Bence Lajos
Rá-olvasások
Válogatott és új versek

TARTALOM

Óda a hazatérőhöz
Psalm XX.
Kitakarítottál!
Kondor repülései
Szó, jel, nyelv
Angyali mosolyok kereszttűzében
Olorisi rekviem
Négy waka
Műemlék-vers apámnak
Váráson a proli
Didergő fényben
Psalm XXlI.
Kalmár idők
“Csak a tudata a tiéd...”
Öndefiniálási kísérlet két képben
Sorok között
Naponta mondogatjuk
Elkésett intelem
»Mert elhagyatnak akkor mindenek.«
Segesvári Rózsa
Múló jelenléted
M. Hajnóczy Péter
Lepke I.
Lepke II.
Fotós intelmek koravén kezdőknek
A por csak beföd...
Ha énekel, sír
Tűlevél nő
A karácsonyfák egyre kisebbek
Nem tudni
Távozóban
Fohász
Szerelmesvers
Metszéspontok 
Álom torzó 
	Édesedem 
Halállal jön 
Nagyon fog fájni 
Alternatíva 
Létlelet 
A vers születése 
Nyulak októbere 
Tél 
Pillanatnyi helyzetem def-finiálása 
Felvonom vitorlám 
Csak a szégyened marad meg 
Arra gondolt... 
Vigyázzatok rám 
Sótartó 
Váza és hamutartó 
Váza és hamutartó ’78 
Töredék I. 
Töredék II. 
Töredék III. 
Töredék IV. 
Töredék V. 
Töredék VI. 
Töredék VII. 
Töredék VIII. 
Mérgeim, ha megmutatnám 
Kettesben az öröklétben 
Szíves szívtelen 
Virágok, előre... 
Vers az örökkévalóságból 
Tenger 
Tisztább dalokat kérek... 
Lesz alkalma gondolkozni 
Ars poetica 
Leteszem a tollat 
Harc a verssel 
Jó lenne 	

ÓDA A HAZATÉRŐHÖZ
Mottó: “hogy gyávasággal senki a föld alatt 
             nyugvó elődök hősi nevére rút 
             szégyent ne hozzon...” 
(Alkaiosz) 
I. 
Boldog lehet, ki kerülőkkel, 
dűlőutak mentén, 
kertek alatt végül 
mégis hazatalál. 
Isten! Mivé lesz a KŐ is 
3/4 évszázad után... 
mivé szelídülhet a kín, 
mivé nemesül a pusztulás? 
Mit építhet itt a szenny, 
rombol a törvény? 
Miféle kór, miféle mákony 
hatalma testesül, miféle 
önként-halál? 
Nem volt másként soha... 
Nem volt másabb a sors, 
a gonosz mostoha. Se jó, se 
rossz, se kegyeske: 
messzire esett innen 
Aquincum, Aquileia, 
még messzebb Róma. 
Nem énekelt itt Homér, 
Vergil, sem Horác. 
Huzatos hely, vad hordák 
tanyája voltál Halicanum. 
E boreaszi fagyban 
nem virult mandula, 
csírában fagyott 
meg minden vágytól 
duzzadó akarat. 
/Délben kelt itt 
a nap.../ 
A hordó is savanyú 
bort érlelt - nem 
isteni ambróziát. 
Dalnok, piktor, 
“isten hozta” helyett 
sunyi mosolyra talált. 	
II. 
Az élet annak rajza is 
másodlagos: ami fontos, a Mű maga; 
a kő, a gipsz, a véső, a kalapács, 
az isteni sugallatú forma. 
Mayer Zala, vésőd alól dicső 
múltunk mázsás törvénye perel; 
gyors tekintetű, párducos Árpád 
és a Hét Vezér, s bár “egyetlen 
négyzetcentiméterük sem hiteles”, 
mégis hisszük, így jöhettek csak, 
lobogó ingujjban, fölkínálva nekik 
magát a végtelen róna, ki nem 
elégített gyönyörű lány, Pannónia. 
Nem ágrólszakadt, nem kiűzött horda 
fejedelmi arc és fejedelmi külső. 
Hogyan is kezdhetnék ki 
a súlyos palástot fém-molyok? 
(A fátyol alól is könnyű 
angyal mosolyog.) Csernoch János 
azóta is visszakéri, “amit 
életében megmenteni nem tudott”. 
Aradon csákányos kezektől, 
a Téren mákonyos eszméktől 
megtépázva az allegória, 
s a Kerepesiben kuncog 
a mosottkő... - szegény, 
szegény Mayer-Zala. 
Vágd bele a vésőt, 
formáld kalapáccsal, 
ha kell, hogy harangként 
konduljon, hang - és szótalanul 
ne legyen a száj, 
lelkedből adj hozzá, 
csak már mozduljon; 
és feszüljön az izomzat, 
adj kezükbe nyilat, 
vagy hangszert - csak így 
ne hagyd őket, az elmenőket 
a történelem árváit. 
Vagy hívd cinkostársadat, 
az eróziót segítségül, 
csak így ne maradjon, 
csak így ne hagyd! 
Vagy másképpen tégy csodát! 
Régóta hiányzik már egy új 
csipkebokor-fellobbanás. 
Így tán beteljesül a régi vágy:
“Isten is megáldja a hazát!”	
 III.
Ki tudja, elmenni 
vagy visszatérni könnyebb. 
Simogató mosolyt küldeni 
fának, erdőnek. 
Tudod, itt már a hősök is 
meghaltak, de még moccan 
a kiszikkadt csontváz. 
Naponta pislákolva gyullad 
ki bennünk egy-egy régi láng. 
Néhai ünnepelt, Mayer Zala 
légy üdvözölve nálunk. 
Amazonaszi rengetegbe 
tévedt Odüsszeusz, 
ki hosszú bolyongás után 
végre hazatalált. 	

I.
PSALM XX.
“Csak az a vég! - Csak azt tudnám feledni!” 
(Madách Imre) 
Uram, a gép forog, 
de az alkotó már egy kissé 
sokáig pihen az évmilliók 
már kikezdték tengelyét 
kerékfogait ráférne egy kis 
újítás, kenegetés vagy 
egyáltalán egy kis portalanítás 
így még elzörög egy ideig 
ebbe még én is beszállok 
de egyebet tőlem ne várj 
hidd el én nem értek 
az örökkévalósághoz 
csak a földi, kétkezi 
dolgokban vagyok jártas 
egy picit s te most 
mégis kikezdtél egyenesen 
kihívtál, Uram, bár én 
időben figyelmeztettelek 
tudtam, hogy ebből is, 
per lesz iparkodtam 
is módosító javaslattal 
előhozakodni megbeszélésre 
változtatni a vitát vagy 
ha már itt tartunk nevezzük 
hivatalosan imának 
amely tudvalevő, hogy a Veled 
folytatott párbeszédet jelenti 
(Közjáték) 
Uram tisztázzuk a dolgot 
én nem akartam semmit Tőled 
mindent megtettem, hogy szóváltásra 
ne kerüljön sor közöttünk ismervén 
helyzetemet, kérlek hallgass meg 
ki láthatatlan is vagy és minden-
ható, akkor kitől várjam
meghallgatásomat, bűneim 
bocsánatát, és hogyan várhatsz 
akkor őszinte kritikát 
tanúvallomást, ha Te vagy 
a Teremtőm és a Teremtő 
Képzeletem is egy 
személyben? Mi értelme 
a szócséplésnek úgyis 
azt fogod tőlem hallani 
amit már régen tudsz, de: 
Talán a végét azt lehetett 
volna másképpen csinálni 
bár ebben sem vagyok biztos 
vagy a Gonoszt, Uram, a 
gonoszt nem lehetne kihagyni 
a játékból kísértés van 
így is elég, s az ember 
kit saját hasonmásodra 
teremtettél oly nehezen 
áll ellen ezeknek 
ne büntesd érte, Uram. 
Hagyjuk abba, Uram 
különben is hogy jövök 
én ahhoz, hogy Veled 
vitatkozzam, ha az együtt-
működésben reménykedtél el 
kell hogy keserítselek: 
semmi kedvem a világ 
újrateremtéséhez csináld 
csak magad úgy is szégyent 
vallanál velem, hát kérlek 
ne favorizálj! Nem maradt 
hát másra, mint elismerni 
kudarcunkat, bár tudom, hogy 
Neked lesz fájdalmasabb, 
az igazi vesztes mégis csak 
Te vagy 
       par excellence: Te 
tökéletlen 
       Istenség 
én, tökös halandó. 	

