TARI ISTVÁN

NAPSZÉL

Versek

TARTALOM

CSURRAN A CSILLAG Belep a gőz Golyót fog Vesztőhelyünk, Arad Nézi magát a vétek Pokolsaras disztichon Villámló villanella Sistereg a szülőföld zsiradéka Csurran a csillag Sokasodnak Látszatmegoldások kora Zörgésébe fagy Nézd a naspolyát! Több sötétséget! A rögtönzések óljainál ÁRAMSZÜNET Ballada a vérszomjas békéről Zsírszobrászként Áramszünet Hazát kimarni Hova? Melegít az undor A reménység előcsahosaként Gomolygó füst vattacsomóival Tél végi csurgás Szőrt válogattunk | KEREPELVE Nagyra nőnének Porol Torkolattűz Lapos Kiterülnek a minták Előttünk a múlt Kerepelve Aranyvesszőből állt Lilán habzik Lángolva száll Ingén átüt A KÖZELÍTŐ NYÁR A közelítő nyár Soha ennyi madár Kezdődhet az aratás A szabad rablás országában A romlás oszlopfőinél Zúgasd a szót! Valakik mindig Az örömök szála Kamasz poklok Mária nevére Vérebét sétáltató dáma Angyali hajnal

CSURRAN A CSILLAG

BELEP A GŐZ

Piros abroszon sárga birsalmák - ez már az ősz; szétfolyik szürkéskéken, mint a mák - neszébe dőlsz... Ne félj a téltől, ha nincs tüzelőd! Belep a gőz, a hősködők hörgő hőzöngését hömpölygető. Szeszektől földúlt, cefrés orcával nyüzsög a fény tüskéi között, hol leokádott föld a térkép, s kacagásunktól élénk az égbolt: "Visszaadtuk már nékik azt, ami sohasem volt az övéké!"

GOLYÓT FOG

Éji órán dió roppan cipőm alatt: koponyák falát üti át ily reccsenés- sel a golyó. Börtönömmé vált a nem létező ország, otthonommá a bujdosás - hiányodba takarózom. Hiányoddal takarom le mindazt, amit elorzott tőlünk e bitang század: bennem reng a harang. Hiányodnak is golyófogója vagyok - dió roppan cipőm alatt: csontot reccsent csellengésem. Hazám ez a hóhérmunkába fulladó, hullabűzös rablófészek? Kicifrázza az enyészet. Akit még nem üldöztek, az honnan tudja, mi is az otthon, a haza ? - zúg a rögök vér-torlasza. Terepszínű gúnyát gyárt a vénasszonyok nyara: katonaszökevény az ősz - diót roppant lába. Éji órán diót roppant a bujdosás. Hiányodba megyek haza, golyót fog a beszéd fala.

VESZTŐHELYÜNK, ARAD

Kő kövön megmarad! Vesztőhelyünk, Arad nem vész el, se a múlt: csupán átalakult tetves zsibvásárrá. Istenünk, ha látná... Pusztába kiáltott szavakból az álmok homokként peregnek. Rejtegetnek berkek: betyár sorsunk átka a besúgó mátka. Megtöretésünkből a gyalázat szürcsöl méregzöld nedveket. "Változtasd meg neved!" "Hagyd békén azt, mi volt: túlélőké a bolt! Holtaké a szégyen és az emlékérem." Habzik a hideg ser. "Egyszer él az ember!" - ha hóhérral koccint. Szenny patakzik ott kint, kő kövön megmarad, s vesztőhelynek Arad.

NÉZI MAGÁT A VÉTEK

A disznó körmének enyves tökélyét, ragadós csontocskáit forgatod szádban, miközben ízeire szednéd egy táncoló nő mozgását: halott levelekkel kacérkodik az udvar tollászkodó zajában. - Ennyi láb, szárnyverdesés, átvágott gége, tyúkszar, leforrázott buzgalom, délibáb, megkopasztott halálfélelem, emlék kell ó, a magasztos célok meg eszmék testmelegéhez! Hűvös rohamkések tükrében bámulja magát a vétek: kísérik, mint időjárás-jelentés éles szelét, az oly heves lökések.

POKOLSARAS DISZTICHON

Tollasodó hadigazdagokért áll sorba a ringyó, cuppog a mámora, mint a pokolsár. Fröccsen a nyál: egymást feketítik most be a rablók; reszketeg áldozatán ül a barbár. Gyűlölet fortyog! A lelkek sátra előtt lobogó szó, kéjjel ölő, eszelős magatartás. Némán bomlik az érv, hulláján hemzseg a pondró; nyúlik a bűn: ragadós lila lekvár. Véres markú ősz liheg - karmai közt köd az ondó - bokrok ölébe vesző, buja kalmár. Egy megszáradt, földbe taposva is életet ontó magban az én keserű igazam már.

