni,
a’ mit jó urokért szívekben éreznek,
bátor érzeményi merészen mérkeznek
a’ leghűvebbeknek örvendezésével,
‘s kegyelmes urokhoz mély tiszteletével.
Excellentiádnak tellyes egésséget
drága életének fényes dücsősséget.
Oltalmazza Isten hatalmas kezével
gyarapítsa soká minden kegyelmével.
(A XIX. század első tizedéből.)

173. Halotti tisztelete néhai Marczibány Istvány Úrnak.
Szomorúan nyögnek Budánn a’ harangok,
terjednek a’ várban a’ siralmas hangok,
köd gyanánt oszlik fel gőzze a’ fáklyáknak,
komoran zúgdogál, szűkénn az útszáknak,
a’ gyászos hintónak mértéklett mozgása,
‘s a’ csűdűlő népnek panaszló zajgása.
Előre megy sora a’ bús jobbágyoknak
kik tiszteletére boldogúltt Uroknak
szomszéd faluikrúl begyülekeztenek.
Utánnok egyházi énekek zengenek
a’ hangeszközöknek szomorú dallyáva1,
‘s a’ számos Papságnak köz imádságával.
Követi a’ Testet Úri Rokonysága,
kiknek írhatatlan mély szomorúsága.
Bús fohászkodások forranak mellyekbűl,
még érzékeny könyek görgenek szemekbűl.
A’ fátyolos cseléd a’ külső tisztekkel
a’ szíves barátok temérdek népekkel
buzgó kesergéssel tisztelik Urokot,
áldgyák Baráttyokot, sirattyák Attyokot.
   Megy már a’ Temetés a’ vár’ kapujábúl
a’ vízi várasra, hol szűk hajlékábúl
kiömlik a’ polgár bús álmélkodással
az árva és özvegy könyes zokogással.
«Ah! itt viszik, úgymond, édes Istápunkot,
ki atyai szívvel mostoha sorsunkot
már mint hatalmas Úr megkönnyebbítette,
már mint kegyes testvér tűrni segítette.
Mit vétettünk nagyot, Egek! ellenetek,
hogy minket illy súlyos csapással feddetek?»
Igy szóllván, követik hideg Tetemeit,
‘s megmérvén magokban számos érdemeit,
fohászkodások köztt az örök Atyához,
kesergve késérik roppantt templomához
Szent Ersébet Asszony’ kegyes szerzetének,
mellyben a’ nyavalygók’ súlyos inségének
felséges érdemű vígasztalásában,
‘s több ügyetlen nőnek táplálgatásában
a’ Szerzetes Szűzek gyorsan fáradoznak,
‘s a’ jóakarókért buzgón imádkoznak.
   MARCZIBÁNY ISTVÁNY Úr, Dísze a’ Hazának,
Fő Dücsőítője Famíliájának,
utólsó óráinn példás életének
ezt választotta ki temető helyének.
Ő építette fel élete’ Párjával
‘s minden jó tettének részes Dajkájával
ezen Egyház mellett ama’ szent szobákot,
Ő szerzette bennek ama’ nyoszolyákot,
mellyekben sok beteg ingyen apoltatik,
sok ügyetlen szegény megvígasztaltatik.
«Oda temessetek, mondá haldokolván,
hol a’ sok szenvedők egymáshoz kapcsolván
bús inségek által tisztúltt szíveiket,
naponkint felküldik könyörgéseiket
mennyei Atyánkhoz válandó lelkemért,
‘s utánnam kesergő kegyes Özvegyemért;
‘s hol tanácsa szerint égi Mesterünknek,
arra fordítottuk nagy részét kincsünknek,
hogy jó barátokot szerezzünk magunknak,
kik buzgó dajkái legyenek nyugtunknak,
ha majd a’ síronn túl ahhoz kívánkozunk,
kinek kebeléhez mindnyájan tartozunk.»
   Közelítenek már e’ Nagynak Testével
Az Előjáróné Szerzetes Népével
zokogva fogadgya allyánn az oltárnak
korláttyai megett az egyházi zárnak.
Megújjúl az ének; vele megújjúlnak
a’ könyhullajtások, vele felbuzdúlnak
a’ bús szegényeknek köz imádságai,
szíves barátinak mély zokogásai.
Elviszik azutánn különös sírjához.
A’ Magyar Polgárság e’ gyászos pompához
oda függeszti még Magyar siralmait,
hogy megbizonyítsa szent indúlattyait
a’ Magyar Hazának e’ tiszteltt Attyához,
a’ Magyar Erkölcsnek hű pártfogójához.
   De ím! szavát hallom kihatni sírjábúl,
melly vígasztalást hoz meghűltt ajakábúl.
«Én, úgymond, elértem végét életemnek,
elértem határát sok szenvedésemnek,
‘s ha jót cselekedni el nem felejtettem,
keresztény tisztem volt, a’ mit ezzel tettem.
Ezért már Istentűl vígasztalásomot,
‘s országában veszem kész boldogságomot.
Rajtam tehát, Árvák! ne síránkozzatok;
de önn sorsotokonn se szomorkodgyatok.
Él még az inséggel küzdőknek Dajkája,
a’ MAJTHÉNYI Vérnek díszes Koronája,
felséges Angyala a’ rokony hűségnek,
igaz böcsűlője ama’ szívességnek,
mellyet a’ tisztelő Jóakarójához,
vagy a’ serény szolga bizonyít Urához.
Él érzékeny szívű Párja életemnek,
nagylelkű Részesse minden jó tettemnek.»
   Felséges Istenünk, Ura világunknak,
Bölcs Igazgatója változó sorsunknak!
ha elvetted tőllünk jótévő Atyánkot,
hadd meg szíveinknek érzékeny Anyánkot!
(1810.)

174. Az Úrnak felmutatása utánn.
Szent oltárodnak színéhez borúlván,
   imádunk téged’ rejtett Istenség!
Ki által bűnmocskábúl megtisztúlván,
   a’ menny’ örökje lett az emberség.
Mint Istenember tellyes váltásunkért
   halálra szántad drága Testedet.
Mint békeáldozat boldogságunkért
   örömmel ontottad szent Véredet.
De áh! nemünkhöz irgalmas szívednek
   nem volt elég e’ véres áldozat.
Honnyában megmaradni hű népednek
   kívántál testi táplaszín alatt.
Hogy asztaloddal gyenge lelkeinket
   az üdvözséges jóban vastagítsd;
‘s Véreddel mosván újabb séreinket,
   szívünköt szent szíveddel eggyesítsd.
Óh! kúcsolly minket Jézus! oltalmadba,
   ha vággyaink gonoszra vonzanak.
Vedd kérlelő lelkünköt irgalmadba,
   ha gyarló lábaink megbotlanak.
Add, hogy még élünk, tellyes jámborsággal
   tisztelvén e’ felséges Titkodot,
Mennyedben szünhetetlen buzgósággal
   hálállyuk végtelen jóvoltodot.
(1819.)

175. Új esztendő’ napjára való ének.
Egész eggy hosszú esztendőnek
   elfolytak ismét napjai;
‘s éltünknek, mint a’ gyors üdőnek
   nagyobbra nyíltak sírjai.
Közelget ránk a’ végitélet
   melly vétkeinket bünteti.
Hajnallik a’ dücső igéret,
   melly érdeminket fizeti.
Köszönnyük, Isten! mély hálával
   ránk hintett sok malasztidot;
nagy jóvoltodnak szent karjával
   lenyújtott bő áldásidot.
Ah! hogy most Téged’ jó Atyánknak
   tapasztalásbúl ösmerünk;
vaksága végett sok hibánknak
   melly szívepesztő szígyenünk!
Teremts új lelket mellyeinkben,
   szolgálatodhoz új tüzet.
A’ régi ember szíveinkben
   ne lellyen többé lakhelyet.
Újítsd meg bennünk szent nevedhez
   a’ hódolásnak repteit,
embertársunkhoz, mint képedhez,
   a’ szeretetnek kegyeit.
Jer, bárki vagy, ki ellenségnek
   tartottad eddig szívemet,
vess czélt a’ régi gyűlölségnek,
   szorítsd mellyedhez mellyemet!
‘S te is barátom! szent frígyünknek
   adgy új erőt, új életet!
Áldozzunk eggyütt Istenünknek
   mindnyájan újúltt szíveket.
(1819.)

176. Az Istennek felsége és jósága.
     A’ CIII. Zsoltár szerint.
Nagy vagy Te, Isten! fő ura, kútfeje
mindennek, a’ mit tár Eged átölel.
   Nagy vagy Te, kit számos világok,
   udvarod’ éke gyanánt, uralnak.
A’ fényt felöltvén, mint ragyogó ruhát,
sátort feszítesz kék szövevényibűl
   a’ bótos égnek; ‘s vízzománczal
   megmenyezed magosabb vidékit.
A fellegernyők grádicsos út gyanánt
várják alattok, hogy puha szárnyainn
   a’ szélnek érkezvén, ülésed’
   bérczeihez feleredgy szelídebb
színekkel átszőtt domboros ormokonn.
Ott tiszta lelkek mint követek viszik
   tetszésidet, ‘s a’ csillagoknak
   lánggomolyékai udvarolnak.
A’ föld’ tekéjét isteni karjaid
tették erősnek súlynyomadékival,
   hogy meg ne mozdúlhasson úri
   végzeted ellen örök helyébűl.
A’ mély vizekben, mellyek az ormokot
már meghaladták, csünt ugyan egykorig.
   Dörgő szavadtúl szétijedvén
   elsietett az özön remegve
minden magosrúl: a’ lemerűltt hegyek
felnyúltak ismét; megtelepedtenek
   a’ völgyek ott, hol bölcs hatalmad
   hajdani lakjaikot kiszabta.
A’ vízseregnek végre határokot
jegyzett ki újad; partyaikonn soha
   túl ők ezentűl át nem ütnek,
   hogy csuda művedet elborítsák.
Most már kegyelmes gondviselő gyanánt
a’ földerekbűl hísz folyadékokot,
   mellyek csavargó ágyaikban
   átgomolyogjanak a hegyek köztt.
A’ sík mezőknek számtalan állati,
a’ hüs bereknek vad nevedékei
   e’ friss vizekhez vándorolnak,
   szomjadozásokot oltogatni.
A’ víg madárnép illy patakok felett
választ magának zöld levelek között
   hajlékot, érzékeny dalokkal
   többszörösen felelő nyögésre
győzvén az aggott sziklacsoportokot.
Dúzs fellegidbűl öntözöd a’ magos
   bérczeknek ernyes tartományit;
   töltözik a’ nevető mezőség
megnyíltt kezedbűl, s illatozó füvet
nyújt a’ baromnak, zöld veteményeket
   embernemünknek, hogy kenyérrel
   lankadozó erejét naponkint
újítsa, és hogy drága olaj helyett,
melly fényt ‘s erőt ád, arczainak komor
   szorgalmit elszélessze borral,
   ‘s édes örömre derítse szívét.
El nem felejtik mennyei harmatid
a’ szál fenyűt is, hogy magos ágainn
   a’ gólya bátrabban tenyésszen.
   Gondviselésedet a’ ligetnek
kis fái szintúgy, mint Libanon’ hegyénn
a czedrusoknak felleges ormai
   hálával érzik. Víg lakásúl
   adtad az ernyeket a’ madárnak
e’ büszke fákonn; hüs töveik között
a’ nyúlnak a’ mély szirthasadékokot;
   a’ kecskevadnak legnegédesbb
   csúccsait a’ meredek hegyeknek.
Adtál ezekhez rendvezetőköt is.
A’ holdvilágnak fogytai, ‘s töltei
   részekre osztyák gátolatlan
   repteit a’ siető üdőnek.
A’ nap betöltvén nappali tisztyeit,
jól tudgya honnyát alkonyodásinak.
   Elterjed erre a’ setétség,
   ‘s megszüli csendesen a’ hüs éjet.
Most már kibúnak számosan a’ vadak
barlangjaikbúl, éheket oltani.
   A’ mord oroszlyán’ kölke ordít
   ragadományok utánn, kezedbűl
így kéregetvén kegytelen ételét.
Feltámad a’ nap; visszaosontanak
   a’ barmok ismét udvaikba;
   haggya viszontag az édes álmot
házával eggyütt a’ megerősödött
ember, ‘s tenyésző földgyeihez siet,
   hol gyors kezével, nyiltt eszével
   dolgozik, izzadozik napestig.
Melly sok remek mű, melly csuda templom az,
a’ mit teremtett szent szavad, Istenem!
   Melly bölcsen elrendelve függnek
   részei e’ nagy Egésznek öszve!
Tárház gyanánt van tömve lakóhelyünk,
gondos kezednek dúzs adományival.
   A’ tenger is, melly földtekénket
   kék folyadékival átövedzi,
számlálhatatlan halsereget nevel,
aprót, nagyobbat. Játszik ezek között
   a’ képtelen nagy vízi állat,
   Lívjatan, életadó erődnek
megfoghatatlan czímere. Mind ezek
tőlled reméllik friss eledellyeket
   annak korában. Megnyitod Te
   bővenadó kezedet, ‘s kegyelmes
szorgalmid által mind megelégszenek.
Rettegnek akkor, hogyha kegyelmedet
   távozni érzik tán magoktúl;
   ‘s áh! ha lehelleteket kihívod
szűk mellyeikbűl, sínleni kezdenek,
‘s a’ porba, mellybűl szinte csak a’ minap
   támadtak, ismét visszatérnek.
   Mennyei lelkedet új erővel
küldöd le hozzánk, ‘s számtalan állatok
éllednek töstént, ‘s árva tekíntete
   a’ földnek új pompára zsendűl.
   A’ te dücsődnek, Uram! határit
nem láttya elménk. Drága kegyelmidet
örvendve hinted tarka csoportira
   számlálhatatlan rajzatidnak.
    Ámde hatalmad is olly csudákkal
díszeskedik, mint bölcsen atyáskodó
jóságod. Ah! eggy dorga tekintetet
   vetsz tán zomok földünkre ollykor,
   ‘s rettenetes remegésnek indúl.
A’ nagy hegyeknek hogyha megilleti
némellykor újad szertelen ormait,
   füstöt pihegnek gyomraikbúl,
   ‘s lángra puhúltt köveket nyilaznak.
Még életem tart, tégedet Istenem!
buzgón dicsérlek; még vagyok, énekem
   csak Téged’ áldgyon mind örökké!
   Óh! ha dicséretimet kegyelmes
névenn veended, mint fog el engemet
a’ szent örömnek kellemetes tüze!
   Add Istenem! még azt megélnem,
   hogy tehetős apolásid által
e’ szép világrúl mind elenyésszenek
a’ bűnösöknek hűtelen ágai.
   Eggy szívvel eggy lélekkel áldgyon
   Tégedet így az egész emberség.
(1819.)

177. A’ keresztfa mellett álló Szűz Anya.
Kesergő Annya Megváltónknak
   ím! a’ keresztfa mellett áll,
hol bűneinkért Alkotónknak
   szent szívét gyötri a’ halál.
Átjárja tőr gyanánt mellyének
   szűz rejtekét a fájdalom.
Könyár gyanánt forr bús szemének
   méllyébűl a’ sok siralom.
Oh! mint zokog, mély sóhajtási
   mint tépdesik szét jajjait,
midőn fájdalmas pillantási
   Fiának láttyák kínnyait!
A’ szűszorító ájúlások
   mikint öldöklik kebelét,
midőn a’ kínos haldoklások
   Jézusnak végzik életét.
Nincs, a’ ki sírva ne fakadgyon,
   e’ Szűznek látván bánatit.
Nincs szív, melly búra ne olvadgyon,
   ha megfontollya kínnyait.
Szenvedni láttya Ő népének
   gonosszágáért szent Fiát,
érkezni végét életének,
   mély sebre nyílni oldalát.
Nyerd, szűz Anyánk! szent szerelemnek
   szikkadhatatlan kútfeje!
hogy minket is e’ gyötrelemnek
   átjárjon üdvöz ereje.
Nyerd, hogy Fiadnak békítése
   hálákra győzze szívünköt;
halála, szörnyű szenvedése
   megüdvözítse lelkünköt.
(1820.)

178. Az Istenben való Bizodalom.
      A’ XXII. Zsoltár.
Nézdsze az érzékeny pásztort, melly hűven apollya,
melly szorgalommal, védi legelteti
      nyáját! Gyenge füvekkel
      tellyes rétre vezérli ő,
csendesen andalgó patakokkal itattya, rögetlen
völgyeknek ernyes hüsseihez viszi
      ártatlan követőit.
      Illyen Pásztorom énnekem
Jehova! sem bal eset, sem szükség engemet el nem
rémíthet. Ő már dajka kegyelmivel
      sokszor visszavezette
      új életre fogyatkozó
lelkemet, a’ jónak bátrabb ösvényire sokszor
a’ tévedésnek kész veszedelmibűl
      csak hogy fénnye nevének
      terjedgyen; hogy atyálkodó
irgalmát az egész Mindenség lássa, dicsérje.
Az éh halálnak puszta homályiban
      rémítő agyarák köztt
      bátran folytatom én setét
útamot, a’ rossznak nem félvén semmi nyilátúl,
mihelyt velem vagy, gondviselő Atyám!
      Vessződ, mellyel igazgatsz,
      ’s vászűző botod engemet
szüntelen oltalmaz, ‘s víg bátorságra derítget.
Így átsegítvén száz akadályokonn,
      kész asztalhoz is ültetsz,
      gyötrelmére irígykedő
ellenségimnek, kik porba tiporni akarnak;
kövér olajnak balsamos illatú
      fénnyével kideríted
      a’ búk’ fellegibűl komor
homlokomot, ‘s poharam melly jó, melly drága itallal
biztattya félénk kedvemet! Óh! soha,
      még élek, soha engem’
      el nem hágy, hiszem én kegyes
Istenem! irgalmad, ‘s ha kihísz e’ földi lakásbúl,
fel is vezérlesz szent palotáiba.
      házadnak, hogy örökké
      lássam mennyei színedet.
(1820.)

179. A’ CXXXVI. Zsoltár.
Ott üldögéltünk dúzs diadalmainn
gőgösen örvendő Babilonnak
   büszke folyói felett,
   ‘s hazánk’ Sionnyát sírva emlegettük.
Némán lebegtek musika eszközink
a’ fűzfák’ bogainn: az örömnek
   ünnepi hangjaival
   nem férhetett meg gyássza bús ügyünknek.
Kik szép honunkbúl messze ragadtanak
a’ sanyarú rabságra, karunktúl
   Istenes énekeket
   kívántak ollykor, mellyeket Sionnak
bérczénn daloltunk bús esetünk előtt.
Áh! ne reméllyétek, felelők mink,
   hogy jövevény hegyeken
   nagy Istenünknek énekit dalollyuk!
Izmos karunkbúl el fog előbb eme’
férjfi erőnk mind sínleni, hogysem
   Tégedet, édes anyánk!
   Jerúsalem’ várássa! elfelejtünk.
Ínnyéhez aszván, zengeni megszünik
e’ hangos nyelvünk, mikor egyszer
   a’ te dücső nevedet
   nem fogja hű dallyával emlegetni.
Még szíveinkben verni fog életünk,
drága Hazánk! legfőbb öröminknek
   elseje csak Te leszel!
   Bosszúdnak ostorára bizzuk, Isten!
Esaunak ágát, kik szilaj Édomot
lakják. Haj ! be gonosz dühödéssel
   fútta fel e’ fene nép
   fok tornyainknak mérges ostromára
a’ kül seregnek ránk rohanó tüzét!
Pusztítsd el mondá, gyökerestűl
   írtsd ki! taszítsd le kevély
   falának ormait repedtt tövéhez!
De a’ te sorsod, hisszük az ég’ Urát!
nem lessz, óh Babilon! ragyogóbb, mint
   ügytelen Israelé.
   Hamvadba dűlsz, mint szent honunk! Szerencsés,
ki bajnokidnak visszafizetheti
a’ kölcsönt, melly minket alázó
   rabkötelekkel igáz!
   Honboldogító híres embereknek
díszes nevével tiszteli a’ világ
mindazokot hajdan, kik imént lett
   magzatidot, ragadó
   vadfaj gyanánt, a’ szirt’ hegyébe csapják.
(1820.)

180. Bucsúzás.
                1.
Nem tarthat itt, a’ mi tenyészik,
hol minden sirjába siet.
Virágzik, ‘s azonnal enyészik,
mind, a’ mi e’ földönn nevet.
                2
Sok élt már víg ember előttünk,
ki jóra kaczagta ügyét.
Köszönnyük rájok a’ közöttünk
édelgő örömnek kelyhét.
                3.
‘S víg ember még hány fog örűlni
utánnunk is a’ hold alatt?
Örömkehely ránk hány ürűlni,
bár nyugszunk is a’ föld alatt.
                4.
Most eggyütt illy vígan enyelgünk,
olly buzgón szerettyük egymást!
‘S ah! holnap több tájra szédelgünk,
más ég ád fejünknek lakást.
                5.
De gyújtsunk az édes örömnek,
bár hol legyünk, szíves teményt.
Emellyünk a’ senyves ürömnek,
óránkint új ellensövényt.
                6.
Ha messze válunk is honunktúl,
hű szívünk mind eggyütt legyen;
‘s örűllyünk, ha hallyuk társunktúl
hogy a’ jó előbbre megyen.
                7.
‘S ha meglessz, hogy öszvevetődgyünk
még egyszer halálunk előtt,
új fríggyel csak azonn törődgyünk,
mint adgyunk kedvünknek erőt.
                8.
Nem bús a’ jó lelkiösméret
‘s jó kedvre készséggel hevűl.
Csak annak a’ legfőbb dicséret,
ki jót tesz, ‘s mindenkor örül.
(1820.)

181. A’ Prímás Herczeg’ Képére.
E’ képre nézvén, érdemes Olvasó!
édes Hazánknak férjfias oszlopát,
   Relígyiónknak gondos attyát,
   RUDNAY Herczeget ösmered meg.
Ne tarts, ha sorsod köz vagy alábbvaló,
ha tán ügyednek mostohaságai
   méltatlanúl homályosíttyák
   kéttelen érdemeit nevednek;
ne tarts hatalmas rangra emelkedett
új fénykörétűl. Sínleni látta Ő,
   mint Lelki Pásztor, a’ szegénynek
   oszlopolatlan ügyét gyakorta,
‘s irgalmat önkint érzeni megtanúlt.
Szemlélte sokszor veszteni a’ szelíd
   Jámbort, kit üldözőbe vettek
   titkos inassai a’ gonosznak;
‘s buzgón sohajtott érte, ha Őnmaga
nem birt ügyével. Hajdani főnemes
   ágbúl szakadván, nem kerűlte
   még is az al hivatalt, hogy ebbűl
garádicsonkint a’ magosabbakot
megérdemelvén, a’ habozó müvest
   biztatni, a’ serényt böcsűlni,
   ‘s érdemeit megitélni tudgya.
Hűség, serénység, isteni félelem,
szelíd igazság, ajtatos irgalom
   fénylettek angyal életének
   szent nyomainn, valamerre fordúlt.
Óh! tartsd meg Isten! hosszas üdőszakig,
tartsd meg Hazánknak! Hadd különözze meg
   a’ jámboroknak árva nyáját
   czinkositúl az agyas gonosznak.
Hadd űzze széjjel csalfa homállyait
a’ színkedésnek, mellyek az eggyügyűt
   veszélyes útra édesitik.
   Hadd tegye helyre az elriasztott
erkölccsel a’ hűltt istenes életet;
‘s az érzeménynek mennyei repteit.
   Mert áh! az észt csak a’ nemes szív
   szenteli fel deli béllyegünknek.
(1821)

182. Beati immaculati in via.
A’ CXVIII. Zsoltárnak... Aleph és Beth betűi.
Boldogok, kik jámbor életet viselvén
   hűséggel követik vezető hagyományit az Úrnak
      nyomtalan úttyaikonn!
Boldogok, kik fáradatlanúl nyomozván
   a’ nagy igazságot, mellyel meghitte nemünköt,
      arra feszítik egész
gondgyokot, hogy Néki tessenek! Gonoszra
   ők soha sem tudnák botorúl vetemedni az égnek
      tiszta nyomásaibúl.
Óh Uram! ki minket szent hagyásid által
   ekkép kívánván boldogságunkra vezetni,
      azt akarod kegyesen,
hogy szavadnak hűven engedelmeskedgyünk:
   úgy igazítsd, kérlek, minden lépésemet, úgy vidd
      szertelen ösztönimet
fékedenn, hogy azt szeressem, azt kövessem,
   a’ mi helyes szent színed előtt. Ha megösmeri egyszer
      végtelen érdemeit
szent szavadnak elmém, ‘s életemnek úttyánn
   fényes fáklya gyanánt habzó szívembe beoltya,
      érhetë olly bal eset
engemet, melly csúfosan megszígyenítse
   drága reménnyeimet? Kitanúlván szinte az által,
      hogy szorosan követem,
mély igazságát itéletidnek, és hogy
   szívemet a’ jónak bizony ösvénnyére vezérlik,
      háladatos leszek én,
Istenem! tehozzád, ‘s kincs gyanánt megőrzöm
   felséges czélú hagyományidot. Óh! ne felejtsd el
      tiszta tökélletimet
támogatni: mit tehetne gyengeségem,
   hogyha Te elhagynál? Tehetős segedelmeid által
      a’ hevesebb ifiú
hűven elfogadván, ‘s háladó örömmel
   hordozván intő szavaidnak kéjes igáját,
      nemde sietve kitér
gáncsos életének rendetlen nyomábúl?
   Szívem is ezt várván, csak azonn volt tellyes erővel,
      hogy kinyomozza kegyes
útszabásidot: ne tiltsd el, óh! ne fossz meg
   engemet e’ vezető súgártúl! Mélyen elástam
      drága tanáccsaidot
jóra gyulladó mellyemnek rejtekébe,
   hogy soha semmi gonoszt, Uram! ellened el ne kövessek.
      Szüntelen áldalak én
Tégedet, dicsérlek szüntelen, kegyelmes
   Istenem! Add, kérlek, hogy szent súgáraid által
      észhaladó sükerét
bölcs szavadnak átösmerni megtanúllyam.
   Nemde itéletidet buzgón hirdetgeti nyelvem?
      Nemde parancsolatid
édesebb örömmel ápolgatnak engem’,
   mint az egész földnek duzs gazdagságai? El sem
      távozok én gyönyörű
úttyaidnak édes fontolásitúl; sőt
   szent hagyományidban magamot versengve gyakorlom,
      ’s drága szabásaidonn
nem szünök meg elmélkedni, még csak élek.
   A’ feledékenység soha el nem törli eszembűl
      életadó szavadot!
(1821.)

183. Retribue servo tuo, vivifica me.
A’ CXVIII. Zsoltárnak Gimel és Daleth betűi.
Adgy Istenem! kedvéltető kegyelmet,
   adgy szolgádnak erőt, ki szavadnak
      hűven engedelmeskedni kíván!
         Nyisd meg vékony eszemnek
szemfénnyeit, hogy drága bölcseségét
   szent hagyományidnak kinyomozván,
      szívemet csudálásokra győzze.
         Én, mint árva szarándok
e’ földi lakhelyenn, mikép akadgyak
   legbizonyosb ösvényire mennyben
      tündöklő hazámnak, hogyha tőllem
         értelmes ragyogását
eltitkolod szent rendeléseidnek?
   Bús lelkem csüggedve ohajtya
      bölcs itéletidnek oktatásit:
         jól látván veszedelmes
ügyét az esztelen kevélynek, a’ ki
   megvetvén hagyományidot, úgy él,
      úgy vesz el, mint a’ kit átkod üldöz.
         Óh! hárítsd tova tőllem
az illy gyalázatot, veszélyt, alázást!
   Nem buzgón ügyekeztemë mindég
      szent szavadnak engedelmeskedni?
         Haj! melly csúfokot űztek
belőllem sokszor önmagok honunknak
   naggyai, melly kajcsokra csavarták
      minden tettemet gyűléseikben!
         Meg nem szüntem azonban
követni még is szent igazságidnak
   nyomdokit: a’ te szavad kalaúzom,
      oktatóm, ‘s örök tanácsadóm volt.
         Bátor porba tapodva
senyvedgyek is, mint véres áldozattya
   öldöklőimnek, Te bizonnyal
      új életre hísz: mert úgy igérted.
         Én csak hűven elődbe
rajzoltam eddig kérlelő panasszal
   bús ügyemet, valahányszor epesztő
      súllyaim lenyomtak; és Te töstént
         meghallgattad alázott
szívemnek óhajtásait. Csak oktass,
   kérlek, igazságidra; mutasd meg
      törvényidnek úttyait; serényen
         ‘s örvendezve gyakorlom,
akármi érjen, a’ mit rendelésid
   lelkemnek hasznára kiszabtak.
      Ér ugyan reám is ollykor, úgymint
         gyarló testbe rekesztett
valóra, szendergés a’ jóban: ámde
   a’ te szavad kegyesen megerősít
      engemet, malasztod a’ gonosztúl
         megment, ‘s megkönyörűlvén
erőtlen emberségemenn irgalmad,
   tisztemhez meg vissza vezérel.
      El van már Uram! tökéllve nállam,
         hogy nem tántorodok ki
rossz útra üzent igazságod’ nyomábúl,
   hogy csak itéletidet nyomozom, még
      élek, és hogy a’ te bölcs szavadhoz,
         mint legfőbb vezetőmhöz
ragaszkodok. Ne szígyenits meg engem’,
   kérlek Uram! mikor, a’ mit igérek,
      végbe vinni kezdem. Bátoríts fel
         inkább, édes örömmel
tágítsd meg ollykor szívemet, ha lankad:
   szent hagyományidhoz mi serényen
      sürgök így naponkint! Bölcs nyomásinn
         örvendezve repűlök!
(1821.)

184. A’ LXX. Zsoltár.
Uram! Tebenned bízok én;
   ne vallyak szígyent mindörökké!
Önn igazságodért ragadgy ki, ments meg,
   hallgass meg, ‘s üdvözíts meg engemet.
Erős oltalmam légy nekem;
   légy fokhelyem, hol segedelmet mindég lellyek.
   Őrzőket parancsolván nekem,
   kőszálam ‘s menedékes váram vagy.
Kezébűl a’ gonosznak, Istenem! ragadgy ki;
   markábúl az istentelen törvényszegőnek.
Mert Te, Uram! vagy eggy reményem,
   Te ifiú koromtúl fogva bizodalmam.
Anyám’ méhében voltál már oltalmam;
   keblébűl Te vontál ki e’ világra.
   Tenéked zeng örökké hálaénekem.
Sokan csudának néznek engemet,
   látván, hogy erős fokhelyem vagy.
Dicséreteddel tellyenek meg ajakim,
   naponkint énekelvén nagy dücsődöt.
Ne vess meg engem’ vénségemben;
   ne hagyd el, ha erőm hanyatlik.
Mert ellenségim követ fúnak ellenem;
   tanácsot tartanak, kik lesbe vették éltemet.
Azt mondgyák ők: elhagyta őt az Isten!
   űzzétek, ragadgyátok meg! nincs, a’ ki mentse.
Ne távozz tőllem Jehovah!
   siess én Istenem! segedelmemre.
Romollyanak meg szígyenszemmel
   éltemnek ellenségei;
   csúfságba, gyalázatba essenek,
   kik romlásomban fáradoznak!
Benned reménlek én azonban szüntelen;
   ‘a új Énekekkel dücsőítlek Tégedet!
Kegyelmedet hirdessék ajakim,
   egész nap segedelmedet:
   mert hatalmad’ csudáit fel nem számíthatom.
Újultt erővel járúlok Tehozzád Jehovah!
   ‘s csak igazságodot magasztalom.
Mint ifiút oktattál erre Istenem!
   ‘s mind ekkoráig hirdetem csudáidot.
Ősz fejemet vénségemben se hadd el,
   hogy hirdethessem karodot
   még a’ jövendő nemzetségnek is,
   az érkező világnak nagy hatalmadot.
Egész a’ magosságig hat jóságod Istenem!
   Nagyok mind tetteid! Ki hasonlit Hozzád?
Sok súlyos inséget tűrettél énvelem;
   de új életre hoztál ismét,
   a’ föld’ méllyébűl visszavezérelvén.
Nagyságomot megbővítetted;
   ‘s megvígasztaltál újra engemet.
Azért hangeszközönn
   dicsérem is hű pártfogásodot.
   Hárfámonn dücsőítlek Téged’
   Izraelnek szent Istene!
Hangeszközömnél örvendeznek ajakim,
   örvendez lelkem, kit Te megmentettél.
Kegyelmedet naponkint dücsőíti nyelvem is,
   ha egyszer szígyent ‘a gyalázatot vallanak,
   kik vesztemenn dolgoznak.
(1821.)

185. Legem pone mihi domine.
A’ CXVIII. Zsoltár... He és Vau betűi.
Uram! jegyezd ki énnekem
   szent hagyományidnak szoros úttyát,
   hogy serényen járjam mind örökké.
   Adgy világot szűk eszemnek,
hogy éltető törvényedet
   gondosan őrízvén, soha meg nem
   tántorítható hűséggel, önkint
   hajló szívbűl tellyesítsem.
Vezérelly engem’ Istenem!
   drága szabásidnak kies úttyánn,
   mert én ebben gyönyörködök. Úgy vond
   szívemet tanúságidhoz,
hogy önmiattok, ‘s nem hideg
   szolga gyanánt, keresetnek okáért
   tellyesítsem. A’ hiúságokrúl
   gyarló szememet fordítsd el,
‘s éllesztgesd szent ösvényedenn
   kedvemet a’ jóhoz. Bizonyítsd meg
   rajtam hű szolgádonn, a’ mit annak,
   a’ ki Téged’ félve tisztel
igéretid kiszabtanak.
   Hárítsd el bírószavad által, -
   mert az emberénél ez szelídebb, -
   a’ gyalázatot, melly engem’
szorongat. Ám Te jól tudod,
   melly buzgón kívántam azoknak
   megfelelni, a’ miket meghagytál.
   Mentsd tehát meg e’ gondgyátúl
igazságoddal szívemet.
   Végtelen irgalmú segedelmed
   szállyon, kérlek, rám, ammint igérted,
   hogy dühös gyalázóimnak
mondhassam: hogy szavadbann va,
   ‘s lessz is egész bizodalmam örökké.
   Óh ne hadgyad számban megcsökkenni
   e’ szavát az igazságnak,
melly bennem onnan származik,
   hogy Tőlled, mint bölcsen itélő
   bírómtúl kegyelmes szót reméllek.
   akkor én háláló szívvel
megőrzöm szent törvényedet,
   még az üdőknek örök folyamattya
   tartand; ‘s útamonn úgy járdogálok,
   mint veszélytelen térségenn,
nyomozván szent szabásidot.
   Büszke Királyok előtt fogom én bölcs
   törvényidnek nagy böcsét hirdetni,
   a’ nélkűl, hogy megpirúllyak.
Gyönyörrel tellyes báj gyanánt
   illetnek hagyománnyaid engem’,
   úgy kedvellem azokot! Felnyújtom
   parancsolatidhoz; szinte
mint annyi kincshez, esdeklő
   karjaimot; nem győzi szeretni
   szívem szent szabásidot; nem győzök
   díszeikrűl elmélkedni.
(1821-1822.)

186. Memor esto verbi tui.
Ugyanazon Zsoltárnak Zain és Heth betűi.
Emlékezz meg Uram! szavaidrúl,
   mellyekkel engemet, hű tisztelődöt
      kies reményre gerjesztettél
         gondviselésed iránt!
Inségimben ezek nekem édes
   vígasztalásim: mert igéretidnek
      kegyes hatalma új életre
         emeli bús fejemet.
A’ büszkék csúfollyanak engem’,
   ammint akarnak! szent törvényeidtűl nem
      állok én el, méglen élek.
         Hajdani ostoridot
jól tudom én, mellyek megalázták
   a’ büszke lelkeket; ‘s ez nékem szinte
      leghathatósbb vígasztalásom.
         A’ gonosz embereket
kárhozatos kényekre fajúlni
   látván kegyes törvényeidtűl, óh! mint
      jár által engem’ a’ haragnak
         szent tüze! Ámde viszont
kellemetes dalhang hagyományod
   nekem szarándokságomnak völgyében!
      Még éjjel sem felejtem én el
         Jehova! szent nevedet,
melly kegyesen vonz engemet arra,
   hogy szent szabásidot hűven megójjam.
      Nem is kivánok e’ világonn
         semmi egyéb javakot,
csak hogy szent hagyományidot, ammint
   a’ jó fiúhoz illik, tellyesítsem.
      Te lévén eggy örökségem, nagy
         Isten! igéretemet
ím! örömest újitom előtted,
   hogy törvényednek engedelmeskedni
      meg nem szünök. Tellyes szívembűl
         öntöm elődbe, Atyám!
esdeklő kérésemet a’ Te
   irgalmadért, mellyet fogadtál. Ím! én,
      fiú gyanánt, hű szorgalommal,
         fontolom úttyaimot
szüntelen, és ha talán nyomaidbúl
   kilépnek ollykor lábaim, meg vissza
      térítem ottan ösvényedhez,
         ‘s karja közé sietek,
késedelem nélkűl, könyörűlő
   Atyámnak, hogy kegyes szavát fogadgyam.
      Sokszor be voltam már kerítve
         a’ gonoszoknak erős
tőreivel, de nem estek azért ki
   kedveltt törvénnyeid gyarló eszembűl.
      Éjfélkor ágyambúl felkelvén,
         térgyeimenn köszönöm
a’ legigazb jóságra vezérlő
   szabásidot, ‘s azoknak társaságát
      ohajtom, a’ kik Téged’ félnek,
         ‘s mint szerető fiaid
szent szavadot versengve fogadgyák.
   Végetlen irgalmaddal tellyes a’ föld
      óh! Istenem! taníts meg engem’
         óni szabássidot.
(1821-1822.)