KITAKARÍTOTTÁL!
M. emlékének 
(A vers eredetije elveszett, 
emlékezetből idéztem ide. 
Bár az is lehet, hogy a téma 
első és egyedüli megformálása ez.) 

Hát kitakarítottál! 
Kiáltó jelként simulni 
az ajtófélfára: 
ez volt a kurta válaszod 
a végleg kiüresedett, 
végsőkig értelmét 
veszített, semmivé 
foszló létnek. 
Pedig a feltámadásra 
készült akkor éppen minden. 
Az ébredező domboldalak 
tövében a nagytakarítás 
eltüntethető eredményeként 
tüzek égtek. Tábortüzek! 
A kanyargó füst is a kikelet 
illatát hozta. 
Futótűzként terjed el 
a hír is, a Mari, tudod, 
a hodosi, a pszichológus... 
A magabiztosság alabástrom 
szobra, ki a létezés 
összes terhével 
együtt 
félvállról fogta... 
Tekintetemet most is 
a füstölgő földről, a borús égre 
vetettem, mint aki feltekint 
észre ne vegyék, 
hogy nincs jelen! - 
hogy ismét a jelekre, 
jelzésekre, másvilági 
üzenetre figyel. Van-e, mert 
kell, hogy legyen valami jel, 
amolyan elejtett, 
de még felhasználható kód,
információféle 
odaátról. 

S volt is: 
pl. a búcsúztató 
alatt a megszólaló, őrült 
kiskakas, meg a friss kenyérillat 
(ez bizonyosan te voltál), 
vagy a bugyuta gyászbeszéd 
a Kismariska pecsétektől 
duzzadó “passzusáról” - szakasznál 
hirtelen feltámadt 
forgószél. 
Pedig dorgálással 
kívántam kezdeni 
eredetileg szómat. 
Félig kész idézetekkel 
agyamban a késői J. A. 
súlyos önvádjait 
idézendő. Ilyenekkel, mint 
“gondoltál arra, mikor 
hegynyire dagadt a gond, 
hogy szeretned is kéne, 
te bolond!” 
De ma már ez sem áll. 
Meg milyen jogon? 
Nem, nem, 
hessegettem el magamtól 
a gondolatot - félre 
a durvasággal, félre az 
egésszel! 
Halál-ügyben 
úgysincs semmi 
Mentség, 
Sem vigasz, sem 
Vád, semmi az egyik, sem 
a másik mellett kimondott 
érvek, kimondásukat 
sem élik túl. 
Mert az életen mindig győz 
a halál, s arra is 
hogy a másik parton 
egy másik Isten áll, 
kinek Enyészet a neve!” 
Reményt gerjesztő rejtély 
sincs, mert Ő a titok maga. 
A hatalmas és kegyetlen 
Sötét Űr ura, kinek a Halál 
is csak szolgája. 
Mely mentség 
a végsőkig kiáztatott, 
elszervetlenült léttől. 
Végső bizonyosságra éhesek 
számára, a túlsó partra 
érés Kháron imbolygó 
ladikjában. 
Feltámadás az alászállásban, 
alászállás a feltámadásban. 	
KONDOR REPÜLÉSEI
Én már elfelejtettem, milyen álomban maradtam el. Megfeledkeztem.
(Kondor B.)
Magamról is megfeledkeztem, 
elfelejtettem, milyen 
koordinátarendszerre 
kifeszítve égek és félek, 
rettegett igazadtól 
míg egy nap. 
aszott-keményre 
nem zsugorodik 
össze szívem, 
s a magamból gyúrt 
agyagból amolyan 
elfuserált szoborrá 
össze nem állok, 
mit egy angyal 
bő szárnysuhogás 
közepette felemel, 
hogy a felhő magasból 
tudja szemlélni tehetetlen 
zuhanásomat, 
s mint törik 
ízeire időközben 
formáját vesztett 
figurám a betonon 
- a kabátom alól kihulló 
v e r s e k 
példányaival 
együtt - 
Mit reggel a kukások 
a többi hasonló, 
hasznavehetetlen 
tárggyal együtt, 
a szemét közé 
hajítanak 
nagy ívben. 	

SZÓ, JEL, NYELV
Versem a teremtő 
- ama végső 
főhajtás előtt - a 
tudomány és teremtő 
a n y a n y e l v 
előtti hajt fejet. 
Mert megtanultuk: 
minden nép 
saját nyelvén lett 
tudós, s azt is, 
hogy nélküled 
semmi sem megy. 
Elfeledni sem lehet 
Téged, ahogy anyját 
sem feledi az ember, 
kilopózni belőled, 
lelépni angolosan, 
mert értelmét vesztené, 
mert a létezés igéi 
kerülnének veszélybe, 
homályossá váló 
beszéded kerülne 
tartomány kívüli 
helyzetbe. 
Mit kezdhetnél 
például a magyaráz szóval, 
hogyan értetnéd meg magadat 
nélküle a süketülő 
a meta-kommunikatívra 
és az interaktívra 
zsigerelt térben? 
Milyen nyelven üvöltenéd 
dühödten, az Isten 
szerelméért: Ne magyarázz!!!, 
ne okoskodj, ne ámíts!!! 
Mert, ha nagyon fáj, 
mindenre van megoldás, 
mindenre van szer, 
sugár, műszer az 
agyátömlesztéshez is. 
Csak egyre nincs, 
tudósok, fejek, 
barátaim, a bugyuta 
butaságra miért nem 
talált fel semmit a világ?! 
Vagy legalább, miért nem 
amputálható?! 
Miért nem csonkolható, 
kontroll alá miért 
nem fogható! Némaságra 
miért nem kárhoztatható? 
Miért nincs legalább 
ellenszere?! Miért? 
Szó, jel, nyelv 
miért nincs hozzá? 	
ANGYALI MOSOLYOK KERESZTTŰZÉBEN
Minden névtelen angyali teremtésnek 
Hosszabb ideje 
egy angyallal élek 
társbérletben. 
Hogy honnan szereztem? 
Hát csak úgy 
becsengetett hozzám, 
egy jól megcélzott 
időpontban, nyomban 
ébredés után, vagy darvadozás 
idején. Amolyan átmeneti 
időpontban. 
Mert az angyalok az át- 
menet után is az átmeneti 
állapotokat kedvelik. 
Csak egy apró gond 
van velük: mindenféle 
közeledési szándékot 
elutasítanak, ajzószertől, 
kávétól óvakodnak. 
S mindezt oly természetes 
eleganciával teszik, hogy 
beleborzong az ember... 
E szabály megsértése 
ugyanis angyaléknál 
szigorú 
következményeket 
vonna maga után. 
S akkor mire jó egy 
ilyen lény? 
Mindenek előtt 
a háztartásban lehet 
nagy hasznát 
venni. Bejárónő 
híján ő hordja le 
reggelenként 
a szemetet, mos, 
főz, takarít egész nap. 
A sötét lépcsőház 
sem rettenti el 
attól - angyali lámpásában 
örökégő olaj ég -, 
hogy a friss sajtót 
felhozza. 
S mivel gyorsan tud 
külsőt változtatni 
(máskor az egyszerű halandó 
számára egyébként láthatatlan) 
az alattunk lévő boltba őt 
küldjük sajtért, friss 
zöldségért. Meg kegyelemért 
az Úristenhez. 
Megfigyeltem ilyenkor 
ünneplőbe öltözik. 
(S mivel nem 
tartozik a zsenge 
tizenévesek korosztályába - 
néhány csepp 
parfümöt is csöpögtet 
a füle mögé.) 
Ettől függetlenül igen 
értékes lény. 
Bejárónő sem kell, 
ragyog az egész ház, 
mert angyaléknál ez 
így szokás. Engem 
gyakran megdorgál: 
- Hogy lehetsz már 
ennyire balek, ennyire 
trehány? - mondja. 
De ezt is oly 
aranyosan teszi, 
szinte kacérkodva, 
azzal a kegyetlen 
mosollyal a szája, 
szögletében, az esetleges 
visszahívás kockázatát 
is vállalva, amivel 
az embert végképp 
leszereli. Haragudni 
rá lehetetlen. 
Csak ez a mosoly a szája, 
szögletéből csak ez, 
csak ez ne tűnjön el soha, 
mert mosoly nélkül 
egy angyal sem angyal ma. 
Ezért ígérem, hogy ezentúl 
szófogadó leszek, meg hát 
hogy is tudna angyal-mentes 
életet élni az, ki mennyei 
igényeket támaszt? 
A földi mennyországra 
felesküdtek? Kérdés van, 
válasz nincs! 	
OLORISI REKVIEM
Hat kényszeredett haiku Sz. S.-nak 