VILLÁMLÓ VILLANELLA

Rosszkedvű a Teremtő: megduzzadt a háború fogai közt az emlő. Vad csattogást teremt Ő! Túl sok már a kiskorú, hatalomért esengő, fegyverével kerengő, vérmámortól domború, eszelős főszereplő. Sűrűsödik a felhő, mint temetők szomorú koszorúján a szeplő; mint a fekete kendő ráncaiban a ború: elszorul a nyeldeklő... Ó, pergőtüzet termő erdő, rengő tomporú! Te vagy most a Teremtő kezében a kereplő.

SISTEREG A SZÜLŐFÖLD ZSIRADÉKA

Füstölögnek a szappanfőző üstök, sistereg a szülőföld zsiradéka: a lét zsírszódás bögréjében ültök! Füstölögnek a szappanfőző üstök... Szorongástokban a kivájt belű tök világol - és lapultok, mint a béka. Füstölögnek a szappanfőző üstök, sistereg a szülőföld zsiradéka. Majd visszatértek ti valamennyien, kik megléptetek önmagatok elől. Az ivóvíz íze is oly idegen! Majd visszatértek ti valamennyien a színhelyre - hol mennyei eledel a dadogás - mint kisstílű bűnözők. Majd visszatértek ti valamennyien, kik megléptetek önmagatok elől... Csak a nótákból kiszorult nyavalygás köt belétek e gyomorsavas bajban. Igazatokkal ne foglalkozzék más, csak a nótákból kiszorult nyavalygás! Molylepkék rohamát éltető lámpás égeti a dalt: hímporába huppan. Csak a nótákból kiszorult nyavalygás köt belétek e gyomorsavas bajban. Szappanvágó madzagba kapaszkodva találhat haza az elkoszolódó: marta épp eleget a korom karma... Szappanvágó madzagba kapaszkodva nyerhet igazi tartalmat a forma, szólhat tisztábban triolett és rondó! Szappanvágó madzagba kapaszkodva találhat haza az elkoszolódó.

CSURRAN A CSILLAG

Gyöngyöző, párás, e világi arcél - pillaszőrt söprő ragyogásba nézek - illanó ábránd kiegészülésem: távoli ablak. Suttogásod, mint az eső, szemerkél; sóhaját sodró zivatarban, éles foggal, érted küzd ez a száj, Szerelmem! Reccsen a pamlag. Kéjesen ringó, deli szenvedélynél meztelenségünk terebélyes fészek, oly sötét fényű moha, mint az ében: pillanat-abrak. Összeköt minket ma a test: levélnyél, mely gyönyörrel dől dagadó neszének. Roppanó csonthéj buja belsejében nyögve haraplak: bájital-csillám, olajos dióbél ajkad: tündöklő vacogása mézek máza. Burjánzó öled itt az éden, húsod a kéjlak! Lüktető mámor ez a cifra erkély - szertelenséged delejes, nagy ének. Áradó csókok lila erdejében izzik a vad bak. Köldököd szédít, szakadéka lettél bőröm égzengést fokozó hevének. Tomboló rések, kitakart szemérem láza, ha zaklat, ámulok csak, hisz puha, fényes napszél forgat engem, hogy levegőt se kérek, míg az ősz markát tenyeremben érzem, s csurran a csillag.

SOKASODNAK

Szaporodnak körülöttem, egyre csak szaporodnak, sandán sokasodnak a gyáva, alkalmi gyilkosok. Ha meg akarjátok tudni, hogy lehet velük együtt élni? - gyertek el közénk. Undor, gyűlölet és harag nélkül érkezzetek ide. A tekintet nyugalma, fürkésző szótlansága, a száj csöndje, békéje erősítheti csak föl megkínzott áldozataik televényből előtörő, őrült jajveszékelését.

LÁTSZATMEGOLDÁSOK KORA

Az összedrótozott kezek árvaságát csatangoló ebfalka kaparta széjjel; homokba fulladó szavakat ölelt át az elszorult torkú haza akkor éjjel... Gyógyírt jelentő földbe kapaszkodó hit volt biz az éltető ital meg az étel. Ó, mekkorára nőhet a szenvedés itt, hol megjelent ismét a Garázda Piktor! Eltékozolt csontok ropogása szédít, és szájakat bénít - e parázna fintor - a kárhozat: bűzös fakadéka terjeng. Látszatmegoldások kora mindegyik kor.