187. Könyörgés a’ Királyért.
A’ LXXI. Zsoltár szerint.
Óh ! Fejedelmünknek sugarold szívébe, kegyelmes
Isten; itéletidet.
Tanítsd igazságodra jó Fiát;
   hű Nemzetünknek nagy reménnyét;
hogy népednek ügyét bölcsen meg tudgya itélni,
‘s a’ gonosztúl letiportt
szegénynek elsikkasztott jussait
   kezébe visszaszolgáltassa.
A’ hegyekenn a’ kül bátorság, halmos ölében
a’ kies öltözetű
mezőnek a’ zomok bővelkedés
   az eggy igazságnak hüvítő
ernye alatt verekedhetnek felséges erőre;
és ha szegénnyeinek
megoltalmazza szűk vagyonnyait,
   az árvaságnak, özvegyeknek
gyors segedelmet nyújt, ‘s ha erőszakit öszvetiporja
a’ gonoszúl dühödő
nyomorgatónak; akkor, Istenem!
   még nap világít kék egünkönn,
még halavány holdfény mértékli homályit az éjnek,
a’ Te dücső nevedet
a’ nemzetek szünetlen tisztelik.
   Kegyelmed által bölcs Királyunk,
hogyha könyörgésünk nem lessz foganatlan előtted,
olly kegyesen leterűl
népére, mint a’ szinte megkaszáltt
   mezőre a’ termékeny esső,
a’ repedő földnek kebelébe az éjjeli harmat.
Gondviselése alatt
a’ jámbor emberek virágzanak,
   virít a’ békesség örökké.
A’ vizekenn, ‘s a’ szárazokonn urasága hasonlít
a’ kegyesen siető
folyónak üdvöz áradásihoz.
   A’ pusztaságnak vad lakói
meghajtyák fejeket hírére; az ellene támadtt
nemzetek érdemeit
látván, borúlva kérlelik. Magok
   a’ messze országló Királyok
duzs adományokkal keresik megnyerni kegyelmét,
‘s tisztelik és szeretik
mint attyokat. Nincs nemzet, melly irígy
   szívvel ne nézze népeit, melly
tagja dücső birodalmainak ne ohajtana lenni:
mert segedelmivel
megmenti a’ szegényt, ki felkiált
   szívéhez, a’ halavány nyomorgót,
a’ ki sehol gyámolt sorsának nem lel; erőtlen
pórseregét, vajudó
községeit kímélli; elhagyott
   nyájának életét megójja.
Minden erőszaktúl, a’ vásott cselnek ezernyi
tőreitűl kegyesen
megőrzi őket. Ők is ám viszont
   örömmel élvén felderített
napjaikot hálálva teszik még vissza kezébe,
vékony adócska gyanánt,
a’ kézi munkáikkal érdemeltt
   érczének nem parányi részét;
boldogodásáért könyörögnek az égnek Urához
szüntelen; érdemeit
dicsérik, áldgyák szívét szüntelen.
   Alatta sűrűk a’ vetések;
zúg a’ sárga kalász tetejénn a’ büszke hegyeknek,
számtalan ága gyanánt
a’ zöld szilasnak; bővem termenek,
   mint szinte a’ fű a’ mezőkönn,
a’ váras köreinn a’ mindenféle gyümölcsök.
Híre, dücsője örök.
A’ napvilággal mérkezik neve.
   Ő boldogít; őt érte áldgyák!
Óh! Fejedelmünknek sugarold szívébe, kegyelmes
Isten ! itéletidet.
Tanítsd igazságodra jó Fiát,
   hű Nemzetünknek nagy reménnyét.
(1821-1822.)

188. A’ képzelő erőnek nagy müvei az emberben.
Delille után.
A’ mit az érzésnek szerszámai öszveszereznek,
őrzeni mint kincset ‘s meg visszaidézni eszünkbe,
vajmi kevés szolgálat, ama’ termékeny anyának
tisztyeihez képest, mellyet festései végett
Képzésnek nevezünk. A’ múlttat ez újra leírja;
a’ mi jövend, azt képeivel meg tudgya előzni;
gáncsait a’ megesett dolgoknak gondosan irtya;
s’ a’ minek e’ földönn meg kellene lenni, teremti.
Légy meg! imígy szóllíttya meg ezt; ‘s meg amarra tekintvén,
így szóll: újra teremj! ‘s mint hajdan az égi Atyának
úri szavára, kiüt töstént a’ semmi’ ölébűl
a’ remek elmevaló, ‘s meglévén, itt vagyok! úgymond.
Ő szüli, ő táplállya tüzét a’ mennyei lantnak,
a’ faragó vasnak, ‘s a’ festő mesteröcsetnek.
Ő teszi azt, hogy az embereket hódítani termett
büszke vitéz sebes eggy pillantásával egészen
átszemlél mindent, a’ mik czéllyára vezérlik.
A’ nemesebb szívnek nem más dajkállya negédgyét,
felfel biztatván különös tettekre hatalmas
kedvét a’ ragyogó dücsnek bűbájjai által.
Így Cicero az iránta igaz bosszúra kelendő
századit a’ később nemzetségeknek előre
érezvén, felemelte magát reptével ezekhez,
‘s messzérűl hallotta nevét hangozni örökké.
A’ kormánytudomány maga is ne köszönnyeë vallyon
e’ nagy Dajkának, hogy bölcsessége magosra
felszállott? szeme messze terűltt környékre kihathat,
mert magosabbrúl néz. Hol lassan mászik, orozva
andalog a’ sokaság, oda eggy ugrással elér ő.
Szinte mikint az alatt, hogy az útnak gyáva porában
mászkáló féreg hegyeit szemlélheti eggy két
fűszálnak; büszkén kirepűl ellenben az égre
a’ sas, ‘s végetlen szemkört tud nyitni magának.
Végre nem őë ama’ nemes ösztön, előre gyanító
érzés, melly magosabb reptekré vezérli az észnek
ritka talentomait, győzőit az emberi nemnek?
A’ mi jelenlévő, mindnyájan bírjuk; az elmúltt
a’ nyomozó bölcsekhez tartozik; a’ mi jövendő,
az csak ama’ nagy férjfiaká, kik még az avúlttnak
nyomdokit is csak azért keresik fel vizsga eszekkel,
hogy segedelmekkel mélyebben hassanak a’ most
puszta leendőnek környűlvehetetlen ölébe.
Hát a’ tiszta tüzű szeretet, melly testi salakkal
meg nem egyűl, vagy az érzékeny buzgással imádó
isteni szolgálat, ne köszönnyék e’ nagy erőnek
boldog repteiket, mellyekkel az égbe behatnak?
Nézd emez érzékeny szívet, melly mennyei lánggal
égni szeret, nem látë viszont rút poklot az ollyan
emberi lélekben, melly szent szeretetre nem ébred?
Istenes árjaitúl ellepve az édes örömnek,
más gyönyörűséget földünkönn vággya nem ösmer.
Lába alatt e’ gyáva lakást tova sínleni látván,
Istene, a’ mire vágy egyedűl; csak az égi lakások,
mellyekhez szerető elméje kitörni ügyekszik.
Már ragyogó fénnyébe merűl e’ mennyei Úrnak,
‘s a’ mit díszeirűl örömest hitt, látni ohajttya;
már felemelkedvén szárnyánn a’ tiszta tüzeknek,
lázúl a’ gúnynak méltatlanságai ellen,
mellyekkel gonoszúl sértette az ember az Istent;
tűri gyalázattyát, vele eggyütt kinnyait érzi,
meg nem szűnhetvén sebeit mosogatni könyével;
már meg egész napokat tölt el mennybéli tüzének
csüggedezési között, ‘a félig nyíltt szótlan ajakkal,
mozdúlás nélkűl, mély ájúlásba merűlvén,
hódol az Istennek, ki tüzével fogytig emészti.
így vesz ezen mennybéli erő, ezen Isteni képzés
gondolatinn bizonyos diadalmat az emberi észnek;
Így hódíttya kies jármához az emberi szívet!
Belső bírónknak feddését, mellyel előnkbe
tartván a’ rút bűnt, szívünket kínzani szokta,
rettenetes festéseivel táplállya, nagyíttya
bennünk a’ képzés. Ő hozza eszünkbe hitünket,
mellyet megszegtünk, a’ szentegyházat, az oltárt,
hol fogadásinkat megtettük, szinte halálig
tartandó kínzást szülvén bűnünknek ölébűl.
Ámde az illy gyötrő feddései által az ember
megtisztúl olykor, ‘s még vesszeje szinte javára
szolgál a’ bűnnek, melly már a’ múlttba enyészett,
a’ születő nemes erkölcsnek lesz végre kezesse.
És te az említés’ erejének drága gyümölcse,
Hálaadás! vedd itt mély tiszteletemnek adóját!
Istene a’ nyereségkeresésnek az, a’ mi jelen van;
ámde Te visszaveted szemedet még arra is, a’ mi
a’ régen múlttnak szomorú sírjába lesüllyedt.
A’ ki azonn látszott esdekleni, hogy lefizesse
szíve’ adósságát, arrúl a’ hajdani Bölcsek
mondani azt szokták: szeret emlékezni! sem Isten
nem győzendi viszont a’ hálaadásra, sem ember
a’ feledékeny eszűt, ‘s az adóst, ki köszönni nem is tud.
Nemde az állhatatos szerelem, ‘s a’ tiszta barátság
szinte mivolta’ felét a’ bájképeknek örűlő
újításaibúl szerkezteti öszve? Az ösztön
megszüli a’ kötelet, ‘s az üdő hurkokra szoríttya;
a’ képzés azutánn azt súgja eszünkbe, hogy egymást
kedvellyük; mire még tűzesbb lesz régi szerelmünk.
Innen az elmúlttat, meg amonnan előnkbe szeretvén
festeni a’ mi leend a’ képzés; emberi szívünk
két pont köztt leng szüntelenül: a’ félelem innen
sürgeti, más részrűl a’ vídámságra derítő
drága remény, melly hogy felbiztatgassa nemünket,
visszamaradt köztünk, mikor undok földi lakunkrúl,
minden egyéb erkölcs ismét a’ mennybe vonódott.
Ő evez a’ vízenn egyedűl a’ fürge hajóssal;
ő virogat számkönyveinél a’ nyerni ohajtó
kalmárnak. Ki egyéb viszi ütközetekbe az édes
honnyáért vívó sereget? Ki hunyorgat üdőnkint
a’ parlagra konyúltt szántónak barna szemébe?
Ő salygat mosolyogva növő könyvére az álmos
hajnal előtt munkába merűltt Írónak. Ezenkép
már evezőt visel ő, már tollat; már meg ekével
váltya fel a’ fegyvert, annyát a’ bajnoki fénynek.
Ő biztattya kivált magosabb reptekre nemünknek
nagy szívű csemetéit. Az ó Rómának imillyen
magzattyát, Czézárt, ammint a’ népre pazarló
kézzel egész kincsét már szinte kihányta, baráttya,
jótévőségét nem győzvén végre csudálni,
megszólíttya imígy: Mi marad fenn régi javadbúl,
hogyha pazarlani meg nem szünsz? - A’ drága reménység!
úgymond erre amaz. - Pedig óh! melly büszke remény volt
e’ nagy Rómaié! - Szekerét a’ csalfa szerencse
nemde szabad tetszése szerint a’ dajka Reménnyel
szokta vonatni, mikor szívünkkel játszani látszik?
Ez teszi gazdaggá a’ pórt; ez festi szabadnak
a’ nyomorúltt szolgát; őáltala kedvre derűlvén,
bár ha bilincs csörög is lábárúl, énekel a’ rab.
Ámde mihelyt a’ képíró áthágja határit
a’ mi világunknak, ‘s ideális honba repűlvén
észhaladó zselléri között folytattya futásit
a’ tüzes elmének, mint ösmertesse velünk meg
emberi férgekkel, tárgyát, melly emberinél több?
Képszerző keze, melly meghal, mint fesse szemünknek
a’ csupa lelki valót, melly meg nem halhat? az érzés’
eszközeit honnan vegye, hogy tegye öszve az orczát
benne, hogy a’ formát? Talpképet szülni eszével
‘s képet is egyszersmind, nem kis dolog! Akkor üdűl fel
a’ képzés tüzesen ‘s kimerítvén titkait ékes
mesterségének, megtisztítgattya fejében
a’ sokféle vonást, mellyekbűl képe teremjen.
‘S ez tudománnyának legfőbb diadalma! Tanúmnak
téged szóllítlak nagy Ráphael! A’ te kezedben
égig emelkedvén öcseted, mennybéli vonással
írta le Krisztusnak színét a’ Thábori bérczen.
Mennyi erővel adós e’ mennyei dísznek az ékes
szóllásnak tudománnya, mikor szívünkbe beötlik,
vagy mikor a’ felségesig ér! Duplázza hatalmát
ennek az indúlat’ vezetője, az emberi képzés.
Vajmi kevésbűl áll, szavak által eszünkbe világot
önteni! szívünket csak az ő festései által
tudgya igázni ezen mesterség. Képei nélkűl
a’ szemes ész jég szivünkönn átcsúszik ohajtott
vég foganat nélkűl, mellynek szüleménnye az erkölcs.
Még mikor azt, a’ mit régenten Locke világos
tollal megmutatott, Genevának Bölcse az ékes
szóllásnak tüzes ingerivel szívünkbe nem írta,
dajka meleg nélkűl nem tündöklöttë hiába
fénnye az elmének? Tévelygés födte be színét
a’ földnek, valamerre terűlt. Festései által
a’ bájos képzés tüzesebb szózatra nyitotta
nyelvét a’ bölcsnek, ‘s szétzúszta örökre igáit
a’ vak előhitnek, melly fogva gyötörte az embert.
Megszabadult így a’ csöcsömős pólyáinak undok
tömlöczitűl; halhéjjaibúl ép teste kifeslett
a’ szűken pihegő asszonynak; meg nem ijednek
vért látván az anyák rémítő jajra fakasztott
gyermekekenn ‘s a’ természet már visszakövetvén
jussait eggyenkint, meg azoknak lesznek anyái,
kiknek az ész által másodszor is életet adnak.
Köz törvények alá a’ hajdani emberek egybe
gyűlvén, ‘s köz környéki közé versengve vonódván
a’ csak imént épűltt várasnak; hasztalan intett
fő ura e’ helynek hadi népeket oldala mellé;
hasztalanúl mutogatta vezér tisztyének ijesztő
eszközeit nyilván; szörnyű hóhérinak állást
hasztalan épített, hogy tiszteletére igázza
a’ még vad sereget rettentő vásszai által.
Ámde mihelyt bájingereit szárnyokra emelte
a’ tündér képzés, nem kellett semmi erőszak,
semmi szokás, fegyver, törvény, sem szolgafenyíték.
A’ hadi játékok, pállyák és ünnepi pompák,
a’ gyönyörű fénnyel, ‘s ragyogó példákkal igázó
színpadok, öltözetek, majdnem mennybéli valónak
tették a’ közjót a’ bámúltt népnek eszében,
melly már honnyáért kész volt áldozni vagyonnyát,
drága szabadságát csonkítani, tábori ellen
a’ jövevény úrnak harczolni, pazarlani vérét.
Felkeresem fáklyái utánn a’ bölcs nyomozásnak
a’ szomorú babonák bölcsőjét. Áh! köz erővel
voltak azonn a’ csalfa remény, a félelem, a’ rossz
erkölcs, a’ nyereségkeresés, a’ durva kevélység,
a’ komorabb clímák, a’ csábítóknak eláradtt
tábori, hogy sűrűbb, sűrűbb vakságba zavarják
a’ vele lett éjben tengődő emberi elmét.
Fátyolozott szemmel, vagy pelypeskedve követvén
a’ habozó köz vélekedést, vagy jégre vezetvén
csábító nyomainn a’ féktelen emberi képzés,
már szomorú, már víg, már lágy, már vérnek örűlő
Isteneket költött váltólag, számtalan újnál
újabb agyszüleményt, alacsony hóhérit az észnek;
‘s már botorúl csalván, már elcsábítva, bevitte
a’ tévelygések’ szomorú éjjébe az elmét,
‘s a’ szívnek vággyát erkölcstelen útra vezette.
(1821-1822.)

189. Ének szent István király’ jobbjáról.
Oh szent jobb kéz! földünk’ fénye,
nemzetünknek szent reménye,
   kútforrása létünknek
   hű dajkája hitünknek;
légy Budáról országunknak
Mózes’ karja mindnyájunknak.
   Oh szent kéz! óvd földünket,
   minden rossztól népünket!
A’ pogányok vakságából
a’ vadságnak rút sorsából
   a’ magyarnak hajnala
   ah! te voltál angyala,
hogy tanítsák a’ gyarlókat
gyámolítsák a’ habzókat
   te rendeltél véneket,
   te egyházi rendeket.
A’ ki félvén a’ hívságtól
búcsút vett az ál világtól,
   annak bátor szent fokot
   te szerzettél klastromot.
Akkor is, ha tán Rómába
vagy Jézusnak szent honába
   jámborságból vándorolt,
   a’ magyarra gondod volt.
Hány özvegynek gyámolója
hány árvának pártfogója
   volt hazánkban irgalmad,
   szünhetetlen szorgalmad!
A’ betegnek, éhezőnek
mindenféle szenvedőnek
   te nyujtottál orvoslást
   köntöst, ételt, ápolást.
Végre, hogy köz boldogságunk
fenn maradjon bátorságunk,
   Isten’ annya pártfogónk
   általad lett gyámolónk.
Néki adtad koronánkat,
ő rá bíztad új hazánkat,
   hogy földünknek népeit
   óvja úgy, mint híveit.
Illy felséges tetteidnek,
illy tündöklő érdemidnek
   bére az, hogy Tégedet
   rothadás nem sérthetett.
Bére az, hogy több csudával
mint dücsődnek zálogával,
   mellyért áldja nemzetünk,
   fényesnek tett Istenünk.
Várad, Szent-Jobb szól ezekről,
szól Ragúza több lelkekről,
   kikkel érted az Egek
   sok jeles jót tettenek.
Hogy Mohácsnál megrontattunk,
Tőled is, óh! megfosztattunk
   nyűgben sírtak népeink,
   árván nyögtek szíveink.
Ámde háza Ausztriának
megtérítvén a’ hazának
   mind az eltünt díszeket,
   visszaszerzett Tégedet.
Áldd meg Isten! jóvoltáért
és Te szent kéz, a’ hazáért
   légy e háznak csillaga,
   légy hűségünk’ záloga.
És ha tán köz-ellenségünk
rajtunk üt, vagy más inségünk,
   oh terjedgy ki Te reánk,
   hogy megszánnyon köz Atyánk.
Intsd meg szívét a’ magyarnak
kit balságok megzavarnak
   tűrje mennyért séreit
   ‘s várja értök béreit!
Köss közöttük egyességet,
tartsd fel a’ köz békességet,
   hogy mint egy test éllyenek
   ‘s mindig eggyet értsenek.
Emlékeztesd itt léteddel
‘s visszatérő ünnepeddel,
   hogy egy tőnek ágai
   egy egésznek tagjai.
‘S a’ ki végén életének
búcsut mond elhült testének,
   vidd az Isten’ színéhez
   hogy feljusson béréhez!
Légy Budáról országunknak
Mózes’ karja mindnyájunknak,
   oh szent kéz! óvd földünket
   minden rossztól népünket!
(1821-1822.)

190. A’ Teremtésnek Képe.
     Csendes, mint a’ sír; és setét volt az éjszaka, mikor eggy álomkép hajnal felé végét szakasztván nyugodalmamnak térgyeimre késztetett nyoszolyámbúl, hogy az Isteni Felségnek éjjeli oltalmáért hálákot adgyak. Felöltvén köntösömöt, kiültem a’ nyári hűsnek kedvéért Budai házamnak erkére, honnan nappal a’ Dunát ‘s az egész Pesti térséget látom.
        Öszvezavarva feküdt a’ föld az egekkel előttem.
Sem csillag nem tünt, sem hold, szemeimbe. Setéttel
volt az egész Minden beborítva, ‘s kietlen üresség
látszott méllyeinek tátott fenekébe temetni
mindent. Semmi sem élt, nem mozgott semmi; csak olykor
érzettem gyengén mellettem előbbre lebegni,
‘s a’ nagy ürességenn átzúgni az éjjeli szellőt.
   Illyennek nézték, hihető, a hajdani Látók
a’ földnek közepénn a’ tág mélységet, azoknak
fénytelen országát, a’ mik még, magban aludván,
a’ születést várják. Eggyenkint inti ki őköt
innen az Istennek szava, ‘s a’ mennybéli világnak
első súgárit megsejtvén, létre verődnek,
‘s élteket a’ nevelő földönn elkezdik örömmel.
        Mély gondolatokba merűltem én itt a’ Régieknek amaz érzékeny képzeménnyeirűl, mellyekkel a’ születetleneknek e’ setét országát szinte megvalósították. Ebben alszanak az ő kedves személyesítések szerint a’ még születetlen éjek és napok. Magosságábúl letekint reájok az Isten, ‘s tetszése szerint előszóllítja közűllök az eggyiket vagy a’ másikot. Örűl a’ kinevezett, hogy testvéreinek társaságában a’ forgó esztendőt kísérheti. De legszembetünőbbnek tetszett nekem amaz esdeklés a’ világosság utánn, mellyet a’ Régiek a’ születetleneknek tulajdonítottak ‘s mellyet, setét erkemenn ülvén, ‘s az előttem fekvő világtalan térségre haszontalanúl nézvén, mind magamban érzettem, mind a’ természetben gyanítottam. Áh! a’ világosság nélkűl sem mink állatok nem élhetünk, sem a’ növötények nem tenyészhetnek. Még erkölcsi értelemben is, mi az emberi észnek szép tehetsége, mi az emberi szívnek jóra való hajlandósága világosság nélkűl, akarom mondani, igaz tudomány és igaz religyió nélkűl? Nem mutattyaë meg a’ világosságnak fő böcsét csak az is, hogy azt a’ természetnek Alkotója első nap teremtette? a’ mit Mojzes, mennél rövidebben, annál felségesebben rajzol e’ szavakkal:
         Legyen világ!
         mondá az Isten,
         és meglett a’ világ.
      Azon szempillantásban, hogy a’ Mindenhatónak e’ tellyes foganatú szavait mély tisztelettel és álmélkodással meggondoltam, kiütött a’ földkörnyéknek keleti pontyánn a’ hajnalnak első zsengéje.
Ott ül Atyánk! ott mennyei székénn,
   mondám magamban borzadó örömmel.
Ott ül fénnye megett amaz égi
   résnek, hogy eggy szavával szétlehellye
földünkrűl az örömtelen éjnek
   vak vásszait... De festi már ösvénnyét
a’ Hajnal friss rósaveressel,
   ‘s a’ fellegeknek széleit beszegvén
keltében folyadékony arannyal,
   hüs harmatot hínt a’ szomjú mezőre.
A’ földtűl elválik az égnek
   kék boltya, ‘s felfelé vonódik. Ezzel
a’ fellegsereg is magosabbra
   emelkedik, ritkúl, ‘s a’ csillagokrúl
a’ fátyolt versengve levonván,
   a’ tiszta tűznek honnyához törekszik.
Szinte mikint a’ büszke menyasszony,
   úgy lép ki a’ homálynak hűltt ölébűl
a’ föld is, megrakva virággal,
   megrakva számtalan dúzs termetekkel.
A’ nehezebb folyadékok, az égbűl
   színére süllyedezvén, elszivárgnak;
‘s elválván a’ szőke Dunának
   két partya egymástúl, kinyílni látszik
e’ széles víznek deli színe.
   Ott fenn az ég, itt lenn a’ föld tündöklik.
     Így választotta el a’ Teremtő, Mojzes szerint, a’ felső vizeket az alsóktúl; így gyüjtötte az utóbbiakot eggy helyre, kiemelvén közűllök a’ szárazt, hogy magvazó füvet és gyümölcsfákot teremjen. De áh! még ezeket gyors gondolatimmal szinte csak átfutom,
   Szívemelő jelenést látok kezdődni az égenn.
Szinte mikint nyáronn a’ napnak déli hevétűl
szétszakad a’ felhő, s foszlékai, szerte repűlvén,
a’ tűzzsengének magosabb honnyába enyésznek:
úgy tünik a’ csillagsereg is, mikor a’ nap az égre
a’ kelet’ öbleibűl kitekint; halaványodik a’ hold,
a kiderűltt kékség bóltyánn szétterjed az égnek,
s a’ nagy természet pözsögő életre felújjúl.
Élni siet minden! Csűdűl a’ szőke Dunának
méllyeibűl sík színe felé a’ fürge halaknak
népe, hol, a’ napnak fénnyét örvendve köszöntvén,
a’ víznek tetejénn lebegő bogarakra rohannak
A’ komor erdőknek tollas zselléri, az első
napsúgárt gallytornyaikonn bekacsongani látván,
tollaikot rázzák, ‘s órrokkal rendbe simítván
szárnyaikot, kiki módgya szerint, dalolásra fakadnak.
A’ sok ezer csúszó gyűrűs testével az éjnek
fénytelen udvaibúl a’ nyíltt térekre tolódik
hogy szörnyű bajjal picziny étkeit öszvekeresse.
Ott eggy gombolyagot látok szétnyúlni; halomnak
gondoltam; felemelkedvén lábára, ökörnek
ösmerem. A’ gyapjas nyájak, tolakodva habozván
fénytelen aklokbúl, a’ friss levegőre sietnek.
Még a’ mézgyűjtő szűz nemzet is, erre amarra
szélledvén ridegen, ‘s a’ rétnek tarka virágit
megsejtvén, dúzs kelyheiket versengve rabollya.
Érkezik ágyábúl már most a’ szinte megújjúltt
ember is; ez könnyű szekerénn a’ tarka mezőre,
az meg ekéje utánn más munkájára sietvén.
    Mojzesben e’ képek az 1. résznek 16. versétűl fogva egész a’ 27. versig olvastatnak.
    De áh! minekutánna a’ Teremtésnek e’ mindennapi képét férjfikoromtúl fogva majdnem naponkint gyönyörködve néztem, csudáltam, imádtam; most, mikor azt különösebben lerajzolni ügyekeztem, megéréntett engemet az Úrnak keze, eggy súlyos és hosszas nyavalya által a’ halálra megintvén. Azt találtam azonban még szomorúabb elmélkedéseimben is, hogy nagy, irgalmas, és hatalmas az Úr, mikor sujt, és mikor gyógyít, mikor csapással látogat, és mikor kegyelmével vigasztal. A’ legszebb napnak, melly az egész természetet feleleveníti, az végtére a’ sorsa, hogy ismét elalkonyodik, és még nagyobb pompával kerekedik ki.
(1822.)

191. Ének páduai Szent Antalról.
Ha kívántok nagy csudákot,
   Szent Antalhoz mennyetek.
Ha szenvedtek nyavalyákot,
   gyámolt tőle kérjetek.
Bélpoklosság, a’ szükségek,
   a’ halálnak íjjai,
a’ tévelygés, az inségek,
   az életnek gondgyai
‘s az ördögnek bús ártalmi
   attúl messze szállanak,
kit Antalnak szent oltalmi
   pajzsok alatt tartanak.
Intésére a’ tengernek
   csillapodnak habjai,
a’ kárvallott jó embernek
   vissza térnek javai;
a’ bilincsek szét szakadnak
   a’ veszélyek sinlenek,
a’ csapások eltikkadnak
   az áldások csengenek.
Tapasztallya Páduának
   népe sok jóvoltait;
érzi a’ föld glóbissának
   minden része karjait.
- Örök dücső az Atyának
   a’ mennybéli trónusonn,
örök dücső szent Fiának
   most és minden korokonn.
Örök dücső a’ Léleknek
   ki lelkünköt szenteli.
Vegye bérit a’ mennyeknek
   ki szent Antalt tiszteli!
(1822.)

RIKÓTI MÁTYÁS.
I. Dal.
Serkenny fel vén Brúgóm! s mond el a világnak,
mint jutott Rikóti a borostyány ágnak
zöld koszorújához, melly a bárdusságnak
kokárdgya népénél a Músa országnak.
Mélyebb ugyan hangod Alcaeus sípjánál,
erőtlenebb szavad Máró dudájánál;
De dücsőt is keres amaz Argossánál,
kenyeret meg emez negédes uránál.
Allya körűl járván Parnasszus csúccsának,
árnyéka sem lehetsz ama trombítának,
melly dühét dicséri a véres csatának,
hogy kicsallya pénzét a bajnok csordának.
Tégedet nem éhség késztet éneklésre;
nem hiú dücsőség visz a verselésre.
Alkalmatlan hangod a hízelkedésre,
valamint kis tárgyad a tar kérkedésre.
Repdessen a Bárdus magos fellegekben,
csevegjen tikokot csínos énekekben,
fürödgyön untáig a képzeletekben,
mellyek sok kárt tesznek a gyenge lelkekben!
Őtet csak fogadott pajtási csudállyák;
a bölcsebbek pedig, mihelyt azt talállyák,
hogy a józan elmét meséi rongállyák,
kártékony versére fejeket csóvállyák.
Te csak igazat mondgy értelmes dalokkal,
ammint szóllni szoktunk a profánusokkal;
s fesd le Rikótidot ollyan vonásokkal,
mellyek nem kérkednek Miltonos fótokkal.
Régi Kántor lévén mező városunkban,
sok érdemet tett ő roppantt templomunkban.
Meg is ösmertük ezt gyakorta magunkban,
de megjutalmazni nem volt hatalmunkban;
mert ő megvetette az aranyt s ezüstöt,
mint megvetni szoktuk mink a rongyos üstöt,
s a világ pompáját úgy nézte mint füstöt,
csak jobbik mentéjénn hordván ócska nyüstöt.
Tudatlan volt neki majd egész helységünk,
paraszt alacsonyság természetességünk;
s ha tán megkínálta pénzzel szívességünk,
gúnynak tünt előtte jámbor emberségünk.
Többnyire azt mondá illyes ajánlásra,
hogy a Bölcs nem szorúl maszlag táplálásra
s készebb lesüllyedni végső koldúlásra,
hogysem tudatlannal lépni osztozásra.
A mit pedig kívánt jutalom fejében,
szegény várasunknak nem volt erejében.
Apollónak nő ez áldott erdejében,
Castalis kúttyának boldog megyéjében.
De megélte immár örömének napját,
mert kicsalták hozzá Appollónak papját,
ki hátához csapván eggy nagy könyvnek lapját,
bölcs fejére tette borostyány kalapját.
Köszönd ezt Rikóti! Óbester Urunknak,
ki erőtlenségét látván várasunknak
jutalmazásában híres Kántorunknak,
kifizette részét nagy adósságunknak.
Ő kegyetlen Marsnak elhagyván csatáit,
mivel sínlő teste nem birta munkáit,
nállunk szívogattya utólsó pípáit,
meg futtatván ollykor nyúlászó kutyáit.
Közel van jószága ősi kastéllyával,
hol a nyárnak részét tölti Asszonyával,
ki úgy kedveskedik közttünk jóságával,
mint a virágos kert édes illattyával.
Húga viselt gondot mindeddig házára,
mikor elköltözött nyári lakására,
ki nagy púpot kapván, mint kisded, hátára,
nem igen mert vágyni lyánkérő mátkára,
s nagy nevét viselvén szűz szent Birgitának,
követője is lett végre szűz nyomának;
de nem győzvén súllyát a klastrom igának
ismét búcsút mondott szent kalitkájának.
Ő a vén szűzeknek megvetvén példáját,
kik még a pórnak is irígylik dudáját,
drága kincsnek nézte az öröm tréfáját,
melly rósákkal hinti életünk pállyáját.
Ezen úri háznak nagy gratiájában
volt Rikóti Mátyás; kegyes Asszonyában
táplálónét lelvén, nagy lekű Urában
pártfogót, barátnét víg Kisasszonyában.
Az Óbester kivált nagyon protegálta;
sőt a kántorok köztt remeknek csudálta,
mivelhogy elméjét, akárhogy próbálta,
nemében mindenkép ritkának találta.
Mosolygva ámúlt ő sokszor musikájánn,
ha fantaziákat játszván orgonájánn,
olly merészen ugrált claviatúrájánn,
mint a vásott kecske Tátra kősziklájánn.
Két kezét játék köztt már keresztül veté,
már a discantusonn eggyütt reszketteté,
már meg a bassusnak allyára szökteté,
honnan ismét frissen kétfelé pörgeté.
Húsz változás legyen eggy nagy orgonában,
süvítsen a kis síp felső párkánnyában,
harsogjon a fagót bassus ládájában,
zúgjon a sok accord hang-mixturájában;
még is ha tág torkát borral megsimíttya,
lélekző lágyékát szíjjal átszoríttya,
s musikája mellett magát elordíttya,
zúgását amannak helyben elboríttya.
Igy harsant ki szava Brontes óriásnak,
lármájábúl ama véres csatázásnak,
melly neki rohanván az égi lakásnak,
bitanglóját vítta a köz országlásnak.
Illyen hegedűk köztt a kürtnek zúgása
vagy a trombitának éles harsogása,
illyen harangszó köztt az ég csattogása,
mikor a toronyra lecsap villanása.
A mi tető gyanánt járúl érdeméhez,
az hogy maga csinál verset énekéhez.
Nincs hasonló köztünk sebes elméjéhez,
akármikor fogjon mester szüléséhez.
Csak eggy pohár bort önt szomjazó torkába,
füstölgő pípát dug bajúszos szájába,
sapkáját felteszi, beül tripossába,
író tollat ragad izzadó markába,
s fejében a versek azonnal csűdűlnek,
mint mikor a hangyák dög falatra gyűlnek,
s allighogy szájában eggy kicsinyt meghűlnek,
négy kis fertály alatt százonkint kidűlnek.
Ő ugyan nem sokat válogat a szókban,
még is híres mester a descríptiókban;
virtuosus pedig a búcsúztatókban,
s a névnapokra írtt aprecátiókban.
Egykor hogy eggy testnél torkát megnyitotta,
fogát a komondor rá vicsorította;
s hogy ez végre magát el is ordította,
Mátyás illy in promptu dallal szóllította:
“Sírhatsz te is Kormos! e’ megharvadtt ágonn,
kinek párja nem volt hetedhét országonn.
Kontrálly, még zokogok illy nemes virágonn.
Anyád helyett ő volt anyád e’ világonn.”
Jól tud azonkivül a szent énekekhez,
s hogy behathassanak a bűnös lelkekhez,
olly nótákat alkot a verseletekhez,
mellyek kül festést is adnak értelmekhez.
Ha verse a bűnöst pokollal ijeszti,
a szelídebb sípot rendre megrekeszti,
s újjait a fejér hangokra mereszti,
vagy a kellemetlen quintákra függeszti.
Igy már a léleknek festi jajgatásit,
ki az örök tűznek érzi hasításit,
már az ördögöknek képzi czivódásit,
kik szemére hánnyák gonosz vágyódásit.
Igy rajzollya bőjtben a földnek rengését,
húsvét vasárnapjánn a kőnek zörgését,
pünkösdkor a tüzes nyelvek szörcsögését,
s karácsony éjfélkor a szamár bőgését.
Járatos ő szintúgy a képrajzolásban,
egész kis boszorkány a képfaragásban,
párja talán nincs is a bábcsinálásban,
non plus ultra pedig a lópingálásban.
Az Úr koporsóját szépen kifestette,
arany csillagokkal felékesítette,
a napot a holddal öszve függesztette,
s a sírnak méllyében eggy kőszirtre tette.
Szép kertet is rajzolt a chórus falára,
tulajdon portréját feltűzvén eggy fára;
felfolyó szőllőköt írt az orgonára,
chorális kottákat kántor trónussára.
Kalváriánk úttyán festett státiókot,
feketében írván a zsidó birókot,
magyar köntösökben az írástudókot,
kabátokban pedig a pogány kínzókot.
Betlehemünk szintúgy az ő faragása,
mellyben szépen látszik a bőcső ringása,
sok vidám kecskének furcsa főmozgása,
s eggy egész csordának szájtátogatása.
A Plébános ugyan, mikor templomunkot
keze alá vette, látván gardrobunkot,
melly ajtatosságra gyújtsa várasunkot,
s mesterének lenni hallván Kántorunkot,
a Tanácshoz fordúlt panaszos írással,
azonn esedezvén istenes buzgással,
kiméllye meg népét illy botránkozással,
s a szent Relígyiót a lealázással.
De a Tanács viszont bámulván szavára,
azt felelte kurtán méltó panasszára,
hogy már sokat költött úgy is templomára,
még felállíthatta mostani lábára.
“Dícsérni kell inkább, úgymond, Kántorunkot,
hogy így felczifrázta ingyen templomunkot.
Hűven szolgálta ő eddig várasunkot,
mindenkép ébresztvén ajtatosságunkot.”
Ez volt a felelet a Pap kérésére.
Csak a Bíró állott kéz alatt részére,
ki házához menvén még az nap estvére,
frigyet kötött vele Rikóti’ vesztére.
“Fogja elő az Úr, úgymond, leczkéjével;
talán valamire mehet még fejével.
Ha pedig nem gondol bölcs fenyítésével,
közöllye a dolgot a Püspök székével.
Ezt ugyan az Úrnak jobb lessz elkerűlni,
ne hogy mind fejére talállyon csűdűlni,
ki vagy Mátyás eszénn álmélkodva hűlni,
vagy örömre szeret kórságinn hevűlni.
Az Óbester őtet leginkább portállya.
Ezt hát megelőzni az Úr ne sajnállya.
Ha istenes szívét jó móddal megszállya,
szent ostromlásait, tudom, ki nem állya.”
A Plébános tehát Mátyást megintette,
sőt elűzésével meg is ijesztette.
De ő meg pofáját azzal püffeztette,
hogy Kántornak őtet bölcs Tanácsunk tette.
“Mi köze van, úgymond, ezekhez az Úrnak?
Rendes, hogy a nyers bél ád tónust a húrnak!
De bátor a maglók sok földet feltúrnak,
azért a farkasnak vermet még sem fúrnak.
Mit érthetne az Úr vagy a musikához,
vagy a poézisnak magyar ritmussához?
mit a státióknak lerajzolásához,
vagy eggy Betlehemnek kifaragásához?
Nem tanúllyák ám ezt theologyiábúl,
sem a haszontalan filozofiábúl.
Poéta vagy Kántor nem jön oskolábúl,
hanem készen pottyan az annya hasábúl.”
Látván a Plébános vad ostobaságát,
s a mi ennél rosszabb, büszke nyakasságát,
sokáig viselte bölcs gorombaságát,
gyógyítni próbálván poéta kórságát.
“Tanúllya meg Kelmed a szépség törvényét!”
úgymond egyszer neki, simítván serénnyét.
“Ehhez kell ám szabni eszünk szüleménnyét,
hogy felébreszthesse a szív érzeménnyét.
Szép dolog az elme halandó nemünkben;
de mint a palánták sínlenek kertünkben,
ha csak kaczor nincsen szüntelen kezünkben,
úgy a gyom sok rosszat szülhet vad fejünkben.
Nem kell szabad szárnyat adni a képzésnek
fontos munkáiban a köz szépítésnek;
mert mióta eszünk just mond az érzésnek,
amaz is csak szolgál a józan ízlésnek.
Csúfot sem kell űzni a szentebb dolgokbúl;
mert ki orchestrákot csinál templomokbúl,
Carricatúrákot szent rajzolatokbúl,
avvagy operákot egyházi dalokbúl,
okot ád a rossznak a csúfolódásra,
balgatag népünknek hideg ácsorgásra,
az érzékeny szívnek bel háborodásra,
s a hitetleneknek méltó káromlásra.
Nem rossz a templomban élni musikával
vagy más mesterségnek szép szolgálattyával;
de ha nevetséget okoz fajzattyával,
rútúl ellenkezik az Egyház czéllyával.
Templomonn kivűl is a szép mesterségek
arravalók, hogy a fő kötelességek
előnkbe adatván mint vonzó szépségek,
szítsanak hozzájok az érzékenységek.
Erre pedig vannak vezérlő törvények,
melyek nélkül törpék a vers-lelemények,
ízetlenek minden kézi szülemények,
púposok mellyünkben a szebb érzemények.
Kivált köz nyelvünköt nem kell megrongálni,
mikor ritmusokot akarunk firkálni;
mert a rögös beszéd csak fület piszkálni,
de innen nem képes szívünkbe leszállni.”
Igy szóllott a bölcs Pap Rikóti Mátyásnak,
ki böcsét nem értvén a jó tanácslásnak,
s fájlalván szúrásit a sok dorgálásnak,
allig várta végét a prédikállásnak.
Mint a délczeg csikó rágja zaboláját,
ha talán megrántyák gyeplővel vad száját,
s hallván az ostorral csattogni gazdáját,
ágaskodik, hortyog, rugdossa hámfáját:
Úgy ő is bajússzát kevélyen sodrotta,
mentéjét vállával felfel hagyította,
nadrágjának szíjját jól megszorította,
s végre eggyet  köpvén, ezeket mondotta:
“Mit nekem az Úrnak érzékeny szépsége?
Nem viszi azt végbe senki mestersége,
hogy Pikó Pannának czigány nemzetsége
olly szép legyen, mint a Kasznár felesége.
Rút is lehet eggynek, a mi tetzik másnak.
Sok nevezi golyvás mátkáját tokásnak,
s  nagyobbakot ugrik sípjánn a dudásnak,
mint mink szép nótájjánn a jó musikásnak.
Azért de gustibus nem kell disputálni!
Haggyuk a képírót kedvére pingálni,
önn tetszése szerint a Kántort dudálni,
s a magyar poétát versekben prósálni.
Süllt esztelenség azt tenni mesterségnek,
a mit a Természet ád az emberségnek,
s világos kárával a köz serénységnek,
súlyos törvényeket szabni a szépségnek.
Nekem Corpus Juris eggyetlen törvényem,
a szent írás pedig útmutató fényem,
s ha ezzel nem eggyez elme-szüleményem,
vesszen el, nem bánom, minden keresményem;
de más ugyan törvényt ne szabjon versemnek,
vagy egyéb munkákban izzadó fejemnek,
mert ha felzavarja epéjét mellyemnek,
súllyát is megérzi bosszúló kezemnek.”
Igy végezte Mátyás tudós harczolását,
mellynek, hogy ne lássa káros fordúlását,
Óbester Urunkhoz vitte panaszlását,
s alázatossággal kérte pártfogását.
Oszlopolta is ő oltalmazásával,
meglepvén a Papot rimánkodásával,
mihelyt megtisztelte látogatásával,
kíméllye meg szegényt oskolázásával.
“Soha sem lessz, úgymond, szalonna kutyábúl,
sem szép Mercúrius egyenetlen fábúl.
Könnyebben sül Vénus szerecseny orczábúl,
mint igaz poéta romlott ritmistábúl.
Nekem sok víg órát okoz fél eszével,
mikor mestert játzik zab szüleménnyével,
mint a görnyedtt majom talpra keltt testével,
mikor az embernek verseng termetével.”
Birgita is féltvén Rikóti Músáját,
kinek szerette volt kaczagni dudáját,
illyenképen agálta süllyedő causáját,
comicus bánatba borítván orczáját:
“Ah! ne rontsa, kérem, kedves Mátyásomot,
ha csak nem akarja látni halálomot!
mert ha elveszteném e bölcs mókusomot,
a búbánat az nap megásná síromot.
Ki mondana nekem köszönő ódákot?
ki verne érzékeny verbunkos nótákot?
ki pingál szoknyámnak szélszegő mustrákot?
ki farag szajkómnak czifra kalitkákot?”
Végre megtörűlvén könyetlen pilláját,
s megmeg czirógatván a Papnak orczáját,
“ah! szánnya meg az Úr, úgymond, Birgitáját,
s haggya meg, ammint van, furcsa Mátyáskáját.”
A pap megkaczagván nyájas siralmait,
elő terjesztette szép móddal okait,
mért nem tűrheti el Mátyás ugrásait,
mellyekkel a Hitnek alázza titkait.
“Csak a szent dolgokbúl csúfot ne csinállyon,
nem bánom én, úgymond, bárhogy musikállyon,
a templomonn kivűl akármit pingállyon,
dajna Músájával akárhogy ugrállyon.
Erre nézve pedig kérem Nagyságtokot,
verjenek fejébe jobb gondolatokot.
Felveszi ő talán úri tanáccsokot
könnyebben mint tőllem a tanításokot.
Az Asszony helyt adván méltó kérésének,
“nem mondtame? úgymond kétkedő férjének,
hogy nagyon ártalmas a Hit felségének
üdőtlen buzgása Kántorunk fejének?
Azért hát csak tedd meg kötelességedet;
vedd jobb oskolára kedves cliensedet,
s hogysem illy dolgokkal megterheld lelkedet,
hadd el inkább vele inderkedésedet.”
Az Óbester tehát székét elmozdíttya,
nedvesülő szemét az égre fordíttya,
átlépvén a Paphoz, kezét megszoríttya,
s érzékeny szózattal illyképen szólíttya:
“Bocsásson meg az Úr gondatlanságomnak,
mellyel áldozgattam víg indúlatomnak.
Ha meg nem törhetem fejét Mátyásomnak,
fogadom, vég búcsút mondok játékomnak.”
A plébános viszont köszönvén végzését,
megigéri önnkint Mátyás kíméllését,
nehogy meggátollya kedveltt enyelgését,
ha búkkal zavarná esze szökdösését.
Szépen is bánt vele; nevette tréfáit,
dicsérte némellykor verbunkos nótáit,
sőt még tisztyében is elnézte hibáit,
pór házának pedig dajkálta csíráit.
Megnyervén Rikóti tudós viadalmát,
meg nem nyerte vele belső nyugodalmát;
sőt nőni érzette naponkint szorgalmát,
nehogy megfizesse még e diadalmát.
Végre meggondolván a sok bosszúságot,
s a belőllök forró nyughatatlanságot,
megátkozta majd nem a Kántor rabságot,
Apollóhoz küldvén illyen imádságot:
“Óh! te édes annya sok nagy poétának,
kik hátat fordítván a gondok árjának,
hordgyák már jutalmát a laurus kávának,
mellyhez verseikkel útat hasítának,
s kik már udvarodnak töltözvén javával
naponkint jól laknak szent ambrozsírjával,
s megmeg részegedvén a lektár nyirkával,
kedvekre cziczáznak a kilencz Músával;
óh! ha országodnak tudhatnám ösvénnyét,
melly vígan áthágnám a Papnak sövénnyét,
lábaidhoz ontván szívemnek reménnyét,
melly hűven fongatnám paripád serénnyét!
Mert én nem kívánok nállad egyéb lenni,
csak te méltóztassál lovászodnak tenni.
Már e szolgálatonn csak el tudnék menni,
ha eggy kántorságot itt fel mertem venni.
Tekintsd meg érdemét számtalan versemnek,
s küldgy már vígasztalást szomorú szívemnek,
melly végét szakasztván sűrű keservemnek,
útat nyisson hozzád őszűlő fejemnek.”
Illyen volt habzása Rikóti sorsának,
szomorúságára élete párjának,
ammint véletlenűl fénnye csillagjának
felderült eggy böjtyénn szent István napjának.

