Ladik Katalin Fűketrec - Hangköltemények MP3 változat

Fűketrec 1. - fuketrec1.mp3 (4 850 kbyte) Varázsének Ez az évszak: szekrény Fehér kutya a végtelenben Madárhamu Rovarok éjszakája Holló Idővitorla, pókliget Kis éji zene Fűketrec 2. - fuketrec2.mp3 (4 033 kbyte) Szitakötő Csiga Azok az aranyba zárt ketrecek Fűketrec Fákon ülő hüllő Tollaskígyó A bőr odaragad Molypille Fűketrec 3. - fuketrec3.mp3 (4 760 kbyte) Teknős Kabóca Ebihal Időkaméleon Vőlegény Nyár Nyári éj Alice és a harkály Tavaszi ló hullámzása Hattyúdal Fűketrec 4. - fuketrec4.mp3 (4 970 kbyte) Szent Teréz barna arca Egy Egy délután ültek a galambok Ovidius rigóként a villanykaróig emelkedik Vadlibák utolsó, tüzes sugara Láttam a kutyákat Lárvák az égi selyemből Viharban

Az elhangzó versek szövege Fűketrec 1. Varázsének Kokasooom kokasooom Katibuuul gyere ki ha ki nem mégy megfoglak s a havasokba viszlek ott vannak a pakulárok a pakulárokapakulárokapakulárok a juhokkaaaal a kutyák ugatnak a farkasok ordíííííítanak tégedet széjjeltépnek! Ez az évszak: szekrény Ez a szekrény sötét, barna és nedves, mintha asszony volna, nevet. A gyönyör benne mély és hasít. A rovarok munkája volna ez? Selyemblúzom véres, pókok másznak ki belőlem, irtózatos csönd van idebenn. Fehér kutya a végtelenben Öt csillag közt jártam öt halált elhagytam a hetedik csillag után szegfűbe haraptam Madárhamu Ki repül ott? Se téli éj, se holdja, hogyan álmodjam meg magamat. Átvágom a sötétség torkát: látom magam távolodóban, a mozdulatlan hús fekete hidegében. A zaj után mélyebb a csend és hullámzik bennem a fény. Végre egyedül a kapujanincs átjáróban. Rovarok éjszakája Lassú, váró mozdulattal gyilkolsz, Ezüst rovar Sápadtan karjaidban Mézet eresztesz belém. Holló Jön a fekete kabát, ugatós. Ablak ül. Az utolsó araszolólepke sememléke önmagáról. Tükör a pusztulásról. Miként a teremtés első hangja, a rezgő hang volt, és minden létezőnek saját hangja, mantrája van, úgy a sötétből való az, ki belőlem szól: hol vagy lélegző ablakom, árnyékom gyógyulása, üszkös erdő ül lelkemben örök hóesést. Idővitorla, pókliget Havazik az élet. Porhóvá zúz érzésemléket, kirajzolja a téridő rostjait, melyekből megalkotott engem, miként én is őt. Átzuhan rajtam, örvénylő életlétra, fehéren izzó csontjaim között. Ami anyag voltam, fényfonállá lett, éhező, felhasogatott életsötét. Érzéstérkép fáj járataimon, hol az üresség is én vagyok. Áthullanak rajtam az álmok, a vérjel, ragaszkodás, újjászületés. Elszüremlik belőlem az idő, összecsukódik árnyékom, ám ijedtfeszesen, de megtart még a körkörös, engem figyelő gyönyörsötét. Kis éji zene Feljött a hold fehér nyelv kutya ficánkol a híd alatt kérdezem jó irányba haladok-e s ő a fuvola hangján válaszol nekem ez a sátán hangja megfagyott zene ez a híd fekete ágak fekete rügyek ez a szédülés mester jó úton járok-e de az égi kocsmáros nem felel vár rám a híd alatt fekete nyelv Fűketrec 2. Szitakötő Belépem a fényt. Fátyollétem emléktelen. Ám a vízben lúdbőrző hold testet ró rám, visszatérjek a nagy Ugrásból, ne porladjak szét fényhomokká, legyenek emlékeim, tudjak újra minden pillanatban