ZÖRGÉSÉBE FAGY

A sűrű novemberi köd vagy: beléd vesznek rikoltásaim. Könnyével küszködik, hámlik nagy lobogóival a vitamin. Varangyos mennyországban fejtem jéghideg káposztafejekről a nedves leveleket: menten harsogó, fehér torzsákból dől a világ minden ropogása. Fagy pöttyözte gyűrődésekben, megbolygatott, csöpp gilisztákkal, szívós erek közt - úgy, mint régen - matat a nélkülözés ujja. Kiújult, gőzölgő berkekben, a hitetlenek háborúja! Fényéhes hollók hada rebben ebben a kertben, mely vízözön: felszínén szarként úszkál a dal... Nem tudom, mióta öltözöm feketébe, mint a fiatal özvegyek, kiknek testét sötét meztelen csigává fényezte a műanyag villámzár mögé gyömöszölt orca. Puffadt hulla lett mára a jövő! Körömként növő, pléht verő ólmos eső lakkozza be azt, ami történt: zörgésébe fagy a temető, a kócos krizantémok zubbonyt átütő, borostás illata, mely a gyertyákkal csorgott, szétfolyt, mint a tébolyba vesző haza.

NÉZD A NASPOLYÁT!

A fortyogó fazék fölötti pára vagy: ablakok homályát csíkozó sírás, melyen túl dermedt hóbogyó ragadt a föld kuszálódó hajába. Vigasztalanságban zihál a kába szó; ó, amit nyújt: lyukas mogyoró. Elmondhatom halkan: oly megható a száj kivérző vitaminhiánya. Ne duzzogj, Szívem, nézd a naspolyát! A későn érők, télben duzzadók, nemzedékünknek jelképét, mely árva vénülőnek reményt hozó barát, fogatlannak cuppanós, barna csók. Majdcsak megszűnik e harctéri lárma.

TÖBB SÖTÉTSÉGET!

Hatvanwattos kiégett villanykörte váltotta föl nálad a stoppolófa gombáját; áttetsző kopások bolyha ragad szálakat borzoló öledbe. Azt mondod: "Vérlázító kerti törpe a remény!" - Gipszkezét tördeli, szóra se méltat, darazsat zúgat régóta, mint fűben szétrobbant, levedző körte - most húroz föl üvegen zörgő körme. Tűszúrással szisszenő ujjak tömpe árnya szövi be a hiányt dönögve. Ittlétünk agyonmosott zokniját húznád a fákra, húznád lám, a földre, mely több, még több sötétségért kiált.

A RÖGTÖNZÉSEK ÓLJAINÁL

Egy messze zakatoló vonat szutykos ablaküvegén lobban föl az alkony, mint a gondolat: szerethetnél engem még jobban! Hóból kimeredő fűszálak megnyúló árnyékával látlak a varjak fekete felhőjét kavaró tájon, melyen feltét a gomolygás húsa. Vesszőből font, leroskadt pajtákat pörzsöl a lúdbőrző nap ellenfénye: benne izzik föl egy nádkéve körvonala, a tákolmányok gubancos drótja. Ahol járok, a rögtönzések düledező óljainál, ott jeges eső fényezte, dér fehérítette emlékkép a disznózsírt kente gyerekkorunk morzsát havazó kenyerére, kristálycukorral hintve be azt! Ropoghat a szó, s a fog, melyet a nyelv lukon nyal.

ÁRAMSZÜNET

BALLADA A VÉRSZOMJAS BÉKÉRŐL

Garai Lászlónak Leszáll a köd, a minékünk való, Harapdálhatjuk nyirkos felhőjét. Zihálásunkban ring a hintaló: Belovagolhatjuk véle önként A valót. Kését feni a böllér, Sivalkodó, véres lukban turkál. Állati kínok köztársaságát Ígéri a jégvirágos jóslat; Zúzmarával vértezi föl magát, Nyúl farkára sót szórhat a holnap. Érdemrendben részesül a lopó! Kéjgyilkos haramiák gaztetténél Virul az újdonsült rendőrkopó. Kifosztott tájak könnye szemerkél... Fűrészporos kenyérbél emlékét Puhítja a megkeseredő nyál, Jelenünk kormos mocska fölött száll, Mint bekarikázott szavazólap, Egy világolva vergődő, lőtt szárny - Nyúl farkára sót szórhat a holnap. T úl harsányak az alakoskodó, A közelmúltban lapostetűkként Rejtőzködő és vérszemet kapó Ingyenélők. Legyen hát övéké, Immár örökké, a Nagy Parádé Soknemzetiségű sivárságát Tető alá hozó, tányérsapkás Vakbuzgalom! Kínjaiba roskad Árván a háborús másnaposság: Nyúl farkára sót szórhat a holnap. Ajánlás Régtől fogva, mint a dögcédulán, Rosszul áll, nyakunkban lóg a világ. Férfivá érett szavunk csak koslat Kilakoltatott értelme után - Nyúl farkára sót szórhat a holnap.