II. Dal.
Szép pompával kezdett a nap alkonyodni,
nagy kerékre látszott képe tágasodni,
habzó tüze pedig gyengén pirosodni,
s a kedvesen lengő hüssel párosodni.
Az álmos árnyékok messze terpeszkedtek,
a czikázó szelek fákkal inderkedtek,
az ingó virágok szaggal kedveskedtek,
s a vizeknek színénn fodrok berzenkedtek.
Érkezett a kondás röfögő nyájával,
a bömbölő bika tölgyes csordájával,
a juhok vezére tompa kolompjával,
a hímecske pedig öszve ült párjával.
S íme! az Óbester a templom megyéjénn
általlovagolván negédes szürkéjénn,
ammint előre néz üveg csövecskéjénn,
megsajdít eggy vitézt az útsza mesgyéjénn.
Csákó van fejében, kard lóg oldalárúl,
fütyög kis mentéje dolmányos vállárúl,
sarkantyúk ragyognak sárga csizsmájárúl,
katonának véli veres tarsolyárúl.
Közelebb érkezvén, Rikótit csudállya,
s úttyát szürkéjével azonnal elállya.
Allig hisz szemének. Bajússzát visgállya,
s kormozott faggyúval felkenve talállya.
“Hol jár Kelmed, úgymond, illyen öltözetben?
s elkacczantya magát. Tán bölcs ütközetben?
Melly szerencsés vagyok, hogy még ez életben
Apollót meglátom Márssal eggy termetben!”
De amaz csákóját illetvén újjával
s kardgyát megzördítvén lecsapott ballyával:
“mit titkollyam, úgymond, a lyukat fóttyával?
holnapra készűlünk eggy comédiával,
s hogy ne legyen hiba semmi personában,
generális próbát tartunk a pajtában.
Holnap, hogyha Isten megtart szent markában,
megláttyuk a többit Nagyságod házában”.
Örűl az Óbester Rikóti eszének,
hogy illy mulatságot készít vendégének,
ki házához jövend napjára nevének,
s imígy hízelkedik auctor negédgyének:
“Köszönöm Kelmednek előre munkáját.
Nem hagyom bér nélkűl szép comédiáját,
és hogy lássa, mikép böcsűlöm pennáját,
megköttetem én is holnap bokrétáját.
Méltó jutalmárúl régen gondoskodtam,
mint ejthetném módgyát, sokat okoskodtam,
‘s Apollo papjának addig hálákodtam,
még meg nem igérte, a’ minn iparkodtam.
Ma várom házamhoz katona ruhában;
mert kül Hatalmaknak járván országában,
nem szokott ragyogni poéta subában.
Ő ezt csak urának hordgya udvarában.
Ez pedig történik Kelmed örömére,
hogy nézvén tollának bokros érdemére,
borostyány koszorút tegyen bölcs fejére.
Azért készűllyön Kend saját ünnepére.”
Ezt mondván meginti szürke oroszlyánnyát,
s ott hagyván Mátyásnak elbámúltt bálvánnyát,
veszi kastéllyának egyenes aránnyát,
mellyben feltalállya régi kapitánnyát.
Nagy poéta volt ez virágzó korában:
Flaccussal mérkezett metrumos dallyában;
szépen folyt a beszéd magyar ritmussában,
friss elme ragyogván majd minden szavában.
Mihelyt kiverődött oskola porábúl,
nagy világba lépvén picziny svérájábúl,
látta hogy lantyával csúfot űz magábúl,
ha ki nem tisztíttya classicus dohábúl.
“Mi köze van, mondá, a mai világnak
zab istenségihez ó görög országnak?
Hogy gyullassza szívét most a Magyarságnak
üdőtlen meséje a pogány óságnak?
Vagy tán jó emberek máskép nem lehetünk,
igaz bölcsességre nem verekedhetünk,
nemesebb dolgokat végbe nem vihetünk,
ha csak Zevsz fajjával nem ingereltetünk?
A régi auctorok jól írtak azoknak,
kik éjjében úsztak a setét koroknak,
de nem a mostani embercsoportoknak,
kik hajnalodását megérték sorsoknak.
Flaccus deákúl írt deák nemzetének,
véleményi szerint római hitének,
teli köz lelkével deák törvénnyének,
mint hű rajzolója deák erkölcsének.
De a mostaniak olvasván ezeket,
a régi mesékkel megtöltik fejeket,
paradoxumokkal átfonnyák eszeket,
üdőtlen erkölccsel felfújják szíveket,
s így elvesztegetvén felét életeknek,
még majmai lesznek az ó nemzeteknek,
neki esnek büszkén a vers-szüléseknek,
s ó csemegét nyujtnak a finom ínyeknek.
Azutánn nem győzik csudálni azokot,
kik kezdetnek tudván a régi dolgokot,
s érettebb tárgyakra fordítván gondgyokot,
váll-vonításokkal olvassák dallyokot.
Úgy de kútforrása tisztább a dunánál?
Tisztább! Nincs igazabb e’ kedves mondánál.
De viszont hol hajók pözsögnek partyánál,
hasznosabb ott a víz, mint származásánál.
A forrás nem oltya egyéb szükségünköt,
hanem ha enyhíti szomjazó tüzünköt,
eggyforma csörgéssel csiklandván fülünköt,
hempelygő fodrokkal rá meredtt szemünköt.
Mit látsz körűlötte, hanem tar sziklákot,
néma pusztaságot,  szem-gátló tölgyfákot,
tekergő kígyókot, magányos kányákot,
homályos lyukakban leskődő rókákot?
De kövesd folyását. Melly szép várasokot
találsz víg partyainn, melly hasznos barmokot,
melly termékeny földet, melly dúzs majorokot,
sík színénn melly gazdag hajó-csoportokot!
Visz ugyan, megvallom, sok gizgazt magával,
de megegyeledvén a tenger habjával,
s romolhatatlannak tetetvén savával,
méltábban kérkedik leszűrtt kristállyával.
Nem szenved ő már itt vizében mocskokot,
a partokra hányván a vendég rombokot,
mint az érett elme a törpe bábokot,
melyek a képzésbűl veszik forrásokot.
De hogy ki ne térjünk a felvett példábúl:
nem téved-e az el igazi úttyábúl,
a ki a poézist a Görög agyábúl
úgy véli eredni mint kútforrásábúl?
Az első emberek, mihelyt felserdűltek,
s a nagy Természetnek szépséginn elhűltek,
azonnal sok kőltős képzésre üdűltek,
mellyeknek fénnyétűl dalokra hevűltek.
Ez a poézisnak igazi forrása!
Vékony volt az észnek első virradása,
erős a képzésnek ragyogó habzása;
nagy az indúlatnak állatos vonzása;
s így ezek amannak felfalván tápláját,
meg sem hagyták nyílni sokáig csiráját;
sőt még most is fojtyák jótévő barkáját,
ölik, a hol lehet, új virágocskáját.
A poézis tehát teli piperével,
melly meg nem eggyezett a józan elmével,
teli sok nemzetnek tar véleménnyével,
s az indúlatoknak üdőtlen tüzével,
a régi Göröghöz lehozta kincseit,
ki azzal többítvén külső szépségeit,
hogy metrumra vette szabad énekeit,
megszaporította zab költeménnyeit.
Tűzött ugyan közé néhány igazságot,
s emberebb erkölcsre intő tanúságot,
mellyekkel az elme törte a vakságot,
mint a gyenge sugár a homályosságot;
de befonva lévén csábító csecsékkel,
meghomályosítva hiteles regékkel,
sőt be is kerítve szívrontó pöczékkel,
csak lassan közlődtek a később elmékkel.
Így járt a poézis, azutánn Romában,
így romladékának minden darabjában.
Ezer gizgazt látott csillogni habjában,
még eggy igaz gyöngyre botlott folyásában.
Csak ha tengerébe jut az emberségnek,
megvegyűl savával a szín bölcsességnek,
s kihánnya bábjait a vak elmésségnek,
lessz hasznos eszköze a köz kegyességnek.
Ámde mint az ó bor jobbnak találtatik,
a régiebb szokás szentebbnek mondatik,
a régi jó barát főbb kincsnek vallatik,
úgy a vén ész méltán bölcsebbnek tartatik?
Ha, mint a jó barát naponkint hűségét,
a jó bor erejét, kellemetességét,
úgy az ész naponkint gyűjti bölcsességét,
igen is! bölcsebbnek tarthattyuk vénségét;
de mi eggy ősz pórnak filozofiája,
kinek falujábúl áll egész svérája,
ha mellé tetetik Pitt politikája,
kinek a nagy világ volt az oskolája?
Ha azok, kik hajdan könyveket írtanak,
s a mesterségekben messze jutottanak,
mihozzánk hasonló emberek voltanak;
ők is sokat, mint mink, mástúl tanúltanak,
ők is jobbítgatták a leleményeket,
mellyekkel őseik megtömték fejeket,
mindaddig forgatták ők is kis eszeket,
még ezekhez szőtték új szüleménnyeket,
s így adván naponkint új díszt munkáiknak,
újjabb táplálékot tudománnyaiknak,
hanyatlását ugyan látták napjaiknak,
de végét nem érték tanúlásaiknak.
Ha Plátó és Máró még most is élnének,
s mind ama díszekkel dücsekedhetnének,
mellyekkel azóta, hogy ők tündöklének,
ágai kérkednek a józan elmének:
akkor ők bizonnyal bölcsebbek volnának,
szebb, jobb és igazabb dolgokat írnának,
mint mai bajnoki a poétikának,
s a felhajnalodott filozofiának.
De meg is nevetné emez poémáját,
szígyenlené amaz bölcs respublicáját
jobban, mint a férfi nyomtatott ódáját,
mellyel fitogtatta, mint gyermek, pennáját.
Ám de ők, mint mások, korán elhaltanak,
bölcs munkáik pedig meg nem jobbúltanak,
mint a bor és barát jobbúlni szoktanak.
Őhelyettek tehát mások támadtanak,
kik megpallérozván szüleménnyeiket,
megszaporították leleménnyeiket,
éppen úgy folytatván bölcs ösvénnyeiket,
ammint ők követték elhaltt őseiket.
Igy nőttek azóta mind a tudományok,
sokúltak naponkint a bölcs találmányok,
szépűltek, javúltak a szép alkotmányok,
emberségesedtek az ősi kormányok,
és csak akkor láttak úttyokban gátokot,
mikor a vad népek elhagyván honnyokot,
felütötték közttök durva sátorokat,
s égették, rontották szép tartománnyokot.
De ammint üdővel a harczok meghűltek,
a szilaj nemzetek megerkölcsösűltek,
a tudományok is megmeg felüdűltek,
s a szép mesterségek új tűzre hevűltek.
Csak kezdetek tehát az ó szülemények,
folytatások pedig az új lelemények.
Ámde a kezdetek mindenkor szegények,
s csak üdővel nőnek, mint a vetemények.
Azért őseinket Báco gyermekeknek,
minket pedig méltán nevez öregeknek:
mert rügyéhez képest kezdődő eszeknek
nyíltt virág elméje az új embereknek.
Mint mikor eggy síkonn torony építetik,
mellynek környékében sok hegy szemléltetik,
a kövekre mennél több új kő tetetik,
annál tökélletesb pontra emeltetik;
allyábúl magosra nyúlni a bérczeket,
fellyebb már sínleni láttyuk tetejeket;
tetejérűl pedig látunk térségeket,
s túl a sok hegyekenn kies helységeket:
úgy nőnek svérái a mester elmének,
melly köz öröksége az ember nemének,
nyílásátúl fogva legelső rügyének
utólsó fogytáig a világ létének.
Megvessük-e tehát a régi műveket?
ostobáknak tartsuk a régi bölcseket?
Nem! Ki vethetné meg az alsó köveket,
mellyekre felrakjuk a torony-hegyeket?
De azok csak még is kobakok volnának,
kik messze földeket örömest látnának,
s a torony bérczére nem iparkodnának,
hanem a legalsó allyánn maradnának.
A régi világnak szép vagy bölcs munkái
a mi cultúránknak legelső csirái,
s azért nem lehetnek ennek fő mustrái,
mikor már megnyíltak tellyes bimbócskái.
Classicusok voltak ezek akkorában,
mikor az ész némán feküdt a pólyában,
de tekintetlenek lettek mostanában,
mikor ez már just mond a Músák honnyában.
Ne tartsuk-e tehát nevetségeseknek,
kik földig bókolván classicus neveknek,
hű majmai lesznek ó piperéjeknek,
hogy elnyerjék részét kis dücsőségeknek?
kik egymással abban szinte versengenek,
hogy a melly fótokat belőllök csentenek,
azokkal csak azért tündökölhessenek,
hogy classicus névvel dücsőítessenek?
s kik, fájdalom! ammint a régi dalokot,
az épűleteket, a rajzolatokot,
a mesékkel torlott historicusokot,
úgy mustráknak tartván az ó kormányokot,
már sok-fejűségét szabad Athénának,
már zab virtussait kegyetlen Spártának,
már szép neve alatt a politikának,
szörnyű latorságát dicsérik Romának?
A régi Görögök igára jutottak,
a római sasok csúfúl szétoszlottak,
s esteikkel minket arra tanítottak,
hogy épűlettyeik rossz lábonn állottak.”
Illy gondolatokkal küzködvén magában
lantos kapitányunk ifiú korában,
meg nem nyugodhatott szoros svérájában,
mellyel bekertelték kis oskolájában.
Elkezdett olvasni újjabb poétákot,
német, olasz, anglus, franczia munkákot,
áttúrván előre a grammatikákot,
hogy jól megérthesse az idiómákot.
Haj! melly szörnyen bámúlt ezen új világra
s a benne ragyogó elme-finomságra.
Mint olvadt a józan indulatosságra,
melly útat nyit benne az igaz jóságra.
Látta itt a képzést az észnek hódolni,
nem pedig kárára meséket koholni:
látta az érzeményt oly tűzzel bájolni,
melly az emberséget nem szokta rombolni.
Lelt ugyan a sok közt tarka poétákot,
kik el nem hagyhatván a régi bordákot,
átszövik mythossal a legszebb mondákot,
római pathossal a legjobb ódákot:
de könnyen elnézte az illy gyengeséget,
ha lelhetett bennek ollyan bölcsességet,
melly megegyengetvén az ó törpeséget,
nőni segítgeti a köz emberséget.
Csak eggykét Anglussal nem tudott megférni,
kik ki mertek ugyan az ó útbúl térni,
de czélhoz nem tudván mesék nélkűl érni,
új mythost kezdettek korcsmáikban mérni.
Korcsmáknak nevezi ő a bölcs czéheket,
mellyekben pedánsok szabnak törvényeket,
fő tisztyeknek tévén visz dicséréseket,
s a nem-tagok ellen köz csűdűléseket.
Olvasván azutánn német majmaikot,
kik Talmud-bábokkal tömvén munkáikot,
s felhőkbűl harsogván kőltött titkaikot,
sültt barmoknak nézik földi társaikot,
mosolygva dalolta Youngbúl e verseket:
“Te dajkálsz Anglia! bölcs Féleszűeket,
hogy megtöltsd fajjokkal a szomszéd földeket.
Ódd mérgektűl Isten! a magyar szíveket!”
Áthatva Poétánk illy itéletekkel,
s emberség-nevelő fínom érzésekkel,
csak oktatni kivánt bölcs enyelgésekkel,
nem nevet vadászni tar fellengésekkel.
Igy figyelmet nyervén szép magyar dallyának,
sok hasznokot hajtott a jobb cultúrának:
mert kiki hódolván friss nyájasságának,
örömest engedett bölcs tanításának.
Mindnyájan szerették: mert mikor oktatott,
sértő fellyebbséget soha sem mutatott;
s akármelly mulatság félholttnak tartatott,
ha jelenlétével fel nem vídítatott.
Azért az Óbester kérte levelével:
szent István királynak jövő ünnepével,
tisztelné meg házát úri személlyével,
s mulatná vendégit nyájas elméjével.
Kérte azonnkivűl confidentiával:
űzne egy kis tréfát kedves Mátyássával;
csapná  poétának czeremóniával,
s foglalná be fejét borostyány-kávával.
Átkúcsollya tehát őszűlő baráttyát,
s mondván, hogy úgy nézze házát mint sajáttyát,
s a bús etikétnek felejtse korláttyát,
kérdi: elhozta-e poéta-kabáttyát?
“S ezzel, úgymond amaz, minden szerszámomot.
Az Úrnak kedvéért felejtvén koromot,
megújjítom holnap ifjúságomot,
s eljátszom még egyszer régi játékomot.
De sehol sem függnek ingyen a czégérek;
nem úsznak be szánkba a kisültt dévérek;
még a bakóknak is van kiszabott bérek;
azért játékomért én jutalmat kérek.”
Nevet az Óbester, s kezet csap markára,
“Tarthat az Úr, úgymond, számot jutalmára;
de most mennyünk eggyütt a kész vacsorára,
s haggyuk el az alkut üresebb órára.”

III.  Dal.
Azalatt Mátyásnak búsúl felesége,
késdegélő férjét féltvén szívessége,
s azonn töprönködvén titkos kétessége,
ne hogy kárba ejtse mai vitézsége.
Terített asztalánn csillog már gyertyája,
karjai köztt szunnyad kisebbik lyánkája,
előtte könyököl serdűlő Miskája,
töpröng az ablaknál eladó Pannája.
“Hol van Apám Uram? talán temetésenn?”
kérdezi a gyermek, babrálván eggy késenn.
Megütközik annya titkon a kérdésenn,
s átfut elméjével sok veszekedésenn.
“Csak egyszer késett így a lakadalomban”,
mondgya legörnyedvén Panna eggy suttomban,
“megmeg tavaly egyszer az alsó malomban,
s Porczunkula napjánn tún a klastoromban”.
Ezt bús hanggal ejtvén, nagyot fohászkodik,
S egyszersmind szemében híg gyöngy domborodik.
Nézi annya lopva, mikínt szomorkodik,
s belőlle is a köny felfel tolakodik.
Erre jelt ád Bojtos,  szűköl gazdájára;
lyánkáját az asszony leteszi ágyára,
szalad az udvarnak bezártt ajtajára,
“Isten Keddel!” úgymond, s csókot tűz urára.
De ő nem fogadgya szíves köszöntését,
s katonásan rakván negédes lépését,
bemegy. Láttya Miska szokatlan menését,
s neveti magában furcsa büszkeségét.
Követi az asszony felvídúltt Pannával,
s az asztalt megrakja nem rossz vocsorával.
Ott terem a gyermek czifra kanalával,
s apját kínálgattya töltött kápusztával.
“Csak egyetek!” úgymond, s levetvén ruháját,
fejére hagyíttya hervadó sapkáját,
szűk csizmái helyett veszi agg sólyáját,
s kevélyen átjárja deszkátlan szobáját.
Mind felmenvén bére cselédes házára,
soha sem tehetett szert eggy új ruhára,
s a miben meg jelent a mai próbára,
kölcsön szedte öszve a comédiára.
Látván felesége ritka dölfösségét,
s csudálván nyelvének hosszas csendességét,
régi gyanúival újjíttya kétségét,
hogy tán harcz okozta mély kedvetlenségét.
“Az Istenért Apjok! végre megszóllíttya,
mi lelte Kelmedet? mi baj szomoríttya?
Szívemet a bánat majd ketté hasíttya,
gyanítván a veszélyt, melly Kendet búsíttya.”
Mátyás mosolygásra fakadván álmábúl,
melly Pindus hegyére ragadta házábúl,
varga tűköt pödrít kormos bajússzábúl,
s illy vígasztalást küld szóllamló szájábúl:
“Veszteg, Annyok, veszteg! nincs itt veszedelem.
Most egyszer üdőtlen benned a gyötrelem.
Valahová nézek, örömemet lelem.
Hosszas harczom utánn itt a győzedelem.
Előttem a képe, mikint fogsz örűlni,
majd ha szerencsémet látod felserdűlni,
homlokodonn a rántz síkra fog derűlni,
s arczodnak virágja ismét felüdűlni.
Hát ha majd egészen feljön napvilágom,
mind betellyesedvén titkos kívánságom?
ha majd veled eggyütt Pindus hegyét hágom,
s állandó lábára kelend boldogságom?
ha örök vidámság pözsög szíveinkben,
mosolyog a bőség tágas csűreinkben,
gyámolinkot láttyuk nőni gyermekinkben,
s a szerencse megáld minden ügyeinkben?
Akkor lesz még, Annyok, akkor jó világunk!
Uraságra fordul mély alacsonyságunk,
nyájasságra virad sok szomorúságunk,
még a tölgyfákbúl is sódarokot vágunk.
Megújjúl az erő minden tagjainkban,
ifiúság játszand piros arczainkban,
tréfák lengedeznek minden szavainkban,
semmi bút nem érünk öröm napjainkban:
mert olly jussa van ám Apolló hegyének,
hogy se bú, se kórság ne ártson népének.
Nem láttya itt senki ősszét életének,
sem sebétül nem fél a halál tegzének.
Itt földgyét a gazda enyelegve szántya,
ételét az asszony mind nádmézzel rántya,
ruházattyát kiki selyemfákrúl hántya,
s fejekenn a laurust a mennykő sem bántya.
Ezer hála legyen Óbester Urunknak,
minden inségünkben legfőbb oszlopunknak!
Nem elég, hogy eddig attya volt házunknak;
kaput is nyit holnap új boldogságunknak;
mert Apolló papját sokáig fartatta,
s nagy igéretekkel mindaddig biztatta,
még esedezését végre meghallgatta,
mellyel a borostyányt nekem unszolgatta.
Ezt csak imént adta maga értelmemre,
azt függesztvén hozzá tellyes örömemre,
hogy holnap a kávát felteszi fejemre,
 s halhatatlanságot akaszt nagy nevemre.”
Néma csendesség függ az egész szobában,
még e szók harsognak Mátyás ajakában,
s kiki megmeredvén mély hallgatásában,
nagy dolgokat gyanít lappangni szavában.
Megmeg tömvén Miska mind a két pofáját,
sokszor elfelejti rágni kápusztáját,
s tátott szemmel nézi már apjának száját,
már meg bús annyának feszülő orczáját.
Panna is megsüllyed mély gondolattyában,
soká tartogatván a villát fogában,
s Pindus képét hallván, ohajtya magában,
hogy ott Pistájának csügghetne nyakában.
De kiváltkép annyok figyelmez urára,
titkon rakogatván szavait fontyára
s ammint elér amaz laurus-kávájára,
hirtelen így felel tudósítására:
“Ahha bomollyon meg a Ked borostyánnya!
Méltóe, hogy ezért elméjét úgy hánnya,
s minden fáradságát olly csecsére szánnya,
melynek ragyogását még tán meg is bánnya?
Jobb volna ezerszer, látna Ked dolgához,
szegény cselédgyének jobb táplálásához.
Ez illene inkább eggy házi gazdához,
s három nevedéknek szorgalmas attyához.
Mit nyert eddig Kelmed képrajzolásával,
vagy a Betlehemnek kifaragásával?
mit annyi verseknek lefirkálásával,
vagy reájok csináltt uj musikájával?
Ezeket a váras Ked tisztyének véli,
s ha talán hibások, meg is feddegéli,
az irígység pedig rosszaknak itéli,
még a többi község ingyen nézdegéli.
Lám egyéb kántornak soha sincs eszében,
hogy szerte kutasson más mesterségében,
éjjel nappal süllyön író ketreczében,
vagy ollyast dalollyon, a mi nincs könyvében.
Elveri kórussán reggel szent miséjét,
ebéd után pedig rövid vecsernyéjét;
megnézi azutánn dolgozó ekéjét,
vagy a szőllőbe megy nyesni venyegéjét.
Gazdasága forog szüntelen fejében,
s mihelyt ürességet talál tisztségében,
tolla helyett lapát tündöklik kezében,
mellyel az életet halmozza csűrében.
Láttya is házánál az Isten áldását,
számos magzattyának tellyes virágzását,
láttya friss nejének szép vastagodását,
s mindenféle jóknak bokros ágazását.
De mink szígyenkedünk kopott ruháinkban:
nyöszörög a szükség puszta komráinkban,
korog a nagy éhség sáppadtt magzatinkban,
bátor mind elolvad bérünk gyomrainkban.
Segedelme nélkül az Óbesternének,
sínlő gyermekeink tán már nem élnének.
Ma is vaczkaikban éhen pityegnének,
ha vocsorájábúl nem részesűlnének.
Haggyon Ked hát békét a hejehujának,
s áldozza szorgalmát kis gazdaságának.
Lessz talán még annyi haszna munkájának,
hogy gyámolt adhasson dőlékeny házának.
Vegye Ked szívére a Papnak intését,
s követvén mindenben okos vezérlését,
bízza mester kézre a képek festését,
tanúltt emberekre a versek szerzését.
Haggya Ked a dücsőt Nemzetünk színének,
az üres piperét gazdagabb népének,
s ne űzze bolondul zab fénnyét nevének,
veszett kávájával agytalan fejének.
Nagy is lehet pedig e csecsének ára,
mivel pór nem könnyen juthat birtokára:
azért csak úgy illik Kántor homlokára,
mint a bársony nyereg a szamár hátára.”
Mint mikor a bornyú napalkonyodással,
annyához sietvén nagy kívánkozással,
a házhoz érkezik víg ficzkándozással,
s új kaput lát rajta czifra bóthajtással;
megáll, virgoncz lábát négyfelé terpeszti,
szag-kímlelő órrát előre dülleszti,
szemét az újságra sokáig mereszti,
s végre hangos torkát bőgésnek ereszti:
úgy Rikóti hallván okos feleségét,
csudállya nyelvének új elevenségét,
s meredve kivárván beszédgyének végét,
így csillapítgattya forró hevességét:
“Látom én, hogy nem tudsz, Annyok, e’ dolgokhoz;
fel nem ér kis eszed illy magasságokhoz:
de nem is tartozik gyenge asszonyokhoz,
hogy sokat értsenek poéta titkokhoz.
Nem vetted te jól fel tudósításomot,
ha szememre hányod gondatlanságomot:
mert úgy nézheted ám zöld borostyányomot,
mint nektek keresett dúzs gazdagságomot.
Kit Apollo egyszer megtisztel e fával,
boldoggá is teszi hatalmas karjával.
Teli van országa ollyan poétával,
ki nagy uraságra jutott hárfájával.
A leghíresebbek asztalánál esznek,
az utánnok valók tiszttartói lesznek,
a középszerűek szolgálatot tesznek,
s még a rosszabbak is jó fizetést vesznek.
Én tehát elnyervén borostyány ágamot,
kezembe ragadom azonnal tollamot,
meg köszönöm neki ezen jutalmamot,
s anyai szívébe ajánlom házamot.
Postscriptámban teszek majd eggy fordúlatot,
s udvarában kérek eggy kis szolgálatot.
Nem várok én tőlle bíbort, patyolatot:
csak kenyérbűl adgyon bármelly kis falatot.
Tegyen bár engemet ebhordó vadásznak,
mikor a poéták Músákkal nyúlásznak;
tegyen Pejgazosnál, ha tetszik, lovásznak,
vagy szent ligettyében utólsó kanásznak!
csak én eljuthassak boldog országába,
s beléphessek egyszer gazdag udvarába,
úgy befúrom magam szép grátiájába,
mint az éhes féreg a piros almába.
Akkor mutatom meg a rágalmazásnak,
mi lakik fejében Rikóti Mátyásnak!
Betorkolom száját a rút gyalázásnak,
csak mondgya, mind eddig, versemet mázlásnak!
Tudom, nem sokáig tartok inasságot,
ha megláttyák bennem az alkalmasságot.
Könnyen kapok én ott eggy jó kántorságot,
s néhány holnap múlva szép tiszttartóságot.”
Erre öszve csapja kezét felesége,
nem tudgya, mit szóllyon? vékony elméssége:
csak azt érni, hogy nő mély keserűsége,
s végre illy panaszra fakad gyengesége:
“Jaj! én szerencsétlen mire nem jutottam?
Sorsomnak illy végét csak nem gyanítottam!
De most látom, hogy kész vesztembe futottam,
mikor szűz kezemet Kelmednek nyújtottam.
Én idegen földönn lakjak vénségemre,
hol újjal mutasson kiki személyemre,
sohonnai nevet tűzzön gyermekemre,
s vissza igazítson elhagyott fészkemre?
hol senki sem érti magyar beszédünköt,
jöttmentt czigányoknak nézik nemzetünköt,
soha sem hallották legkisebb hírünköt,
s talán tagadgyák is pápista hitünköt?
Tudgy’ ördög, mi lakik abban a kávában,
mellynek boldogságot lát Ked birtokában:
mert ha már is turkál bel nyugodalmában,
mit viend majd végbe abroncsoltt agyában?
Kérem hát Kelmedet igaz Istenére,
vigyázzon lelkének szent üdvösségére,
s tekíntvén veszendő három gyermekére,
ne haggya feltenni keresztény fejére.
Elmegyek én magam az Óbesternéhez,
sírva borúlok le anyai térgyéhez,
s mindaddig békélek jótévő kezéhez,
még beférkezhetek kegyelmes szívéhez.
Megcselekszi ő azt szokott irgalmábúl,
hogy semmi se vállyon Kelmed kávájábúl,
s megtérítvén Urát veszélyes úttyábúl,
azt a pogány papot kiverje házábúl.
Ha pedig nem használ mély esedezésem,
s Kendet sem hozhattya eszére intésem,
el van már tökéllve utólsó végzésem,
mellyre kénytelenít buzgó kesergésem:
én a világ előtt nyilván protestálok,
hogy kávázására semmikép sem állok,
és ha igazságot sehol sem találok,
eggy szó mint száz, Apjok! én Kedtűl elválok.”
Ezzel a tálakot egymásba torlotta,
székét az asztaltúl félre hagyította,
ajtatos háláját nyögve felmondotta,
s a kopott ágyakot rendre felbontotta.
Miska fel nem érvén a dolgot eszével,
tanácskozni kezdett szomorú nénnyével,
ki mosogatásra menvén edénnyével,
feküdni hajtotta rövid intésével.
El is hányta töstént fótozott gúnyáját,
pokrócz alá dugja röst oldal-bordáját,
s Pindusonn átjárván jövendő tanyáját,
elkezdi hortyogni Morfeus nótáját.
Panna is végezvén dolgát a konyhában,
nyugodalmat keres szűk nyoszolyájában,
de bús gondolatok forrván kis agyában,
nem találhat álmot langyúló ágyában.
Szeretné apjával elhagyni hazáját,
Apollo asszonynak lakni palotáját,
a virgoncz Músákkal játszani czikáját,
vagy a poétáknak legeltetni nyáját:
de meg haza térvén képzeltt Pindussátúl,
meg nem tudgya nyerni szíves jóságátúl,
hogy illy hűtelenül elállván szavátúl,
örökre megvállyon Varga Pistájátúl.
Több habzások utánn elvégzi magában,
hogy annyával marad édes hazájában,
s majd csak akkor keres istápot apjában,
ha itt megcsalódna várakozásában.
Azonban bús annya mélyen epekedik,
sűrű sohajtás köztt ágyra telepedik,
férjével magában sokat vetekedik,
dúl, fúl, morog, nyög, döng, még elszenderedik.
Rikóti eloltván haldokló gyertyáját,
csendesen elhaggya homályos szobáját,
sétálgatni kezdi üres udvarkáját,
megmeg simogatván őrálló kutyáját.
Jövő szerencséjét újjra megfontollya,
nejének kis eszét nagyon panaszollya,
ellenvetéseit mind elő számollya,
s temérdek okokkal rendre megczáfollya.
Készíti azutánn holnapra háláját,
mellyel megköszönnye borostyány-káváját,
felmondgya néhányszor nehéz personáját,
s a névnapra csinált új glicseriáját.
Végre hogy ezeket átmemorizálta,
még egyszer versenkint rendre megvisgálta,
s ammint ész-fajzattyát remeknek találta,
ülő Bojtossának mind elperorálta.
Igy töltötte Mátyás egész éjszakáját,
s hallván a hajnalnak kongani óráját,
megnyitotta lassan gőzölgő szobáját,
s meglepte testével hideg nyoszolyáját.