borzongani. Belépem hát az érzést; tudjak minden pillanatban fényhomokká, legyek magam magamtól borzongás, ne lavórban ülő szárnyas asszony ne emléktelen örökkévalóság. Csiga Nézem a kőben: nincs. Nézem a fában: nincs. Lélegző dombok húsa alatt a pirkadat fájós repedéseiből elnő tőlem egy-egy szokás hűsége. Ezüstben arcomon arcod. Pikkelyeivel havazik. Behavazott sötét zokogásom. Azok az aranyba zárt ketrecek Azok az aranyba zárt ketrecek hol a lovak patáit sejtem a fekete arany juhokat megszaggatnám de hol az istálló hol kitombolhatnám magamat Fűketrec A szoba árnyékot vérzik: fűsebek buggyannak ki. Az ablakon beröppennek a székek. Ismerős hangmeleg, madárijedtség. A ház az én tollruhámban verdes. Fákon ülő hüllő Torz suta fény a lélegző anyagban a senkiföldjén hegedül. Életem szökdellő árnyék, gyenge tűzön kivonom, ímhol az első kapu: fény magja fekete kabátban. Nincs más sivatag, ami a kőnek halált hoz a közöny sivatagjánál. Izzadtságát adja az újonnan érkezőnek. Ő lesz a kétéltű árnyék a Materia prima amibe a sikoly beleköltözik. Tollaskígyó Itt. Árnyékot horgolok a fényből érkezőnek. Ha eljutnék ~ száguldó üresség ~ test nélkül megélni magamat! Szűkül az égbolt, beszippant fekete torka. Visszahív-e engemet a Szikra, árnyék-létemben lehessek azzá, ami fénylényként lehettem volna: sziklarajzon madár ~ téridőikra. A bőr odaragad A mezőn nincs vad. Fent: tűz, szépség. Lent: égbolt, férfi. A tűz odaragad a hajkoronához. Felüvölt a vadállat naplementekor. Nincs nő és nincs férfi: gyűlölet van. Üres az égbolt. Molypille Kiissza a titkot, ölébe lesújt a villám, megpörkölődik a fénypolcok között. Kiissza a bánatot, levendularuhában lélegző csillagtérkép fölött. Hártyaidők egymásba fúródnak. Tágul a lyuk az alkonyatban. Fűketrec 3. Teknős Te lélegző fájdalomkút, sebzett szeretet kapuja, szörnyeteg! Nélküled az árapály ereje ott fény, itt félelem. A hullám szívó erejétől vagyok feneketlen és emléktelen. Voltál-e te is az alagútban, ahol a sziklából fény fakad, mintha az élők belsejében lenne, mégis kívül van mindenen? Te is elhalkulóban? Vagyunk lélegző térben az Őshang. Fájdalomkövület. Kabóca Most, hogy megismerte a dallamot, rabja lett. A bánat pedig várta, mintegy körözött fölötte. Ő forró kövekről, üszkös fenyők törzséről itta az álmot. Akkor felhasadt a téridő-szövedék. A bánat még mindig várta. Kőben vagy? Kereslek. Fában vagy? Utolérlek. A halálomban vagy? Meg nem ismerlek. Ebihal Megint virágzom. A húst, amibe öltözöm, most varrja a holdpikkelyes kút. Megint ugyanaz a fájó, gerinces lét, vízbefúlt fény, örömtelen kabátban: Indra gyöngyhálójában kuruttyoló létörvény. Időkaméleon A kozmikus hóhullásban itt hagyta csőrét. Egy alig kivehető mozdulata új világok létrejöttét idézi elő. Vőlegény A kanyarban kutyává változik, farok csap ki belőle. Nyár Nedves tyúkom fel-feldobja magát csőrében szivárvány Nyári éj Harisnyámra réti tücskök ugrálnak fel zenélő parazsak Alice és a harkály Pihés combjai között meleg eső kopog, a húsos leveleket gyengéden széthajtogatja. A lusta hernyó nyálkás körmeit szopogatja. Tavaszi ló hullámzása A halál