ZSÍRSZOBRÁSZKÉNT

Szeretem ezeket a kemény, száraz fagyokat, amelyek beüvegezik a zavaros, gittegyleti tekinteteket, a hallgatás aláaknázott vásárcsarnokát; melyek a lelkiismeret-furdalás csonkolt és fölszíneségőzött karácsonyfáján szórják a sziporkát. - Ó, a gonosztevők minket kényszerítnek arra, hogy részeg háborújukban harcoljunk helyettük. Szeretem ezeket a kemény, száraz fagyokat, melyek ágat ropogtatnak és csigolyát; fogcsikorgatást szikráztatnak a kínok duzzasztógátjain, jégbe dermedő vízesésein; és hagyják, hogy gyerekzsivaj fedezze föl nejlonzsákjainkban - amikbe nemcsak hullák tuszkolhatók - a legújabb kor szánkóját: a sokkal jobban csúszót, az alkalmibbat, a zsebre is vághatót. Szeretem ezeket a kemény, száraz fagyokat, amelyekben az újdonsült fogyasztó, a járni tanuló - Kelj föl és járj! -, kiábrándultan gyomra helyét tapogatja, hisz nem vérrel teli pohárral készült koccintani ő; nem töltényhüvely-pánsípon süvöltetné el negédes nótáját, csak elkerülné az elkerülhetetlent - és árcédulák helyett dögcédulákat si- labizál. Szeretem ezeket a kemény, száraz fagyokat, mert bennük nőttem föl: nekik köszönhetem a cselekvőképes férfikort! Azt, hogy ím, megrögzött civilként a rejtőzködés zamata fakaszt nedveket bimbócskáimból - már bátran meg is ízlelhetem a katonadalok sovány vigaszát: savasabb a szétlőtt falvaink rossz szagát idéző gyomorégésnél, mely ittlétünket perzseli, emészti. Szeretem ezeket a kemény, száraz fagyokat, melyekben kő a kő - és kő a zsír is! Melyekben nemzetem peremre született zsírszobrászaként, az emberzsír szívós szobrászaként, a véres verejték szóvivőjeként kendődbe törölhetem arcom, mely nem hagyhat nyomot; hiszen ha van igazság, akkor felejtésre érett már az életünk, felejtésre érett már ez a század.

ÁRAMSZÜNET

Áramszünet van, és sötétség nyalja már - mint szomorú barom - azt a súlyt, melyet átvettem én az őseimtől; azt a kősót, mely madár volt, kitagadta a kaszt - azóta ásványos remény: szikrázik és marasztal arcának szikár ág-boga. Dől a haraszt, zúzos fa, reszkető sövény gyémántja - nem fürkészi azt lélekkufár sanda tekintet! A gazt hizlalja csipketengerén a dér. Vicsorgó gyűlölet, méregpohár nő föl a téli damaszt világoló haván; tömény bajok dühöngő asztalán a fénysugár megtörik... Ó, a csupaszt öltöztető éj: költemény. Áramszünet van, és sötétség nyalja már - mint szomorú barom - azt a súlyt, melyet átvettem én az őseimtől; azt a kősót, mely madár volt, kitagadta a kaszt - azóta ásványos remény és lüktető sebként beszűkült szemhatár. Gyertya lobog: leragaszt a téboly árnyjáték-kezén végigfolyó faggyú, a megfagyott bazár, melyben a cifra malaszt is vágna biz saját erén. Mint egy titokban éldegélő, rőt bogár: úgy lapul itt, a viaszt faló kanócnál, vérszegény, harctérre tuszkolt népem. Orgazdák sivár fészke ma már a panaszt nyelő szülőföld: kőkemény.

HAZÁT KIMARNI

Morzsás terítőn terjed a révület: reszketve söpri össze magát a boly. Honfoglalása dörzspapírján koptat a dér, csiszol át a jég - fagy Nyeglén gomolygó ördögi szürkület küzd most a nappal: túszul esett, fogoly fényén szivárvány fordul árván - égi kocsin kilazult kerékagy. A szélmalomharc korcs szamarán üget, sovány vigaszként kushad a hóbagoly. Kántálva kánkánt jár a Balkán és vigyorogva fenyít: "Ne lázadj!" Vattába fullad itt a vörös, süket fülek dugóját ostromoló sikoly. Sátáni portyán vész-toportyán nyalja a vért, mely az útra ráfagy. Sokáig eltart még e szutyok-szüret. Ki tudja, meddig? - Erre se válaszolj! Nyirokba dermedt bűne láttán újra nyerészkedik ím, a dúlt agy? Heródesként tombol a sors-küret, nyákos gubancán rezdül a szem komoly nézése. Összedrótozott szán nyekken, a mába farolva korhad. Csúszdán a létünk: fényesedő ülep villantja tükrét - így születik mosoly e méla földön, mint a burján, melynek a zúzmaradísze oly nagy, akár egy ünnep. Krákog a köd-sziget, ködben lakom, csak azt falom én! A moly rág ekkorát gyapjas hazáján, ekkora rést, mi nyugodni nem hagy. Párállik, ásít - mint huhogó üreg - odúm: kavargó, ködbe vesző gomoly. Hazát kimarni! - Most tanít, lám, erre a tél. Csupa hóesés vagy.