IV. Dal.
A föld színénn látszott még az ég nyugodni
s a komor setéttel kékje tusakodni:
völgyeihez látszott a hegy homorodni,
melly a fellegekkel szokott társalkodni.
Hüs homály hempelygett a nagy ürességenn,
csendesség lappangott a néma térségenn,
ritka csillag látszott ragyogni az égenn,
át nem hatván fénnyek a ködös mélységenn.
A liget zavarva feküdt a rétekkel,
a mocsáros nádas a szántó földekkel.
Álmok nyájaskodtak az élő népekkel,
ereiket töltvén frissítő tüzekkel.
S ime! a szép hajnal kiüt nagy pompával,
szürkítő világot gyújt arany hajával,
s örömet gerjesztvén piros orczájával,
ifiodást hirdet víg mosolygásával.
Allig veti szemét a kelő hegyekre,
már is száll a felleg a nyíló egekre,
süllyed a nehéz köd az öblös völgyekre,
s gyöngyöt hint a harmat a rengő füvekre.
Rázkodik a szellő gallyas bölcsőjében,
ásít a tollas nép bórzadó ernyében,
sürög a kis hangya eleven fészkében,
nyujtódzik a szarvas lombos szekrénnyében.
A tehén is haggya almozott pallóját,
ébreszti a kecske szopásra ollóját,
költi a gazdasszony lomha szolgálóját,
s fejéshez készíti gazdag istállóját.
Azonban kiúszik a nap karimája,
friss tüzeket lődöz tündöklő orczája,
tűnik az egekrűl a csillagok nyája,
s megújjul a földnek viradó formája.
Gyűl a pásztor sereg a legfőbb útszához,
melly az Óbesternek vezet kastéllyához,
megy innen kárpittal bevontt ablakjához,
s elkészűl alatta pór musikájához.
Elkürtöli András lassú entrátáját,
megnyittya utánna Istók furollyáját,
czifrán billegteti Laczkó víg dudáját,
eggyenkínt elfújja kiki szebb nótáját.
Felkel az Óbester, elmegy ablakjához,
tapsol kinekkinek szíves munkájához,
végre köszönetet kiált kórussához,
s ajándékot függeszt háladó szavához.
Azalatt Asszonya lábra emelkedik,
házi köntössében útnak ereszkedik,
s a konyhába siet, hol felgyűrekedik,
s a kávé-főzésben lopva serénykedik.
A csorda is gyűl már amaz állatokkal,
mellyek a mezőkre járnak pásztorokkal;
hajtyák a leányok fenyítő botokkal,
vígan enyelegvén a friss bojtárokkal.
Oszlik a vegyűlet különös csatákra,
bömbölnek a bikák a tehén mátkákra,
sietnek a koczák a hűtő tócskákra,
s a tölgyelő kecskék a gyenge sóskákra.
De a víg leányok szint’ oda pörgenek,
hol a pásztor sípok csak imént zengtenek,
eggy szíves köszöntést eggyütt éneklenek,
ezzel a jó Úrtúl hálát érdemlenek.
Ő felvidámúlván a vett szívességre,
vissza tér magában ama kiességre,
honnan örömek köztt lengett a vénségre,
s köszönetet sohajt a kegyelmes égre.
Ammint ezek utánn ölti szebb ruháját,
megsajdíttya nyílni lassacskán szobáját.
Betekínt Asszonya, s látván víg orczáját,
bemegy s átöleli megőszűltt Pistáját.
“Harmincz lessz már, úgymond, hogy egymást szerettyük,
s a házasság jármát eggyütt viselgettyük;
harmincz, hogy e napot eggyütt szentelgettyük,
s egybekelésünköt vígan emlegettyük.
Neveltünk köz gonddal jámbor magzatokot,
tündöklő házunknak új ágazatokot;
szenvedtünk miattok bokros bánatokot,
hervadástúl féltvén gyenge bimbójokot.
Hűven felosztottad sullyát szorgalmimnak,
virágokkal hintvén rögét úttyaimnak.
Fényes napja voltál borúlt óráimnak,
örömmel szikkasztván árját bújjaimnak.
Most, hogy éldegéllyük csendes mgányunkot,
szárnyára bocsátván végső magzatunkot,
mikint rajzollyam le hű barátságunkot,
melly megkoronázza köz boldogságunkot?
Mint mikor a hárfánn eggyik húr megpendűl,
szomszédgya is töstént dalolásra zendűl;
fut a hang; az egész húr-sereg megrendűl,
s vegyülő szavokbúl harmonia zsendűl:
úgy ha eggyikünknek szíve komorodik,
vagy jobb óráiban meg felvídámodik,
másikunk is töstént vagy elszomorodik,
vagy vele a kéjben vígan osztozkodik.
Vedd hát jó szivedért új háladásomot,
s hervadtt ajakimrúl e szíves csókomot;
nem leled fel benne ifiu lángomot;
de magával viszi hű barátságomot.”
Erre az Óbester mellyéhez kúcsollya,
kincsének nevezvén, buzgón megcsókollya,
gyöngyöző könyével képét harmatollya,
s végre köszöntését igy viszontagollya:
“Érzékeny szavaid átjárván szívemet,
sirásra késztetik apadó szememet;
allig fakaszthatom szózatra nyelvemet,
nem tudván festeni méltán örömemet.
Óh! melly szerencsésnek tett engem szerelmed,
még kies mellyedben forrott gerjedelmed!
melly boldognak tesz most apoló kegyelmed,
s terhes vénségemnek kedvező figyelmed!
Köszönöm szívednek állandó hűségét,
érettem csüggedő szép érzékenységét.
Még el nem érendem életemnek végét,
tisztelem, hálálom lelkednek szépségét.
Hogyha meggondolom szerencsés sorsomot,
víg társaságodban eltöltött koromot,
szívedbül rám forrott sok boldogságomot,
mikint áldom most is tett választásomot!
Adgyák meg az egek rövid életünknek,
hogy állandóságát lássuk épségünknek.
Adgyanak friss szárnyat süllyedő kedvünknek,
még koporsónk jobbra útat nyit lelkünknek.”
Itt újjra egymásnak nyakába borúltak,
s néhány pillantásig mélyen elnémúltak.
Majd azutánn, ammint szíveik tágúltak,
orczáik is megmeg örömre vídúltak.
A felfakadtt rósák, mikor meghevűlnek,
déltájban egymásnak ölébe ledűlnek,
s az esti szellőben lassánkint meghűlnek,
újjabb mosolygásra szinte így derűlnek.
Megszegvén az Asszony a mély csendességet;
“végy magadhoz, úgymond, eggy kis eleséget.
Én tettem mellette ma szakács tisztséget:
vedd jó névenn tőllem e kis szívességet;”
s elvezetvén férjét a kávé szobához,
a Kapitányt híjja findzsás asztalához,
ki szavát fordítván a házi gazdához,
sok szerencsét kiván szent István napjához.
Jön már a cseléd is udvar-mesterével,
ki Urát köszönti mindnyájok nevével.
Eggyeznek amazok módos beszédgyével,
kiki helybenhagyást hunyorgván fejével.
Felel az Óbester rövid háladással,
felbiztattya őköt a jó áldomással,
s a hűségre intvén egynehány mondással,
dolgokra ereszti szelid mosolygással.
Az Asszony is elmegy tűkrös szobájába,
felöltözik legszebb magyar ruhájába,
s menyasszony bonczait tűzgetvén hajába,
férjének portréját függeszti nyakába.
Addig a vitézek pípára gyújtanak,
a régi dolgokrúl néhány szót váltanak,
végre Rikótinak nevére botlanak,
s koszorúzásárúl tanácsot tartanak.
“Hogy el ne felejtsük tegnapi szavunkot,
szokott kézcsapással tett fogadásunkot,
úgymond az Óbester, végezzük dolgunkot,
s a jutalom iránt tegyük meg alkunkot.
Ha kedvemet az Úr tölti játékával,
nagyon lekötelez új barátságával.
Tisztellyen meg tehát viszont szándékával,
s parancsollyon velem mint kész szolgájával.”
Örűl a Kapitány szép nyereségének,
köszönetet mondván a Gazda szívének,
s hogy megmutathassa felségét bérének,
így kezdi festeni okát kérésének:
“A kívántt jutalom nem illet engemet,
hanem rossz gustussal küzdő nemzetemet,
s ha nyújthatom neki ebben segédemet,
soha sem sajnálom ügyekezetemet.
A köz szükségeknek igaz szépítése
akármelly nemzetnek legjobb nevelése.
Felébred ez által nemesebb érzése,
s naponkint előbbre megy kegyesedése.
Szemlélvén a köz nép jó épűleteket,
s észre vévén bennek a szép mértékeket,
megszereti lassan a kiességeket,
s gyűlölgetni kezdi a törpeségeket.
Rend támad üdővel derűlő fejében,
bölcs mértékletesség vágyódó szívében,
sűkeres ékesség kül viseletében,
érzékeny emberség minden erkölcsében.
Nevelik ezeket a jó rajzolások,
a tudós vésőkbűl zsengő faragások,
a musikabéli remek dalolások,
vagy akármelly egyéb kies alkotások;
s mikor már a szívek illyképen lágyúlnak,
a rendetlen rúttúl önnkint elfordúlnak,
az érzékeny széphez örömmel hódúlnak,
s a nemes érzésre könnyen felbuzdúlnak:
érkezik a Kőltés kies énekekkel,
az Ékesen-szóllás vonzó beszédekkel,
s megbájolván ököt nemes ihlésekkel,
könnyen jóra győzik szelíd intésekkel.
Mint mikor a földet a vas felfeszíti,
a hüvítő harmat átát nedvesíti,
jön a Gazda, s magvát belé szenderíti,
melly gyenge gyökerét azonnal zsendíti;
a növő kalászok könnyen emelkednek,
kevés üdő múlva vígan fejesednek,
sűrűen serdűlő maggal tellyesednek,
s a munkásnak gazdag bérrel kedveskednek;
úgy a szív helyt adván a szebb érzéseknek,
kaput nyit egyszersmind a bölcs intéseknek,
s megfelelvén a köz kötelességeknek,
annya lessz sok nemes cselekedeteknek.
Szoktassuk ellenben érzéketlenséghez,
hidegítsük vérét az igaz szépséghez;
mi eszközzel férjünk illy íztelenséghez,
hogy szítni tanítsuk a szép kegyességhez?
A Relígyiónak ásít intésére,
nevet a törvénynek fenyegetésére,
s ha titkon kicsaphat vétkes ösvénnyére,
csak eggy tűt se bízzunk szűk emberségére.
Illy fontosok lévén a szép mesterségek,
mellyek nélkűl fagynak az érzékenységek,
csiga lábonn járnak a kötelességek,
s magvokban megfúlnak a lelki szépségek;
tűrjüke, hogy velek kiki vissza éllyen?
hogy a zab Ritmista sültt kordét meséllyen?
a vargának termett képeket metéllyen?
s a tudatlan tollú könyveket vetéllyen?
vagy tán segítsük is azokat pénzünkkel,
nádlóra ültessük ál dicséretünkkel,
kik pogányúl bánván srófra tett nyelvünkkel,
kénnyekre koczkáznak zsengő ízlésünkkel?”
Itt az Óbesterné hozzájok érkezik,
a beszéd tárgyárúl vizsgán értekezik,
s hallván, hogy vendége bérért törvénykezik,
illy biztatások köztt vígan nevetkezik:
“Csak járja ki az Úr a kőltők ösvénnyét,
s fejje meg kedvére Meczénás  erszénnyét!
A ki fel akarja érni ennek fénnyét,
nem kell annak szánni pénztartó szekrénnyét.
Én eggy tuczat versért legszebbik pípáját,
eggy egész énekért Aktéon kutyáját,
egész poémáért Londoni óráját,
s a mai munkáért kérném paripáját.”
De amaz megtérvén beszéd-fonalára:
“nem vágyok én, úgymond, Nagyságtok tárjára;
csak vessenek békót Rikóti karjára,
hogy rögöt ne hánnyon a  Szépnek úttyára.
Könnyen megtehetik egynehány ígével,
hogy önnkint felhagyván Kántor tisztségével,
a szolgáltt várasnak méltó segédgyével
magányosságában élődgyön békével.
Fessen ő bár ebben képeket magának,
sürgesse bordáit rongyos czimbalmának,
nyargallya ki lelkét vad Pegasussának!
legalább nem árthat a köz cultúrának.”
Nevetvén a Gazda szent buzgóságára,
orozva tekintget már víg Asszonyára,
már a Kapitánynak tüzes orczájára,
s végre így felel meg bölcs kívánságára:
“Látom, hogy ellenem complótot szőttetek,
s a város Papjával frigyet kötöttetek.
Még tegnap sétáltam, tik addig főztetek.
s véletlen ostrommal reám ütöttetek.
Ma pedig kapuim nyitva is állanak,
szívemnek bástyái őr nélkül naplanak,
első szavatokra könnyen leomlanak,
s kívánságtok alá akartva hajlanak.
Én tehát veletek harcra ki nem szállok,
hanem hevenyében amícát csinálok,
s mivel vita nélkűl kéréstekre állok,
engedelmetekbűl így capitulálok:
Rikótit kezébe adom Asszonyunknak.
Bízassa bár másra kúlcsát chórusunknak!
csak azt engedgye meg kitett Kántorunknak,
hogy örök zsellére legyen udvarunknak.
Tartsuk el szegénykét agg feleségével;
tegyünk jót sinlődő három gyermekével.
Élhetsz te ezeknek dolgozó kezével,
még én vén apjoknak enyelgek fejével.
Eleget nevettük elmepúposságát,
mikor fitogtatta zab poétaságát:
azért ha elvesszük vékony kántorságát,
gyámollyuk egyébkép gyenge korosságát.”
Kezet ád az Asszony, s nagy érzékenységgel
“megleptél ma, úgymond, ezen emberséggel.
Befogadom Mátyást anyai készséggel,
s nem hagyom, még élek, küzködni szükséggel.
Mulassa óráit magányosságodnak,
mikor az unalmas telek uralkodnak,
s derítse ki ránczát borúltt homlokodnak,
ha tán kedved utánn a búk ólálkodnak.”
Erre Húga belép a házi Gazdának,
legszebb köntössében magyar gardrobjának,
s néma tisztelettel térgyet hajt báttyának,
így mondván fel fajját Rikóti tollának:
“Örvendem Nagyságod friss egésségének,
mellyel ma megélte ünnepét nevének.
Kivánok minden jót becses személlyének,
sok számos esztendőt kedves életének.
Távozzék szívétől minden szomorúság,
lakjék benne mindég az igaz vigaság.
Essék az egekből házára boldogság,
s tenyésszék földeinn sokféle gazdagság.
Ne ártsanak nyavalyák egésségének,
sem harag vagy bosszúság nyájas kedvének,
sem a csúnya bűnek ártatlan lelkének,
sem pedig a halál drága életének.
De ha még is eljön az a végső óra,
melly Nagyságodot elhijja más világra,
ne jússon a körmös őrdög rabságára,
hanem szállyék mindgyárt fel a menyországra,
hol szent István Király nagy Pátronussával
tellyék meg az Isten színe látásával,
s vígadgyék örökké sok angyal társával,
és a többi szenteknek vídám nyájával.
Ez hogy megtörténnyék, addig imádkozom,
még a szűz Anyától meghallgattattatom.
Addig is pediglen magamot ajánlom,
és szívességét is kérni bátorkodom.
Szenvedgye Nagyságod igaz szívű húgát,
mint legkisebb de leghívebb szolgálóját,
és vegye jó névenn e csekély cármennyát,
mellyel énekeli aprecátióját.”
Ezeket elmondván seriositással,
meghajtya térgyeit mély kukorodással.
Brávókat mond Báttya hangos tapsolással,
öleli, csókollya szíves kacagással.
A kapitány látván kedvét a Gazdának,
maga is neki kezd a víg hahotának,
s kezéhez békélvén nyájas Birgitának,
nagy dicsíretet mond magyar ritmussának.
Régen ösmerte ő elmés nyájasságát,
tisztelte szívének érzékeny jóságát,
s átfontolván sokszor szép tulájdonságát,
nagy kárnak itélte bús páratlanságát.
Maga ugyan vágyni nem mert birtokára,
félénk szemmel nézvén kapitány rangjára,
mellyel kénytelen volt kilépni nyugtára,
súlyos sebet kapván mind a két karjára;
de kereste még is szíves barátságát,
s látván az örömre nagy hajlandóságát,
már nyájas versekkel éltette vígságát,
már bölcs enyelgéssel eszes furcsaságát.
A kisasszony tehát kérkedő salygással,
“érzi az Úr, úgymond, s látom, ámúlással,
hogy teli van versem Rikóti Mátyással;
azért tiszteli meg illy magasztalással.
Kan poéta is ő, akármit mondgyanak,
kik, mivel Músák köztt ritkábban forganak,
Apollót pedig tán soha sem láttanak,
Mátyás munkáival pipákot gyújtanak.
Mik ő hozzá képest a setét bárdusok,
kiknél olly kedvesek a magos tónusok?
mik a felhők közé tévedtt mysticusok,
hanem abroncs-ugrók? hanem castrátusok?
No bizony nagy dolog meséket koholni,
vagy a tudatlannak csudákot papolni,
a vad seregeket harczokra huszolni,
vagy a szenvedőköt sírásra csaholni!
Az bánik mint mester a poétasággal,
ki átfonnya versét hasznos nyájassággal,
s még azt is mozgásra csallya vídámsággal,
ki a sírok köztt ül mély szomorúsággal.
Ver az inashárfás könnyebb fogásokot,
ver a gyakorolttabb lassú darabokot,
de csak, a nagy mester víg szaladásokot,
allig illetvén meg a feszes húrokat:
úgy a gyermek elme csak prósát scandálgat,
a duzmadó képzés meséket pingálgat,
a közönséges ész mollbúl predikálgat,
de a fájn poéta nevetve formálgat.”
Itt a bölcs Kapitány felfogván szavait,
megdicséri ugyan friss állításait,
de így mentegeti azoknak dallyait,
kik a komor lantnak nyögtetik húrjait:
“Ritka tulajdonság az elme-frissesség,
mellynek legfőbb dísze a nyájas kegyesség.
Közönségesb ennél a feszes bölcsesség,
vagy az alacsonyan tréfáló nyersesség.
Azért szenvedgyük meg a komor ódákot,
ha jóra indittyák a tudatlankákot,
s ne  várjunk azoktúl oktató szócskákot,
kiknek a természet nem adott tréfákot.
Rikótit ezekhez ne tegyük lantyával.
Nem oktat ő senkit éretlen tollával,
sem nem gyönyörködtet rögös ritmussával,
hanem csak nevetést szül majmozásával.”
“Az igaz! feleli Birgita ezekre.
De én boldogtalan! amaz énekekre,
mellyek felhők közé hígatnak lejtekre,
vagy a czinterembe mély kesergésekre,
nem tudok érezni olly gyönyörűséget,
hogy elhaggyam érte ama kiességet,
hol czinczogni hallom a bölcs nevetséget,
melly játszva terjeszti a szép emberséget.
Ha pedig illy kincshez soká nem juthatok,
bátor a könyvekben napestig kutatok,
biz én par compagnie mással nem jajgatok,
hanem inkább addig Mátyással mulatok.
Tudnék ugyan eggyet, ki eggy kis ódával
több hasznot hajt, mint más nagy poémájával,
a szivet mindaddig csiklandván dallyával,
még jóra nem gyújtya érzékeny lángjával:
de áh! olly ritka ő szegény várasunkban,
hogy mind elhalhatnánk szomorúságunkban,
e vigasztalatlan magányosságunkban,
ha ressourcet nem lelnék dalló Mátyásunkban.”
“Jól mondod, harsogja Báttya vig lármával.
Kapitányunk engem látogatásával,
s tégedet olly ritkán vígasztal lantyával,
mintha fösvénykedne barátkozásával.
De ha neked volnék, majd más útra hoznám;
mert én hideg szívét addig csiklandoznám,
s ha ez nem használna, addig bűbájoznám,
még a szerelemmel hozzám nem hurkoznám.
Vesd ki bölcs fejébűl a nőtelenséget,
s önts belé nemedhez több érzékenységet.
Ne nézze méh-rajnak a köz emberséget,
mellynek csak heréi vesznek feleséget.”
Mosolyogván amaz a nyájas dorgára,
“kész vagyok én, úgymond, az édes igára,
s mindég is úgy vágytam érzékeny lyánkára,
mint a boldogságnak igaz forrására:
de még virágjában volt ifiúságom,
nem lelt nekemvalót akár okosságom,
akár, ha úgy tetszik, inkább fínyásságom,
s nagyon is fejemben volt katonaságom.
Most pedig mit várhat asszony illy gúnártúl,
ki már őszűlni kezd a sok napsugártúl?
s a mi több, nem félek úgy akármelly kártúl,
mint a leánykézbűl érkező kosártúl.”
“Mind kopasz mentségek! mondgya mosolygással
az Asszony. A férfi négy keresztvonással,
ha nem kell vínia egyéb nyavalygással,
semmit sem riszkíroz a házasodással.
A kosártúl pedig csak akkor tarthatna,
ha más nagy díszekre nem provocálhatna,
vagy nagyon éretlen leánykát vítatna,
kit töltött erszénnyel meg nem vakíthatna.
Én eddig nem tudtam az Úrnak okait,
mért tölti nő nélkűl magányos napjait?
de hiúknak látván vonakodásait,
barátságnak tartom nyugtatni gondgyait.
Azért hát csak rajta! fogjon a munkához,
mihelyt hozzá férhet az ollyan lyánkához,
kitűl szeretet remélhet magához,
s kapcsollya önn sorsát gond nélkül sorsához.”
Hajtván a Kapitány nagy biztatására,
“megcselekszem, úgymond, Nagyságod szavára:
de ha nem juthatok eggynek birtokára,
mással csak szívemet nem vetem koczkára.”
Ezt az egész háznak ejtvén örömére,
jelt ád a nagy harang az öreg misére.
Elszélledvén tehát kiki ösvénnyére,
felkészűl a napnak szent tiszteletére.

V. Dal.
Azalatt Rikóti elhagyván rongy almát,
félbe szakasztotta rövid nyugodalmát,
s átvervén nem rég szültt nótáinak halmát,
rútúl meg kínozta fótozott czimbalmát.
Mert ő versbe szedte szent István vitáit,
mellyekkel meggyőzte Kupának csordáit,
s úgy alkalmaztatta reájok nótáit,
hogy szépen lefessék a harcznak lármáit.
Mellyét is a friss ég éjjel meghűtötte,
mikor Bojtossának versét eldörgötte;
szalonnával tehát torkát megsöprötte,
 s eggy jó iccze borral végig leöntötte.
Hallván a harangszót, mentét vesz magára,
felrakja kótáit görnyedő karjára,
buzgó lépésekkel felmegy chórussára,
s elkészítget mindent új musikájára.
Jön a legénység is bokrétás falkákban,
kullognak a vének ünneplő ruhákban,
gyűlnek a leányok pántlikás pártákban,
s utánnok az anyák zöld rása szoknyákban.
Része a templomban helyt foglal magának,
nem bízván inához erőtlen lábának;
része kint állongván, dicséri társának
kellemetes fénnyét szent István napjának.
Érkeznek azutánn a czifra kalmárok,
s a velek eggy rendű gazdagabb polgárok;
páváskodnak közttök az asszony-dandárok,
fejekenn ragyogván a fattyú boglárok.
S ím! egyszerre a nép felveti szemeit,
melly a templom előtt táplállya kedveit,
s eggy legénynek látván nyalka lépéseit
megtévedtt eszének neveti jeleit.
Elneveztük mink őt Katona Jóskának,
mivel fő czikkelye az bolondságának,
hogy magát gondolván a verbunk tagjának,
szüntelen azt hajtya: gyere katonának!
Törpe csákót visel zavartt koponyájánn;
tarajos sarkantyúk pengenek csizsmájánn,
tarsolyos fa-szablya lóg bal tomporájánn,
haj-csomója pedig mosdatlan pofájánn.
A Pap ugyan sokszor mondta Tanácsunknak,
hogy nem lesz böcsére nemes várasunknak,
ha parancsot nem ád ezen bolondunknak,
hogy örökre búcsút mondgyon templomunknak;
de mivel csint eddig nem tett fél eszével,
sok okot felmúlván szép csendességével,
s meg is ösmerkedtünk már öltözetével,
a Tanács sem gondolt a Pap intésével.
Még a jámbor vének Jóskánn sajnálkoztak,
a suhanczok pedig vele dévajkoztak,
addig mindenünnen sok kocsik haboztak,
mellyek a vidékbűl vendégeket hoztak.
Jön az Óbester is vidám Asszonyával,
Birgita testvére bölcs poétájával,
sok egyéb Asszonyság vezető párjával,
s az úri legénység, kiki mátkájával.
Már a kalapácsok kilenczet hangzanak,
mire a harangok mind megszóllamlanak,
s kik a templom előtt együtt mulattanak,
fő ajtaja felé nyájankint omlanak.
Rikóti meghallván a mise óráját,
elveri nagy tűzzel jel-cadentiáját,
mellyre megeresztvén egész orgonáját,
elkezdi játszani szent István vitáját.
Képzi legelőször ennek trombitáit,
mikor harczra híjja Kupának csordáit;
azutánn meg ennek sípoló szolgáit,
ammint tárogattyák pártütő nótáit.
Már az ágyúkot is bőven pattogtattya,
mellyeknek zúgását fagóttal mutattya,
s közben a puskákot azzal ropogtattya,
hogy a hang-kulcsokot új-heggyel fartattya.
Zúrzavar fogási képzik a csatákot,
mikor megeresztvén a vad paripákot,
s egymásra kivonván a gyilkos szablyákot,
darabokra szelik a rossz katonákot.
Nyögni kezd azutánn a fél tónusokkal,
mint a kik küzködvén kemény halálokkal,
s a bals sorst vádolván hörgő panaszokkal,
megtöltik az eget fohászkodásokkal.
Mind ezekhez pedig dalol szép ódákot,
mellyek magyarázván az új áriákot,
égig dücsőítik a vitéz próbákot,
mellyek letiporták a pogány falkákot.
Nem is érte volna senki fel eszével,
mit akar rajzolni sípos eszközével?
ha ki nem harsogta volna énekével,
mit tárgyaz amannak mord nyeggetésével.
Azalatt hogy egyszer végzi éneklését,
a Pap meg dalolni kezdi könyörgését,
megtöri eggy ősz pór mély elmélkedését,
illy szavakkal súgván fülébe kérdését:
“Vallyon, Komám Uram! szent István korában
voltak-e már ágyúk? Mert a krónikában
látom, hogy nyilakkal éltek e csatában;
ha csak hiba nincsen tudósításában.”
Elbámulván Mátyás tudakozására,
“haggyuk ezt el, úgymond, alkalmasb órára.
Ha Káplányunk feláll majd a cathedrára,
megfelelek kennek helyes mondására”.
Ezzel vissza fordúl kóta-rakásához,
s a Pap is eljutván seculorumjához,
szent viadallyának lát folytatásához,
eldalolván Kupát Plútó kapujához.
Végre eggy új márssal bezárja munkáját,
s ropogtatván benne az ágyúk háláját,
harsogtatván dob köztt Mársnak trombitáját,
a győzedelemnek rajzollya pompáját.
De még ez tűrhető. Hallyátok Kántorok,
hallyátok a többit jó Lelki-pásztorok,
hallyátok kiváltkép tik Templom tútorok,
és tik bármelly rendű keresztény Jámborok!
Óh! ne engedgyétek a Musicusoknak,
kik urai vagytok a szent chórusoknak,
hogy felséges helyénn az imádságoknak,
nótáit zengtessék a szokott tánczoknak,
vagy hogy operákbúl a lágy áriákot,
néző játékokbúl a symphoniákot,
s balétokból játszák az ouvertúrákot,
vagy, bármelly pompások, a sarabandákot.
Itt ugyan már zavartt annak koponyája,
kit még bolondabbnak tesz Mátyás nótája;
de az okosnak is csak reng a bokája,
ha tánczra készteti a chórus lármája;
csak megmeg akadnak könyörgő szavai,
ha felébresztetvén víg indulattyai,
oda ragadtatnak szent gondolattyai,
hol a Mímusoknak játszanak nyájai.
Van az Óbesternek eggy verbunk-nótája,
melly már régtűl fogva fő favoritája.
Erre még akkor is felderűl orczája,
mikor a köszvénytűl szenved lábikrája.
Megfelelvén tehát az íte-missának,
s kedvezni akarván névnapos urának,
újjra mind felnyittya sípját szerszámának,
s neki esik Mátyás e verbunk-nótának.
Nossza! kedve duzzan erre bolondunknak,
ki bandáját vélvén jönni a verbunknak,
útat nyit csoporttyánn ifiúságunknak,
s közepére ugrik tömött templomunknak.
Ez az élet! úgymond hangos kurjantással,
felteszi csákóját kába mosolygással,
s megvegyítvén tánczát  egynehány ugrással,
sarkantyúját veri módos tapsolással.
Mint az ölyv megsejtvén villogó szemével,
sétálni a tyúkot csirke seregével,
nyil gyanánt a prédát meglepi reptével,
s elragad közűllök eggyet or körmével;
vagy a magló látván füstyét a puskának,
melly meglőtte csontyát szalonnás farának,
neki megy sebesen halvány gyilkossának,
hogy meghűtse rajta tüzét bosszújának:
úgy fut az Egyházfi haragos orczával,
hogy megütközhessen Katona Jóskával,
s lecsapván csákóját rettentő dorgával,
jókot szed hátára dupla korbáccsával.
Fegyvert ránt a Tánczos mord ellenségére,
s tellyes erejéből rá sujt jobb kezére,
de kardgya eltörvén első ütésére,
útat vág a népenn menekedésére.
Nagy botránkozás volt az egész községben;
nyájasság zsibongott a víg legénységben;
czinczogott az öröm a friss gyermekségben,
morgott a bosszúság a jámbor vénségben.
Jóskát a templomnak űzvén ajtajához,
eljut az Egyházfi a Bíró padgyához,
ki az igazságnak értvén járásához,
fenn szóval azt mondgya execútorához:
hagyná el üldözni Jóskát haragjával,
menne a chórusra dupla korbáccsával,
s járna medve táncot az orgonistával,
ki amazt bűnösnek tette nótájával.
De a mord Egyházfi szent üldözésében
telhetetlen lévén, s nem tudván mérgében,
kinek dorgálása hangozzon fülében?
“eltalálta Kelmed! úgymond hevenyében;
ha okát büntetnők a tolvaj vétkének,
kívánsága szerint Kelmed törvénnyének,
az akasztófákonn csak azok függnének,
kik gátot vetettek jobb keresettyének.”
Ezzel uj sort vagdal görnyedő Jóskára,
s ebrúdonn vetvén ki szegényt az útszára,
szelíd szentességet terjeszt orcájára,
s vissza lépdes büszkén szokott állására.
A Plébános pedig a mise végével
az oltártúl menvén ministrans népével,
Óbester Urunkat keresi szemével,
s átüti jó szivét bús tekíntetével.
El is tökéli ez azonnal szívében,
hogy nem részesíti Mátyást kegyelmében,
ha meg nem igéri, hogy soha éltében
nem tesz többé tisztet orgona-székében.
Azalatt a Káplány kezdi tanítását,
s Rikóti felszedvén papiros rakását,
megfontollya ismét a Pórnak mondását,
mellyel megfeddette mai ágyúzását.
Rossz volna meghagyni vélekedésében,
melly messzebb terjedvén, kárt tenne hírében,
hogy tudatlanságbúl ollyast mond versében,
minek híre sem volt Kupa üdejében.
Oda oson tehát oppugnátorához,
s kóta-nyalábjával éréntvén hátához,
eggy fő-csavarással elinti magához,
csak utánnam! ugymond, s elviszi házához.
Felrakván itt terhét nyögő czimbalmára,
leülteti a Pórt legczifrább padgyára,
s maga legörnyedvén az ágy oldalára,
így szóll az ágyúknak oltalmazására:
“Nagy igazság fekszik Kelmed mondásában,
hogy nyilakkal éltek szent István korában:
de a fő mesterség az a poétában,
hogy sok szép költemény legyen munkájában.
Így ha olly menyegzőt rajzol le könyvében,
melly Almusnak történt pogány üdejében,
mikor még az erkölcs nyögvén bölcsőjében,
vadság uralkodott Nemzetünk színében;
rossz volna kitenni a tar igazságot,
sátorban köttetni a szent házasságot,
s lóhúshoz ültetni a sok Méltóságot,
s a mezőnn tartatni a nász mulatságot.
Kastélyt épít tehát szép menyasszonyának,
tükrökkel megrakván falát szobájának,
s ide gyűjti színét az atyafiságának,
köz tiszteletére menyegző napjának.
Hallván a harangszót az öreg misére,
hintókban viteti az áldás helyére,
hol a Püspök Úrnak vidám intésére,
az oltárhoz viszi esküdtetésére.
Mihelyt a Jegyesek  nyilván kezet fognak,
a dobok azonnal jeladást morognak,
s még a trombitások örömet harsognak,
addig a taraczkok hálákot pattognak.
Vissza térnek innen a kész vendégségre,
szerencsét kívánnak az új szövetségre,
s erőt a jövendő poszrik dücsősségre,
ha majd zsengét küldnek a szent keresztségre.
Megrakják az asztalt drága falatokkal,
mandula tortákkal, czitromos szulczokkal.
Birkozik a vendég a töltt palaszkokkal,
Tokajit szürcsölvén egész tallánokkal.
Dél utánn a vének darokkot játszanak,
a többiek pedig két részre oszlanak,
s vagy lándler nótákra németűl forganak,
vagy czigány brúgónál magyarost ugranak.
De kivált vigyázzon tudós munkájában,
hogy úri nevelés legyen Bajnokjában,
Jegyessének pedig több ész kis ujjában,
mint eggy élelmetes mostani Dámában.
Láttya Kelmed ebbűl az ágyúk szükségét,
mikor szent Istvánnak írtam vitézségét.
Felemelik ezek a versnek szépségét,
s nagyíttyák a harcznak véres dücsősségét.”
A Pór kihallgatván mély okoskodását,
“elhiszem én, úgymond, Kelmed tanítását,
bátor fel nem érem magos szállongását;
azért nem vítatom többé ágyúzását.
De ha megvallanom kell az igazságot,
többre becsűlöm én a tar valóságot,
mint a felségesen kongó hazugságot,
melly megrontya bennünk a bölcs józanságot.
Szaporodni kezdvén száma gyermekemnek,
eggy asszonyt fogadtam egyszer cselédemnek,
hogy segédgye legyen jó feleségemnek,
ki felét sem győzte viselni terhemnek.
Eltartott ez minket pörgő beszédgyével,
estvéinket töltvén ezer meséjével.
Még a szomszédság is hozzám gyűlt népével,
mulatgatni magát friss enyelgésével.
Nem mondhattunk neki semmi kicsinységet,
mellyhez ne szőtt volna sok képtelenséget;
mert ő nem tekintvén a hitelességet,
még a koromnak is adott fejérséget.
S éppen azt szerették hallgató falkái,
ha a józan ésszel küzködtek csudái,
eggyütt beszéllgetvén vad barom-csordái,
vagy az eget víván óriás csatái.
Minthogy Jancsim azzal mindenütt kérkedett,
a mivel dajkája neki kedveskedett,
végre a Plébános hozzám kerekedett,
s tisztye szerínt velem imígy bölcselkedett:
Nem hinné Ked, úgymond, a mesék hatalmát,
mellyel víni szokták az ész birodalmát.
Ők tornyozzák reánk a sok rosznak halmát,
a jóknak gátolván édes diadalmát.
Mióta özönink part közé apadtak,
Ádámnak magzati több részre szakadtak,
s külön ágaikbúl nemzetek viradtak,
e csekély szikrákbúl sok tüzek támadtak.
Őseink jó végbűl szülték a meséket,
úgymint figyelemre ingerlő csecséket,
mellyekbe borítván sok józan leczkéket,
erkölcsre akarták csalni az elméket:
de a gyenge ember látván a bábokat,
nem győzte csudálni tündér orczájokat,
s elvetvén belőlök lelkítő agyokot,
úgy kezdte tisztelni mint valóságokot.
Hogy ezek üdővel meggyökeresedtek,
s a köz tiszteletre felfel nevekedtek,
végre egymás ellen harczra tüzesedtek,
mellybűl táméntalan rosszak kerekedtek.
Meglepvén egyszersmind köddel az elméket,
megszaporították ama kelepczéket,
mellyek az igaztúl tiltván a gyengéket,
elfojtyák szívekben a józan zsengéket.
Találunk még most is ollyan országokot,
mellyek a mesékben hallván a pontyokot,
mint tartottak hajdan tanácskozásokot,
szállottaknak vélik a régi barmokot.
Találunk népeket víni nemzetekkel,
hazákat bajlódni felekezetekkel,
szülőket harcolni saját gyermekekkel,
mivel meg nem férnek tiszteltt meséjekkel.
Csak akkor van böcse a kőltött szépségnek,
mikor úttyát járván a hitelességnek,
s gyümölcsit érlelvén a köz kegyességnek,
bizonyos hasznokot hajt az emberségnek.
Így festette Papunk nekem a meséket,
méltán féltvén tőllök a gyermek elméket,
s helyettek még most is küldöz könyvecskéket,
melyekkel bölcsebben töltsük az estvéket.
Megpróbálván akkor Jancsimnak ízlését,
hűlve tapasztaltam szörnyű tévelygését,
mert ő a dajkának hallván csevegését,
mind igaznak vélte tündér enyelgését.
Tanáccsára tehát lelki pásztoromnak,
hogy jobb útra hozzam eszét magzatomnak,
nőül adtam amazt eggyik juhászomnak,
kit bérlett pusztámra tettem fólnagyomnak.
De ha tudtam volna böcsét a költésnek,
melly bábruhát szővén a tar születésnek,
olly nagy méltóságot ád a verselésnek,
hasznát vettem volna tán a mesélésnek.
Melly öröm volna most Jancsimonn megélni,
hogy versben akarván, mint Kelmed, beszéllni,
a régit úgy tudná elő berbitélni,
mint akik Toldirúl szeretnek mesélni.”
Nem kellett több ennél Rikóti Mátyásnak,
ki dícséretére a ritmusozásnak,
neki fut egy szörnyű papíros rakásnak,
s kivonja festését eggy nagy vadászásnak.
Elolvas belőlle egynéhány strófákot,
majd minden vers után csinálva nótákot,
hogy észre vetesse a bölcs fortélykákot,
mellyekben felmúllya mind a poétákot:
mint nyög eggyik verse a lelőtt vadakkal?
mint száguldik amaz a gyors agarakkal?
mint ropognak mások a puska-lyukakkal,
meg lévén torolva pif, puf, paf szavakkal.
Hallván hajdan a Pór deák oskolákot,
s még most is olvasván ollykor jó munkákot,
nevette magában a nád lovacskákot,
mellyeken hajházza Mátyás a Músákot:
de hogy meg ne bántsa tudós hiúságát,
tetetve csúdálta nagy poétaságát,
azzal lobbantgatván kivált buzgóságát,
hogy nagyon dicsírte magos magyarságát.
“Melly szép szavak, úgymond, kimércsikélhesse,
csapinós, kandicsál, ádia, hirhesse,
ergózia, mív, nyír, spinácz, repestesse!
 Ugyan Magyar legyen, a ki megérthesse!”
Mint mikor a nadály vérre vágyakodik,
tellyes erejével bőrbe kapaszkodik,
s úri asztalánál addig torkoskodik,
még nagyra pöffedvén, el nem vánszorodik:
úgy esett Rikóti ősz hallgatójának,
fülébe harsogván naggyát munkájának,
s édes hangzattyára magasztalásának,
megduplázván tüzét bölcs torkosságának.
Meg is ölte volna vers-olvasásával,
ha Miska érkezvén képtelen lármával,
nem intette volna haza-futásával,
hogy más dolga vagyon glicseriájával.
Elbúcsúzván tehát kedves komájátúl,
kikéri magának ó barátságátúl,
hogy jőjjön, mikor mentt házi szorgalmátúl,
másszor is tanúlni kegyes Músájátúl.
A Pór megörülvén szabadúlásának,
szép köszönetet mond bölcs Professorának,
s haza menvén, hittel igéri magának,
hogy békét hágy, még él, minden poétának.
Mátyás pedig buzgón kapván kalapjához,
felmondandó versét eldugja magához,
csak egyetek! úgymond élete párjához,
s majd lélekszakadva elfut Birgitához.