Olorisi délelőtt. 
Tündérek karéjában - 
a barázda üvegkoporsó. 
*
Szerteszéjjel guruló 
gumók, olcsó játékok. 
Főpróba halálhoz. 
* 
Déli harangszó. 
Asztag-árnyék tövében 
Megterített asztal. 
* 
A szél szirének énekét 
hozza feléd, sirató ez, 
vagy a nyárfa sír? 
*** 
Titkot fejtünk. 
Mindent felejtünk. 
Oloris: szúnyog-temető. 	

NÉGY WAKA
Föl-föl iparkodj 
hamar fel a hegyre 
robbanó rügyek közé. 
Kankalin-kánkán. 
** 
Ez lenne hát 
a kikelet, a tavasz? 
Hóban madárhulla, 
árvalányhaj-paróka. 
** 
Olvad. Lesz ismét 
nagy sár, locspocs. 
Mocsár szélén, erdőalján 
bújik már a hírhozó. 
** 
Metszeni is kellene már. 
(Ernyedt, fáradt testek.) 
A tavalyi lenyesve 
a termő ág marad. 	
MŰEMLÉK-VERS APÁMNAK
Gondoltam - állíthatnék 
apámnak én is emlékművet 
amolyan műemléket 
még életében (ha ezt 
egyáltalán az ő esetében 
még életnek lehet nevezni). 
Olyat, mint nagyjaink 
a régi tankönyvek szerint: 
Petőfi az Egy estém 
otthon-ban, Arany 
a Családi kör-ben. 
Aranyt egekig magasztalta 
miatta a pórnép 
Petrovicsot, a rossz szerb 
ivadékot megrótta. 
Mondván: minek gyalázza 
azt a szegény kocsmárost 
azzal, hogy csak húsvágáshoz 
ért, meg miegymás, míg ő 
maga az országban lófrál. 
Inkább állna be a pult 
mögé, majd meglátná... 
Csak azt tudnám, 
miért vágtatok olyan 
bárgyú pofát, amikor 
ötletemmel előhozakodtam. 
- Versből? - kérdeztétek 
szinte kórusban. - Mert 
az olcsóbb, mi? - gúnyolódott 
anyám, de a többi szemrehányó 
tekintetet vetett reám. 
Ti csak temetnétek - 
löktem vissza, különösebb 
reakcióra nem is számítva. 
Én nem sír-emlékre gondoltam - 
próbáltam magyarázkodni, de 
ezzel sem értem el semmit. 
Én a társadalmi megbecsülés 
helyettire gondoltam: hiszen 
valljuk be: két-három rendszer 
tépte, cibálta 
ez volt számára az élet 
melódiája ettől 
lett ily keskeny és 
pici, de nem volt 
soha S P I C L I, 
gondoltátok volna 
egykoron, proletárok? 
Pedig álmában ő is tiszta 
ruhát hordott, ilyenkor 
a hivatali tintanyalók is 
“jó napot” köszöntek néki. 
Csak kedvenc Kinga tehene 
szemlélte gyanakvó 
tekintettel rajta a változást. 	

VÁRÁSON A PROLI
Imrének 
Váráson a proli 
nem kell bejárni 
majd hívják - 
addig is mannaként 
hull a pénz, a MANI. 
Panaszos még a hangja, 
hogy de kár, hogy elmúlt 
az aranyélet, mikor 
szervezve volt a párt-
élet, egyesítve 
a világ-proletár. 
Akkor sem volt jó, 
de most aztán már 
végleg uncsi, 
az élet így mitől 
lesz fincsi? 
Reménykedik a dőre, 
s titokban talán még hiszi, 
(bár nem mondják neki 
gyűlésen, szakszervezetin) 
hogy ez a világ már 
neki készül megint, 
itt. 	

DIDERGŐ FÉNYBEN
Didergő fényben 
ülök a kertben. 
A nyár illatával 
számban, szívemben. 
A nyár színei 
szememben. 
Kezemben megsárgult 
fűcsomó, szinte már 
széna. Fészeknek 
jó lenne kikeletkor. 
Most minden kihalt, 
minden néma... 
Telik a magtár, 
a csűr, a hordó. 
Zúg a gép, 
forog az orsó... 
Betakarítás ez, 
vagy takarodó? 
S hány lesz még, 
kérdem magamtól? 
Hirtelen köd borul 
a kertre. Megrezdül 
a szőlő ázott levele. 
Hamuszínű pára 
hull halántékomra... 
Higgyem, hogy mindez 
csak ugratás, tréfa? 
Vagy szeszélyes sors 
játéka, mely a sövény 
mögül figyel. 
Hogy mit keresek 
még mindig itt... 
Végképp nem hiszi el. 	

PSALM XXII.
Barátaimért Odaátra 
Uram! Ne figyelj most reám!
Káromlás minden leírt, 
minden kimondott szavam, 
- az isten verje meg! - 
látod, már káromlásaim 
közepén is te állsz. 
Poklod lángjaitól azonban, 
míg élek, félek. Kénes 
szagtól meg orrfacsarást 
kapok, a perzselt hús 
szagától meg egyenesen 
h á n y i n g e r e m 
támad - magam sem tudom, 
miért. Hiszen az sem lehet 
rosszabb, mint a bűzlő 
földi mocsár-lét. 
Kérve könyörgöm, Uram, 
számold fel a szörnyű 
intézményt, hol örök 
mindent emésztő tüzedben 
sülnek a lelkek. 
Tábla jelezze: 
“A fűtés bizonytalan 
időre felfüggesztve!” 
Rendeld el a per újrafelvételét 
te, hatalmas Bíró -, még 
előbb enyhíts törvényeiden. 
Az ÖRÖKKÉ 
fogalmát mint büntetési időt 
töröld az ítéleteid közül, 
vagy módosítsd legalább 
felfüggesztettre. 
És pihenni hagyd azokat, 
kiket már Idelenn feleskettél 
az örökkévalóságra, pillájukra 
kő-nehéz álmot bocsáss! 
Vagy bennünket, emlékezőket
kárhoztass végső feledésre! 
Nyugodjál meg te is Uram, 
nem jó a harc, a harag, 
a háborúskodás. 
Magaddal is békélj meg, Uram!
Csituljon el végre 
a harc, a gyűlölködés. 
És reményt adj, 
hogy lesz még feltámadás,
bizonyosságot, hogy e földi létet,
önként vállalt siralomvölgyet - 
a tényleges Örök Élet követi.
Takarítsd ki és bővítsd 
Mennyországodat, hol angyalaid 
szárnysuhogása közepette 
élvezhetjük majd a test-nélküliség 
szabadságát, az anyagtalanság 
üdvét, a súlytalan lebegés 
kegyét. 	