HOVA?

Régóta vágyódsz | oda, hol
koromfekete | s hófehér
foltokból, | kemény acéltoll
percegtette | vonalakból,
hajszálerek | gubancából,
lomhán szuszogó | tubusok
testes | festék-kukacának
késő esti | fényeiből
áll össze az | igazság, mely
érdes, mint az | állatinak
mondott ragaszkodás | nyelve,
mely arcon nyalja a | papírt -
s akár kislányod, | időnként
próbálná róla | fölszedni
mindazt, amit | rárajzoltál.

MELEGÍT AZ UNDOR

"Sötét volt, mint egy fasírtban." (Hajnóczy P.) Ahonnan betonba öntött nyomával elindult, csupán oda térhetett vissza a merénylet: dögbűze rávall. Naplopásukért ölni képesek a restek - száll profán dalként s pofán nyal levonható tanulságok helyett a köd. Hullik az ékezet s a hó oltárán vár az önkéntes bakó. Ahogyan összegyűrtem a papírt, úgy gyűrte össze arcotokat az égett emberhúsból gyártott fasírt; a hullákat sodró folyószakasz, melyre a bűn puffadt jeleket írt. Az élet itt, lám, egy ravasz arasz - s ez nem hír, vaktában kilőtt golyó, csak sütőben sercegő csecsszopó. Forró sütőben sülő csecsemő, síró, aláaknázott kisbabák! "Kivégzést mímelő", emberevő haramiákon csillámlik a nyák. Rákként megnő a hibbant agyvelő, nyög az állatoknak szülő anyák kórusa: átnedvesedik a vászon. Az undor melegít, annyira fázom.

A REMÉNYSÉG ELŐCSAHOSAKÉNT

Már a hidegháborús nyerészkedés idején is a szőnyeg alá söpört nyomor krónikásaként fürkésztem az indokolatlan hetykeségtől, a mellébeszéléstől túláradó; kipirult ábrázatokat. Kerestem rajtuk a gyűlölet előbb-utóbb kiütköző gyűrődéseit, a gyilkos indulatok örvénylését, a haszonlesésből vállalt kiskorúság magatehetetlen őrjöngését, melynek hátterében jótevőkké váló rablógyilkosok integettek divatos öltönyükben, kinagyított, fiatalkori arcképük alól, önmagukat ünnepeltetve - és erőt sugározva a jövendő még nagyobb, elszántabb mészárlásaihoz. Hazudnék ám, ha azt mondanám: nem sejtettem, hogy azokkal kell élnem, akik mások könnyein ladikáznak! Akik mások pokoli kínjaiból teremtenek maguknak házat és hazát! Akiknek győzelme csak a romlás diadalmenete; a mocsok föltámadása, megdicsőülése; a szenny bugyborékoló mocsara... Emberi hulláktól kövér disznók bökdösik véres orrukkal álmaim korhadt, kócmadzaggal összekötözött ajtaját. Háborúban kóborló, kujtorgó állatok találnak rám, néznek velem farkasszemet az éjjel foszforeszkáló számlapján. Hajnalra a megalázottak sokadalma rázza öklét sorsunk pékségénél. Öregek nyáladzanak sziszegve és lelkükben dohányosnak megmaradva, szegénységüket röstellve halnak éhen: szóra se méltatva ezt a világot..., hogy végül is a lapítva gyarapodók, a hátsó szándékoktól ökrődők, az igazán senkit és semmit se szeretők mellkasát a zokogás népesítse be. Mert kell ez a hideglelős szomorúság! Kell ez a bibircsókos nyűglődés! Ez az önmagát emésztő, zsigerelő kiábrándulás ahhoz, hogy a dermedt túlélés szégyene - ki tudja, immár hányadszor? -, ó, elviselhetőbbé váljék. Hogy megtisztultan lépjünk ki a nyárba, abba a fényözönbe, mely az összetartozás forróságával világítja át a Zöld levélben bujdosó sóhaját, az igazi béke kérget pattogtató nyüzsgését. Mindig is jól tudtam azt, hogy a nyomor krónikásaként és a reménység előcsahosaként nyüszítek majd azon a gyászos ezredfordulón, mely a személytelenség diplomatikus derűjével vonul el szégyene kivezényelt díszszázada előtt.

GOMOLYGÓ FÜST VATTACSOMÓIVAL

Levert zománcú tál, melyet kinyal a hűség, világol a fagy fogat csikordító havában. Mennyi fal, szögesdrót, félreértett mozdulat vette körül kéregként az ital szeszes fényében bűntudatodat! Gomolygó füst vattacsomóival a vereség ide-oda tolat. Koszos, vastag hanglemezek fakó nyekergésénél elcsattant pofon a dicső múlt. Tölcséres gramofon forog surrogva: másnapos hajó. Mint víg, újévi képeslapokon úgy áll ott kinn, fák ágain a hó.