VI. Dal.
Végezvén a Káplány lelki tanítását,
s leadván a népre egyházi áldását,
kiki hazafelé veszi vándorlását,
hogy lecsillapítsa gyomrának morgását.
De az Uraságok hintókba szállanak,
vagy paripáiknak hátára ugranak,
s az Óbester utánn házához omlanak,
hol neve napjára vígan udvarlanak.
Öszve gyűlekezvén a legszebb szálában
férjfiak, asszonyok, mind magyar ruhában,
még az ebéd készűl a gazdag konyhában,
mulatást keresnek a tereturában.
Azalatt Birgita elmegy szobájába,
por-palástot hagyít szaporán nyakába,
beülteti Mátyást frizőr-trónussába,
s öltöztetni kezdi arkangyal ruhába.
Néhány vendég fodrot tűzvén ősz hajára,
bokrétás sisakot tesz koponyájára,
s czombig érő zubont kötvén derekára,
papíros szárnyakot varr lapoczkájára.
Czipőt nem akarván húzni harisnyával,
mivel meg nem férnek magyar gustussával,
csizsmáját befonnya veres pántlikával,
felczifrázván térgyét két olasz rósával.
Őtgetése alatt angyal mundérjának
feldücsekszik Mátyás szép komornájának,
hogy ma kegyelmébűl Nagyságos Báttyának
ünnepét ülendi koszorúzásának.
Szerencsét kívánván amaz ősz fejének
felviradásához fő dücsőségének,
sokat szoll böcsérűl régen vártt bérének,
s új táplálékot nyújt bölcs szédelgésének.
De még itt Birgita izzad munkájában,
addig nagy csendesség támad a szálában,
hol a víg vendégek úsztak a tréfában,
az öröm példáját látván a gazdában:
mert a gazdasszonynak eggy jeladására,
megnyílván az ajtó a szomszéd szobára,
rá kezd eggy kar benne a szép muzsikára,
melly csak halkkal mozgott tellyesebb szavára.
S íme! jön eggy ősz pór mosolygó orczával,
nyomban eggy ifiabb élete párjával,
utánnok eggy legény pártás mátkájával,
s végre eggy gyerkőcze leányka-társával.
Illy renddel megállván a némúlt szálában,
kiki tisztességes falusi ruhában,
végre az ősz vezér, hogy a musikában
jelt hall, így énekel emennek nyomában:
   “Köz  nevével kis falunknak,
      mellytűl erre küldetünk,
   ünnep napját jó Urunknak
      megtisztelni érkezünk.
   Egggyügyűek, nem tagadgyuk,
      illy munkára nyelveink;
   ámde buzgók, azt fogadgyuk,
      végzésében szíveink.
   Vedd jó névenn gyermekidnek,
      Atyánk! pelypegéseit,
   mellyek jámbor hűveidnek
      zengik érzeménnyeit.
   Engedd hála-hangjainknak,
      énekelni szívedet,
   s Istenünktűl dallyainknak,
      kérni hosszú éltedet.”
Ezt elénekelvén mély és szép szavával,
a musika pedig a cadentiával
tuttiba rohanván kellemes lármával,
elkezdik mindnyájan szép harmoniával:
   “Élly, élly, élly jó Atyánk!
      Lásd úri magzatidnak
   serdülni magzatit,
      mint sínlő napjaidnak
   vídító gyámolít!
      Lásd jókkal bővelkedni
   tündöklő házadot,
      s naponkint nevekedni
   sok boldogságodat,
      Élly, élly, élly jó Atyánk!”
Még ezt énekelik érzékeny buzgással,
megnyílnak a párok mértékes mozgással,
csak a legutolsó fog kezet egymással,
s átmegy amazok köztt lassúcska forgással.
Az álló vezérhez érkezvén tánczával,
elválik egymástúl, s amannak jobbjával
kezet fog a lyánka szemérmes orczával,
valamint a gyermek kinyújtott ballyával.
Azutánn előtte meg öszve mozganak,
megölelik egymást, felfelé forganak,
s hogy a musikában jeladást hallanak,
az Óbester előtt együtt megállanak.
Igy tesz a legény is pártás mátkájával,
utánnok a férfi élete párjával,
másmás helyre jutván kiki forgásával,
mikorra a gyermek megáll a lyánkával.
A köz elégedést nem lehet rajzolni.
Fül és szem volt kiki. A szívek hódolni
kezdtek, a musika csendesre hajolni,
a gyermek pár pedig imígyen dalolni:
   “Szülőink plánta életinknek
      adnak csak táplálékot:
   de Te formátlan szíveinknek
      nyitsz jobb életre útakot,
   midőn a józan oskolákot
      számunkra ingyen tartatod,
   s a bennünk csillogó szikrákot
      szép emberségre gyújtatod.
   Ha hajdan oktatásainknak
      arattyuk drága hasznait,
   s tenyészni láttyuk házainknak
      mosolygó boldogságait;
   örömmel fogjuk hálálgatni,
      még élünk, szívességedet,
   s maradványainkra harsogtatni
      víg énekekben nevedet.”
Az előbbi tuttit erre megújjíttyák,
s vele a tánczot is újra megindíttyák,
mellynek szépségeit azzal szaporíttyák,
hogy a párok egymást többkép áthasíttyák.
Ez által a gyermek lejut a lyánkával.
Előttük a férjfi áll már most párjával,
ezek előtt pedig pártás mátkájával
a legény, ki így kezd dalolni társával:
   “Hálálhatatlan szorgalmaidnak
      érezzük már mink hasznait,
   mellyekkel árva pórjaidnak
      dajkálod boldogságait.
   Oh! melly örömmel bájolgatnak
      érzékeny indulattyaink,
   mióta rendet sajdítgatnak
      mindenben gondolattyaink.
   Tudunk mink a nagy természetben
      örömre lelni okokot,
   a sík mezőkön, a ligetben
      erkölcsre vonzó bájokot,
   s még vígan éllyük mátkáinkkal
      éltünknek legjobb napjait,
   Neked köszönnyük dallyainkkal
      szívünknek boldogságait.”
Erre mind elkezdik ismét tuttijokot,
s megújíttyák vele tánczos mozgásokot;
mire a házasok meghajtván magokot,
ímígy tisztelik meg szeretett Urokot:
   “Kegyelme által jó szívednek
      vagyunk valóban emberek,
   s jóvolta által védelmednek
      békében élő művesek.
   Felét Te hordod terheinknek,
      még munkálkodnak karjaink,
   mert attya vagy kis gyermekeinknek,
      kikbűl válandnak gyámolink.
   Amerre néznek helységünkben
      örömmel tellyes szemeink,
   gyümölcsit áldgyák községünkben
      Kegyességednek szíveink.
   A józan mértékletességnek
      ösmervén vídám bájjait,
   meglellyük mink az emberségnek
      ezekben minden díjjait.”
Itt ismét elkezdvén tutti énekeket,
s eljárván alatta kimértt menéseket,
eleresztik végre egyszersmind kezeket,
s tánczolva kétfelé veszik ösvénnyeket!
A két sor köztt az Ősz átlátván helyébűl,
kinek víg jámborság tündöklik képébűl,
ezt zengi minorban mély szavú mellyébűl,
még öröm-könyecskék görögnek szemébűl:
   “Már édes gyermek-napjainkban
      salygatván hozzánk szívedet,
   elkezdtünk társaságainkban
      jövendölgetni fényedet;
   és ah! felmúltad jó szíveddel
      ezerszer bennünk a reményt,
   megvetvén, csak hogy kegyelmeddel
      minket dajkálhass, a nagy fényt.
   Kegyelmed által életünknek
      átélvén vígan napjait,
   kegyelmed által vénségünknek
      könnyen viselvén súllyait,
   lábadhoz tesszük háláinkot,
      velünk tett sok jóvoltodért,
   lábadhoz szent imádságinkot
      végetlen boldogságodért.”
Erre meg mindnyájan a tuttihoz fognak,
melly alatt tánczolva már öszve mozognak,
már vezérjek körűl kerékben forognak,
s az ének végével helyekre lobognak.
A muzsika megáll. A házi gazdához,
felmegy az öreg Pór, meghajlik karjához,
s felemeli csókra kezét ajakához,
az Óbester pedig így szóll chórussához:
“Köszönöm, Fiaim! szép üdvözlésteket,
mellyel kiöntitek hozzám szíveteket.
Ezentűl is, hogyha látom inségteket,
tisztemnek tartandom segedelmeteket.”
Erre a vendégek tapsolni kezdenek,
s az énekeseknek brávókat zengenek,
kik, minekutánna főhajtást tettenek,
a szálábúl ismét vígan kisürgenek.
Helyettek azonnal Rikóti érkezik,
ki a sok vendég köztt gyorsan átférkezik,
s arkangyal ruhában oda ügyekezik,
hol a gazda éppen vígan nevetkezik.
Bámul elejénte kiki mundérjára,
nagy szemet meresztvén szörnyű bajússzára:
de, hogy rá ösmernek kántor orczájára,
ordítva fakadnak a nagy hahotára.
“Rikóti, Rikóti! harsogják egymásnak.
Hallyuk szép verseit e híres hárfásnak!”
s ezzel utat nyitnak mindenütt Mátyásnak,
mint az engedő nád délczeg Bóreásnak.
Ő hát homlokához érintvén ballyával,
s complementumokot rugdasván lábával,
ezeket órállya harsogó szavával,
csipőirűl gestust lökdösvén karjával:
“Én arkangyal vagyok, és Gábor a nevem.
Szent István királytúl ide küldettetem,
hogy, ha Nagyságodat idehaza lelem,
nevével mai nap szépen megtisztellyem.
Köszönteti hát ő Felsége az Urat,
s általam aprecál sok boldogságokat.
Ne búsúllyék semmit! mert ő Nagyságodat
úgy portállya, még él, mint nagy hazafiat.
Semmi baja sem lessz soha e világonn.
Nagy híre neve megy hetedhét országonn.
Úgy fog vigadozni, mint madár az ágonn,
s contentummal élni, mint méh a virágonn.
Holta utánn pedig maga mellé veszi,
az Isten színének elejébe viszi,
s mennynek országában olly nagy úrnak teszi,
hogy kiki Excellentiásnak nevezi.
Ez hogy mind meglegyen, szívembűl kívánom,
s az Istent magam is naponkint imádom.
Amit maga kíván, azt mind aprecálom.
Addig is pediglen magamot ajánlom.”
A vendégek, ammint vég szavát hallották,
mivel a nevetést eddig elfojtották,
torkokot egyszersmind örömre nyitották,
s tapsaikkal szegényt elbolondították.
Elkezdték némellyek csudálni ruháját,
emlegetni mások mai musikáját;
magasztalták ezek magyaros pennáját,
dícsérték amazok poéta vénáját.
Az Óbester tehát vígan kihirdeti,
hogy sok érdemeit tovább nem nézheti,
hanem még ma estve megdücsőíteti,
s a laurus-koszorút fejére teteti:
mire megszóllítván úri társaságát,
kéri, ne sajnállya tőlle barátságát,
s várja ki e napnak esti pompaságát,
melly póczra teendi Mátyás auctorságát.
Igérik mindnyájan részesűléseket,
ujjra elharsogván sok dicsérettyeket.
Rikóti ellenben látván kegyelmeket,
nem győzi köszönni dücsőítéseket.
Még ezek történtek a vendég szálában,
addig a Kapitány aggódván magában,
gyújthat-e szerelme lángot Birgitában?
véletlen’ megjelent ennek szobájában.
Bocsánatot kérvén előre magának
merészsége iránt látogatásának,
mellyel akadályt vet jobb mulatságának,
így kezdte folytatni fonalát szavának:
“Én tovább nem győzvén viselni kínomot,
mellyel a kétségek szaggattyák voltomot,
Barátnémhoz veszem folyamodásomot,
hogy kezébe tegyem jövendő sorsomot.
Az Óbester Úrnak ma ejtett szavára,
s kivált Asszonyának nagy biztatására,
reménységem támadt eggy ollyan mátkára,
kinek allig mertem vágyni birtokára.
Elmúltak, megvallom, nyersebb esztendeim,
mellyekben lángokra lobbhattak tüzeim.
Hamu alatt égvén parázs érzéseim,
lassacskán vernek már vértartó ereim.
Nem nyújthatok tehát ollyas boldogságot,
mint a ki érezvén az ifiúságot,
kérkedve ajánlya a szent házasságot,
hanem majd egyedűl csak hű barátságot.
De ha öszve tartom okait eszemnek
tapasztalásával egész életemnek,
barátság a vége minden szerelemnek,
mihelyt meghűl heve a gerjedelemnek.
Ha pedig ez czéllya minden mátkaságnak,
bércze világunkonn minden boldogságnak;
ki merje mondani merész bolondságnak
mennyegzős vágyait a frissebb aggságnak?
Ezt előre küldvén mint fő mentségemet,
nem veszi rossz névenn, hiszem, lépésemet,
mellyel lábaihoz vetvén személyemet,
ajánlni merészlem szerelmes frígyemet.
Tegye a Kisaasszony boldognak kezével,
kit eddig nem sajnált ápolni szívével,
s kit azt helyre hozni kész tiszteletével,
a mit csak ifiú igérhet tüzével.”
Birgita bámúlván, nem ajánlására,
mert megemlékezett reggeli szavára;
hanem hogy olly gyorsan ügyekszik czéllyára,
illy feleletet ád rimánkodására:
“Köszönöm az Úrnak bizodalmasságát,
mellyel bennem lelni véli boldogságát,
s higgye meg, hogy többre zöld ifiúságát,
soha nem böcsűlném, mint hű barátságát.
Huszonnyolc esztendős leányka létemre,
építhet tán az Úr annyit nyíltt eszemre,
hogy inkább ügyelek bölcs csendességemre,
mint akármelly egyébb gyönyörűségemre.
Ollyannak egyedűl az Urat ösmerem,
kivel e szerencsét reménleni merem,
és ha igéretét csak egyre megnyerem,
még ma tenyerében lessz talán tenyerem.
Ez pedig abbúl áll, hogy a nagy világot
szívembűl gyűlölvén mint sültt bolondságot,
haggya meg holtomig azt a szabadságot,
hogy falunn keressek földi menyországot.
Csak a természetet tartom én szépségnek,
az érzékeny szívet fájn erkölcsösségnek,
az ész  gyakorlását igaz emberségnek,
s az elmés örömet fő gyönyörűségnek;
és ezt meg nem lellyük a nagy várasokban,
ha torkig úsznak is a gazdagságokban;
hanem a falusi barátkozásokban,
mint legtermészetesb társalkodásokban.
Mi a nagy világnak véltt gyönyörűsége?
Az etikét lévén egész embersége,
mellynek jéggel küzdik meredt hidegsége,
az észre és szívre nincs neki szüksége.
Kiki megtanúlván felvett personáját,
szinte mint a szajkó egynehány mondáját,
naponkint eljátsza kész comédiáját,
a nélkül hogy öröm kövesse munkáját.
Ha tehát az  Úrnak nincsen ellenére
a falusi élet, s a váras mennyére
keresztet mer vetni; Birgita kezére
szintúgy tarthat számot, mint igaz szívére.”
Mint a ki habjainn a tenger vizeknek,
háborgási között a szörnyű vészeknek,
sokáig laptája lévén a szeleknek,
nyildogálni látta torkát a mélyeknek,
s véletlen megsejtvén honnyának partyait,
kinyújtya feléjek remegő karjait,
s mihelyt a szárazra teheti lábait,
a fövenyre borúl s rá tűzi csókjait:
úgy a Kapitány is leborúl térgyére,
tüzes csókokat tűz Birgita kezére,
s feltekintvén végre pirúló képére,
illy köszönetet mond tett igéretére:
“Mikép hálállyam meg e nagy kegyességet?
A mély tiszteletet, az örök hűséget,
a holtig hódoló igaz szívűséget
úgy nézem érette mint kis kicsinységet.
A falusi élet? Ez volt kívánságom;
mihelyt hűlni kezdett gyermek buzgóságom;
s csak azonn múlt eddig e fő boldogságom,
hogy kedvemre asszonyt nem lelt finnyásságom.
A páratlan magány nem illik voltunkhoz,
mely minket ok nélkűl nem von nőtársunkhoz;
s nem is jutunk ittlent szín boldogságunkhoz,
ha nem iparkodunk érni e czélunkhoz.
De az viszont úgy él mint isten mennyében,
ki a természetnek gyönyörű kertyében
igaz szívű asszonyt apolván ölében
élledezni láttya magát gyermekében.
Közel a várashoz van egy kis jószágom.
Ez lessz jövendőben bölcs magányosságom,
Édenem, Sans-soucim, király mulatságom,
s Birgitám ölében legfőbb boldogságom.”
A Kisasszony hallván plánumát hűsének
rejtek helye iránt házas örömének,
nagy jeleit adgya elégedésének,
s illy szókkal szakasztya végét beszédgyének:
“Szíveink e szerint már eggyet értenek;
más gáttyai pedig frígyünknek nincsenek;
mert rokonyim, tudom, inkább örvendenek,
hogysem szerencsémnek akadályt vessenek.
De, hogy meg ne sértsük az illendőséget,
titkollyuk mindaddig ezt a szövetséget,
még arra lelhetünk eggy kis ürességet,
hogy megadgyuk neki a törvényességet.
Mihelyt a vendégek elhaggyák házunkot,
Bátyámmal azonnal közlöm szándékunkot,
s ammint ő el fogja intézni dolgunkot,
a szerint vezessük czéllyára nászunkot.”
Azalatt hogy eggyütt illy szókot váltanak,
ebédre csűdítő csengetést hallanak.
Egymásnak hát végre frígy-kezet nyújtanak,
s az étkekkel rakott táblához szállanak.
Itt már a vendégek kikérték magoknak
gyűlekezetétűl a nagy Asszonyoknak,
hogy engedelmébűl házi gazdájoknak,
prézesse lehessen Mátyás asztaloknak.
Leültetik tehát angyal ruhájában.
Negédet duzmadni látván pofájában,
s caricatúrákot minden mozgásában,
repedni kezd kiki a nagy hahotában.
Alsó végénn ült ő a hosszú táblának:
de mivel szavábúl a házi gazdának,
ezt gondolta lenni a prézes pócczának,
iszonyú gravitást adott orczájának.

VII. Dal.
Ha szentebb nem volna nekem józanságom,
mint nagy dücsősségre vágyódó kórságom,
haj! bezzeg volna most alkalmatosságom,
megmutatni, mit tud kis poetaságom?
Fordíthatnám én itt Márónak dallyait,
mellyekkel leírta Enéás társait,
midőn eltemetvén Anchízes csontyait,
nagy pompával ülték a tornak jajjait:
mint öntötték fűre nyájonkint magokot,
mint tépték, mint ették a jó falatokot,
mint köszönték rendre a nagy tallánokot,
szörnyű-szépen bőgvén a bús lessusokot?
De én megmaradok Brúgóm tónussában,
egyenesebb útat lelvén átallyában
a szép természetnek eggyügyű honnyában,
mint a pedánsoknak ó pusztaságában.
Nállam nélkűl tudgyák a vendégségeket,
mellyekkel Uraink ülik ünnepeket,
kik vagy tábláinknál foglalnak székeket,
vagy megűllök nézik a jó ételeket.
A beszéllgetést is kiki képzelheti,
melly olly társaságban az asztalt élteti,
hol a vendég egymást mind szívbűl szereti,
s akármelly szavait font nélkül ejtheti.
Elhagyom én hát itt az illy festéseket,
mellyekkel nagy Elmék szépítik verseket,
s inkább adom elő az olly szépségeket,
mellyek fel nem múllyák a józan eszeket.
Rikóti nem tudván bánni az étkekkel,
szüntelen’  vizsgálta or tekintetekkel,
mit csinálnak mások a serviétekkel,
a hármas villákkal, az ezüst késekkel?
Már a leves utánn égvén szomjúsága,
s a táblánn nem látván italt visgasága,
olly nagy lett a húsnál belső szorúlttsága,
hogy csöppönkint húllott hideg izzadsága.
Megsejtvén végtére a sok palaczkokot,
s bennek eggy asztalonn vizet és borokot,
felugrik, széttollya a sok inasokot,
s bevesz a veresbűl egynehány kortyokot:
Újjul a kaczagás. Dicsérik munkáját,
s annyibúl követni kezdik is példáját,
hogy kiki szóllítván talpalló szolgáját,
magához hozattya táczánn italkáját.
Erre, mihelyt Mátyás vissza ül székére,
rá kezd a Kapitány friss enyelgésére,
s előveszi szegényt a nyájas leczkére,
illy-forma szavakkal adván a kezére:
“Ej! bezzeg Rikóti! más borok termenek,
hol a szőllők körűl a Músák sürgenek!
Azoktúl a versek olly szépen zengenek,
mint mikor a felhők felettünk dörgenek.”
“Hallottam már hírét, feleli fontosan
Rikóti, székérűl felkelvén módosan;
már az ílly itallal, látom világosan,
csak fel lehet az észt tekerni okosan.
Tisztelendő Uram! ha oda juthatok,
én elég hálákot érte nem mondhatok!
Igaz, ott nagy póczra nem igen vágyhatok,
de kicsinységekben tán csak szolgálhatok.”
A titulust hallván, nagy álmélkodásra
fakadnak némellyek, néma mosolygásra
mások, az asszonyok hangos kaczagásra,
kétkedéssel nézvén mindnyájan egymásra.
Francziáúl tehát az egész táblának
elmondgya a Gazda, hogy Fébus papjának
véli a Kapitányt, ki bölcs udvarának
nevével laurust hoz költő homlokának.
A Kapitány hallván Rikóti vággyait,
mintha fontolgatná rimánkodásait,
homlokára tűzi ballyának újjait,
még a Gazda végzi tudósításait.
Azutánn Mátyáshoz fordúlván szavával,
“én ugyan Kelmednek, úgymond, ritmussával
olly contentus vagyok, mint bármelly munkával,
melly álmélkodást szül classicus hangjával:
de nincs hatalmamban Pindusra vezetni,
hanem csak azt, a ki régit tud követni,
akár víg versekben akarjon nevetni,
akár komorokkal szíveket illetni.
Vannak azonnkívül inas esztendeink.
Sokáig dolgoznak alol legénnyeink,
még a hegyre kapnak mint mester feleink.
Igy hozzák magokkal czéhes törvénnyeink.
De mivel Kelmednek nagyok érdemei,
s egész országunkban híresek versei,
betellyesedhetnek tán reménységei,
ha nincsenek is meg czéhbeli díszei.
Mihelyt haza jutok, felveszem causáját.
A kinek Apollo laurus-koronáját,
elküldvén, híresnek ösmeri hárfáját,
másban sem vonnya meg attúl grátiáját.
De, hogy hírt mondhassak mély ítéletérűl;
a görög bölcseknek híres könyveirűl
mit tart vallyon Kelmed? Bajnok verseirűl
öreg Homérusnak? és így a többirűl?”
Rikóti ezekre vállait voníttya,
fejét már amarra, már erre hagyíttya,
ajakit nyelvével beszédre simíttya,
bajússzát öklével kétfelé taszíttya,
S végre eggyet köpvén: “soha életemben
görögnek én, úgymond, sem mesterségemben
nem hittem, sem pedig kereskedésemben.
öt görög, öt török tíz pogány szememben.”
Tapsolnak mindnyájan bölcs feleletére;
még a Plébános is kaczag friss eszére;
az Óbester pedig megdűlvén székére,
a nagy hahotának nem juthat végére.
Addig a Kapitány rá néz mósolygással,
helyben haggya szavát eggykét főhajtással,
tüzet ád kedvének rövid biztatással,
s illy kérdést tesz újra bölcs auctoritással:
“Annyival többet tart a deák bölcsekrűl,
reménlem, Kigyelmed” Ama’ szép versekrűl,
mellyeket Máró írt a deák népekrűl?
s más egyéb római classicus könyvekrűl?”
“Igen is! feleli Mátyás nagy pompával.
Fenyegessenek bár hóhér’ pallossával,
még sem tagadom meg, eszemnek tudtával,
a római hitet legfőbb pásztorával.
Fő könyvek előttem: romanum missále,
a breviárium, az antiphonále,
melyben szépen meg van az egész chorále,
azutánn a magyar kis cantionále.”
Újjult a nevetés, nem hitvallására,
hanem vagy eszének véltt furcsaságára,
vagy némellyek szerínt ostobaságára,
mellyel görbén felelt a kérdő szavára.
A Kapitány végre: “s micsoda nyelveket
tud Kigyelmed? úgymond. Mert a szent hegyeket
hol régi kohokban sütik a verseket,
unalmas lesz lakni, ha nem tud többeket.
“Vannak ott Francziák Olasz lantosokkal,
nagy Német Bárdusok Anglus Tudósokkal,
Scótus Ossianok vegyest Spanyolokkal,
laurusért versengvén az ó Deákokkal.”
E kérdésre, kiki azt vélte magában,
más felelet nem lesz Rikóti agyában,
hanem hogy járatlan a nyelvek dolgában:
de itt sem fúlt ő meg a tudós csávában.
“Nem kell nekem, úgymond, senki társasága.
Apollo Asszonynak eggy hajlandósága,
s Tisztelentő Úrnak kegyes barátsága
lessz ott életemnek egész boldogsága.”
“Apollo Asszonynak?” kérdi ámúlással
a Plébános, szem köztt fordúlván Mátyással,
s birkozván magában a kész kaczagással,
így folytattya szavát szelíd mosolygással:
“Hisz Apollo férjfi! Báttya a Músáknak,
pártfogó istene az ó poétáknak,
musikus mestere a melodiáknak,
s fő principálissa az a patikáknak!”
Még ezeket a Pap megmagyarázgattya,
addig az Óbester fejét rázogattya,
a tagadást titkon újjal is mutattya,
s Rikótit ekképen illy szókra bújtattya:
“Követem! ne vegye rossz névenn szavamot.
Nem könnyen hagyom én megcsalni magamot.
Ösmerem már régen Plébános Uramot,
hogy mind csak cselőre csavarná szarvamot.
Apollo asszonynév! A szent legyendában
ezerszer olvastam, hogy a ki fogában
fájást szenved, szűz szent Apollóniában
segítséget lelhet mint pátrónájában.”
Vígan aprobállyák mindnyájan mondását,
erővel lenyomván a Pap állítását,
ki nem győzvén többé seriositását,
szárnyára ereszti szíves kaczagását.
A Kapitány pedig nagyon megdicséri
poéta elméjét, s újra megigéri,
hogy mihelyt Pindusnak csúccsait eléri,
ott neki a lakást azonnal kikéri.
De Birgita erre el kezd fohászkodni,
s Rikótija ellen nyilván panaszkodni,
hogy olly messze akar tőlle hordozkodni,
ki nélkűl nem tud majd hanem csak bánkodni.
“Előbb hittem volna, úgymond,  halálomat,
mint illy hűtelennek hozzám Mátyásomot.
Apollo! megérzed bosszúállásomot!
Haszonnal veszem meg rajtad e káromot!”
Csak az eggy Kapitány értette szavait:
mert más még fríggyeknek nem tudta titkait
s Rikótinak látván könyhúllajtásait,
imígy engyhítette belső habzásait:
“A Kisasszony bajánn könnyű segíteni,
ha el nem akarja Kelmedet veszteni.
Kész vagyok én ennek jó módgyát ejteni,
csak tudgyam, ha kedvét fogom-e tölteni?
A kilencz Músának egész dücsőssége
a tüzes képzésnek piperés bősége.
Legszebb dallyaiknak nincs sükeressége,
mivel ritka bennek az észnek épsége.
Azért láttyuk veszni voltt ereditumjokot.
Mert a mai világ az igazságokot
nagyobbra böcsűlvén mint az agybábokot,
csemegéknek tartya fellengő dallyokot.
Nagyon nagy szükségünk van hát olly Músára,
ki a józan észnek vigyázván jussára,
úgy gyújtsa elménket a kies munkára,
hogy az igazságnak ne költsünk kárára.
Ez a tisztség jó lessz a Kisasszonykának;
s így, ha jelét adgya kész akarattyának,
mihelyt jó vége lessz Kelmed causájának,
elvisszük magunkkal tizedik Músának.”
Ezzel Birgitára fordíttya szemeit,
ki a sok brávónak hallván zengéseit,
s ezek köztt Báttyának nyájas jegyzéseit,
elő nem adhattya elmés mentségeit.
Több illy tréfák utánn hármat üt az óra,
s valamint a huszár a trombita-szóra
felugorni siet a hortyogó lóra,
úgy rohan székérül Mátyás az ajtóra.
“Hová? hová?” kérdik. - “A litániára
hí a Káplány”, úgymond. - Ezzel az útszára
kiszalad, nem hajtván angyal ruhájára,
s orgonálni siet kántor trónussára.
A vendégek tehát kaczajra zendűlnek,
a pecsenye mellűl rendre felcsődűlnek,
s az ebédlő háznak ablakihoz gyűlnek,
hol nevetésekben majdnem megőrűlnek.
Mert ammint Rikóti kijut az útszára,
valamint a gőböly saját gazdájára,
ki csak ritkán megy ki látogatására,
úgy bámúl a sok nép angyal mundérjára.
Lekapják a vének rendre süvegeket,
kiáltyák az anyák dicsértessenyeket,
a gyermekek pedig meghajtván térgyeket
ájtatosan verik előtte mellyeket.
Ammint a templomnak eljut ajtajához,
az úri sereg is megtér a táblához,
s hozzá látván ismét kiki munkájához,
víg mondákot függeszt falatozásához.
Mátyásrúl a gazda víg anekdotákot,
másokrúl meg mások mondanak tréfákot;
rajzol a Kapitány sok olly fantasztákot,
kik fonákúl ülik a szegény músákot.
Felkelvén végtére, más szobába gyűlnek,
s még az asszonyságok kávéhoz készűlnek,
addig a férjfiak itt-amott megdűlnek,
s két-három páronkint beszédbe merűlnek.
A kapitány mellett eggy illyen falkában,
mellynek Rikóti volt éppen a szájában,
megállván Horáczi, ki az oskolában
primusnak tartatott a poétikában,
“én Rikótit, úgymond, szívembűl sajnálom,
hogy sok fő dologban gyengének találom:
mert hogyha munkáit hidegen visgálom,
mesterségét eggyben ritkának csudálom.
Szépen rajzolta ő valamint dallyával
a mai misénél, úgy orgonájával
szent Istvány csatáját Kupa táborával,
s kivált az ágyúkot dörgő fagóttyával.”
A Kapitány rá néz bel tusakodással:
ha tréfále vagy sem a magasztalással?
de, hogy ezt valónak leli ámúlással,
így szóll végre hozzá szelíd mosolygással:
“Járatosabb az Úr az Aestheticában,
hogysem fájn szatirát ne lellyek szavában.
Kis gustusnak tudgyuk ezt a poétában,
s nagy vissza-élésnek a melodiában.”
“Hogy-hogy? kérdi amaz halavány orczával,
Megmutatom én azt sok híres példával,
s a criticusoknak auctoritásával,
hogy ez a gustusnak megfér nagyságával.
A quadrupedante Máro munkájában
nem magasztaltatik az Aesthetikában?
Nem mondgyae Ebert számtalan nótában
szépnek az effélét fordított Youngjában?”
Tömve legyen versünk rövid szózatokkal,
mikor fellegvárhoz mászunk a bajnokkal;
valamint ellenben gyors trochéusokkal,
mikor megszaladunk a szétvertt sorokkal.
Sziszegjen vagy zúgjon a rút szélvészekkel,
dörögjön, morogjon a mennydörgésekkel,
nyifogjon, zokogjon a kesergésekkel,
czinczogjon, nyerítsen a nevetésekkel.
S az öszvebetűzést Virgíliusunkban,
s Erythraeus szerint vén Homérusunkban,
sőt nagy Dryden utánn sok új auctorunkban,
ne vegyük mustráúl versdalolásunkban?”
A Kapitány erre már fejét rázgattya,
más mosolygások köztt vállát vonítgattya,
s végre, mivel amaz felelni nógattya,
Jobb vélekedését illyformán vítattya:
“Követem az Urat! Auctoritásokra
itt semmit sem hajtok, hanem csak okokra.
Minek támasszam én magamot másokra,
mikor nekem is van eszem illy dolgokra?
Ha tán az lett volna czéllya Istenünknek
bölcs alkotásánál emberi nemünknek,
hogy setét pállyájánn rövid életünknek
juhmódra kövessük nyomát vezerünknek,
nem kellett volna észt adni mindnyájunknak,
hanem csak egynehány predecessorunknak,
kiktűl megtanúlván titkait útunknak,
csúccsára juthatnánk fő boldogságunknak.
Ámde ellenkezőt mond tapasztalásunk:
mert bármelly nagy legyen állati vonzásunk,
hogy másét majmozza minden mozdúlásunk,
csak nagy a régitűl még is távozásunk.
Cak későn kötöttek őseink frígyeket,
hogy megszelídítsék a vad embereket;
lassankint lelték fel a mesterségeket,
hogy megkegyesítsék kőkemény szíveket.
Lassan fojtogatták a vad szokásokot,
lopva mértékelvén az indúlatokot;
lassan érlelgették a tudományokot,
orozva hozván be a változásokot.
Igy jutott a világ mai formájára,
így ügyekszik most is nagyobb cultúrára,
így jutand üdőnkint uj változására,
úgy nézvén az óra, mint gyermek korára.
Még a zsembes vén is, mikor panaszkodik,
hogy az egész világ roszra homorodik,
mivel a régitűl félre tántorodik,
saját túdta nélkűl váltig módosodik.
Itéllyük meg tehát tulajdon eszünkkel:
ha vallyon megfére helyes ízlésünkkel,
hogy lelketlen hangot majmozzunk versünkkel,
vagy harmóniásan zengő eszközünkkel?
Mi a czéllya bennünk a beszéllhetésnek?
Nem, hogy majma legyen a barom bőgésnek,
a béke szóllásnak, a szarka csörgésnek,
a víz-szakadásnak, vagy a mennydörgésnek.
Rajzolni kell neki képzeléseinket,
másokkal közleni itéleteinket,
elő terjeszteni érzeménnyeinket,
köz haszonnal kötni szövetségeinket.
Ez volt eggy eszköze a társaságoknak
s a belőllök támadtt roppantt országoknak,
mellyeket nyelv nélkűl csoportozásoknak
nevezhetnénk inkább hogysem kormányoknak.
A nyelv köt ezek köztt megmeg uj frigyeket,
hogy lábra segítse kereskedéseket,
s öszvebarátítván a sok nemzeteket,
egyy Egésznek teszi mind az embereket.
“S e díszt alázzuk le a hangmajmozásra,
mint torkát a szajkó a szó-csácsogásra,
vagy a krokodilus a csalárd sírásra,
mikor felbuzdúlunk a versdalolásra?
Sok imitativum van ugyan nyelvünkben,
mellyekkel bízvást is élhetünk versünkben,
de nem, hogy lójárást fessenek fülünkben,
hanem hogy érzeményt gyújtsanak szívünkben,
Így fogunk itélni a melodiárúl,
s a hang-szerszámoknak harmoniájárúl,
ha megemlékezünk igazi czéllyárúl,
s terjedtt hatalmának világos okárúl.
A ki hangoztatni kezdte a dalokot,
a kegyes sípokot, a nyögő húrokot,
nem akart majmozni madár-szózatokot,
sem mennydörgéseket, vagy víz-morgásokot.
Nyelvet akart adni bel érzeménnyének,
melly táplálékokot nyújtván örömének,
szótlan panasszának, keserűségének,
mással is közöllye titkait szívének.
Vegyük a mennydörgést a theátrumokban!
villámlyon helyesen a gyújtott szurkokban,
morogjon, csatázzon a rejtett dobokban,
csattogjon a titkon kilőtt pisztolyokban:
ezzel eleget tesz untig a képzésnek,
melly örömest hódol a remek festésnek.
Ámde az vég czéllya itt a mennydörgésnek,
hogy rést nyisson bennünk a félénk érzésnek,
s ezt kell segíteni a melodiával.
De ha szemünk előtt dörög ez dobjával,
égcsattogást harsog amaz trombitával,
ez pedig villámlik húr-czinczogásával,
megcsökken ereje a rejtett doboknak,
sínlik hitetése a szurok lángoknak,
megtompúl mennyköve az ál pisztolyoknak,
s elenyészik képe az égmorgásoknak.
Még  tehát ezekkel titkon mennydörgenek,
kik a scénák megett Jupitert képzenek,
addig az Actorok félnémán féllyenek,
az orchestrák pedig csendesen nyögjenek.
Akkor elfelejtvén csalatkozásunkot,
szélvésszel küzködni véllyük Actorunkot,
habozzuk érezzük szorongatásunkot,
s gyönyörködve láttyuk enyészni gondunkot.
A hangmajmozások a melodiában,
és ezerszer inkább a Músa szájában,
ollyanok előttem mind eggyáltallyában,
mint a kép-játékok a gyermek agyában.
Papirusbúl sárkányt csinál ő magának,
eggy darab deszkábúl hintót kis húgának,
eggy ökölnyi sárbúl házat mátkájának,
azutánn nádra ül, s örűl szép lovának.
Nevesd ki ezerszer képzeltt lovaglását,
ő, hogy megmutassa a nádnak mozgását,
helyette a lónak képzi nyargalását,
s rúgásival eggyütt pajkos hortyogását.
Így a nagy gyermek is Virgíliussában
a quadrupedantét pörgetvén szájában,
mindaddig forgattya meghevűlt agyában,
még lójárást talál a vers járásában.
Akadtam én egyszer eggy díbdáb nótára,
mellynek die Bataille volt írva homlokára,
Angrif, Geschütz, Rückzug néhány tactussára,
mint szükséges kulcsok a képzés titkára,
s az jutott eszembe, hogy jó daraboknak,
mellyek hű nyelvei az indúlatoknak,
akár komoroknak, akár vidámoknak,
nem kell vezérlése az illyen kulcsoknak:
Csábító szavoknak vaktában engedünk,
ha panaszolkodnak, sajnokra ébredünk,
ha érzékenykednek, bánatnak eredünk,
ha pedig vígadnak, örömre gerjedünk.
Ez a hangjátékrúl az én itéletem.
Az öszvebetűzést nem is emlegetem,
mert szóra méltónak lenni nem hihetem,
hanem mint csemegét inkább csak nevetem.”
Eddig a Kapitány. Helyt adtak szavának
mind a kik átlátták sükerét okának,
s illattyát érezvén a kávé-párának,
végét szakasztották a bölcs disputának.
A kávézás utánn a Dámák játszottak,
vagy egyrűl és másrúl tanácsot tartottak,
sok férfiak pedig szerteszét oszlottak,
s itt ott a folyosónn pípákra gyújtottak.