KALMÁR IDŐK
Üzenettel van teli a táj. 
Kifeszített ökörnyál-huzalok, 
megannyi telefondrót, 
cafatként omló lombozat 
eldobott újságpapír, 
indákra tapadó 
kiterített levél-rongy, 
megannyi elkésett 
hír-kobold. 
Jelzés értékű minden: 
a kútkáván felejtett 
rozsdás pléhvödör 
sarkából kifordult 
istállóajtó, a zsalu 
sarokvasának néma 
nyikorgása, 
a kifosztott kukoricagóré, 
a járom az eresz alatt. 
Nagyapám itt felejtett 
dohányzacskója, feledésből 
reprodukálható intelme, 
a múltról, a máról, 
az enyészetről, sárról. 
Ami maradt: megecetesedett 
bor a kamrában, pálinka, 
mely a sebre jó csak, 
meg reumára, meg halántékra... 
Kalmár idők: 
a tékozlásoké, a nagy 
kitárulkozásoké, a végkiárusításé 
minden megvehető, itt minden eladó - 
kivéve lelkünket, melyre 
Belzebubtól van foglalónk. 	

“CSAK A TUDATA A TIÉD...”
(Hódolat Vlaj Lajosnak) 
Csak a tudata a tiéd, 
a drága földdé, mely 
elföldelésedre kivirult. 
Mert ad a táj, 
dajkál, széppel, borral, 
reménnyel, orrod előtt leng 
mézesmadzagja, de foglyul 
ejt ragacsa, ha megmártózol 
benne, nincs 
többé menekülés, 
nincs kiút. 
Elmondja neked, - ha 
füled is van hozzá -, 
miről hallgat a kagylóhéj, 
a csigaház, elsusogja, 
elzúgja a Pannón tengeri, 
a kukoricás. Máskor 
röptetni próbál, 
hűtlenséggel csábít 
a provincia, 
új hazát keresni, 
máshonba. Útilaput terem 
az árokpart, az ajtófélfa, 
s világgá visz 
minden út... 
Fejedben zúgja, zümmögi - 
ezernyi rovarhangon - 
incselkedő, mézes-mázas 
invitálással, parancsszóval, hogy:
hazád keresd, megtaláld, 
házat, mely otthonod lészen. 
De az ajtóban már 
visszatántorít 
apád “útravalója”, 
az “innen nem jutsz 
messze”. S mert merszed 
sincs hozzá, elmenni 
mersz-e? 
Megtántorodsz! 
Feleszmélsz! 
Itt ez a táj, 
e szűkre méretezett 
haza, talpad alatt 
zokogó rög, ősöd sírja. 
Mint tékozló fiú, 
ki megtér a szülői házba 
könyör- és kenyértelen 
vendégként dajkál, 
kölykének becéz, 
cirógat, mesél, 
orgonaillattal hiteget 
hazáig. S hívhatnak 
már tornyos városok, 
párizsok, csalogathatnak 
idegen pamlagok és pázsitok, 
el már nem indulsz soha, 
hiába csábít a csoda, 
a számkivetettek daca 
felel helyetted is: 
nem, nem soha. 
Mert ide taszít a sors is 
a gonosz mostoha, az idegen 
föld vásott közönye, 
ide húz vissza az út menti 
jegenye távolt fürkésző 
tekintete, megannyi 
reszketeg sóhaja 
a tavaszi szélben. 	

II.
ÖNDEFINIÁLÁSI KÍSÉRLET KÉT KÉPBEN
I. 
eldobandó 
hasznavehetetlenségek, 
»mennyi kidobott pénz«, 
vélekedett öreganyám 
iskolás próbálgatásaimról 
jegyzetfüzeteimet 
nagy előszeretettel rakva 
tejesfazékra, kovászos uborkára 
(bele ne essen valami!) 
ennyi kialvatlan rosszhiszeműség 
tévhit, előítélet birtokában 
az ember kizsigerelt életére 
nem is tekinthet másképp:
hasznavehetetlen dolgok 
lomtárára 
»ne veszd a szemedet ezekkel« 
- intenek le ma is, 
aztán az utcán találja 
magát az ember, járókelőket 
szólít le, idétlen, 
önmaga szórakoztatására 
játszik. 
II.
meg kellene fogalmazni 
mindezek után azt is 
ami történeteink hátteréből 
kimered - mint matracból kiálló rugó 
ezen akad fönn minden - mert 
tudjuk, ha megfejted, föltárod 
rugóit, könnyebben 
csomósodik a szájba, szívás 
nélkül is odacsődül 
s kiköpni sem nehéz 
citromos szájízűnek, de: 
minek nevezzem akkor 
az egész munkafolyamatot, ha 
nem múltam fürkészésének, 
hogy ne mondjam öncsodálatnak 
most, hogy ezt is, azt is meg 
tudok már élni, a kézirat 
leadási határidejének szorításától 
sürgetve (a dolgok végsőkimeneteléből 
kifolyólag) ez az öndef-finiálási 
szándék is elhamarkodott vállalkozásnak 
bizonyulhat 	
SOROK KÖZÖTT
I.
hétévesen, elsőben 
szigorúan a vonalra, 
csak a formára 
figyelve 
ha a mondanivaló is 
feljebb/lejjebb-csúszott 
nem járt érte megrovás 
e l í r á s n a k vélték 
később megtanultunk 
olvasni is í g y 
- nem árt az óvatosság, 
leplezd magad - hangzott 
minden oldalról - sokan 
bérelnek tollat, vagy 
kölcsönöznek a fogyatékosok, 
egyszóval é l n e k ezzel 
a hatalomtól nem kis mértékben 
támogatott szolgáltatással 
mióta drágább lett a festék, 
a fogyasztást illetően pedig 
nem árt előbb a szerző 
származásáról, munkahelyéről 
esetleges pótfoglalkozásáról 
tájékozódni 
II. 
azóta tanuljuk 
e furcsa ábécét 
sorközökben botladozva 
szóvirágok illata mögé 
húzódva, jelek, kódok 
kolosszusában több 
é r t e l m e t keresve 
vállalva a versben bujdosást, 
a bújócskát, szellemi 
ipics-apacs játékot, újra 
és újra, nap mint nap 
megkíséreljük a lehetetlent 
bízva-remélve, hogy a világ 
mégiscsak lefordítható. 