TÉL VÉGI CSURGÁS

Szellőzte- tek, hisz sok, oly sok ma bennünk az elcsüggedés ólma. Olcsó utánzatba fulladna itt minden értékesebb holmi - vagy sárba: csilláma nem talmi! Tél végi csurgása- it termi immár a fák ága reszketve. Farsangoló háztetők ferde jégcsappal elcsöppe- nő, nyegle nyálfoltja- it, rongyos álmát a zörgő csatornák zajongása fröcskölve, szürcsölve habzsolja; ismét a félelmet úsztatja létünk vak, országoló tükre; ágyékot unszolva, gyöngyözve ébred föl, ömleng a száj szörnye: dorbézoló locspocs éltette, véres latyakból me- rít újra. Szellőzte- tek, hisz sok, oly sok ma bennünk az elcsüggedés ólma.

SZŐRT VÁLOGATTUNK

Szőrt válogattunk, vonóba való szőrt, hogy aztán szóljon, rezegjen a húr a döglődő, alig pislákoló, rőt fényben. Barátom, jól figyelj! Az Úr erőt ad a leigázottakért hangjukat fölemelőknek: ezért vagyunk épek, és nem remeg kezünk. Pedig kiűzetésünk réme csüng vékony szálon fejünk fölött a pók szép hálójával, a szétszaladók honvágyával. Lószőrt válogattunk: zenénk legyen, ha kiveszik szavunk. Vonók és ecsetek simogatása, sok szőr, puhaság kell a keménységhez. Hajszálerek és -gyökerek, az árva világ végződéseinél remélhetsz. Fűzfák hajával színesedsz a parton, ahol kifogtad az első halat. Hosszú hajat növesztettél: maradjon belőled valami a föld alatt.

KEREPELVE

NAGYRA NŐNÉNEK

Jaj, édes Istenem, de renyhe volt ez a tél! Belében állt, megállt a szél... A téboly sorozatvetőinél ragadt a honfibú, mint egy koszos mez. E hasmenéses sors, e gyatra hentes szemét villantja, mely kifent acél. A túlélés, az volt ismét a cél! Enyészetünk immár taknyával enyvez. Bódultan bontja szirmait a méreg, aranypénzét költőként szórja szét a pitypang: hisz oly óriás szeszély meg pazarlás - mindig is az volt! - a lét. Fenyőfánk halványzöld tűlevelében nagyra nőnének a szúrások éppen.

POROL

Porol, mint aki megorrolt, a zápor; zuhog az angyali tollakat áztató, bő levű mámor. Dől az elkurvult kor egérszürkéje, szomorú nyomorunk fortyogva patakzó, zavaros bora. Porol, mint cirkusz porondján a porrongy, a hadi turizmus porontyainak új szekértábora. Mímelt békeként csorog a fancsali képek híg festéke fanyalgó ügyeink püffedt rügyein. Porol, mint aki megorrolt, a zápor; zuhog az angyali tollakat áztató, bő levű mámor.

TORKOLATTŰZ

Angyalbőrbe öltözve, vállamon csőre töltött fegyverrel, egy rozoga fahídnál álltam őrt: ott, abban a legszegényebb köztársaságban, melyből azóta már egy újabb, szomszédos ország lett - és még mindig közeleg az a toprongyos bácsika, akit fel kellett volna tartóztatnom; aki egy marék sárga cseresznyét nyújtott felém szótlanul, mosolyogva...Ujjaim közül földre szóródott - mert annyira meglepett - a tavasz ropogós és harsány torkolattüze.

LAPOS

Lapos, lapos ez a vidék, ahol élek, mint boncolóteremben a tepsi pléhje: szétdarabolt belsőségek, nyákos daganatok csúszkálnak rajta, mielőtt újból erőt merítene belőlük az anyaföld, melynek zsíros köldökén lakmározó madársereg, papiros: főnyeremény volt a remény ürüléke. Szülőföldem kiálló része vagyok, akibe öregek kapaszkodnak könnybe lábadó tehetetlenséggel; akiben egy vénasszony csapkodja az ajtókat, lökdösi a kopott lábasokat, levert zománcú fazekakat: födőjük alól fogatlan száj poszogja a nyál pattogó hártyájával: "Mindig úgy a jó, ahogy van!" Lapos, lapos ez a vidék, ahol élek, mint a gyúródeszka, melyet liszttel hint be az áhítat tavaszi hózivatara, a siettetett fonnyadás lisztharmata. Gerillaharcra alkalmatlan, huzatos hely ez, ahol gyorsan átlátnak a szitán, és még gyorsabban növi be a bürök az alacsony termetű ügyeskedéseket. Vékony falú lisztes pohárral szaggattam magunknak szigeteket e kiszáradt tengerfenéken: a könnyek itt semerre sem folynak. Tésztás kezem egy fedetlen fejű templom századok óta romos falaiba, a romlás oszlopfőibe törölöm, hol összeragadt bodobácsok tologatják hátuk isteni díszeit.