VIII. Dal.
Azalatt Birgita haza orozkodik,
nyíltt ablakja mellett székre homorodik,
új szövetségérűl mélyen gondolkodik,
s már örömre derűl, már elkomorodik.
Igy nézi a Szántó érő kalásszait,
az égre emelvén fohászkodásait:
tartsa meg házának fő táplálékait,
messze távoztatván minden csapásait.
De az Obesterné házát kikutattya,
pór énekesseit ételre biztattya,
a vendég cselédet örömre nógattya,
sajáttyait pedig jó rendre oktattya.
Azutánn megtérvén, aggódik magában,
ne hogy veszedelem történnyen házában,
s már ide már oda tekíntvén úttyában,
Birgitának kulcsot sajdít ajtajában.
“Hát te mit csinálsz itt? kérdi mosolygással.
Koholsz nyilván megint valamit Mátyással?
Meg nem lephettél ma jobban minket mással,
mint avval az angyal aprekáltatással.”
Birgita felkelvén megjelenésére,
elejébe siet, csókot tűz kezére,
s mosolygó aggódást terjesztvén képére,
illy feleletet ád nyájas kérdésére:
“Ah! most más baja van szegény lyány fejemnek,
édes Néném Asszony! Óda van szívemnek
nyugta! Habozni kezd tengere kedvemnek,
borúl fényes napja régi örömemnek.”
“No de mi bajod hát? mondgya panasszára
kétkedve az Asszony. Vagy tán csak tréfára
vegyem szavaidot?” - Tudakozására
elvezeti amaz a selyem szófára,
s melléje leülvén, imígy nyájaskodik:
“Az esküvés előtt két hétig bánkodik,
s utánna kettőig ismét szomorkodik,
a ki vagy férjhez megy vagy megházasodik.
E törvénytűl én sem veszem ki magamot.
Most a főkötőre érzem bús vágyamot,
ha pedig elüllyük víg lakadalmamot,
szűz pártámért kezdem rövid siralmamot.
Mert - s ezeket mondván felnyúlik lábára,
s rá tűzi két kezét karcsu oldalára, -
úgy nézzen Nagyságod ám Birgitájára,
mint csak imént rátott friss menyasszonykára.”
A szófára vonván derűlő orczával
a kegyes Asszonyság, s tudakozásával
ostromolván, hallya nagy contentumával
az egész frígykötést a bölcs Poétával.
“Én nagyon örvendek szív-szövetségednek,
úgymond. Boldogságát csendes életednek
már előre látom. Nemes érzésednek
olly tisztelője ő, mint derűltt eszednek.”
“Előttem a képe Bátyád örömének,
ha vége szakadván mai ünnepének,
hírét hallya tőlünk e bölcs frígyecskének,
melly már régtűl fogva fő vággya szívének.”
Allig mondgya ezt ki, berohan lármával
Rikótiné hozzá;  halavány orczával
lábaihoz omlik, s átfogván karjával,
bús jajokot vegyít illyen panasszával:
“Szent üdvösségére késztetem Nagyságát!
tekíntse sorsomnak, mély nyomorúságát!
három gyermekemnek boldogtalanságát,
s állya el Mátyásnak szörnyű gonoszságát!
Hogy éllyek én szentűl eggy őrdög rabjával,
ki frígyet mer kötni a pokol urával?
Mit gondol az ollyan fiával, lyányával,
ki illy szörnyen játszik önn menyországával?
Csak még Nagyságodban van eggy reménységem.
Az Istenre kérem, legyen segítségem.
Oda egyébaránt lelki csendességem,
s ha vele kell élnem, örök üdvösségem.”
Az úri Asszonyság réműl, álmélkodik,
többféle balságrúl félve gyanakodik,
magában, mit higgyen? szörnyen tusakodik,
s nem várván, még amaz tán lecsillapodik,
“de mi baja Kennek? kérdi kegyességgel,
Mit tehet az orvos a kész segítséggel,
ha csak nem ösmerős a bel betegséggel?
Kellyen Kend fel, s legyen tellyes reménységgel,
hogy segítség nélkűl nem hagyom inségét,
mihelyt kitudhatom szerencsétlenségét.
Szedgye Kend hát öszve belső csendességét,
üllyön e karszékre s mondgya el szükségét.”
“Békével élte ő sokáig napjait,
úgymond Rikótiné, sorsunknak bújjait
úgy osztván fel velem mint mosolygásait,
mióta Nagyságtok könnyítik súllyait.
Veszteg firkálgatott otthon versecskéket,
vagy az orgonára új énekecskéket,
csendesen írt, metszett sok szent képecskéket,
csak mennyekbűl várván érttek bérecskéket.
Hát egyszer csak elkezd laurus-kávájárúl,
Apollo Asszonynak paradicsomárúl,
kilencz Frajláirúl, repűlő lovárúl,
s a jó Isten tudgya, mi a manójárúl.
Én ezt elejénte tréfának tartottam:
azért beszédgyére nem sokat hajtottam.
De mivel szájábúl naponkint hallottam,
végre figyelmemet jobban rá nyitottam.
Csak keveset mondván üdőnkint titkábúl,
meg nem okosodtam homályos szavábúl,
de azt észre vettem fohászkodásábúl,
hogy kiesett szíve hajdani sarkábúl.
Tegnap ammint várjuk a kész vocsorával,
haza jön későcskén nagyra fútt pofával,
s előmbe terjeszti kérkedő prósával,
hogy ma felczifrázzák borostyány kávával,
és hogy elvisz osztán gazdag lakásába,
Apollo Asszonynak messze országába,
kinek beszegődvén ma szolgálattyába,
be akarja magát fúrni udvarába.
Én szavának töstént ellene mondottam,
mert az egész dolgot gyanúsnak tartottam;
s most hogy a klastromba tanácsért futottam,
a konczonátortúl, jaj! miket hallottam.
Ne haggya Kend, úgymond, Mátyást elbódúlni.
Ő az őrdög által akar gazdagúlni.
Pedig házrúl házra sokkal jobb koldúlni,
mint üdvösségünköt pénzért elárúlni.
Azutánn elmondta, mikép gyülekeznek
éjjel eggy pinczébe, s mihelyt levetkeznek,
eggy szarvas kép előtt mikép esedeznek
pénzért, kik Plútóval öszve szövetkeznek.
Ez végre megjelen, földet hoz zsákokban,
megolvasztya velek iszonyú kohokban;
s még ez tart, gyűrűköt tartanak szájokban
mindnyájan, és kivontt kardokat markokban.
Azutánn az őrdög tüzet vesz szájába,
beül nagy pompával magos trónussába,
s kinekkinek hitét átvévén markába,
eggy ménkövet hagyít a forró kásába.
Arany lessz belőlle eggy szempillantásban.
Csapra veszi osztán, s üres Grif-tojásban
felfogván, olly rendet tart az elosztásban,
mint ők tartottak volt a hittagadásban.
A Barát legjobbnak tartotta végtére,
hogy Nagyságát kérjem keresztény hitére,
ne állyon Mátyásnak esztelenségére,
hogy pogány Fraumaurer legyen vénségére.”
Birgita e szóra sivít nevettében,
már ide már oda dűllöng ülésében,
s ezzel a mosolygást felgyőzi Nénnyében,
bátor harag kezdett forrani szivében:
De Rikótinénak mély szomorkodását
nevekedni látván, fojtya mosolgását
az úri Asszonyság, feddi kaczagását
öccsének, s illy szókkal festi háborgását:
“Ha tudatlanságbúl mondotta ezeket
az a Barát, úgymond, mint elhitt híreket,
nem  győzöm csudálni a felsőségeket,
hogy illyen mesterre bízzák a lelkeket.
Ha pedig csak játszik az eggyügyűséggel,
tréfábúl rémítvén illyen szörnyűséggel,
nem hogy igazgatná pásztor bölcsességgel,
hogy férhet ez öszve a szent szelídséggel?”
Erre Mátyásnéhoz fordítván szavait,
“vesse meg Kend, úgymond, rémítő vásszait.
Tudom én Mátyásnak legkisebb titkait,
s nem tartom rosszaknak iparkodásait.
Ő olly bölcsek közé fog ma számláltatni,
kikre újjal szokott a világ mutatni,
mivel nagy urakot okosan mulatni,
s gyönyörű versekben tudnak dalolgatni.
Búcsút mondván tehát kántorkodásának,
legalább felével saláriumjának,
udvaromba veszem házi poétának,
s annya leszek Kenddel három magzattyának.
Deák oskolába jártatván Miskáját,
asszonyi munkákra oktatom Pannáját,
Kend pedig nevelvén addig kis lyánkáját,
igazgassa nálam a cseléd munkáját.
Eledelt és italt adok elégségest,
fát, gyertyát, két szobát tágast, egésségest,
ruhát mind az ötnek kettőt tisztességest,
s Pannának, ha hű lesz, bért is közönségest.
Tetszik-e az alku?” kérdezi végtére
a könyező asszonyt. Ez pedig térgyére
borúlván előtte, csókot ont kezére,
s víg hálákot zokog kegyes kérdésére.
Azutánn búcsúzik nagy elégedéssel
De az Óbesterné új kegyeskedéssel:
“Kend Szent Istvány napját, úgymond, kesergéssel
kezdte; végezze hát dupla örvendéssel.
Fogja Kend! ossza el három magzattyával;
Ételkét is adok; vigye el magával;
csak még egy vagy két szót váltok Birgitával,
mulasson azonban lent a komornával.
Hogy pedig gyanúja ne legyen urára,
vessen Kend ruhácskát három magzattyára,
s hozza el magával a comédiára,
s apjoknak ma esti koszorúzására.
Lássa Kend a dolgot tulajdon szemével.
Azt legalább, hiszem, feléri eszével,
hogy az én házamnál, s Uramnak hírével,
senki sem köt frígyet Belzebub népével.”
Mátyásné elmenvén le a komornához,
az úri Asszonyság így szóll Birgitához:
“mit mondasz, Édesem! e csúnya tréfához?
hogy juthat jó ember illy teretúrához?”
“Én e Szerzetesnek tudom jámborságát,
feleli Birgita, tudom buzgóságát,
istenes életét, alázatosságát,
sőt a könyvekben is nagy járatosságát:
de a vidámságnak esküdtt üldözője.
Az öröm előtte a bűnnek szülője,
a táncz és a játék az őrdög ülője,
a nevetés pedig a bolond bőgője.
Vagyok vele ollykor Szentiné házában,
s a minap hogy errűl szó történt vaktában,
ő pedig messze ment szent buzgóságában,
szószóllóné lettem az öröm dolgában.
Azt mondottam neki: hogy vagy nyavalygásnak
tartom a zsembes bút vagy képmutatásnak;
és hogy van üdeje mind a vigadásnak,
mind pedig a komor seriositásnak.
Szent és fontos dolgot nevetve tractálni,
annyi mint belőlle csúfságot csinálni:
de kicsinységekben Cátót affectálni,
annyi mint szomorú hanczburstot agálni.
Akinek nincs baja, s még is epekedik,
homlokát ráncollya, dúl, fúl, zsembeskedik,
az minden bizonnyal vagy esztelenedik,
vagy, hogy mást megcsallyon, abban mesterkedik.
Vane képmutató, ki nem komorkodik?
Nem bús lappangóe, a ki tolvajkodik?
Láttyuke vigadni, a ki gyilkoskodik,
vagy a ki rágalmaz, üldöz, fondorkodik?
Az a természete minden gonoszságnak,
hogy lárvájában jár a szent komorságnak.
Azért nem is tartom józan gazdaságnak,
soha helyt nem adni a bölcs vidámságnak.
Ez a Jót a Gyaztúl megkülönböztetné:
mert mihelyt a Jámbor tisztyét végezhetné,
orczáját azonnal vígra deríthetné,
s ezzel jó szívének nyugtát jelenthetné;
még a gonosz lelkű váltig komorkodna,
s mint az első gyilkos, sohasem nyugodna,
mivel vagy teendő rosszban ravaszkodna,
vagy az elkövetett bűn miatt bánkodna.
Nem tartom azonban mind illy gonoszoknak
kik komor gravitást adnak orczájoknak,
hanem, ha kicsinység oka lárvájoknak,
csak gúny-nevetésre méltó csalárdoknak.
Mert ők mindég másnak akarnak tetszeni,
mint a minek merik magokot érzeni.
Igy akar a félénk bravúrát színleni,
az ostoba pedig mint nagy bölcs fényleni.
Az öröm ellenben ártatlan szívünknek
olly bizonyos jele mint egésségünknek;
s valaminthogy a só ízt ád ételünknek,
úgy ez is fűszere frígyes életünknek.
Én, ha ma koronát tehetnék fejemre,
de úgy hogy keresztet vessek örömemre,
inkább rabbilincset tetetnék kezemre,
ha győzhetetlen bút nem hozna szívemre.
Hogy a Barát tőllem ezeket hallotta,
vállát fél-orozva megmeg vonította,
vélelmemet kurtán helyesnek mondotta,
s a beszédet töstént másra fordította.
Ebbűl azt lehetne talán gyanítani,
hogy ha meg találván naggyábúl hallani,
a mit Rikótival akarunk játszani,
örömünknek gondolt gátot támasztani.”
“Ez nem lehetetlen! mondgya Birgitának
viszontag az Asszony: mert ha regulának
tarthattya irtását a vídám tréfának,
bút is kész okozni felebaráttyának.
De akármi legyen czéllya meséjének;
vedd e kis esetet, Édesem! leczkének:
hogy sok ellenséget szerez az nevének,
a ki nyilván áldoz józan örömének.
Eddig okod nem volt mérgektűl tartani,
képesek nem lévén nyugtodnak ártani;
mert a ki semmit sem látszik ohajtani,
lehetetlen annak úttyát elállani.
De ha férjhez menvén, kilépsz a világra,
s felosztván jussokot a nagy társaságra,
módokot adsz nekik irígy fondorságra,
csak készítsd szívedet a sok bosszúságra.
Mint a ki erdők köztt folytatván úttyait,
s dalolva csörgetvén hangos tallérjait,
magára csűdíti a latrok nyájait,
kik a vad környéknek lakják barlangjait:
úgy a Rosszak látván nyájasságaidot,
hirdetni szívbéli gazdagságaidot,
megirígylik töstént boldogságaidot,
s versenyre sokíttyák gyilkos bújjaidot.
Láttm már én ennek számtalan példáját,
mióta ösmerem a világ pállyáját.
Láttam, hogy akármint ógassa bástyáját,
a jó szív viseli a rosszak igáját.
Volt eggy jó barátném menyecske koromban.
Részesítse Isten a nyugodalomban!
Te akkor tanúltál a Váczi klastromban,
mikor ő kiadta lelkét e karomban.
Férje még most is él messze jószágában,
mellynek Regementünk feküdt tájékában.
Csak eggy hajszálonn múlt, hogy ő is bújjában
meg nem halt utánna szép férjfikorában.
Az asszony szerette a bölcs vigasságot,
s kiváltkép házában a jó társaságot;
nagyobbra böcsűlvén a nyíltt barátságot,
mint akármelly egyéb lármás mulatságot.
Öszvegyűltünk nálla már eggy kis lombrára,
már, mível fliget vert, csendes musikára,
s józan örömének vonzó példájára,
versengve fakadtunk mink is a tréfára.
Derék Plébánossa jó nagy helységünknek
lelke volt mulató gyülekezetünknek.
Lelt ő táplálékot nevetkezésünknek,
mihelyt szendergését látta örömünknek.
Musikus is nagy volt. Szép férjfi szavának
nem hallottam párját, sem musikájának.
De soha legkisebb percze tréfájának,
sérelmére nem volt szent hivatallyának.
S áh! mely szívrehatók voltak intései!
melly pásztorhangúak szelíd beszédgyei!
Atyát leltek benne falunk szegénnyei,
nevelőt árvái, támaszt özvegyei.
Víg Barátnőm őtet felette szerette,
mert még szép eszével örömét éltette,
házát is tanáccsal bölcsen segítgette,
gyermekeit pedig szentűl nevelgette.
Hallgad, mi vége lett ily vídámságunknak,
hallyad gonoszságát eggy özvegy társunknak,
keseredéseit jó Gazdasszonyunknak,
s rettenetes sorsát bölcs Plébánosunknak.
Az özvegy amannak ezt megirígylette,
s magához hivatni gyakrabban kezdette.
Már tanácsokot kért, már megvendéglette,
s magát, ha elmaradt, betegnek is tette.
Gonosz szándékárúl senki sem álmodott,
sőt mikor álnokul lele nyavalyodott,
víg barátném töstént hozzá takarodott,
s gyógyúlása iránt nagyon gondoskodott.
Egyszer észre vesszük a Papot némúlni,
s társaságainkból lopva ellódúlni,
vagy ha meg nem tudott tőllünk szabadúlni,
magányos szugokban aggódni, búsúlni.
Hasztalan kérdeztük okát bánattyának,
s meg nem leltük volna kulcsát bús titkának,
ha nyíltt-szívűsége barátném urának
fel nem törte volna rejtekét bajának.
Tudom már én, úgymond egyszer hitvessének,
nyájaskodó tónust adván beszédgyének,
tudom egész titkát Barátunk szívének.
Elárúlták okát keserűségének.
A szerelem bántja, s te vagy a kedvesse!
Hű relátiómot az Úr ne nevesse,
úgymond ma eggynémelly, hanem azt sürgesse,
hogy a scandalumnak a Pap végét vesse.
Még ő hahotázva imígy tréfálkodott,
felesége addig  pirúlt, álmélkodott,
a Plébános pedig elhalaványodott,
s magában, mit véllyen, szörnyen tusakodott.
A víg Gazda tehát megfogván karjait,
ha, úgymond, az szülte az Úrnak bújjait,
hogy e rágalomnak hallotta szitkait,
csillapítsa, kérem, ez iránt gondgyait.
Ha nem ösmerném is szivét barátomnak,
példás jámborságát lelki pásztoromnak,
ösmerem hűségét derék asszonyomnak,
s nevetem fúllánkját minden rágalomnak.
Azonban jól tudván, hogy gonosz nyelveket
szüntelen élezvén, mint fő fegyvereket,
versengve hirdetik az illyen híreket
a csürhék, mint saját szépítgetéseket;
s hogy valamint nagy tűz támad eggy szikrábúl,
hó-torony a hegyrűl görgő darabkábúl,
halál a kis sebnek terjedő rákjábúl,
úgy sok rossz eredhet illy tereturábúl:
mihelyt Hírmondómnak vég szavát hallottam,
homlokomat én is neki fordítottam,
a menekedésre úttyát elállottam,
s nem gonosz lelkére illyformán szóllottam:
Én az Urnak tudom igaz jámborságát,
emberséges szívét, józan okosságát.
Átláttya s gyülöli a nyelvnek gazságát,
melly az ártatlannak mocskollya jóságát.
Pedig hogyha mindent jól megvisgálgatunk,
a miben másokrúl meg csalatkoztatunk,
semmiben oly könnyen meg nem botolhatunk,
mint mikor valakit bujának ugatunk.
Mert a szerelemrűl tudgyuk általlyában,
hogy szemesebb lévén érettebb korában,
mint tapasztalatlan ifiúságában,
soha sem jelen meg saját orczájában.
Már a barátságnak színli kül formáját,
már a mulatságnak öjti fel ruháját,
már a tanúlásnak veszi fel kápáját,
már meg a szent frígynek majmozza lárváját.
Mikor pedig eljut fő esdekléséhez,
saját formájában csúszván kegyesséhez,
tanú nélkül lappang öröm-rejtekéhez,
s lámpás-tartót sem hí titkos ünnepéhez.
Vajmi nehéz tehát megkülömböztetni:
kelepczét akare az asszonynak vetni,
vagy benne barátnét tisztelni, szeretni?
a ki társaságát látszik keresgetni.
Ezt jól megfontolván, vegyük a károkot,
vegyük a temérdek botránkozásokot,
ha meg nem választván a hír-forrásokot,
bujáknak hirdettyük a jámbor papokot.
A szent Relígiót jóbban megalázzuk,
legfőbb oszlopait szörnyebben megrázzuk,
ha szenteltt szolgáit vaktában gyalázzuk,
s puszta gyanúságbúl bujáknak orczázzuk,
mint, ha feleséget adnánk a papságnak.
Állyuk hát el úttyát ama gonoszságnak,
melly ál színe alatt a szent jámborságnak,
hírét nevét öli az ártatlanságnak.
Vegyük elő rendre azon személyeket,
kik papunkrúl hordgyák az ocsmány híreket,
s kitudván ekképen fő eredettyeket,
lássuk át, ha lehet, helytelenségeket.
Nevezze meg az Úr, a kitűl hallotta;
mennyünk hozzá, s majd ha ő is megvallotta
annak nevét, a ki nékie mondotta,
tanúllyuk ki végre azt a ki kohlotta.
Bár mind így tennének földi isteneink,
mikor mocskoltatnak előttök neveink!
mint szígyenűlnének fondor irígyeink,
kiknek nyelvek alatt nyögnek érdemeink!
Tanácsom megtetszett. Elvitt komájához,
ez pedig eggy végben sógorasszonyához,
ki meg eljött velünk mostoha báttyához,
s meg ez is végtére eggy exapáczához.
Sürgettük a vallást már szép kérleléssel,
már fontos okokkal, már fenyegetéssel,
s Kajcsinénak nevét hallván vérhűléssel,
mind a hatan hozzá mentünk sietéssel.
Bámulván az özvegy e vegyűltt bandára,
s a bandának nem vártt látogatására,
gyanakodó szemet vet az apáczára,
pirúl, gagyog, remeg, leül a szófára.
Kérdésére tehát: mi oka útunknak?
elejébe rakván velejét dolgunknak,
szentségére kérem ó barátságunknak,
ne vessen akadályt köz nyomozásunknak,
hanem méltóztasson nevét kivallani
s mi előttünk annak szemébe mondani,
ki jó asszonyomrúl e hírt támasztani,
vagy legalább neki merte sugarlani.
Ő az egész dolgot tagadni kezdette,
s ezzel az apáczát nagyon megsértette,
ki szent hevességgel olly rútúl letette,
hogy a tramontánát helyben elvesztette.
Elkezdett azutánn ímezni, ámozni,
az úgy se nem úgy között félénken habozni,
hiú mentségekre hiúkot halmozni,
s mind a kettőtöknek sok teményt áldozni.
Mink megelégedvén szígyenítésével
s ártatlanságtoknak fenn hirdetésével,
mellyet egynehányszor pecsételt hitével,
elszélledtünk tőlle nyugodott elmével.
A Plébános hallván végét a causának,
én nagyon köszönöm, mondá a Gazdának,
valamint az Úrnak, úgy többi társának,
hogy gátot vetettek a terenturának.
Titkoltam én eddig okát bánatomnak,
kimélni akarván kútfejét bajomnak,
de súlyos veszéllyét látván barátomnak,
fel kell szakasztanom pecséttyét titkomnak.
Énnekem Kajcsiné kelepczéket vetett,
s végre rossz életre nyilván is késztetett:
de mivel semmikép meg nem keríthetett,
vég búcsúzásomnál nagyon fenyegetett.
Többet gondoltam én megromlott szívével,
mint dühbűl eredett berzenkedésével;
s most is csak játszanék kipökött mérgével,
ha mást nem sértene kivűlem nyelvével.
Ebbűl tehát könnyű kilátni czéllyait,
s hiúnak ösmerni rágalmazásait.
Ő azért hintette sült hazugságait,
hogy megéreztesse velem fúllánkjait.
Azonban jól tudván, hogy a gyanúságok
könnyebben tenyésznek mint a barátságok,
és hogy csak addig jók a jó házasságok,
még habozni nem kezd bizodalmasságok:
eltiltom magamot az Úrnak házátúl
s az egész világnak társalkodásátúl,
s azt kérem egyedűl hű barátságátúl,
ne vonnya meg szívét jámbor asszonyátúl.
Hol vegyek, Birgitám! magyarázatokot,
hogy lerajzolhassam az indúlatokot,
mellyek megzavarták e jó barátokot,
s az Asszonnyal eggyütt sok hallgatójokot.
Rosszaltuk mindnyájan a papnak végzését,
versengve kérleltük szent heveskedését,
s végtére a Gazda látván küzködését,
illykép forgatta fel végső tökéllését:
Gaz nyelvek kedvéért kínozni magunkot,
félbe szakasztani társalkodásunkot,
megszomorítani sok jó barátunkot,
annyi, mint harcz nélkül elhagyni várunkot.
De tegyük, hogy az Úr feladni jussait;
bús rejtekbe ásni szép talentumait,
s önnkint el akarja hagyni baráttyait,
hogy a rágalmaknak bedugja torkait;
szabade elfutni más kárvallásával
olly tűz elöl, mellyet elolthat lábával?
a rossz nyelvek elől Asszonyom kárával,
mellyeket lenyomhat eggy tapodásával?
Víz lessz ez malmára a rágalmazásnak.
Mert ki ne adgyon helyt a gyanakodásnak,
hogy azért vet véget a társalkodásnak,
mivel czéllya kisült a barátkozásnak?
Kíméllye meg tehát hirét Asszonyomnak,
s ne nyújtson új fegyvert a gaz rágalomnak,
vesztére a rajta nyert diadalomnak:
egyébkép nem tartom igaz barátomnak.
Átlátván sükerét a gazda okának
a jámbor Plébános, engedett szavának,
s eltünvén lassankint ráncza homlokának,
víg lelke lett ismét a compániának.
Eggy esztendő múlva szegény citáltatik,
eggy lyány vallására törvényre vonatik,
a Püspök hírével tömlöczbe záratik,
s plébániájátúl csúful megfosztatik.
Barátnémnak férje benyargal hozzája,
s megkérdezvén tőlle: mibül áll causája?
tanácskozásoknak az volt fő sommája:
hogy ez Kajcsinénak dühös praktikája.
Elmegy a Bírókhoz, s megmondván okait,
hiúnak hirdeti a lyánynak szavait;
de ez megújjítván régi vallásait,
mind jégre vezette fáradozásait.
A pör tíz holnapig el nem végződhetett,
mivel a törvényszék tanút nem lelhetett,
sem a lyánybúl semmit ki nem préselhetett,
kit mint gyermekölőt tömlöczbe vettetett.
Ez végre az Ügyészt magához kéreti,
bús sorsát előtte sírva festegeti,
magát, hogy nem gyilkos, hittel mentegeti,
s hosszas fogságának okát kérdezgeti.
Kajcsiné, úgymond ez, oka e bajodnak,
gyanúsnak adván fel halálát lyányodnak,
s a Plébánost vélvén e bűnben társodnak.
Egyébkép ma vége lehetne dolgodnak.
Kicsoda? Kajcsiné? kérdi bosszúsággal
a leány. Ő terhel engem gyilkossággal?
Megösmertetem én az egész világgal,
hogy teli van lelke lator hamissággal.
Ezzel megbeszélli hűltt Prókátorának,
hogy Kajcsiné fia volt apja lyányának,
s hogy csak kérésére a legény annyának,
vallotta a Papot csábító bujának.
Megígérte neki ezért pártfogását,
s gyermekével eggyütt titkos táplálását.
A Pap, úgymond, ezért nem láttya bántását,
de fiam elrontya előmozdulását.
Amaz a gyalázást lerázza nyakárúl;
fiamra ellenben könnyen sok rossz hárúl,
eltünvén reménnye dús házasságárúl,
s ez által nyerendő szép hivatallyárúl.
A Szék megújjitván bíró nyomozását,
s végre kifacsarván Kajcsiné vallását,
világosnak lelte a lyánynak mondását,
s Barátném férjének bölcs gyanakodását.
Ez sorsa többnyire a víg személyeknek,
kik jelenlétében a gaz embereknek,
szabad reptet adván ártatlan kedveknek,
belső nyugodalmát árullyák szíveknek.”
Ezt mondván az  Asszony víg Birgitájának,
bölcs mértéklésére tréfálkodásának
s közepénn meglátván Mátyást a szobának,
félbe szaksztotta fonalát szavának.
“Tik, úgymond emennek complementumára,
készűlni akartok a comédiára?”
s rá vetvén szemeit a vitéz ruhára,
mellyet Mátyás otthon felvett volt magára,
meg nem zablázhatta szíves kaczagását,
s megdicsérvén kurtán katonás állását,
rá adta nyájasan gazdasszony-áldását,
hogy jól végezhesse komédiázását.
Elsürgött azután le a komornához,
s innen a Dámáknak compániájához.
Sietett utánna Mátyás is dolgához,
a Kisasszony pedig a játszó bandához.