III. 
(Mellékdal) 
Nekem is add meg 
boldogabb énekem 
engedve szabad folyást 
a szónak, csapongva bár 
mint vad folyón a csónak, 
ha kinyitva minden zsilip 
és retesz, ne fojtsd meg 
csírájában versem 
önvédelmi reflex! 	
NAPONTA MONDOGATJUK
Naponta mondogatjuk 
különösen így tavasz elején 
még semmi sincs eldöntve 
még m i n d e n  l e h e t 
újra és újra szájba vesszük
morzsolgatjuk hangpróbát 
tartunk, töréspróbát is 
mert nem mindegy, hogy hova 
helyezzük a hangsúlyt, 
hisz könnyen megbillenhet 
a mondanivaló e nyelvingoványban. 
Naponta mondogatjuk 
nyár kezdetén, ősz beálltával, 
télvíz idején, újabb esélyeink 
számbavételével, lehetőségeink 
korlátaival is számolva, 
az esetleges hibalehetőségeket 
is felmérve. Aztán döntéshozatalra 
kerül a sor: l e g y e n  csak 
a hangsúly így hatványozottan, 
amolyan megrögzött maximalista 
módjára a M I N D E N-en. 
nem 
hihetem 
hogy ezek a fák 
kissé távol az erdőtől 
v é l e t l e n 
vannak 
itt  
valami  r e n d 
szabályt erősítő bizonyosság 
azért mégis kell hogy legyen mindenben 
a csillagok járásában 
a vizek vonulásában 
a vakondok 
útvesztőiben 
csodák 
egyébként 
mindenkivel megeshetnek 
ahogy így lépegetek e furcsa 
t é v e l y g ő k  között 
bibliai rengeteg 
híján 	
e 
r 
d 
ő 
t 
l 
e 
n 
ü 
l	

ELKÉSETT INTELEM
(Babits Mihálynak) 
(fagyban is szomjazó 
torok) 
miért nem engedted 
pillangóként rajzani 
szavaidat 
mit lenyeltél 
utóbb mind fönnakadt; 
pedig olvashattad 
úton-útfélen: 
mindennemű GYÜLEKEZÉS 
TILOS! 	

»MERT ELHAGYATNAK AKKOR MINDENEK.«
Két miniatur Pilinszky Jánosnak 
I. 
kézmosás előtti csönd 
kihül az úr vacsorája 
ahogy egy madártoll 
                                   al 
                                      ál 
                                         eb 
                                            eg 
II. 
mert elhagyatnak akkor: 
fejemnél tücsökzene 
lábamnál ganéj, s újra fáj 
a kutyaólak csendje, az égve 
felejtett villanyok magánya 
de, te már akkor mint isten 
k í v ü l  vagy, szentségesen 
u t á l t. 	

SEGESVÁRI RÓZSA
Bartók László előadóművésznek 
A virágkötélből a kötél, 
a selyempárnából tollként 
kihulló Létünk, messze 
űztük azóta a Kánaánt. 
Vérző sebünk: Segesvár. 
Ordítóan néma utca: Segesvár. 
Szobor-csöndben fuldokló 
Muszáj-Hit. 
Reményt mégis te adj! 
tört tagokkal, átszúrt oldaladdal is. 
Te Szervátiusz-szobor-összetöröttség. 
Te csonttá szelídült Hűség. 
Minden dalod: Forradalom! 
És nagyobb minden Északi-Fénynél. 
Higgyük, hogy csak Az? lidérces 
fellobbanás, csalóka lángolás? 
Nincs megállás! - szólíts, ha lankadunk, 
ha fogytán a bor és a dalunk, 
mert csalóka ez a forradalom: 
jaj, belerohadunk! 
Előre hát, tűzön-vízen át! - forr, 
dühöng vezényszavad, próféciád.
Hanyatt halva is küzdeni kész, 
Petőfi! 
Te földdé roncsolt Csoda, 
Te örök Most-vagy-Soha, 
Szabadság-király, vörös 
Segesvári Rózsa. 	

MÚLÓ JELENLÉTED
Múló jelenléted fölfeslett 
valahol: kilátszik 
alsónemű-szégyened, 
indulnál, de mozdulatod 
megfagyott vízesés 
szándékod őrzi csupán, 
lépéseid is ilyenek: 
elszántak, bár aknamezőn 
jársz szüntelen 
csak a gyalogátkelőt kerüld 
nagy ívben, 
az igazi ellenség 
a véletlent választja 	

M. HAJNÓCZY PÉTER
                   ad
                   di 
                  gm 
                   el 
engetted               magadhoz 
                   as 
                   za 
                   va 
                   ka 
                    t 
          m                  k
          é                   a
          g                   t
          f                    l
          o                   á
          l                    v
          y                   á
          a       dék       k	

LEPKE I.
(avagy festőnk kór-dekorátuma) 
Gálics Istvánnak 
Akit ébredéskor csak 
megérint a Fény, aki csak 
válogat a dolgok között: 
boldog. 
A hajnal is lepkeszárnyon 
érkezik hozzád, színei kielégülésért 
kopognak csukott pilládon. 
Látszólag preparálva vagy... 
Ha szűnik a látás kínja, 
ha nyugszik az idegbajos pupilla, 
de a gombostűk helye még fölsajdul 
este, lefekvés előtt, s már 
rezeg is a finom erezet, 
csillópor száll. 
Álmodban egy óriáshegedű 
- új héttornyod! - belsejében 
dörömbölsz reménytelenül. 	

LEPKE II.
(újabb kori variáns, ugyanolyan ajánlással) 
Akit ébredéskor csak 
megérint a Fény, aki csak válogat 
a dolgok között: 
boldog. 
A hajnal is lepkeszárnyon 
érkezik hozzád, 
színei kielégülésért 
kopognak csukott pilládon. 
Látszólag preparálva vagy... 
Ha szűnik a látás kínja, 
ha nyugovóra tér az idegbajos 
pupilla. De a gombostűk 
helye még felsajdul este, 
lefekvés előtt, s már rezeg 
a finom erezet: 
csillópor száll... 
Barátom, ki ismered 
a lepkék nemi életét is, 
mondd, hány lepkehalállal 
mérhető egy élet?!. 
(1987-1997) 	

FOTÓS INTELMEK KORAVÉN KEZDŐKNEK
első 
és egyben a legfontosabb 
az expozíciós tér-idő 
kiválasztása, a helyes 
rekeszelés 
második: 
(nem kevésbé fontos) 
a fény-árnyék aránya 
a sejtelmesség fokozója lehet 
mert tudjuk: ha egy tárgynak nincs 
árnyéka, az árnyéknak tárgya 
léte kétségtelen kétségeket 
ébreszthet 
tovább: 
a háttér és a perspektíva 
is számtalan lehetőséget kínál 
a kimondhatatlan kimondása terén 
ne feledjük! 
a szín a tárgyak hangja 
(fekete-fehérben is) 
mert: 
meddő kísérletnek bizonyulhat 
az utólagos javítás 
a RE-TUS!!! 	

A POR CSAK BEFÖD...
A por csak beföd... 
a hamu emléke őrzi 
csontod ízét 
velőd akaratát 
m e l e g e d e t 
azt is, hogy meg 
volt írva 
minden a kőbe’ 
kiálló szög vagy 
beleverve az időbe 	

HA ÉNEKEL, SÍR
a csipkék 
szemérmessége világít 
az éjben, s egy 
szentjánosbogárka 
aki visszanéz 
elveszíti 
szerelmét mint 
ama néhai énekes, 
vagy kén - 
kő hullik városára 
részeg tenyered eltévedt 
testemen, bőröm alatt halkan 
pendülnek alvó húrjaim 
bolond hangszer 
ha énekel, 
sír 	

TŰLEVÉL NŐ
kiszikkadt nyelvem 
ledobta díszeit 
gombolyagba 
gubancolódik 
minden a-gondolat 
(torkomon akad) 
fáj minden 
fölösleges szó 
tűlevél nő nyelvem 
alatt 	

A KARÁCSONYFÁK EGYRE KISEBBEK
Gyermekded emlékeimben: 
csillag-lányok, évák, 
éjféli misék képzete. 
A rajongás karácsonyfái 
egyre kisebbek, szaloncukraiba 
a semmi magányát 
csomagolta anyám. 
A csillagos, csillagszórós 
csorda-pásztorok a kisdedet 
keresik keresve: azóta is. 
Azóta sem 	

NEM TUDNI
(a melled fölött 
található) hajszálereidről 
mint térképeken folyók hálózata 
szövődmény-szövevény 
az  é l e t 
jut eszembe 
azzal a különbséggel 
hogy eredetük és torkolatuk is 
ismeretlen 
lányunknál is meglátszanak 
mondod 
nála sem tudni 
honnan erednek 
nem tudni 	

TÁVOZÓBAN
Mire eljössz 
tiszta leszek 
mint a tó. 
Tenger-szemed 
bennem alhat. 
Hajam is olyan lesz: 
Őszelőn havazgat. 
Csuromvizesen 
távozol majd, 
s én hosszasan nézek utánad... 
De mielőtt elmész: 
Hajolj le! 
távozóban megigazítom 
koronádat. 	