KITERÜLNEK A MINTÁK

A férc fonalférgein ostyavékonnyá kopott háziszappannal húzott, szaggatott vonalak közt veszel méretet, próbálsz méretet venni, anyám. A nagyolló sem töri már fel úgy ujjaidat... A nagyollót sokáig nem élesítetted meg gyerekeid miatt: a nagyolló csúnyán rágta. csócsálta az anyagot. Gépfegyverként zakatol széteső varrógéped, kedvenc íróasztalom. Kiterülnek a minták.

ELŐTTÜNK A MÚLT

Ott ültem vacsoraidőben, egy elöregedett népcsoport fiaként, a szegényházban, ahová inkognitóban, egy hölgy kísérőjeként érkeztem, aki külföldön élő, elvált anyja idős barátját látogatta meg; és hagytam, hogy kabátom teleszívja magát a húgy szagával, az olcsó cigaretták szagával, az árvaság szúrós szagával, mely örökös krákogásra, öklendezésre késztet. A képernyőn harctéri jelenetek váltogatták egymást: messziről a habzó szájú bemondót is hallottam, akinek minden második szava a népirtás volt. Az öregek ágyukból két kézzel kaptak az elébük lökött vacsoráért, mely egyeseknek az utolsót is jelenthette... És muszáj volt ott újból arra gondolnom, hogy a háború csak az ágyban - nem a szegényháziban, a családiban! - nyerhető meg, és nem a harctéren, ahol csupán a hullabűz diadalmaskodhat. Ott ültem vacsoraidőben, a televízió háborús zajában; a mohó szegényházi cuppogásban, a meg- nyíló fogatlan lukak gőzölgésében figyeltem föl rád, aki percekig kísérleteztél azzal, hogy meggörbült alumíniumkanaladdal, melyből minduntalan kirázódott a lé, remegve eltaláld a szád. És annyira bámultalak, hogy az egyik betévedt takarítónő teli szájjal szellemeskedve lépett hozzád, középső ujjával a könyököd alá nyúlt, hogy végre eltaláld a saját szádat. Magyarul hálálkodtál neki. Akkor már biztos voltam abban, hogy a legdélvidékibb magyar vagy te, aki hiába keresi, aki egész életében hiába kereste a saját száját! Tán ezért mondott, ezért mondhatott le megfontoltan a távlatokról. Az utódairól. Tán ezért mulatta el a jövőjét, időnként az anyaország - ahová nem juthatott el! - fővárosának közismert találkahelyeiről, villamosmegállójáról óbégatva, úgy, hogy nyugodtan leírhatnám a legújabb jelmondatot: ELŐTTÜNK A MÚLT!, ha nem utálnám annyira a többes szám első személyének garázda használatát, amit a sajtó művel. Ott ültem vacsoraidőben, egy leigázott népcsoport fiaként a szegényházban, ahol gondolatban azokat az erdélyi testvéreket sem kerülhettem ki, akik a nyugati világ szemetével díszítik otthonaikat. És fülemben a júdáscsókok csattogásával néztem a vacsorát, mely egyeseknek az utolsót is jelenthette, mely kifordult a szájból, kirázódott a kanálból, mint az árulás, mely félig megrágottan sodródott a hajnali kakasszó felé.

KEREPELVE

A harangok ma Rómába mentek. Kislányunk is oda akart menni; napokon, heteken, hónapokon át ismételgette eszelősen, föl-fölkerepelő zokogással: Rómába akarok menni! - jajgató fa-hangon csattogott tőle a szíved. Csattogott, mint amikor elnyomóink ölésre akartak kényszeríteni engem. A túlélés nagyasszonyaként úgy sötétítettél be, hogy attól még mindig kormos a tulipánok méhe. Szétlőtt Árpád-kori falvaink is házul szolgáltak didergésednek. A harangok ma Rómába mentek. Turisztikai attrakcióvá, hétvégi passzióvá, vadászattá vált az orgyilkosság. A kínhalál. Pénzért kínálják a töviskoszorút - fényképezkedjenek vele azok, kik fiaik köntösére sorsot vetnek. A túlélés nagyasszonyaként úgy néztél a rendőrkopók szemébe, hogy nyomomat veszítve jutott eszükbe az anyjuk - és pörkökké fagyott az arcukon virágzó vigyor.