IX. Dal.
Csínos elejére a ház udvarának
csinált teátrumot Rikóti magának,
két pár spanyol falat tévén négy scénának,
s eggy ajtó-kárpitot előkortínának.
Kilencz nagy pór gyermek szintannyi bajnokot
képzett körűlötte: vitéz Hectorokot,
gyors Achilleseket, dühös Ajáxokot,
bölcs Ulysseseket, Agamemnonokot.
Magos tollbokréta lógott kalapjokonn,
kóczbúl vitézkötés mind a két vállokonn,
hűvelyetlen szablya fábúl oldalokonn,
s nagy papíros-tarsoly szablya-madzagjokonn.
Az Óbesternének virgoncz komornája,
Birgitának pedig víg favoritája,
Pinty Apollónia, úgymint personája
Fébus Apollónak s mint Músák dajkája,
fel volt öltöztetve Amazon ruhában.
Nagy és czifra doromb volt fábúl markában,
a harmoniának jele Zevsz korában,
mellynek megfeszítve négy húr volt hosszában.
Kilenc pór leányka volt kilencz Músája.
Szép volt e kis nyájnak falusi ruhája,
s kalárissal rakva keskeny pártácskája,
mellynek sok színt játszott kilencz pántlikája.
A folyosónn voltak már az Uraságok,
karszékekenn ültek a víg Asszonyságok,
s nagy tapsolásokra fakadt kívánságok,
hogy ne halasztasson tovább mulatságok.
A musika tehát félbe szakasztatik,
s ammint a nagy serge kétfelé vonatik,
Rikóti a színenn sétálni látszatik,
s végre bölcs szájábúl illy szózat hallatik:
“Én Márs isten vagyok, ura a hadaknak,
attya és őrzője a régi jusoknak,
híres hódítója nagy birodalmaknak,
s legfőbb pátrónussa a hív Magyaroknak.
S még is eggy asszonyság, Apollo a neve,
nem akarja hinni, mit tehetek vele?
De ha olly nagy vagy is, mint az olasz teve,
áss csak vermet nekem, magad esel bele.
Nagyságos Óbestert, legjobb hérosomot,
fel akarja velem osztani s jusomot,
mellyel úgy nézhetem mint fő sajátomot
ezt a vitéz urat s mint pátrónusomot.
Vitéz Uraimék! kérem Kelmeteket
jőjjenek eggy szóra!” - s kimondván ezeket,
hánnya fővel, újjal a sok intéseket,
s végre kipisszenti a pór gyermekeket.
Ezek közűl eggyik izzadtt homlokára
felemelvén kezét katonák módgyára:
“Márs Uramnak, úgymond, parancsolattyára,
ime! készen vagyunk akármelly vitára.”
“Nem vita most czéllya, Vitézek! útunknak,
feleli Márs viszont. Óbester Urunknak
neve napja lévén, tisztye chórusunknak,
hogy köszöntésére mennyünk Hérosunknak.
Nyergeltessük tehát meg paripáinkot,
tegyük meg házánál respectussainkot,
s eldalolván neki szép cármennyainkot,
kérjük kegyelmét és pártfogásainkot.
Apollónak ugyan készűl ő Nagysága,
hogy minket megjátszon asszony furcsasága:
mert abban sántikál tudós hamissága,
hogy enyimnél jobban ragyogjon országa.
Azért tehát velem akar osztozkodni,
az aprekálásban hozzánk ragaszkodni,
így Urunk szívébe bellyebb lopódzkodni,
s végre talán rajtunk diadalmaskodni.
De én őtet hozzá közel sem eresztem,
s egész hatalmomot ellene terpesztem:
mert ha jussaimtúl jól el nem rekesztem,
kevés üdő múlva, tudom, mind elvesztem.
Adgy neki eggy kis helyt ma irgalmasságbúl,
holnap megkívánnya szoros igazságbúl,
holnap utánn pedig kivet a jószágbúl,
valamint a tótrúl mondgyuk nyájasságbúl.
Mennyünk hát!” s ezt mondván, elmegy seregével.
A szín bevonatván az elő-sergével,
musika hallatik. Majd ennek végével,
Apollo jelen meg a Músák népével.
“Hiába Márs! úgymond, vad ellenkezésed!
Nem viszi azt végbe sem vitézkedésed,
sem kéz alatt való friss mesterkedésed,
hogy közös ne legyen szép nyerekedésed.
Megelégedhetsz te Bajnokunk kezével,
melly felékesítve van szép fegyverével.
Én is meg elégszek osztán bölcs fejével,
s tanúltt emberekhez hajlandó szívével.
Te nem akarsz velem carment felmondani;
sőt hozzá sem akarsz engem bocsátani:
azért paripádra látlak felugrani,
s népeddel nélkülem hozzája szállani,
De mind haszontalan! Ne kezdgy asszonyokkal,
hanem tarts te inkább szemesebb pártyokkal.
Eggy asszony kilencszer megcsal szép módokkal,
még te eggyet fordúlsz karddal, pisztolokkal.
Azért hát Músáim! tik ne búsúllyatok.
Pejgazosra velem mind felugorjatok,
s kik mellém nem fértek, nyakára másszatok,
vagy hosszú farkába megkapaszkodgyatok.
Mint a nyil, ugy fogunk Urunkhoz szállani,
s nálla Mársnak úttyát el fogjuk állani,
s ha velünk nem akar osztán is tartani,
majd akkor más fortélyt fogok tanácslani.”
Meghajtván eggy Músa térgyét e szavára:
“Nagyságodnak, úgymond, igazgatására
haggyuk mink magunkot, s parancsolattyára
felülünk azonnal Pejgazos hátára.
Sebesebbek ennek ezerszer szárnyai,
mint Márs lovainak legfrisebb lábai.
Úgy Nagyságodnak is bölcs gondolattyai
frisebbek mint Mársnak tanácskozásai.”
Ez volt a második felvonásnak vége,
mellybűl kiragyogván Mátyás elméssége,
s a Drammatikában nem vártt mestersége,
új brávókra kapott tudós dücsőssége.
A harmadik actust ismét Márs kezdette.
Újját, ammint sétált, homlokára tette,
fejét gondolkodva hányta és vetette,
s végre haragosan e szókat ejtette:
“Ha boszorkány volna Apolló Nagysága,
nem lehetne, úgy se! nagyobb gyorsasága.
Friss paripáinknak olyan hamarsága
hozzá képest, mint a szamár lassúsága.
Már ő régen itt van a Músa lyányokkal:
mink csak most érkezűnk izzadt homlokokkal.
Pedig úgy nyargaltak tátosink urokkal,
az őrdög sem jobban a boszorkányokkal.”
Bejön eggyik vitéz ezen mondására,
s “nagy Apolló, úgy mond, Mars udvarlására
akar lenni.” - “Jöjjön!” feleli szavára
Márs mord tekintettel, s leül trónussára.
Apolló belépvén, mosolyog mérgére,
nagyon mély térgyhajtást vet tiszteletére,
s hanyatt dűl szegényke a szín közepére,
szinte megnyökkenvén véletlen estére.
Kikapván Rikóti  mind a két karjával,
meg akarja estét gátolni markával,
de székébe akad nagy sarkantyújával,
s a lyány mellé zuhan iszonyú lármával.
Igy omlik a boglya tövétűl messzére,
melyet a pór görbén rakott mezejére,
mikor a vak szélvész csatázván kénnyére,
sebesen rá rohan görnyedt gerinczére.
Hangzott a tapsolás a nagy hahotával,
harsogtak a brávók sok nyájas mondával,
még végre nagy Mársunk felkelvén társával,
az Uraságokhoz fordított orczával:
“mink ezt nem akartuk, úgymond, producálni!
De a hol remeket akarunk csinálni,
ammint Nagyságtok is hallyák prédikálni,
ott szokott az őrdög leginkább vájkálni.”
Mégy nagyobb lett erre a köz nyájaskodás;
Rikótiban pedig nőtt a sopánkodás,
s a bocsánat-kérő néma rimánkodás,
még végre megszünvén a víg zavarodás,
“no csak tovább” úgymond szép Apollójának,
ki töstént hódolván prancsolattyának,
folytatásához fog alak-játékának,
illyen okát adván látogatásának:
“Megelőztem ugyan ide Márs Uramat,
sokkal sebesebben végezvén útamat.
Elmondhatnám nála nélkül is dalamat,
de jobb, alku által megnyerni jusamat.
Óbester Urunknak nagy a vitézsége:
karja tehát legyen az Úr dücsőssége.
Szívére, fejére nincs Mársnak szüksége:
ez hát Apollónak legyen öröksége.”
“Nem, nem! én belőlle semmit sem engedek,
kiáltya Márs viszont. Inkább meggöbbedek.
Apolló Asszonytúl még meg nem ijedek:
azért Nagyságátúl törvényt nem szenvedek.
Ez az én törvényem!” s ezt mondván, kezével
megüti a kardot. “Ennek segédgyével,
akármit kohol más ellenem eszével,
paksust írok neki pokolba vérével.”
Músáit kiáltván e fenyegetésre
Apolló, s ezeket látván az intésre
érkezni: “mink, úgymond, fegyverviselésre
nem termettünk, hanem bölcs vetekedésre:
azért hát Músáim! mondgyatok okokot:
mért kívánhatok én Márstúl illy dolgokot?
és hogy meg kell adni másoknak jussokot;
máskép ők is vetnek miénknek gátokot.”
“Mit? Nekem, úgymond Márs, argumentumokot?
Betömöm, ne búsúlly, mindgyárt bölcs szájokot.
Vitézek, gyertek be, húzzatok kardokot,
s vigyétek profúzhoz e tudós lyányokot!”
A héros nép tehát kirántván kardgyait,
mihelyt Mársnak hallya comando szavait,
berohan, s elkezdvén harcz-visításait,
meg akarja lepni Apolló lyányait.
Ámde Birgitának titkos tanáccsábúl,
új kilenc leányka tör ki a scénábúl,
kiknek edényeket adott a konyhábúl,
megtöltvén vízzel a háznak kúttyábúl.
Várták a kis Músák a segedelmeket,
s kikapván zsebekből a bodza-csőveket,
felszíjják ezekkel hamar a vizeket,
s teli lövik velek a héros szemeket.
Váratlan védelem volt ez Márs népének,
s lobbant is már lángja bosszúló mérgének,
de még öszve szedte erejét eszének,
meg új kilencz lövés jött nyíló szemének.
Nagyobb részént tehát szaladni kezdenek.
Csak négyen maradtak, kik harczra keltenek.
De a szemes lyánkák mind öszve sürgenek,
s edényekbűl rájok sok záport öntenek.
Ők is megszaladtak csakugyan végtére,
Eleget kiáltott Márs futó népére,
elég szitkokot hányt a lyányok fejére,
de senki sem hajtott mord mennydörgésére.
Az Uraságoknak hallván kaczagását,
enyhűlni érzette belső háborgását,
s végre nem tarthatván ő is mosolygását,
“elrontották, úgymond, a játék járását,
azok a kis szajhák bodza puskájokkal!
Nekik kellett volna a nyúl bajnokokkal
pardonrúl tractálni mint hódítójokkal;
úgy mehettem volna Apolló annyokkal
én is osztán kivántt békesség-kötésre.
No de semmi! Lépjünk a vég jelenésre!”
Újjra elfakadván szíves nevetésre,
biztatták az Urak a befejezésre.
“Apolló Asszonyom! úgymond hát végtére,
láttya, hogy rabságot hozott bölcs népére!
Azért hát javaslom, térjen meg eszére,
s ne vággyon olly mohón Márs Úrnak kincsére.
Azonban, ha tetszik meg is alkudhatunk.
Mink egymásnak úgy is sokat szolgálhatunk.
Ha tehát örökös frigyet csinálhatunk,
talán könnyebben is megboldogúlhatunk.
Legyen hát Apolló Mársnak felesége.
Óbester Urunknak híres vitézsége,
s világos fejének súgár bölcsessége
így mind a kettőnknek lessz köz dücsőssége.”
Kezet csap Apolló a hadnak urával,
“s Isten neki! úgymond szemérmes orczával.
Parancsollyon az Úr Apolló lantyával,
én is fogok élni Márs Uram kardgyával.
Dalollyuk el már most köszöntő versünköt,
s ammint öszveadtuk szent frigyre kezünköt,
úgy öszve kapcsolván szivünköt lelkünköt,
Obester Urunknak tegyük meg tisztünköt.”
Rá kezdenek tehát egy hosszú ódára,
a búcsúztatóknak szokott nótájára;
felosztván mgokot, Márs a mély kontrára,
nagy Apolló pedig a vékony prímára.
Szembe tünt a Contrast. Szomorú nótájok,
s víg köszöntésekkel megrakott ódájok,
ama szép Elméknek lehetne mustrájok,
kiknek minden újtúl irtózik hárfájok.
De Horáczi még is, nem szemtelenségbűl,
hanem csak egyedűl tudós hevességbűl,
melly csudát csinálván minden régiségbűl,
csúfot szeret űzni az új elmességbűl,
“A la moderne!” úgymond fojtott kaczagással,
Azutánn a Paphoz fordúl mosolygással,
s meg a Kapitányhoz kérdő salygatással,
ki a Nézők között támadó zajgással
elnyomatni látván Rikóti ódáját
s mosolygva fogadván Horáczi tréfáját,
a szálába kullog, meggyújtja pípáját,
s át kezdi gondolni jövendő pállyáját.
Amaz is hát töstént hozzá sompolyodik,
a mulatság ellen nagyon panaszkodik,
a moderna iránt satiricuskodik,
a régirűl pedig adorátorkodik.
A Kapitány soká hallgatván szavait,
megvonnya némellykor mosolygva vállait,
de végre nem győzvén triumfálásait,
imígy feddegéli tétovázásait:
A régi Görögnek sok rapsodiája,
vagy chórussainak tragicus nótája,
mellyhez accord nélkül hangzott musikája,
nem volte csekélyebb mint Mátyás ódája?
Vallyuk meg magunknak a tar igazságot,
s ne magasztallyuk úgy a görög óságot,
vagy a még csekélyebb régi deákságot,
hogy lenyomjuk vele a mostaniságot.
Mikor mesterei az Argívusoknak
szímetriát adtak a rajzoltt tagoknak,
emelő árnyékot a festett lapoknak,
s indúlatosságot az ábrázatoknak:
mikor úgy alkották az épűleteket,
hogy megelégítvén a köz szükségeket,
szembe is tüntessék ama mértékeket,
mellyek szülni szokták a kül szépségeket:
mikor unisone zengtették lantyokot,
hogy el ne tévesszék eggyügyű dallyokot,
vagy három scálára osztván a hangokot,
megkülömböztették a moll s dúr módokot:
mikor mértékeket adtak verseiknek,
tüzes czikornyákot köz beszédgyeiknek,
hogy így, elragadván szívét népeiknek,
hitelt nyerhessenek tündér meséiknek:
akkor elbámulván az új szépségekre,
kik pártosan néztek e nagy mesterekre,
munkáikra pedig mint fő remekekre,
versengve fakadtak a dicséretekre.
Igy mondgyák mesternek sokan kántorjokot,
ha jobbacskán veri nagy orgonájokot,
s hazugnak csak akkor érzik lármájokot,
mikor zengni hallyák a nagy Motzártokot.
Ha most sírjaikbúl azok felkelnének,
kik précói voltak a Görög eszének,
tudom, hogy azokra még jobban hűlnének,
a miket most alkot fénnye az elmének.
De a mit hirdettek hajdan írásaik,
felkapták azutánn deák inassaik,
s Róma este utánn barbarus majmaik,
sőt még ezeknek is vad maradékaik.
Csak uralkodásra vágyván e nemzetek,
s harczra, vadászatra enyészvén életek,
elsínlettek nállok minden szép termetek,
s nem váltak agyokbúl hanem csak szemetek.
Azért ne csudállyuk azoknak szavait,
kik az ó précóknak olvasván sorait,
ollyaknak hirdették a Görög fajjait,
mellyeknek elérni nem lehet bájjait.
Ők sem tudhatták még a homály korában,
mi az igaz szépség egész pompájában?
s mire mehet az ész férjfiabb korában,
melly akkor elzárva szunnyadt bimbójában?
Végre, hogy ezen ész fel kezdett viradni,
méltán jónak vélte, csak abban fáradni,
hogy az igaz szépség fel tudgyon támadni,
melly elől a vadság el szokott tikkadni.
Azért hát a régit dicsérni kezdette,
a görög munkákot fő mustráknak tette,
s fáradozásának nagy hasznát is vette,
mivel az elméket arra ingerlette,
hogy elhagyván lassan tévesztő úttyokot,
ott keressék inkább fő oskolájokot,
hol az ó Görögök formálván magokot,
gyönyörködtetőknek tették munkájokot.
A nagy Természetnek értem oskoláját.
De mivel ez sokban megtartya formáját,
sokban változtattya naponkint orczáját,
hallyuk meg ez iránt az ész reguláját.
A mik most is hordgyák a régi formákot,
kövessük azokban a görög mustrákot,
ki nem gondolunk mink soha szebb orczákot,
sem a tagok között szebb szimetriákot.
Az építésben is szépek mértékeik,
jók a musikában első lépéseik,
a metrumra nézve kiesek verseik,
a kifejezésben igazak nyelveik.
Helyesen rajzollyák az indúlatokot,
ammint elboríttyák az ábrázatokot.
Hű öcsettel festik a változásokot,
mellyek szülik, nyövik az alkotmányokot.
De a mik elhagyták régi formájokot,
tökélletesb póczra emelvén sorsokot,
ne járjuk ezekben a görög nyomokot,
hnem csak annyibúl kövessük módgyokot,
hogy a minéműek a tárgyak magokban,
ollyanoknak haggyuk a rajzolatokban.
Sok változás történt az országlásokban,
sok őtöllök fogva a köz szokásokban!
Ábéczének lellyük bölcs hagyománnyokot,
ha most megtekíntyük a tudományokot;
hiányos kezdetnek szűk ethicájokot,
ha melléjek tesszük a mai jusokot.
Melly nevetségesnek tenné az munkáját,
ki vén Homérusnak követvén példáját,
parasztnak rajzolná eggy Marsalnak száját,
kofáknál nyelvesbnek tiszt-öves gárdáját?
s annak ne nevessük púposkodásait,
ki az ó Görögnek vad szabadságait,
a római népnek szilajkodásait,
s vak kormánnyaiknak imádgya gáncsait?
s ki hogy elhitesse velünk a mondákot,
mellyekkel feddezi a mai hibákot,
régiekbűl pökdös auctorításkakot,
nem lelvén fejében fontosabb próbákot?
Az olvas haszonnal classicus óságot,
a ki már ösmervén a mai világot,
ki tudgya amabbúl szedni a virágot,
s elmellőzni benne a rozsdás zsibságot.
E  regulák szerint zsengvén a szépségek,
lábra emelkedtek a szép mesterségek,
kegyesen terjedtek az érzékenységek,
versenyre élledtek a bölcs elmésségek,
még végre megnyíltak az észnek rügyei,
mellynek a Görögnél nem voltak nedvei,
a képzésnek lévén vak repűlései
nálla minden szépnek legfőbb érdemei.
Igy jutott a pictor a perspectívához,
a musika-szerző a harmóniához,
az építő-mester ökonomiához,
a poéta pedig filozófiához.
A régi mesterek nem tudták ezeket;
nem tudtak sok egyéb mester lépéseket,
mellyek rendbe szedvén a vak képzéseket,
ésszel koronázzák az új szépségeket.
De mit is kínozom az Urat illyekkel?
Nállam nélkűl felhágy a régi szépekkel,
s akarva kezet fog az újjabb bölcsekkel,
ha megösmerkedik a mai nyelvekkel.”
Horáczi ezekre koránt sem hallgatott,
hanem mindenfélét öszve hordogatott,
s a régiek mellett addig harczolgatott,
még a bölcs Kapitány unalmat mutatott.
Térjünk tehát tőlle mink is az ódára.
Az új pár eljutván a végső strófára,
az Óbesterhez ment kézcsókolására,
ki szép köszönetet mondott munkájára.
Az Urak azutánn a szálába gyűltek,
s mivel a folyosónn nagyon meghevűltek,
a kész fagyadékhoz örömmel repűltek,
s végre külömbféle tréfákra üdűltek.
Csak bús Rikótiné aggódott magában,
félre vonván magát a cseléd szobában,
s meg nem emészthetvén semmikép gyomrában,
a mit hallott s látott a comédiában.
Pinty Apollóna volt oka haragjának,
hogy szeme láttára annyi sok Dámának,
olly könnyen engedvén Rikóti szavának,
egybekelést ígért más asszony urának.
Mátyás bedobbanván e gondolattyára,
“no mit mondasz, úgymond a comédiára?
Csak haragszok mégis a kilencz Músára,
hogy úgy elrontottak mindent utóllyára.”
Fenyegetvén erre az asszony újjával:
“Apjok, Apjok! úgymond szomorú orczával,
megszomorított Kend uj házasságával,
avval az  úrias ifiu lyánkával!
Ez hát Kelmednek kegyes pátrónája,
kinek országárúl annyit járt a szája?
Ez a pojétáknak szárnyas parípája,
kinek Kend örömest lenne lovászkája?
Allig várják Kentek, látom, halálomot:
de biz én felteszem minden vagyonomot,
hogy még be sem lepi az új fű síromot,
megsirattya Kelmed farba-rúgásomot.
Nem Kennek való ő úri kantussával;
s gyermek is; teli van a hejehujával.
Óh! tik szegény árvák illyen mostohával!”
s erre sírva fakad három magzattyával.
“Ugyan, úgymond Mátyás, ne rontsd el kedvemet!
Hát még sem ösmered hozzád hű szívemet?
Hogysem másnak adnám valaha kezemet,
inkább megnyíratnám barátnak fejemet.
Hisz ez csak játék volt! Az ílly komornának
az órra sem áll úgy, mint ama Dámának,
ki szép vidékiben Parnasszus csúcsának,
nagy nevét viseli a Músák Annyának.
Látod, én sem vagyok a hadak istene!
Azért hát a dolgot nevetned kellene.
Olly Apollót, mint ő a papnak tehene,
s Márst is ollyant, mint én, kaczagva ellene.”
Még így enyhítgeti gondgyát bús párjának,
érkezését hallya Pinty Apollónának,
ki nevét kiáltván a hadak urának,
egyszerre közepénn terem a szobának.
Megsejtvén Mátyásnét, neki rugaszkodik,
gyermekes örömmel reá kapaszkodik,
ettűl Pannához fut, belé ragaszkodik,
s már evvel  már avval vígan csókolkodik.
“Gyertek hozzám, úgymond, Mátyást öltöztetni!
Tudsz már, Panna lelkem! úgye férczelgetni?
Kötni könnyen tanúlsz! mosni, ágyat vetni?
Hm! négy holnap alatt hajt is tudsz égetni!”
Azutánn ajakát illetvén újjával,
s alacsonyabb hangra leszállván szavával:
“most szóllottam úgymond, a Kisasszonykával.
Haj? be megvígasztalt tudósításával!
Kürtösim kapja el itt a kántorságot!
Ő tanította rá kinn a jobbágyságot,
hogy küldgyön be mára dalló társaságot,
melly megüdvözöllye a jó uraságot.
Pannát megtanítom komorna munkára,
s mihelyt alkalmatos lessz hivatallyára,
Kürtösi  keze lessz hűségemnek ára,
s nagy ebédet adnak mennygzőm napjára.”
Ezt mondván, magához viszi mindnyájokot,
s tánczolva megfogván váltólag karjokot,
csókokkal köszöni a szép mondásokot,
mellyekkel mutattyák jó akarattyokot.
Azutánn Rikótit eggy székre ülteti,
a hajpor palástot agg nyakába veti,
haját papírusba mind betekergeti,
s végre meleg vassal fodrokra égeti.

X. Dal.
Azalatt az Urak kik kártyát jászottak,
kik eggyrűl vagy másrúl okos szót váltottak;
kik baráttyaikkal fel s alá mozgottak,
kik meg az ablakban eggyütt dohányzottak.
A Plébános pedig fél-komor orczával;
mintha tusakodna mély gondolattyával,
eggy ablak-rámának megdűlvén hátával,
s a Kapitányt látván menni Birgitával,
“ha nem alkalmatlan a Kisasszonykának,
engedgye meg, úgymond, szíves szolgájának,
hogy eggykét szót mondván bölcs Kalaúzzának,
részesse lehessen társalkodásának!”
“Tiszta szívbűl! úgymond amaz kegyességgel,
a Plébános felé térvén sietséggel;
úgy is nehéz bánni lyánnak Vitézséggel,
ha felfegyverkezve nincsen Bölcsességgel.
Avvagy talán nekem nem kell azt hallani,
a mit Vitézemnek akarna mondani?”
Mire a Plébános gyengén mosolygani,
s mentegetésére imígy kezd szóllani:
“A Kisasszony előtt nincsenek titkaim.
Mátyásrúl támadtak új scrupulussaim;
s nehogy tán unalmat szüllyenek szavaim,
csak rövidek lesznek tanácskozásaim.
Soha úgy poéta el nem ragadtatott,
soha mint Rikóti, meg nem bódúlhatott,
móta neki a bér adjudicáltatott,
mellyre, mint fő kincsre, már régen salygatott.
Attúl nem ok nélkűl kell tehát tartani,
hogy mihelyt a laurus fejénn fog ingani,
ama’ kis észtűl is meg fogja fosztani,
mellyel meg akarták az Egek áldani.
Igy jut a vad bika vég bódúlására,
ha lebegő rongyok akadnak szarvára;
így bódúl a macska kerengő tánczára,
ha papíros rojtot függesztünk farkára.
A poézis őtet régen megrontotta,
rossz gazdának tette, megnyomorította,
cselédgyétűl szívét elszilajította,
s még tisztségében is eltébolyította.
Mit várhatunk tőlle, ha majd laurussában
kevélykedvén egyszer, mint legfőbb javában,
az fog forrni végre zavaros agyában,
hogy dúzs-gazdag úr lessz Apolló honnyában?
Naponkint láttyuk azt a nagy Tudósokban,
s kivált a classicus poémátorokban,
hogy fülig úszkálván oskola-porokban,
nyomorúltt autómák minden más dolgokban.
Sem Isten sem ember nem veszi hasznokot:
mert felleg várakba emelvén magokot,
nem a józan észnek reálitásokot,
hanem a képzésnek alkotnak bábokot.
S ezeknek majmaik mire mehetnének,
kik csak árnyékaik a képző elmének?
Az illyen fél bölcsek több hasznot tennének,
ha pennás kezekbe gereblyét vennének.
Én tehát Mátyásnak koszorúzására
úgy nézek mint végső bolondítására,
mellybűl sok rossz forrhat valamint magára,
úgy szegény házának jövendő sorsára,
hogyha ki nem vallyuk a játék végével,
hogy csak tréfát űztünk poéta fejével,
és hogy soha nem nyer fél annyit versével,
a mennyit eggy rossz pór munkás ekéjével.”
A Kapitány erre felvetvén karjait,
s megéréntvén velek a Papnak vállait,
“tisztelem én, úgymond, az Úrnak szavait,
emberségbűl tudván eredni gondgyait.
Nem is mondok ellent okoskodásának,
mellyel vészt jövendöl Rikóti agyának.
Csak azt engedgye meg szíves baráttyának,
hogy más formát adgyon végső tanáccsának.
Olly kórságnak tudgyuk a véltt tudósságot,
melly ellen nem lelni külső orvosságot:
arra kell hát birnunk az illy bolondságot,
hogy maga magának tegyen igazságot.
Mondhattyuk ezerszer Rikóti Mátyásnak,
hogy csak laptája volt a nyájaskodásnak;
és hogy fejedelme a verskoholásnak
puszta léleménnye az elmefutásnak;
el nem hiszi soha igaz beszédünköt,
s mind füstnek eresztvén józan intésünköt,
irígyeknek fogja tartani szívünköt,
s más útonn játsza meg ügyekezetünköt.
Vagy tegyük, hogy végre hitelt ád szavunknak;
mi haszna, lessz vallyon igaz vallásunknak?
Szívéhez az útat elzárván magunknak,
helyt ő többé nem ád szíves tanácsunknak.
Hallya tehát az Úr az én plánumomot,
hogy akarom észre hozni Mátyásomot,
szinte csak folytatván mai játékomot,
a nélkül hogy lássa orvosló czélomot.
A jövő szüretre szomszéd jószágomban,
hogyha Isten megtart mostani karomban,
mulatságot adok nyári hajlékomban,
melly csak imént épűlt kül majorságomban.
Elkészítvén előbb számos vendégemet,
hogy secundálhassák mesterkedésemet,
imígy intézem el ügyekezetemet.
Elküldöm Mátyáshoz eggy hű emberemet,
ki hozzá érkezvén fél-képű lárvában
s hogy meg ne ösmerje, idegen ruhában,
hírül adgya neki jó deák prósában,
németes accentust majmozván szavában:
hogy nagy Apollónak parancsolattyára,
elviszi mgával Parnassus csúcsára,
hogyha egyébaránt fél-lárvát órrára,
s német ruházatot kész vonni magára.
Megütközik ebben, tudom, magyarsága:
de mivel Parnassus egész boldogsága,
nem lessz tán erősebb hazafiúsága,
mint nagy Apollóhoz hű hajlandósága;
s kivált ha majd hallya, hogy a fő lantosok,
vagy akármelly egyéb classicus tátosok,
mint németben járnak, mint a nagy orvosok:
ellenkezései nem lesznek fontosok.
A conditiók közt az is lesz végtére,
hogy kezkenőt kötni engedgyen szemére:
nem lévén az méltó e nagy szerencsére,
a ki szét tekíntget bármelly más csecsére.
Mind vaknak kell lenni a nagy poétának:
mert ha ők az észnek napjánál látnának,
a képzés szárnyainn nem bolyonghatnának,
s felségesben, mint mink, nem firkálhatnának.
Vak volt nagy Homérus, mind a két szemére,
Vakon jutott Milton classicus hírére.
Vakság birta Pfeffelt poéta reptére,
mellybűl nagy dücsősség  származott nevére.
Három nappal előbb fog ő elindúlni,
s bérlett szekerekenn már félre rándúlni,
már az országútra meg vissza fordúlni
még nállam a vendég öszve fog tódúlni.
Én ezeket aztán elküldöm estvére,
szőllő hegyecskénknek berkes tetejére,
mikor épen a hold feljutván töltére,
tellyes súgárt vetend a földnek színére.
Eggy omlékony kastély áll ott ó pompában,
compossessoromnak erdő-járásában.
Csak egynehángy szoba van még bal szárnyában,
s eggy szörnyű nagy szála ránczos homlokában.
Benne van lakása egy vagy két vadásznak,
kik, ha más vad nincsen, legalább nyúlásznak;
körűlötte pedig eggy jobbágy juhásznak,
eggy fő majorosnak s egynehány kanásznak.
A vendég itt marad vagy por-palástyában;
vagy, ha inkább tetszik, szebb dominójában,
eggyik németesen, másik slafrokjában,
s ki nem vévén senkit, mindnyájan lárvában;
Én pedig felöltvén farsangi ruhámot,
s fejemre feltévén doktor parókámot,
s hegy oldalában ütöm fel tanyámot,
s ott várom meg magam inas poétámot.
Az erdőbe jutván, feloldom szemeit,
megmutatom neki a Músák telkeit,
hol megvendégelvén Apolló hűveit,
osztogatni szokták Castalis vizeit.
Nézze Ked Homérust aggott Músájával,
a ki amott útat tapogat bottyával!
Meg amott is eggy pár! Plautus Thaliával.
Itt meg Virgilius híres Petrarkával.
Igy tömöm meg fejét eggyenkint azokkal,
kiket megsajdítunk sétálni társokkal,
mélyen tanácskozni lárvás Músájokkal,
vagy bús rejtekekben küzködni magokkal.
De vele magamot meg nem ösmertetem,
nyelvemet mindvégig deákúl pörgetem,
s még a látandókra eszét készítgetem,
hogy nyelveket nem tud, nagyon feddegetem.
Kapujához jutván az ó palotának,
első látására az új poétának,
hír adatik töstént a Kőltők nyájának,
harsogása által eggy fa trombitának.
Öszve gyűlvén tehát a kapu bóttyába,
s kiki kezet nyomván Rikóti markába,
felvezettyük némán a pompás szálába,
s mihelyt nagy Apolló beül trónussába,
prezentálom Mátyást eggy deák ódával,
letérgyepeltetvén czeremóniával.
Felel a királyné egynehány szócskával,
s megérénti fejét tudós sceptrumával.
Térgyérűl azutánn felintem lábára,
s kegyes Apollónak parancsolattyára
mind letelepedvén több czifra szófára,
őt is leültetem az inas lóczára.
Apolló megkérdvén kegyelmes orczával,
mikép elégszik meg Mátyás új sorsával,
móta tündérkedvén dücső laurussával,
az Óbester Urat mulattya lantyával?
Megfelelek neki Rikóti nevében:
hogy a laurus ugyan legfőbb kincs szemében,
hanem inkább élne Parnassus berkében,
mint akármelly Úrnak legjobb tisztségében.
Erre majd Apollo imígy fog szóllani:
A ki Parnassusonn akar megszállani,
Uraknál kell annak lantot gyakorlani,
s dallyával czéhemnek sok hasznot hajtani.
A kiket itt Kelmed szemlél udvaromban,
vagy hérosok voltak némelly bölcs harczomban,
vagy megöregedvén hű szolgálatomban,
pensióra kaptak paradicsomomban.
Mert az egész világ mind az én országom,
hol széthányva szolgál tudós társaságom;
Pindus hegye pedig földi menyországom,
hol bérét veendi lantos jobbágyságom.
Járjon el hát Kend is új hivatallyában,
az Óbester Úrnak főnemes házában.
Mennél hűvebb lessz Kend poétaságában,
annál szebb bére lessz a Músák honnyában.
De ne csak versekkel szolgállyon Urának.
Gondgyát is visellye úri udvarának,
s jó példákot adván a többi szolgának,
minteggy lelke legyen a házi munkának.
Azt pedig, kívánom, tegye fő gondgyának,
ha lakossa lenni Parnassus csúcsának,
s kegyelmébe jutni akar a bandának,
melly itt udvarolgat a kilencz Músának,
hogy eggy újjabb nyelvenn tanullyon szóllani.
Rómának nagy teste lassankint omlani,
s több új országokra elkezdvén oszlani,
nyelve is elkezdett vele hanyatlani:
de halála utánn hajdani annyának,
sokáig szolgált még új Európának,
úgymint köz eszköze a politicának,
a relígyiónak és a cultúrának,
s megszülvén azalatt sokféle lánnyait,
mellyeknek beszítta egyszersmind mocskait,
hanyatlani látta hajdani bájjait,
nponkint gyengűlni vedlékeny szárnyait.
Lyányai elvégre megtelvén bájokkal,
filozófiával, nagy gondolatokkal,
új udvarisággal, szép fordúlásokkal,
verset kezdtek futni haldokló annyokkal,
s fel is múlták szegényt közepénn úttyának,
díszével az olasz harmoniájának,
a német és anglus mély gravitássának,
a franczia pedig friss módosságának.
Mikor a Magyarok új hont kerestenek,
s új Európában letelepedtenek,
még akkor e nyelvek fel nem serdűltenek
s az ország dolgai deákúl mentenek:
ők hát frígyre lépvén e sok nemzetekkel
könnyen felérhették rügyező eszekkel,
hogy élni kívánván ennyi frígyesekkel,
meg kell ösmerkednek köz deák nyelvekkel.
Ez végre kihalván az új országokban,
az anya nyelv zengett a processusokban,
a társalkodásban, a tudományokban,
a franczia pedig a főbb udvarokban.
Elterjedt ez hamar új Európában.
Sürgött a német is mindenütt nyomában.
Utánna az olasz bouffon kápájában,
s végre az anglus is imponens gownnyában.
Igy tehát a Magyar sem deákságának
nem veheti hasznát, sem magyarságának,
ha példája szerint sok bölcs szomszédgyának,
útat e nyelvekhez nem csinál magának.
Deákúl azóta nem szóllnak Músáim;
új nyelvekenn zengnek régi poétáim,
németek, anglusok legbölcsebb mustráim,
olaszok, francziák leghűvebb szolgáim.
Ezek a deáktúl már úgy elszoktanak,
hogy, ha valakitűl más szót nem hallanak,
hidegvérűséggel vállat vonítanak,
s mint vad barbarusra nevetve salyganak.
Láttya Kend ezekbűl okát mondásomnak.
Lakossa nem lehet Kelmed udvaromnak,
ha eleget nem tesz e kívánságomnak.
Ez condítiója legfőbb fávoromnak.
Most, hogy reménységet jövendő bérére,
just lantossaimnak bölcs szövetségére,
s instructiót adgyak poéta tisztyére,
felhívattam Kendet Parnassus hegyére.
Vegyen Kend kóstolót az ambroziábúl,
paradicsomomnak édes nectarjábúl,
híres chórusomnak szép musikájábúl,
s nyájas Músáimnak eleven tánczábúl.
Erre egy komorna kijön eggy táczával,
megkínállya Mátyást eggy szelet tortával,
s eggy serleg tokaji jó essentiával,
térgyet hajtván neki mosolygó orczával.
Mikor ez történik a gála szálában,
musika kezdődik a szomszéd szobában,
teli érzeménnyel melodiájában,
hangolvadásokkal harmoniájában.
Egynehány pár végre, Apolló szavára,
egybe kerekedik eggy magyar contrára:
mert a mesterséges angloisnek trucczára,
a magyar is képes az illyen rámára.
Ez alatt némellyek Mátyáshoz sürgenek,
németűl, olaszúl eggyet mást kérdenek,
de mivel deákúl eggy szót sem értenek,
órr-fintorgatással meg tovább pörgenek.
Apolló végtére azt mondgya Mátyásnak:
Láttya Kend mustráját ama vígodásnak,
melly bére Pindusonn a versdalolásnak,
ha nyomainn marad a régi szabásnak.
Részes lessz Kend benne annak üdejében,
csak járjon el hűven, mint eddig, tisztyében.
Semmi egyéb Kennek ne legyen fejében,
hanem hogy urának maradgyon kedvében.
Ő a Kapitánynak invitálására,
holnap elérkezik ennek jószágára,
hol már kész is minden dúzs fogadására,
s még a borszüret tart, víg mulatására.
Kennek tisztye tehát azt hozza magával,
hogy nyomában legyen mindenütt lantyával:
de mivel száz órát tölthetne úttyával,
s még sem érne oda a legjobb postával,
Pegazus lovamnak üllyön Kend hátára.
Máro lovászomnak parancsolattyára,
ki nagy tátost ellett Trója romlására,
elviszi ő Kendet vég státiójára.
Csak mivel még Kelmed sem sebes repteit,
sem fent nem ösmeri felleg ösvénnyeit,
kösse be magának, javaslom, szemeit,
ne hogy megújjítsa Faeton esteit.
Apolló törötten s rossz deák prósában
szóllván poétánkkal e comédiában,
fordúlás történik, jól tudom, agyában,
s nem fog többé mennyet látni Pindussában.
Ezzel úgy vezetem a hegynek allyára,
ammint kötött szemmel felvittem csúccsára,
s felültetem alól eggy fa machinára,
melly rá lessz állítva eggy birucs szíjjára.
Hátánn eggy nyereg lessz, kétfelűl karfával,
kengyelszíjak helyett eggy pár tarisznyával,
mellybe bebújhasson harisnyás lábával,
s hátúl, mint eggy karszék, ellenző deszkával.
Jó nagy szárnyakot is tetetek szűgyére,
mellyek négy lovamnak friss ügetésére,
mikor négy kerekenn elviszik helyére,
szellőt csapdossanak Rikóti képére.
Veszedelem nélkűl ülvén paripáját,
s eggy selyem kantárral zabolázván száját,
kitölti reptével rétemenn óráját,
s eléri végtére falunknak útszáját.
Házamnál megszállván eggy külön szobában,
s ámúlást sajdítván a cseléd szájában,
azonn fog leginkább aggódni magában,
hogy németnek nézik német ruhájában.
Mink addig a hegyenn folytattyuk tánczunkot,
s a mikor megúnnyuk mulatozásunkot,
eggy kis vocsorával meglepvén gyomrunkot,
nyugovásnak adgyuk elfáradtt tagunkot.
Más nap felocsódván, mind máskép öltözünk,
útazó hintókban házamhoz költözünk,
Mátyás jelenléténn rendre megütközünk,
s ruházattya ellen gúnyokat lődözünk.
Elmondgya ő, tudom, mentegetésére,
hogy felvezettetvén Parnassus hegyére,
bölcs Kalaúzzának sok sürgetésére,
illyen ruhát kellett őteni testére.
Sőt ha felbiztattyuk poéta vénáját,
egészen elmondgya bölcs avantúráját,
s allig ha nevetni győzzük czikornyáját,
mellyel leírandgya audientiáját.
Én neki azutánn nyilván gratulálni,
s nagy szerencséjérűl kezdek prédikálni.
A Dámák ellenben nagyon protestálni,
s engem vele eggyütt meg fognak rostálni.
Mind tűrhető volna, azt fogják mondani,
a mit Apollóról Mátyás tud szóllani:
csak azt ne kellene, fájdalom! hallani,
hogy magyarban hozzá nem szabad szóllani.
Nem lehet hát Magyar méltó Pindussára,
ha csak külső ruhát nem von fel magára,
s anyai nyelvünknek minteggy csúfságára,
deákul nem felel deák szózattyára?
nem, ha csak fel nem hágy magyar erkölcsével,
s a mostaniságnak jobb itéletével?
nem, ha meg nem tömi versét ó csecsével,
melly új nemzetünknek meg nem fér eszével?
Elégedgyen meg Kend zöld borostyánnyával,
úgymint Apollónak jeles vallásával,
hogy eggy rangban van Kend sok nagy poétával,
s ne gondollyon semmit paradicsomával.
Jobb paradicsomok termékeny földgyeink,
édesebb nectarok szőllő terméseink,
ízesb ambróziák szalonnás étkeink,
s legigazabb Músák jól termett Szépeink.
Parnassusért Magyar ne adgya hazáját,
se száz Apollóért eggy illyen Músáját,
s tépje inkább öszve borostyán káváját,
hogysem bölcs gubáért elvesse ruháját.
A nyájas Dámáknak illy ostromlására,
az Óbester Úr is kiáll a pállyára,
s ház-mester hivatalt tesz Mátyás vállára,
ha keresztet akar vetni Pindussára.
Igy gondolom Mátyást észre téríteni!
Plánumom az Úrnak meg fog tán tetszeni,
hogyha nem sajnállya hozzá eszmélleni,
a mit rövid szókkal nem lehet festeni.”
Erre a Plébános meg nyugodtt elmével,
kezet fog nevetve Birgita hűsével,
s bizonyossá teszi egynehány igével,
hogy ő is megeggyez jó reménységével.
Illy végét szakasztván a csendes vitának,
vezető nyomainn a Kisasszonykának,
szobájába mennek Apollóniának,
hogy rendet szabjanak az esti pompának.
Teli lévén Mátyás sok papíruskával,
s meg nem eggyezhetvén nagy frizúrájával,
úgymint magyar főre nem való czifrával,
tusakodott éppen Apollóniával.
A Kapitány tehát fejét megcsóvállya,
komor tekintettel Mátyást megdorgállya,
s végre a frizúrát nyilván approbállya,
mivel Parnassusnak csúccsát páreállya.
Azutánn meghaggya Apollóniának,
úgymint nagy Apolló reprezentánsának,
rendét mind Rikóti prezentálásának,
mind a koszorúzó czeremóniának.
A Plébános pedig, ki már meghallotta,
Rikótiné szívét mi gyanú bántotta?
a Barát szavait addig síkárlotta,
még az asszonyt végre lecsillapította.