pillanata után, amikor még eleven árnyék lassan suhant a réten, majd a kövecses mező fölött, a halál ízétől még reszketve, megállt, meglátta magát a tó tükrében: ~ meglehet, csak most, egyetlen egyszer és soha meg nem ismétlődő alkalom ~, mégsem kívánt újra megszületni, nem akart a sötét szájból kizuhanni, mely örök idők óta mosolyog. Hattyúdal Ez a hely, ahol a tüdő Habosra veri a tó hullámait. A hideg fűszőnyegen A hattyúk hanyatt, égre meredve, Összetört lábakkal pihegnek. Majd egy végső nekifutásból Felröppennek, s a ritkuló levegő Kiszakítja tüdejükből a zöld fátyolt. Már örökre fenn keringenek a húsdarabok között, A fagyott vércseppektől szikrázó égbolton Már egy túlvilági eksztázis feszíti szárnyaikat! Nem is hallják, Amikor alattuk sikoltva Felszakad a víztükör. Fűketrec 4. Szent Teréz barna arca Ők ketten utaznak. Közelebb a puhára borotvált trónushoz melyen kiéhezett darazsak ülnek. Közelebb egy másfajta elragadtatáshoz a behavazott belső ajtón keresztül, hol a zúzmarás hernyó trónol. Az ő barna kegyelme oly hő vágyat áraszt ~ a padlóból tüzes kardvirágok törnek elő. Oh add meg nekik! Vétkezzenek velem. Egy Amikor felébredt, a világ mozdulatlan és süket volt. Borges Ez a repedt fal álomkórtól terhes. Ki ez a darázs fölöttem? Ki ez a nő, aki meszel bennem? Ha mindez, ami körülvesz ~ fal, ha én darázs vagyok és bennem ez a rovar ~ ember, akkor hol végződöm én, s hol kezdődik az ember? Egy délután ültek a galambok Egy délután ültek a galambok a porban, Én a küszöbön ültem, sört ittam. Május volt, a kék csavarhúzó Meg a szürke galambok ezt kuruttyolták: "Öld meg! Öld meg!" Fölvettem a forró csavarhúzót, bementem a konyhába, Hagymát vágott, könnyes arccal kérdezte: ~ Kisfiam, megéheztél? ~ Én meg se szó, se beszéd, Arcába döftem a csavarhúzót egyszer, kétszer, Aztán becsuktam a véres ablakot. Azóta kuruttyolnak a fejemben a galambok. Ovidius rigóként a villanykaróig emelkedik Térdig gázolok harsány madárfüttyben. Ne eresszetek haza engem! Zúg a sárga harang, úgy kígyó nem mehet bele. Jég veri a harangot. Csak haza már, haza! Patkányt szedegetni. Vadlibák utolsó, tüzes sugara Kevesen éltek azon a hegyen. Kénnel füstöltek egész éjjel, Várták a Vízöntő-kor hajnalát. Valami súlyos járvány tombolt A féltve őrzött kertben. Véres szárnyakkal, égési sebekkel Húztak el a hómezők fölött. Láttam a kutyákat Kiemelkednek a fagyos földből, öngyilkosok éjszakája ez. A jég alatt egy egész világ van, teremtés előtti pillanat. Láttam a maszkot, mely földöntúli értelmet, tökéletes harmóniát sugárzott. Láttam a hegyeket, melyek nem hegyek már, de heggyé lesznek újra. Az ég kiszakadt a földből, fehér ingben kutyák integetnek, a föld alatt felvonít az arc nélküli isten. Lárvák az égi selyemből Este van, ragadós. Nyugat felől, ahol a blúzok sorakoznak, piciny hernyók, drága ékszerként húsomba marnak. Valami belső só erejétől a lárvák életre kelnek s a nyirkos selyemből kiszűrik a kéket. Az olló! Véres lepedőket szabdal. Gőzölgő húsdarabok az égen. Körmök. Letépik az égről a selyemkötést. Viharban Lovak csapkodnak az égen. Villámsújtotta hattyúk nyerítenek.