FOHÁSZ
Adj a szerelemnek 
melegágyat, erőt 
a szeretőknek 
több tüzet a vágynak 
adj a csavargóknak 
jó időt 
hazátlanoknak hazát 
halottaknak tetszhalált 
költődnek tüzelőt 
melegedni 
alkotni lázat 
hitetleneknek hitet 
hívőknek kétséget 
erősödni 
ÉS SZABADÍTS MEG 
A GONOSZTÓL... 	

SZERELMESVERS
(olyan vagy mint a nap) 
ha szemem süket volna 
ha fülemmel sem nézhetnélek 
s ha érintésed sem lenne 
enyém, akkor talán nővéredbe 
a napba lennék szerelmes 
mert olyan vagy mint a nap 
ha fázom betakarsz 
ha sötét van hozzám bújsz 
hogy ne féljek egyedül 
ha melegtől szenvedek 
elrejtőzöl felhőid mögé 
olyan vagy mint a nap 	

METSZÉSPONTOK
nagyon fázhatott 
a föld, ha hó alá bújt 
melegedni; pedig rilkeien 
hideg és fehér, mint arcod 
abban az osztrák kisvárosban 
duinó felé 
az is talán a sors 
iróniája, 
hogy villach is kapcsolatban 
van a fehérrel 
s talán az is, 
hogy azóta mindketten 
a vattacukortól is 
hideglelést kapunk 	

ÁLOM TORZÓ
(kint ragyogó nap ) 
Kőben felejtett testrészek 
katedrálisok nyújtóznak 
a földszínű égre. 
II. 
Bizonytalan ecset - 
vonások az előtérben: 
(hullámzó kielégületlenség) 
III. 
A háttérben: hintaló-fogat,
gyermekjátékok, katonák, 
a szuronyok élén megvillanó 
napfény, mint rossz álom 
után... 
IV.
 Kint: ragyogó nap. 	

ÉDESEDEM
Nem a tekintetem 
hajolt meg, a föld 
emelkedett arcomhoz. 
Nem a szívem nőtt meg, 
országos alázatom. 
Ha fönn jár a tekintetem, 
akkor is a csizmám látom. 
Jegenye-magasból néz 
le rám régi arcom. 
Mancsos kezek igazítanak 
szívverésemen. 
Leheletkönnyű fájdalomtól 
fenten - késő érések idején - 
lassan  é d e s e d e m. 	

HALÁLLAL JÖN
I. 
Halállal jön a beteljesülés 
nyár végével a végkisülés 
a hóval már minden felejt; 
csak a halhatalanokat kíméli 
meg: ők halállal születnek 
II. 
ők halállal születnek 
csak születnek, akár az istenek 
de meghalni egy sem tud; 
az öröklét kiszemeltjei ők - 
ettől szomorú mindegyik 
ettől fakó ragyogásuk 
III. 
az öröklét kiszemeltjei ők 
már születésükkor gondosan 
kiméretnek, jut mindenkinek 
aranyából -így lesz senkié - 
ad csak, de nem kap semmit 
őt ki érti meg? 
IV. 
őt ki érti meg? 
s ha megérti, ki követné önként, 
ki segítene neki tüzet lopni, 
ki szeretné boldognak látni, 
ki gyűlölné jobban önmagánál, 
ki halna vele részvétből, 
tudva, hogy mindene másé? 	

NAGYON FOG FÁJNI
a bizonytalan kézmozdulatok 
ideje jön el, ujjaink hiába 
keresik párjukat, túrnak homokba, 
rejtőznek zsebek mélyére; 
e tétova szemrebbenések idején 
mindenki szemüveget hord majd 
a fölös vagy hiányzó dioptriára 
ügyet sem vet senki, divat lesz 
a sötét napszemüveg, közel már 
az idő mikor a süket fülekbe 
beköltözik a halál, minden 
fölösleges limlomot kitakarít 
s nagyon fog fájni a mocskától 
megtisztult beszéd, a tiszta szó. 	

ALTERNATÍVA
Csupa csiripelés ez a tél. 
Hívja bolyhos hó-csibéit a szél. 
Hóval telik meg a szánk. 
Ha be nem fogjuk, megfulladunk. 
Ha befogjuk, meghalunk. 	

LÉTLELET
Nem egy szívet melengető 
érzés így harminc fölött 
arra ébredni, hogy az embernek 
ma van a születésnapja, mi több 
pont a 33-madik - krisztusi kor -
intézném el egy fanyar gesztussal 
szellentve is hozzá, élve ezzel a 
legősibb és legnyomatékosabb 
véleménynyilvánítási formával, 
ha egy csomó egyéb dolog is 
elő nem tolakodna, vegyük csak 
a költészetet, hirtelen arra 
gondolok, lehetne ebből a témából 
a l k a l m i  verset is kanyarintani, 
olyan alapon ahogy alkalom szüli 
a tolvajt, de ilyen előre megfontolt, 
hogy nem mondjam  h á t s ó  szándék 
igézetében indítani a verset már 
eleve kétségeket ébreszt, ha taktikák 
és praktikák DEkoncentrálják az 
embert, akkor már eleve lőttek 
az egésznek, így válik manufaktúrává 
a verskészítés, maga a vers 
perditává, a verskészítő 
p e n n a h a j d e r r é 
hiszen az alkotási folyamat 
egészséges és spontán-ihletett 
folyamatát vonja kétségbe az 
ilyen eljárás, továbbá szót 
lehetne még ejteni az elhelyezés, 
a passzolás problémájáról is, vagy 
arról hogy végre jól érzem magam 
ebben a versben, meg arról, hogy 
e kissé hosszúra nyúlt bevezető 
után tulajdonképpen itt, ezen a ponton 
kellett volna kezdődnie az írásos 
megformálásnak, de hát ennyi flancot 
az ember megengedhet magának a 
születésnapján 
ugye Attila, mert lehetne 
meglepetés is e költemény 
e vers-hét-szűk-esztendőben, mikor 
takaréklángon égek és pislákol csak 
bennem a szellem meg a lélek, szaporodnak 
bennem a lékek meg az élek, ettől 
didereg számban e szabálytalan 
nem-ének, csikorog tollam nem 
fogja a papír, s hiába 
reménykedem  ő k  sem fogják 
ceruzámat, s az is csodával határos 
hogy élek (lassan, tűnődve ), ha már 
láng és láz sincs elég a lázadáshoz 
e szemellenzős forradalomban 
pedig hát 
juthatott volna 
eszembe derűsebb példa is 
mondjuk az, hogy így nézhetett 
ki a megváltó is, szőke volt, 
és lányok álmodtak vele, 
tévedés ne essék, nincs szándékomban 
újrafogalmazni önmagamat, 
új ars poeticát sem szeretnék 
írni, hiszen ez a vers sem 
létszükségletből keletkezett, 
létformának sem tekintem 
a versírást, s csak abban 
reménykedem, hogy szerencsésen 
k i t a l á l ok ebből 
a versből - finito, finito! - 
ennyi ön-definíció és ön- 
elemzés után, így az utolsó 
szó jogán, amolyan használati 
utasításként azért mégis 
csak jó lenne kiötleni 
valami frappánsat, s hirtelen 
az jut eszembe, ha már úgy 
is ott munkál tagadhatatlanul 
a nyomot hagyni igénye, s a 
remény is, hogy egyszer majd 
nekünk is lesz utóéletünk, 
s az is, hogy a spontán önfeltárulkozás 
esetleg visszatetszést is 
kiválthat a nyájas olvasóban. 
A dokumentálási szándék 
az esetleges esztétikai 
mellett, legyen hát e VERS - egy 
szelet hiányzó születésnapi 
tortáimból - 
képes/képtelen üzenet, 
l é t l e l e t. 	

