> Rézcsövek alkalmazástechnikai kézikönyve

> Bevezetés

> > "A vizeknek ilyen és sokaknak hasznos építményével összehasonlíthatom-e a haszontalan piramisokat, vagy a görögöknek bár nagyhírű, de értéktelen műveit"
> > Sextus Julius Frontinus
> > az ókori Róma város vízvezetékeinek főfelügyelője
> > "A fogyasztott vízmennyiség elszámolására a lágy és alakváltozásnak kitett ólomcsövek nem voltak alkalmasak és elszámolási vitákra adhattak volna okot. Ezért már a legrégibb időkben rátértek arra, hogy ott, ahol a fogyasztói vezetékek a kiegyenlítő medencéhez csatlakoznak, ott keménybronzból készült mérőcsövet (kelyhet) iktattak be. A mérőcső az átmérőtől függetlenül 230 mm hosszú volt és egyértelműen meghatározta a vezeték legszűkebb keresztmetszetét. A felhasznált víz mennyiségét és árát a mérőcsövek segítségével állapították meg."
> > (A mérnöki alkotás története c. könyvből)

> Jelenlegi ismereteink szerint az első rézből készült vízvezeték több mint 4900 évvel ezelőtt Egyiptomban üzemelt. A rézcsöveket azóta is - és egyre szélesebb körben használjuk. Hazánkban is látható régi római katonai fürdő az Árpád híd budai hídfőjénél, ahol az abból a korból származó rézcsövet lehet látni (több, mint 2000 éves), s emellett érdekességképpen meg lehet nézni a padlófűtés korai változatát a "hipokausztusz" fűtést is.
> Természetesen a cső előállításának technikája azóta már nagyon sok változáson ment keresztül. Ma már automata gépsorokon készülnek a különböző méretű, rendkívül nagy méretpontosságú, nagy tisztaságú csövek. Nagyon lényeges tehát, hogy csak 99,9 % tisztaságú, rézcsövet szabad felhasználni Az épületgépészeti csöveknek foszforral dezoxidált, vagyis oxigénmentesnek kell lenniük. A foszfor jelenléte a csövet jól hegeszthetővé és forraszthatóvá teszi.
> 6,5 alatti pH értéknél a víz már savas - ivóvízként nem használható - és az ilyen víz káros a rézcsőre is. A vezetékes vízellátásban szolgáltatott vizek pH értéke hazánkban 7,0 feletti. Akadnak olyan területek, ahol ez az érték 8,0 fölé is emelkedik, vagyis emiatt hazánkban nem kell korlátozni a rézcső felhasználást. Másik probléma a nagyon kemény és oxigénben rendkívül dús víz, mely erősen igénybe veszi a rézcsövet. Ezt a korróziós veszélyt a karsztvizek jelentik. Ezek a vizek erős vízkőlerakódást okoznak, ezért vannak területek, ahol foszfátot adagolnak a vízhez. A kezelt víz már nem jelent veszélyt a rézcsőre, ezért csak ott kell mellőzni a teljes vízhálózat kialakítását rézcsőből, ahol kezelés nélkül jut a víz a hálózatba. A rézből készített szerelvények, összekötők továbbra is alkalmazhatók. (Az előző adatokat az Országos Közegészségügyi Intézet adta ki.)
> Nézzük meg, hogy milyen problémát okoz az, ha a cső faláról sok rézion válik le! Az egyik probléma, hogy a rézcső "elfogy", vagyis kilyukad. A másik probléma, hogy a víz réztartalma megnő.

> - a) Normál esetben a rézcső felületén - az idő múlásával - egyre vastagabb lesz az oxidréteg, így egyre kevesebb rézion válik le. Évek múlva kialakul a belső falon egy nemes (zöld patina) oxidréteg, s ettől kezdve gyakorlatilag megszűnik a rézion leválás. A régebbi csöveknél a nemes oxidréteg kialakulása 15-20 évet igényelt. A mai csővezetékeknél ez az időtartam kb. a negyedére csökkent. A nemes oxidréteg kialakulása után a rézcső élettartama szinte korlátlan, vagyis képes "túlélni" az épületet. Múzeumban nem véletlenül látható több ezer éves rézcső.

> - b) Németország Bajor tartományában végeztek felmérést a rézcsőből készült ivóvíz-hálózatok réztartalmáról. 1246 épületet vizsgáltak meg, s az 1. ábrán látható eredményt kapták:

> 1. n=1044 <0,1 mg Cu/l - 83,8 %
> 2. n=193 0,1 - 1,0 mg Cu/l - 15,5 %
> 3. n=8 1,0 - 3,0 mg Cu/l - 0,6 %
> 4. n=1 >3,0 mg Cu/l - 0,1 %
> A megvizsgált berendezések száma = 1246
> 1. ábra
> Ivóvíz réztartalmának vizsgálati eredménye
> Az első esetben a víz minősége megfelelt a vízminőségi előírásoknak, vagyis a rézion kiválás nagyon csekély volt. A 2., 3. és 4. értékeknél a víz minősége már nem felelt meg az ivóvíz minőségének. A 4. vizsgálatnál pedig kútvízről táplált hálózatot mértek, s ennél a víz pH értéke jóval 6,5 alatt volt. Ezeket az adatokat a Deutsche Kupfer-Institut (Német Rézintézet) adta ki.
> Budapest, 2000. május 19.
> Cséki István
> szerző