XI. Dal.
Az estve azalatt elő kerekedett,
a hevítő napfény mármár szenderedett,
a friss szellő pedig felelevenedett,
s a lankadt világnak hűssel kedveskedett.
A vendégek tehát a kertbe mentenek,
a zöld  járásokban szerte széllyedtenek,
még a musicusok eggy házba gyűltenek,
s hangszerszámaikonn érzékenykedtenek.
Kies épűlet ez a kert oldalában,
mellybűl mind a kertet egész pompájában,
mind a kül környékét dúzs gazdagságában,
mind a várast látni szép perspectivában.
Eggy pár szép pavillyón tündöklik szárnyainn,
közepett eggy portál nyugszik oszlopainn,
narancsfák állanak födele síkjainn,
jól vésett státuák falának csúccsainn:
mert a lapos födél, folyosó formára
felépítve lévén a háznak bóttyára,
a két pavillyón köztt, fellegkert módgyára,
alé gyanánt szolgál a promenádára.
Eggy gyönyörű szála van felső részében,
sok szagos virágágy fátlan környékében,
kőbűl eggy nagy baszén áttalellenében,
s vízszöktető Nimfa ennek közepében.
Szem köztt e szép házzal trónus alkottatott,
melly veres posztóval földig bevonatott.
Erre zöld ágakbúl födél formáltatott,
elejébe pedig sok szék állíttatott.
Ez lesz majd műhelye a koszorúzásnak,
melly megigértetett Rikóti Mátyásnak,
mihelyt vége lévén az alkonyodásnak,
csillagja feltetszik a három kaszásnak.
De most a Gazdasszonyt felderűlt orczával
a kertbe érkezni nézzük Birgitával.
Nyomokban a Pap is a bölcs Poétával,
s utánnok az inas eggy nyaláb kótával.
Szétküldvén az Asszony egynehány szolgákot,
megemlékezteti rendre a Dámákot,
hogy félbe szakasztván a promenádákot,
jőjjenek hallgatni magyar áriákot.
Szellője miatt is a hűs éjszakának,
a szíves ajánlás tetszett mindnyájának,
de leginkább tetszett a házi gazdának,
ki nagy baráttya volt az  illy partiának.
Öszve gyűlvén tehát mind a nagy szálára,
s a kar reá kezdvén a ritornellára,
felkészül Birgita emez áriára,
mellyet Motzárt szerzett Pamína számára:
   “Tünnyetek ti bús szívemnek
      áltató reménnyei!
   Nékem többé hű tüzemnek
      meg nem térnek kéjjei.
   Ah! teérted folydogálnak,
      jó Tamíno! e könyek,
   még keservim a halálnak
      hüs sírjába döntenek.”
Tapsoltak mindnyájan az Énekesnének,
ki hajlékony hangját csudálván mellyének,
ki érzékenységét kifejezésének,
ki meg pontosságán üdő-mértékének.
Víg ingerlésére a házi Gazdának,
neki estek sokan a bölcs Poétának,
hogy ő is kövesse nyomát Birgitának,
eldallása által eggy szép áriának.
A Kapitány magát nem soká kérette,
s mivel Madarásszát Motzártnak szerette,
ezt magyar dalokban imígy hímezgette,
a síp-pasást pedig közbe fütyülgette:
   “Madárfogásból élek én,
      s örömmel végzem tisztemet.
   Jól ösmer engem minden vén,
      s a gyermek hordgya  híremet.
   Tőrt vetni, csalni jól tudok,
      s nem rosszul fúvom sípomot:
   azért a czifra tollasok
      el nem kerűlik markomot.
   Madárfogásbúl élek én,
      s örömmel végzem tisztemet.
   Jól ösmer engem minden vén,
      s a gyermek hordgya híremet.
   Csak volna ollyas eszközöm,
      melly fogni tudna lyányokot!
   Naponkint eggy nagy börtönyöm
      elnyelne száz illy foglyokot.”
Brávókkal tapsoltak víg dalolásának,
kellemét dicsérvén tiszta ténorjának.
de az Óbesterné kikérte magának,
titkos pillantással intvén Birgitának,
ama szép duettót, mint favoritáját,
melly a házasságnak  szent harmoniáját,
mint minden örömnek dicsérvén sommáját,
fő-böcsösnek teszi Motzárt operáját.
Ezt hát a Kapitány a Kisasszonykával,
mint víg Popagéno szelíd Pamínával,
souteniroztatván a szép musikával,
imígy dalolták el bájos grátiával:
    Birg.
  “Ki hűven képes nőt szeretni,
       rossz szívű férjfi nem lehet.
    Kapit.
  S csak angyalszív tud éreztetni
      vadony keblünkkel illy tüzet.
     Eggyütt.
 Szentellyük néki szívünköt,
       hadd boldogítsa éltünköt.
     Birg.
  Ez a mi holtig édesíti
        a szorgalmaknak súllyait.
     Kapit.
 A Természetnek ez hevíti
         örömre minden fajjait.
      Együtt.
 Czéllyábúl látszik, hogy, ha hív,
          mennybéli dísz a páros szív.
         Nő és férj, ha öszve fér,
         majd az istenségig ér.”
Ammint vége szakadt ezen áriának,
s a dicséretére tapsoló lármának,
megfogván az Asszony ballyát Birgitának,
ballyával meg jobbját a bölcs Poétának,
s férjéhez fordúlván felderűlt orczával,
“a mit, úgymond, e pár hirdetett dallyával,
kész is megmutatni saját példájával,
hogy a szeretetnek fel nem ér bájjával
valamennyi kincse széles e világnak.
Ők  vég búcsút mondván a páratlanságnak,
melly fő akadálya sok nagy boldogságnak,
oltárához lépnek a szent házasságnak,
érzékeny szívednek tellyes örömére,
s mai ünnepednek vég tiszteletére.
Tedd hát ez új párnak kezedet fejére,
s mondgy atyai áldást Húgodnak fríggyére.”
Szilaj volt öröme a házi Gazdának.
Nyakába borúlván már új Sógorának,
már örömkönyek köztt pirúló Húgának,
sokáig nem talált szót indúlattyának.
Végre öszvegyűlni látván vendégeit,
s az egész gyűlésnek hallván örömeit,
egybe szerkezteti a párnak kezeit,
s felemeli vígan az égre szemeit.
De mintha egyszerre végezné habzását,
felkiált a karhoz: Sarastro áldását!
s a hang-eszközöknek hallván jeladását,
így kezdi bassusban kies dalolását:
   “Világnak Alkotója! szállítsd
      e zsenge párra lelkedet,
   s homályos úttyaikban állítsd
      melléjek őrző fényedet.
   Lássák gyümölcsit magvaiknak,
   s ha végét érik napjaiknak,
      jutalmazd jámbor szíveket,
      vedd fel kebledbe lelkeket!”
Köz lett az örvendés az egész gyűlésben,
egymást váltogatván a szerencsézésben,
s telhetetlen lévén ki az enyelgésben,
ki pedig a módos érzékenykedésben.
“Eggy magyart húzzatok! mondgya chórussának
végre az Óbester, s kezét Birgitának
megfogván: ki nyomát a házi gazdának
nem követi, úgymond, maradgyon magának!”
Erre tánczolni kezd kerékben Húgával;
nyomában az Asszony a bölcs Poétával;
utánnok mindnyájan, kiki Dámájával
eggyik a másikot gyújtván példájával.
Sem olly sebes nem volt a táncznak járása,
mint a betyároknak falusi forgása,
sem olly zabolátlan figúrás mozgása,
mint a verbunkosnak csintalan ugrása.
A táncznak végével híre futamodik,
hogy Rikótit hozzák. Mind letakarodik
a házbúl a vendég s oda iparkodik,
hol az illumináltt trónus pompáskodik.
Kilépvén csudállyák az égő lámpákot,
mellyek világíttyák a kerti útszákot,
csudállyák mentekben a pirámiskákot,
s a rajtok ragyogó tüzes emblémákot.
De íme! érkeznek már a Poétával.
Két inas jön elől lángoló fáklyával:
utánnok Apolló a kilencz Músával,
s a kilencz kis Héros kivontt faszablyával.
A nagy fadoromb van Apollo markában,
mellyel tündöklött volt a comédiában;
minden Músa pedig gallyat tart ballyában,
herossának függvén vezető karjában.
Utánnok eggy lakzis marsot concertálván,
mozog az orchestra, két czigány prímálván,
ezeknek nyomában kettő secundálván,
s hátúl eggy ősz brúgónn a vajda contrálván.
Most már két kerekű posta-szekérkére,
nagy nevű Thespisnek szent tiszteletére,
felültetvén Mátyást mint pompa-székére,
vonnya hat pór Nimfa kávézó helyére.
Tündöklenek ezek szintollyan ruhában,
mint mikor Pünkösdöt járnak nagy gálában.
Utánnok négy inas fáklyát visz markában,
hogy Rikótit lássuk ülni hintajában.
Ez utánn eggy betyár jön eggy bölcs lárvával,
nyomában meg eggy pár a laurus-kávával,
s a nagy poétáknak matriculájával,
s végre eggy negyedik Fébus slafrokjával.
Minerva szőtte ezt tulajdon kezével,
szépen kihímezvén rajzoló tűjével,
mikor szűzességet fogadván öccsével,
öszve barátkozott a Musák népével.
Óh! te ősz Músája Homérus tollának,
ki képét rajzoltad Achilles pajzsának,
és Te, ki mássával e híres mustrának,
fő dücsőt szerzettél Aeneis apjának!
mert nektek adatott, győzni a szíveket,
felséges dolgokkal tömni a fejeket,
mikor billegtetvén a lantos kezeket,
zengni taníttyátok a puszta hegyeket!
tekerjétek fellyebb Brugómnak húrjait,
s gyántázzátok meg jól vonómnak szálait,
hogy e nagy Elméknek követvén nyomait,
a tudós slafroknak jól fessem bájjait.
Itt Zevsz olimpius görög pór ruhában,
tajtékzani látszik dühös haragjában,
ammint kalapácsot mennydörgő jobbjában,
s egy iszonyú szöget tartván bal markában,
felszögezi Hérát az égnek bóttyára,
kinek két nagy ülőt akasztott lábára,
minden olly asszonynak okosítására,
ki szüntelen ugot élete párjára.
Amott Júnó látszik bérczénn nagy Idának
mint czigány csaplárné, mikor önn urának,
cselfödele alatt e szép maskarának,
avas paczalt árúl vesztére Trójának.
Tovább Czipris ragyog czégéres övével,
melly mindent megbódít titkos erejével,
s fél képét elfődvén dúzs legyezőjével,
eggy köz dragonyosra kacsong zög szemével.
Zevsz, ki eltitkolván magát e formával,
rablásra megy éppen a nap alkonyával,
neki ágaskodik tajtékzó lovával,
s át akarja döfni héros pallosával.
Pallas áll azutánn vestális ruhában,
előtte Hephaestus olasz soutánában;
közttök eggy kis monstrum úszik eggy tócsában,
sárkány lábú állat emberi formában.
Részegen áll amott Bacchus nagy hasával,
s Ariadnét éppen megrúgja sarkával,
ki nem birván többé asszony haragjával,
sarat hány szemébe mind a két karjával.
Itt meg Mercúrius czenk köpönyegében,
Plútónak keresgél dúzsgazdag zsebében,
ki aranyt olvasztván lelkekbűl üstyében,
elmerülni látszik hóhér örömében.
Hátul két halom köztt Apolló állani,
s mint vak lantos látszik szerszámánn játszani,
görbe száját pedig éppen úgy tátani,
mintha meg akarná nyáját riasztani.
A kilencz Músa is, mind koldús ruhában
csörgőt, dobot, tepsit s dudát tart markában,
olly buzgást mutatván kiki munkájában,
mint a rossz hegedűs a paraszt korcsmában.
E tudós seregnek szép musikájára
Vénus, mint hajdúné, felugrik lábára,
hogy felczimbelkedgyen Adónis nyakára,
ki tánczolva várja, mint dobos, karjára.
A két halom körűl poéták látszanak,
kik vagy a fák között oskolát tartanak,
vagy a szabad mezőnn virágot irtanak,
vagy magos szirtekenn sólókat hangzanak.
Síkonn vonat eggyik kocsit négy ökrével,
a másik eggy szánkát két szelíd kecskével,
megrakván szarvokot sok régi csecsével,
s nyakokot eggyhangú vascsengetőcskével.
Képei tán ezek ama ritmistáknak,
kik böcsét nem látván a kötött ódáknak,
nyomait követik az ó francziáknak,
s nádlovánn nyargalnak a cadentiáknak.
Amott eggy úgy sétál tragicus csizsmában,
mint az ittas kocsis nehéz sarujában,
olly híres bajnokot forralván agyában,
kinek józan ember nem járhat nyomában.
Duzmadozó negéd csillog ki szemébűl,
vad gyűlölség piheg kegyetlen mellyébűl,
s hogy vitéz monstrumot szülhessen fejébűl,
az embert egészen kiveti szívébűl.
Három Comicus köztt eggy tölgy árnyékában
áll amott az Öröm asszonyi formában.
Szelíd ártatlanság nyugszik orczájában,
emberség, tisztesség víg mosolygásában.
Az eggyik Comicus hosszú szakállával,
római szabású ócska ruhájával,
görög kaptára vontt rossz topánkájával,
s Aritophánestűl maradtt lárvájával,
olly görbe szemeket vet a víg Dámára,
mint a zsémbes napa a virgoncz arára,
újjával mutatván Terentiussára,
mint még most is legfőbb comicus mustrára.
Más felűl eggy másik, csúcsos kalapjában,
s több színű fótokbúl férczeltt nadrágjában,
eggy falapoczkával hadaráz vaktában,
s pártfogóra remél kapni a Dámában.
Ez pedig kezet nyújt a harmadikának,
szabásábúl látván módos ruhájának,
s derültt vonásibúl nyájas orczájának,
hogy igaz mestere az elmés tréfának.
Ott meg felczifrázva selyem pántlikával,
aranyozott bottal, olasz bokrétával,
hajporral, fodrokkal, szagos pomádával,
eggy várasi pásztor ül pásztornéjával.
Ő maga kótábúl fújja furollyáját,
még ez eltrillázza deák eklogáját.
A báránykák hallván szép pastorelláját,
eggy angloisnek képzik kétt lábonn gruppáját.
Itt, hol eggy térségenn ó tölgyek ágzanak,
mellyek imitt amott eggyenkint állanak,
s hol eggy romlott várnak kövei látszanak,
mellyek köztt a baglyok siralmat hangzanak,
eggy epicus költő póznákra lábait,
s eggy magos bálványhoz emelvén karjait,
eggy régi latornak imádgya gáncsait,
bámúlva csókolván vérontó nyilait.
Amott meg eggy hegynek kopár oldalában,
eggy Ódista látszik ülni barlangjában,
magosabb dolgokot forralván magában,
mint a hagymáz beteg paroxizmussában:
hogy pedig eljusson amaz érzésére,
melynek kemény szíve nem képes tüzére,
s mellyet szükségesnek tart még is versére,
veres hagymát kötött mind a két szemére.
Végre eggy Szatirus a hegynek tövében,
savanyú Cátónak bölcs öltözetében,
buzgóbban mennydörög óráló székében,
mint a prédikátor feddő beszédgyében.
Bölcs nevetés helyett fogát csikorgattya,
nyájas gúnyok helyett öklét mutogattya,
s nagy buzgóságában csak azt sem láthattya,
hogy mérges intését senki sem hallgattya.
A folyók őneki hegyekre másszanak,
a vízi állatok az égben szállyanak,
az égi madarak a vízben ússzanak,
az emberek pedig kövekké vállyanak.
Mit mondgyak böcsérűl e tudós ruhának,
titkos erejérűl legkisebb ránczának?
Ez ád magos reptet a Költő szárnyának,
Pythicus extasist meghevűltt agyának.
Mint hajdan Hercules addig füveskedett,
még a lelke az égbe fel nem emelkedett,
mihelyt a zubonban jól megmelegedett,
mellyel e hérosnak neje kedveskedett:
úgy ha tán a Költő készűlvén dallyára,
Apolló slafrokját felveszi magára,
bölcs lelke azonnal felkapván szárnyára,
 Blanchard gyanánt repűl az égnek bóttyára.
Innen ő exaltáltt szent állapottyában
semmit sem lát többé igaz formájában,
s bármelly kicsiny legyen kis tárgya magában,
Caucasus hegy válik belőlle agyában.
Hérosoknak nézi a régi latrokot,
arany esztendőknek tudatlan korokot,
boldog palotáknak medve barlangjokot,
s fő igazságoknak minden mondájokot.
Őneki illyenkor a fák is lelkesek,
a forgó csillagok bájos énekesek,
a háborgó szelek küzdő fegyveresek,
a kútak és folyók fürge Najadesek.
Jobban megelégszik padlás-komrájával
mint akármelly király dúzs palotájával,
s édesebben vígad képzeltt Músájával,
mint a Hárem-basa legszebb Húrissával.
Nincs ilyenkor szomja, nincs neki éhsége,
s ha semmije sincs is, még sincsen szüksége.
Bölcs lantyának hangja egész vendégsége,
laurus-koszorúja minden dücsőssége.
De ha ezennkívűl a szerelem bántya,
óh! akkor dallyának nincs már semmi pántya.
Zaboláját az ész haszontalan rántya.
Metaforáival az eget is szántya.
“Melly gyönyörű, úgymond, Cydlimnek orczája!
Vénus pofáival küzdik két rósája.
Melly karcsú termete! melly bájos kis szája!
Szebb nállánál nem volt Páris Ilonája.
Egész paradicsom úri mosolygása,
ígéző musika hangos dalolása,
szebb a legszebb táncznál felséges járása,
férjfi szívet hódít minden mozdúlása.
De valamint Cydli fő tárgya lángomnak,
úgy ha erkölcseit nézem Chlórisomnak,
nem parancsolhatok hajlandóságomnak,
csak mágnesse ő is vágyakodásomnak.
A szemérem csillog szűz pillantásában,
a mély érzékenység nyög minden szavában,
győző harmonía zeng sohajtásában,
ellent-állhatatlan erő sírásában.
Nézd azonban amott nyájas Dórisomot!
Hogy vonnyam meg tőlle mély hódolásomot?
Allig vetettem rá eggy pillantásomot,
lobogni érzettem érette lángomot.
Teli van beszédgye hódító tréfával;
vídámságot élleszt gyönyörű dallyával;
szívet csiklandani tud kaczagásával;
szerelmet gyújtani bájoló tánczával.”
Így festi Poétánk a lyányoknak nyáját,
Cydlinek nevezvén Csordásunk Pannáját,
mennyei Chlórisnak Szűcs Pista Ilkáját,
szép Dórisnak Persit, a hajdúk mátkáját,
midőn ablakjánál ülvén slafrokjában,
kendert nyőni láttya Czidlit udvarában,
ingeket fótozni Chlórist komrájában,
hajdúkkal borozni Dórist a korcsmában.

XII. Dal.
De már a Kapitány felűl trónussára,
s még mosolyogva bámúl kiki a pompára,
kilépvén a kar is a ház balkonnyára,
rá kezd trombitákkal a nagy entrátára.
Elérvén helyére a koszorúzásnak
tudós taligája Rikóti Mátyásnak,
ketté válik népe a festivitásnak,
s általellenében megállván egymásnak,
a trónusnak jobbját Apolló Musái,
ballyát elfoglallyák Mársnak katonái.
Ezekhez szorúlnak Rikóti kanczái,
amazokhoz pedig késérő szolgái,
még maga kimászik bölcs lektikájábúl,
melly azonnal félre vitetik úttyábúl.
Tudósság ragyog ki kántor ruhájábúl,
doctori méltóság nagy frizúrájábúl;
titkos örömében könyeznek szemei,
vágyakodásában rezketnek térgyei,
s előtte lebegvén dücsének képei,
szinte kapkodnak már utánnok kezei.
Eggyikét Apollo megfogván ezeknek,
mellyel igazgatta hegyét a fészeknek,
hová bérit várja mind a vitézeknek,
mind a velek tartó épos-müveseknek,
a trónusnak viszi alsó grádiccsához,
s illy beszéddel fordúl a Músák papjához:
“Felhatván nagy híre Parnassus csúccsához,
s tudós királynénknak híres udvarához,
kinek szerencsém van személlyét agálni,
hogy Rikóti Mátyás szép verset csinálni,
öcsettel és késsel képeket formálni,
s még az orgonánn is jól tud musikálni,
kívánom Asszonyunk parantsolattyára,
ki méltónak leli szokott jutalmára,
emeld a kőltőknek classicus rangjára,
s tedd fel a borostyánt bölcs koponyájára.”
A Kapitány erre nagy auctoritással:
“nem kések én, úgymond, a koszorúzással,
úgy megelégedvén  Rikóti Mátyással,
mint akármelly egyéb classicus hárfással:
de törvényünk, tudod, azt hozza magával,
hogy meg ne  tisztellyünk senkit a kávával,
ha meg nem mutattya signáltt palétával,
hogy eggy Meczénáshoz beállott lantyával.”
“Itt a paxus! úgymond amaz e szavára.
Óbester Urunknak parancsolattyára,
vég keresztet vet ő rossz kántorságára,
s udvari költőnek lép nálla rangjára.”
A Kapitány hallván e bizonyitását,
elveszi keszébűl quid pro quo írását,
s hamar elvégezvén ennek olvasását,
elkezdi végtére borostyányozását.
Lábaihoz Mátyást letérgyepelteti,
a mysticus lárvát képére kötteti,
kezeivel gyengén vállait illeti,
s e jelnek értelmét imígy fejtegeti:
“Valamint veleje nincs ezen lárvának,
úgy elég a képzés a jó poétának,
s valamint a lárva nem képe urának,
úgy a poéta is mindenik szavának
idegen értelmet adgyon verseiben.
Valóság ne legyen  kőlteménnyeiben,
melly az ó meséknek öltözettyeiben,
vagy a képzelésnek új piperéiben
ne negédeskedgyen a világ hasznára:
mint a szép kisasszony, ki úgy néz magára,
mint a természettűl elhagyott árvára,
s termet-rontó ruhát von karcsú taillára.”
Ammint a Kapitány végzi e szavait,
Apolló felinti taligás lyányait,
s kezeikbe nyújtván a slafrok csúccsait,
befödeti vele Rikóti vállait.
Szépen felemelvén térgyérűl lábára,
felöltik e ruhát mind a két karjára,
s gombokkal gallérját rá zárván torkára,
nagy máslit csinálnak az övbűl hasára.
Akkor a Kapitány így kezd perorálni:
“A nagy poétának slafrokban músálni,
az igaz világtúl egészen elválni,
s négy fala között kell holtig vegyetálni.
Itt ő új világot alkotván magának,
ne tudgya szokásit mostani korának,
ne szemléllye fénnyét az elme napjának,
melly déli pontyához közelít úttyának;
hanem a felhőkbűl vonnyon le bábokot,
a régi mesékbűl teremtsen vászokot,
saját álmaibúl faragjon titkokot,
extazissaibúl fő valóságokot.”
Ezekre Apolló felmegy a szolgával,
kit érkezni láttunk a matriculával,
s megfogván a könyvet mind a két karjával,
átadgya Papunknak reverentiával.
Diáriumja ez a házi Gazdának,
mellybe jövedelmét minden jószágának,
főbb történeteit familiájának,
költségivel eggyütt beírja házának.
Ezt hát a Kapitány felvévén ölére,
s mihelyt Mátyás ismét leborúl térgyére,
gyengén lefektetvén hajlott nyakszirtyére:
“a ki feljut, úgymond, ama szerencsére,
hogy neve ragyogjon e matriculában,
az már classicusnak minden oskolában,
Musák kedvessének Apollo honnyában,
s hérosnak tartatik a poétikában.
Az nyeri el pedig csak e dücsősséget,
ki mint gyermek űzvén már a mesterséget,
mellybűl nőni mondgyák a szép emberséget,
hátúl szürcsölget be minden bölcsességet,
s bimbói megnyílván kovácsoltt eszének,
olly szabad repteket enged képzésének,
olly tekergő járást honbéli nyelvének,
hogy fel ne érhessük értelmét versének.
Téged hát Rikóti! Apollo nevében,
mivel olly nagy lettél szép mesterségében,
a minő nem lehet soha életében,
a kinek józan ész országol fejében,
e végső  ütéssel csaplak hérossának,
a képfaragásban tündöklő mustrának,
a harmonikában hallatlan csudának,
híres képírónak, czéhes poétának.”
Ezt mondván, a  könyvvel jót csap a hátára.
Rikóti megnyökken vitéz csapására,
s le is bukott volna valóban órrára,
ha nem esett volna Papjának hasára,
mellyet majd átdöfött tudós homlokával.
Azutánn a könyvet ünnepes orczával
oda nyújtván emez, inti súgásával,
tisztellye meg nyilván hódoló csókjával.
De már most Apollo jelt ád a szolgának,
a ki hordozója a laurus-kávának,
s átvévén fő bérét a költők nyájának,
felviszi pompásan a Músák Papjának.
Ezt ő zöld fájárúl csak az nap metszette,
gondos újjaival megkerekítette,
veres máslicskákkak felékesítette,
s arany pihecskékkel bőven meghintette.
A Kapitány tehát felteszi fejére,
jó mélyen lenyomja mind a két fülére,
s erősen letűzvén három hajfürtyére,
illy formán perorál Mátyás örömére:
“Most már oszlopa vagy a Músa-országnak,
classicus kútfeje minden tudósságnak,
hajnali csillagja a poétaságnak,
világító napja széles e’ világnak.
Tiéd a jutalom, melly utánn kapkodnak,
kik Homérus nyománn rapszodiáskodnak,
Aenéis apjáénn szörnyen bárduskodnak,
vagy Horátiusénn büszkén lantoskodnak.
De valamint kicsiny ennek karimája,
úgy a nagy Kőltőnek szoros a svérája:
mert bátor mindenrűl dalolhat hárfája,
a minek van vagy nincs existentiája,
semmit mindazáltal ne mondgyon versében,
a mit a Görögnek classicus könyvében,
régi Rómainak tudós remekében,
s mai majmaiknak nem lel énekében.
Hogy a mai világ nem érti dallyait,
ha hűven követvén ezeknek nyomait,
mythosokbúl fonnya nagy gondolattyait,
héros fabulákbúl paradoxumait,
avval ne gondollyon! Nem ír ő póroknak,
nem gondos szülőknek, nem köz polgároknak,
nem kis nemeseknek, nem nagy magnásoknak,
nem hadi tiszteknek, hanem tudósoknak,
kik vele forogván picziny svérájában,
úgymint kis czéheknek izoláltt honnyában,
nem igazságokat keresnek dallyában,
hanem ó mondákat oskolás pompában.”
Erre a Kapitány felkelvén székérűl,
s a Lauerátust is felintvén térgyérűl,
még ezt prezentállya kávázó helyérűl,
így szól a Nézőkhöz új dücsősségérűl:
“Az egész világnak adatik tudtára,
hogy kiki úgy nézzen Mátyás lárvájára,
tudós slafrokjára, zöld borostyánnyára,
mint nagy Apollónak adjusztírungjára;
s e’ Laureátusnak ezentűl versei,
vésett, metszett, öntött vagy rajzoltt képei,
orgonára való hangszüleménnyei,
úgymint a szép észnek legfőbb remekjei,
mustrái legyenek minden szép munkának;
s a ki fejet nem hajt auctoritássának,
tellyes hitelt nem ád oráculumának
vagy teményt nem áldoz classicus dallyának,
azt én már hoc ipso gyanúsnak találom,
nagy Apolló ellen láznak declarálom,
classicus czéhünkbűl excomunicálom,
s Parnassus nevében ludasnak csinálom.
Szabad legyen őtet bottal megczáfolni,
hazug páskvilussal nyilván lemocskolni,
minden gonoszságrúl vaktában vádolni,
s mint veszélyes embert semmivé gázolni.
Mink pedig hódollyunk drága Mátyásunknak,
úgymint fő classicus magyar auctorunknak,
s tellyes erejébűl harsogó torkunknak
kiáltsunk vívátot Laureátusunknak!”
Erre a vendégek tapsolni kezdenek,
a Músák s Hérosok vívátot zengenek,
s még velek a szolgák hűven versengenek,
a dobok s trombiták közökbe dörgenek.
El akarván Mátyás mondani ódáját,
mellyel megköszöne borostyány-káváját,
Apolló Papjának kéri grátiáját,
nyomja le e’ végbűl a nézők lármáját:
ámde hallván ennek tanácsló szavait,
hogy írja le inkább szépen e’ dallyait,
s küldgye Apollónak mint háladásait,
hamar félben haggya ő is szándékait.
Ammint tehát lelép  a földnek szinére,
az első taraczkot vég tiszteletére
kisütik megette. Nagy dördűlésére
megijed szegényke s lerogy alfelére.
Újjúl a tapsolás vídám kaczagással,
a dob s trombitaszó a kurjongatással;
ő talpára szökvén betyáros ugrással,
“majd elesek, úgymond, komor mosolygással,
Apolló Asszonynak hosszú slafrokjában!
De nehéz is látni ebben a lárvában!”
Az Óbester fúlván nagy kaczagásában,
s tellyes kedvét lelvén Laureátussában,
ismét a szálába viszi vendégeit,
nézni Rikótinak remek szökéseit,
mellyekben honunknak könnyű legénnyeit
s a táncznak felmullya legjobb mestereit.
A Gazdasszony hallván szándíkát férjének,
megragadgya kezét Rikóti Nejének,
s meghagyván egyszersmind menyasszony öccsének,
legyen kalaúzza három gyermekének,
a vendégek utánn elviszi magával.
Követi Birgita nyomban Pannájával,
a vidám Kapitány fürge Miskájával,
a komorna pedig kis leánykájával.
Mindnyájan eljutván úttyoknak czéllyára,
a házi Gazdának parancsolattyára,
rá kezd a musika eggy magyar nótára,
s Rikóti lerakván a kis asztalkára
tudós slafrokjával mysticus lárváját,
meginti fenn szóval musikus-bandáját,
hogy neki frissebben pörgesse nótáját,
s el kezdi nagy tűzzel fárasztó munkáját.
A Gazdasszony látván betyár hevességét,
oda kanyaríttya neki feleségét,
s mint mikor a kánya nem győzvén éhségét,
nyil gyanánt meglepi a csibék községét,
úgy rohan nejének Mátyás nagy lármával,
s jól termett derekát átkapván jobbjával,
úgy kezdi forgatni mind a két karjával,
hogy csak allig éri a földet lábával.
Azutánn szabadon eresztvén szárnyára,
a tactust csapdossa már sarkantyújára,
már meg tenyerére vagy csizsmaszárára,
s édesen mosolyog tánczoló társára.
Ez pedig módosan futtatván lábait,
csípőire tűzi negédes karjait,
vagy Mátyásnak hallván tenyér-csapásait,
helyben megújjíttya sebes forgásait.
Illyenkor Rikóti neki rugaszkodik,
terjesztett karjával belé kapaszkodik.
De ez hóna alatt meg’ ellopódzkodik,
s magányos tánczára vissza futamodik.
Végtére csak ugyan ölbe szoríthattya,
nyájas bosszúságbúl szörnyen megforgattya,
s már a levegőbe felkanyarítgattya,
már meg maga előtt fogva tánczoltattya.
Nagyon megfáradván, véget vet tánczának,
s lenyomdosván tűit laurus-kávájának,
hajpor-levét törli híg frizúrájának,
melly magát ránczába vette orczájának.
Brávózzák mindnyájan ritka mesterségét,
égig magasztalván madár könnyűségét.
Dicsérik azután karcsú feleségét,
remek fogásait, virgoncz frisseségét.
Eggy jó Özvegy pedig az egész tréfához
allig mosolyogván, s az új poétához
szánatot érezvén, mint játék-laptához,
illy szavakkal járul a házi Gazdához:
“Mátyás sorsa ugyan Nagyságtok kezében
jobb lábonn áll, tudom, mint akárkiében:
de részesek lévén mink is ünnepében,
s örömöket lelvén ma viseltt tisztyében,
nem volna emberség, ma nem adakoznunk,
súlyos munkáiban torkig vigadoznunk,
s jutalmazásárúl még sem gondolkoznunk.
Szabad legyen tehát megajándékoznunk.”
Engedelmét vévén erre a gazdának,
megragadgya talpát eggy ezüst táczának,
s kéri vendégeit az egész szálának:
vessenek valamit a nagy poétának.
Annyi  pénzt egyszerre soha életében
nem látott Rikóti tudós tenyerében,
s már is duzmadozni kezdett reménnyében,
hogy még gazdag Úr lessz Apolló mennyében.
“Mondgya már valaki, úgymond most magában,
hogy a ki músákot cultivál honnyában,
éhen szomjan fázván rongyos viskójában,
holtig bölcs koldúsnak nyavalyog rangjában!”
De im! az Asszonynak parancsolattyára
rakják az étkeket ismét a táblára.
Tedd hát el, Olvasóm! e könyvet pócczára,
s jer velem, ha tetszik, a kész vocsorára.

.oOo.