III.

A VERS SZÜLETÉSE
forgolódom az ágyban 
holnap verset fogok írni 
ezen is túl kell esni 
versem tüzes lesz 
és piros 
fölszisszen ha víz-ember 
nyúl hozzá 
egyébként 
teljesen fölösleges 
szerepet tölt majd be 
(az élnitudásban) 	

NYULAK OKTÓBERE
Csőre töltött puska a tér. 
Ravaszra bénult ujjak, 
vizsla-torkosság. 
Hetedmagamban vacogok a körben. 
Tőlem jobbra is, balra is 
puska dörren! 
- Nem mozdulni - 
bátorítom magam. 
De a szomszéd kukoricásban 
már megrezzen a szár, 
nagy csizma sötétül 
fölém: 
megáll, vár... 
Vállára kap, és én pont 
úgy lógok ott fönn, 
mintha élnék! 	

TÉL
most a nap 
is szobatiszta 
minden víz 
darabokban 
vasra verve 
minden földrész 
acél: 
te őrzöd 
az időt 
borzas víz 
jéggé fagyva 
tiltakozik: 
ne fényképezz le! 
fésületlen vagyok 
gyűrött. 
Uram, add, hogy 
mindig készen 
várjuk az 
expozíciót. 	

PILLANATNYI HELYZETEM 
DEF-FINIÁLÁSA
Előttem egy fal. 
Mögöttem egy négylábú fogas. 
De én nem láthatom 
csak a tekintetét érzem. 
Jobbra egy asztalon üres 
konzervdoboz: 
tompa hiányérzet. 
Olvasólámpa: 
jótékony leleplezés. 
Karóra: 
életünk agancs-bélyege. 
Balra, 
egy ember ül 
nem ismerhetem 
lehet, hogy 
apám. 	

FELVONOM VITORLÁM
szakadtak úszó 
földem vitorlái; 
egyetlen életem 
halálom martaléka 
mert félve közeledett 
a part felé 
fejfámra ez van írva: 
»rászakadt az éjszaka« 
sírom fölött 
a kitagadott ember 
zokog; 
a haldokló krisztus arca 
is felragyog 
deres fejfáján megáll 
a kés 
felvonom vitorlám 
a szelíd szeretet 
még késik 	

CSAK A SZÉGYENED MARAD MEG
Érzékeid zűrzavara 
lesz a veszted. 
Tépett réteken bolyongsz 
majd esztelen. 
Érthetetlenné fajul 
beszéded. 
Lemondasz mindenről. 
Csak a szégyened marad meg 
arcod pírja nem. 	

ARRA GONDOLT...
Néha, ha a buszon 
vagy a villamoson megérint 
egy nő könyöke vagy 
válla 
nem gondolsz semmire 
később 
néhány év múlva 
rájössz 
lehet, arra gondolt 
(hogy) 	

VIGYÁZZATOK RÁM
Pohár vagyok mely elkopik 
zötyögő vonatokon hiába 
szállítanátok 
téves haláltáborokba. 
Pohár vagyok mely eltörik 
mécses-szívem tartalma 
szétmarja majd szögesdrót- 
közönyötök. 
Vigyázzatok rám! 	

SÓTARTÓ
látod 
milyen gonosz vagy 
etetnek egész nap sóval 
te pedig paprikát követelsz 
hagyj békén 
hadd éljem a világom 
ebben a kis kocsmában 
és kérlek ne molesztáld folyton a 
pincéreket 	

VÁZA ÉS HAMUTARTÓ
Kocsma. 
Alkohol mámora 
röppen át rajtam. 
Két vendég érkezik: 
a férfi virágot rendel 
a nő hamut. 	

VÁZA ÉS HAMUTARTÓ '78
az értelem 
mélyén mindegy 
mitől rettegünk 
verbális megnyilatkozásaimat 
tízezer év múlva 
is őrzi 
a fal 
mikrostruktúrája 
A nő 
sem 
a férfi 
SEM 	

TÖREDÉK I
tehetetlenségünk 
egyértelműsége már nem gáncsol 
sokan vagyunk mi 
»elkésett-korán jöttek« 
szégyenünk is nemes szégyen 
de viszolygástok indokolt: 
nyakunkon 
kötél nyoma, 
de lázadásunk szükségszerű	

TÖREDÉK II.
egy kis merénylet kéne 
testem 
nagyon elkanászodtam 
és könyörtelenül ölj meg, 
ha már nem bírsz 
magammal 	

TÖREDÉK III.
később döbbentem csak rá:
száműzetésemben azért 
fújt szakadatlan 
a szél, 
hogy elvigye 
mímelt szégyentelenségemet 
pedig: 
féltem ám mint 
egy kutya 	

TÖREDÉK IV.
tárgyi bizonyíték 
hiányában 
semmi sem bizonyítja 
létünket 
ki tudja 
nem hiány-e 
a válasz is 	

TÖREDÉK V.
töprengéseink látszatának 
egyértelműsége vitathatatlan 
de: nem vagyunk teljesen 
veszélytelenek! 	

TÖREDÉK VI.
kiterjedésünk korlátja 
vagy te 
bőr 
nem zavar, 
ha befelé 
terjedünk? 	

TÖREDÉK VII.
a kristályokat 
olykor baleset éri 
ilyenkor mi mulatunk 
és sírnak 
kikkel tegeződött 	

TÖREDÉK VIII.
verset akartatok 
hát íme: 
vegyétek 
a hosszú folyosó 
végén kijárat 
ÉN erre megyek, 
ÉN arra... 	

MÉRGEIM, HA MEGMUTATNÁM
mérgeim, ha megmutatnám: 
lenne ám nagy riadalom 
most még nem, 
most még nem akarom 
most még nyugalom kell 
kalászt érlelő idő, 
lelkem fényévei 
szívem moccanása 
most még mind-mind 
neki hódol 
minden Ő 
hiányból lettél 
s a hiány lett érted 
én csak akartalak 
nem könnyű: 
megérted? 
vigyázz, az órád 
nincs mindig összhangban a miénkkel 
várj, míg hozzád állítják 
addig is harcolj, 
és bízva bízzál 
mérgeim, ha megmutatnám... 
aztán felém jössz 
szájadban virág 	

KETTESBEN AZ ÖRÖKLÉTBEN
(Anyámnak)
Néha álmomban 
ha emlékek nem bántanak, 
anyám hasában ringatózom 
kettesben az öröklétben. 
Messziről jöttem talán 
hét tengeren át 
ezért fáradtam el 
ilyen korán: 
húszegynéhány évesen. 
Elképzeltem magunk együtt 
ringó csípődben lakni de jó volt 
mennykőtől, villámtól 
amíg ő óvott. 
És tudtad te is 
acélt hordasz, 
s ha megszülöd benne valami 
meghasad
éjszakáid azóta világosak
És havazik álmodban 
fiad, ha néha vétkezik: 
tudja, megbocsátani csak te tudod 
gyönyörű szép vétkeit. 	

SZÍVES SZÍVTELEN
Őgyelgek kinn a réteken. 
Bokrok közt. Egyedül. 
Méhecske zúg, leszállni készül. 
Lábaimhoz ül. 
Szelíden jön, nem támad, 
arcomat hosszan kémleli. 
Nyúlok utána. Megsimogatnám 
Nem engedi! 
Körüldongja szívem, 
azt hiszi, kék virág. 
Megérzi, hangot vált 
glóriáz, elrepül... 
a szertartásnak vége. 
Én összeállok megint 
szervezetté, így leszek 
teljes: szíves szívtelenül 
Nyár van. Aranyos. 
Lobogó búza, hullámzó tengeri. 
Bogár hál kedvesemmel, 
sirálynak képzeli. 	

VIRÁGOK, ELŐRE...
A lövészárkok üresek 
csak a szél simogatása 
pótolja kezed. 
A puskadörrenések lépteid 
neszével pörölnek. 
Itt-ott géppuskakacagás. 
Virágok, jobbszárny előre! 
A méhek már várnak... 	

VERS AZ ÖRÖKKÉVALÓSÁGBÓL
Látod, csak ez a vers maradt 
az örökkévalóságból 
azóta gyűlölt a haza 
mint a fronttól visszatért 
férj teste 
az esték még elviselhetők 
de a hajnalok borzalmasak 
mint a hasadon 
a csók 
a virágok is megérzik 
jöttöd hiányát 	

TENGER
I. 
aki látott már aludni 
asszonyt puha mellekkel 
az tudja csak milyen a 
tenger ha háborgatni 
nem kényszeríti a jugo 
szerelmünk te gyenge 
vízililiom szitakötők miért 
merészkednek kelyhedre 
nektárt szedegetni 
II. 
szerelmem nagy hajó! 
álmaink katedrálisa 
miért olyan omlandó 
miért nincs türelmünk 
pórázon tartanunk kételyünket 
ó, tenger, csak egymásba 
süllyedve mutatod 
anyaságod nekünk 
két ellentétes erőt együvé 
formálni más ki tudna? 
III. 
gondoltál már arra drága 
milyenek voltunk doboló 
halántékunk és vérünk 
lüktetése lemeztelenedve 
a gondolatoktól csak egyre 
koncentrálva csak ránk 
és reggelre mindig 
ugyanaz történt: 
ijedt virágaink kinyíltak 
nagy fehér vázádban 
IV. 
ki jön velem ma éjjel 
szeretni? 
akinek két csókja van 
az a harmadikat ráadásul 
kapja 
vizek szerelmese 
ki szabadítja ránk az aszályt 
ki tudna ezerszer jobban 
gyűlölni nálad? 
V.
fekete isteni bortól 
és fenyőillattól részegen 
ki tudná eltitkolni 
a költő sejtelmeit: 
vajon milyenek a tenger lányai: 
a mikrovilág vizeiben 
növekvő élet: 
tízezer év a magzat 
fejlődési ideje 
VI. 
kik láttak téged, tenger? 
kik nem látták még 
szűz testedet 
ki látta először 
ágyék-hullámzásodat, 
ki látta, ki?
kislányom, tenger! 
ki szólított így? 
ki szomorított asszonnyá 
Tenger, és ki húzta ki 
utolsó hajszáladat? 
VII. 
Tenger! Mutasd meg 
azt az órát 
amelyben nagy Ének 
fakad a sirályok 
visongásából 
taníts szárnyak 
nélkül is 
    zuhanni, 
taníts kitépett 
nyelvvel kiáltani 
taníts meg az anyatej 
értelmezésére, taníts! 	

TISZTÁBB DALOKAT KÉREK...
Szabad asszociációmban nem 
tudom meddig 
terjednek énem premisszái 
ilyenkor riadtan menekülünk 
Tőlem 
Szálló varjakra dől a sörét 
szájukból kilóg magam okozta 
versem 
Tisztább dalokat kérek 
eszmei mondanivalóval és 
tragikus hangvétellel 
másképp egy fíttyet 
sem ér az egész 
ezek híján nem is 
érdemes 
ÉLNI. 	

LESZ ALKALMA GONDOLKOZNI
lassan elmarad minden 
“és mégis” 
a szivárvány 
az elkésett esők 
az ősz 
a madárhullás 
hol maradt 
a kéklő sugárömlés 
meg az üres szemek 
nyomozótiszt kisérőim 
szájából a bebörtönzött 
Krisztus hangja: 
“lesz alkalma gondolkozni” 	

ARS POETICA
kiki a költők tehetetlenek napjainkban 
(Domonkos J.) 
És te, költő? 
ezerszer elátkozott, mit szólsz? 
Hallgatsz... 
Mit is tehetnél? 
Ököl-nagyságú szíved 
meddig nem robban még? 
Gyújtózsinórját ezer 
éve meggyújtották, 
magadba szenvedted már 
egész Európát. 
Pápai optimizmusod ennyire naiv? 
Száműzötten a látóhatárra, 
hogy ujjal mutogassanak: 
nem döglik meg, 
de vérét adja, ha szeretik: 
verset ír, énekel 
orgonalevéllel citeráz, 
jelszót dadog, alázatról gügyög 
egyszóval: 
kiszabott, 
szigorú, 
fegyelmezett 
lesz: apátok gyermeketek, 
nevelő tanártok, szeretőtök. 
Azóta jóra fordult minden 
kiúttalanságunkban felmásztunk 
a keresztre, 
felfeszültünk, 
és vártuk a télidőt, 
a lombtalanítást, 
hogy látva lássunk, 
hogy látva lássatok. 	

LETESZEM A TOLLAT
letettem a tollat 
holtan fordult ki alóla 
az utolsó szó 
szertartás nem lesz 
bedoblak egy gödörbe 
s leöntelek oltott-radírral 
őrt én állok 
személyesen 
“Felhívom figyelmüket: 
minden szökési kísérlet 
szigorú megtorlást követ!” 
                       A Karhatalom 	

HARC A VERSSEL
rövid töprengés után 
engedtem az erőszaknak 
kihörpintettem méregpoharadat 
VERS 
azóta én vagyok 
a legjobb ember 
te pedig aggódsz hiszen 
csak próbára akartál tenni 
és jössz föl bennem 	

IV.
JÓ LENNE
Jó lenne tiszta 
lappal kezdeni, 
nem ily elhasznált 
szamárfüles irkalapra írni, 
élvezni a friss papír 
cellulóz-illatát, vagy 
famentesre, lemondva e nagyszerű 
élvezetről, azzal sem törődve, 
hogy a korrektori munka 
után újból piszkozattá 
válik a vers, s ezáltal 
új komplexus forrásává 
Mégis jó lenne 
tiszta lappal kezdeni, 
felhőtlen fővel alkotni, 
gyermeki rajongással nézni 
a leírt szót, mondatot, 
“korai”, attilás verseket 
kuglerről és libasültről; 
szeretőnek szerelmeset, 
asszonynak az örök hűségről, 
gyereknek gyerekeset, 
mily régen dédelgetett terv: 
bordalt magamnak. 
S utolsó kívánságként, 
de jó is volna 
bőrkötésben díszelegni 
(bár: mennyi lenyúzott 
bőrbe került eddig is az egész!) 
kirakatokban, leányszobák 
polcain. 
S ha ez is összejött, végül, 
de jó is lenne, 
Istenem, az egyszer, 
békén hagyni a papírt, 
- francba az egésszel - 
és semmit, semmit 
sem írni.