ARANYVESSZŐBŐL ÁLLT

Körösztöket fakaszt a tavasz: böjti szélben lengedező vesszőin négyágú sárga csillagok csordája tündököl. Úgy reszket, szorul össze mára mindaz, ami veled pöröl, mint zsebben feszülő ököl - a szilvakék folt sötétjébe öltözöl. Aranyvesszőből állt a te menyasszonyi csokrod; nyirkos lepedők szárnyaltak, fenevadakat pelenkázott a komolyra forduló játék. Idétlen csicsergés bugyog a villódzva kuruttyoló hányattatás flippereiből... Körösztöket fakaszt a tavasz. Könnyek helyett, gyepesedő vacogásodra, azóta is a madárbirs vércsöppekként fénylő bogyói peregnek csak.

LILÁN HABZIK

Felhőkkel úszó grimasz távoli sodra, ó! füstölő égi gaz ég ma ragyogva. Duzzadva nyirbál igaz szív alakúra, aztán beléd is nyilaz zöldje, ha forrva zsong és lilán habzik az orgona bokra. Vázába zsúfolt vigasz hull a bajokra.

LÁNGOLVA SZÁLL

A megváltással járó lobbanás, égi jel élteti énekesét, miközben fő a krumplipaprikás, s érdemrendként fénylik a zsírpecsét az áttetszővé vált, tintapacás papíron, melyen surranó menyét, föléledő címerállat a rím fénycsóváján átszökő barna hím. Zörög, mint ürülő gyufásdoboz, markok barlangjában ellobbanó, filigrán pálcikán lángot pofoz a sóhaj. Fullad, sípol a bagó savanyította dal, melyet koboz nem kísér, csak kihegyezett karó: karóba húzás, kerékbetörés jár a költőnek! Vagy tarkólövés? Mert nem ártatlan az, ki szavakat piszkál, rakosgat, ír a hatalom ellen, csürhét lázít! Ördöglakat a vers, titkos fegyvert rejtő alom, pokolgépeket leplező kacat, dinamittal zsúfolt múlt, sírhalom... Mely, ha robban, évekig zakatol tőle a szív - s lángolva száll a toll.

INGÉN ÁTÜT

Lóbálja már ernyőjét a bodzavirág illata... Puskát farigcsálsz ismét? Nem hallom a hangod, apa! Hiába görnyedsz kétrét, föld alól dobog a pata: bodzabél-könnyű lettél, azóta is tart a csata. Kócdugót durrantó lét nyerít, mint a pszichopata - kilőtted magad innét, röpít a ribanc éjszaka. Ingén átüt, golyóként, a bodzavirág illata.

A KÖZELÍTŐ NYÁR

A KÖZELÍTŐ NYÁR

Nem nyílik ligetünk, mert a vadóc az úr! Nincs nálunk, öregem, még mutatóba sem, Vén fa, csak koravén cserje. Azúrba túr Sarjerdőnk tavaszán a szem. Felhők rongya a szó, abba kapaszkodom; Dörgésébe, mely árt és levegőzni hajt. Pusztában pihegek: szellemi zűrzavar A jussom! - Kivirult a gond. Harsány gyilkosokat éltet a háború. Hullabűzt ereget, tátog a zsendülés. Zúgó szúnyogokat röptet a baj felém, Hordában muzsikál a bú. Sebként sajdul a zöld, mintha a bűnöket Leplezné puha és nyers menedékein. Bomlásunk öle dús, síkosan integet, Magát kelleti már megint. Kostökben van az én sárga dohányom is; Füstölgök, szavaim rágom: a méhes úgy Dong, zsong, zeng, hogy a kín, mint az időnk, repül, Szállni kényszerül mézesen. Nem nékünk jön a nyár. Mások nyarán a sor. Ó, az ő nyaruk is szép! Velük álmodom, Kik nem kótyavetyélték el a mát s jövőt: Ők adnak nekem új erőt.

SOHA ENNYI MADÁR

(Glossza)

Soha ennyi madár nem esengett még a ligetben, ahol lobban a sólyom. A halál koponyát beütő vendég odakinn, hol a lég kivesző ózon. Katonát fal a zöld valahol - mondom. Nagy a szárnysuhogás - odafönn toll ég. Idelenn, hol a föld csupa új lábnyom, soha ennyi madár nem esengett még! Fiatalkori képed akadt nemrég a kezembe: az álmodozás ódon siratófala már motyogó emlék a ligetben, ahol lobban a sólyom. Mi maradt? A remény kilukadt kondom, hebehurgya beszédbe szorult hétvég: kidühöngi magát a szokott módon - a halál koponyát beütő vendég. Fütyülő lövedéket edző kékség, poroló nyomokig repülő ólom! Soha ennyi madár nem esengett még odakinn, hol a lég kivesző ózon. Odakinn, hol a lég kivesző ózon, a halál koponyát beütő vendég. A ligetben, ahol lobban a sólyom, soha ennyi madár nem esengett még.

KEZDŐDHET AZ ARATÁS

Kezdődhet az aratás, az üres szócséplés, a rabulisztika lövészárkaiban sarat dagasztó blöffölés; egy döglődő állami lap mosolybajnoksága a meghitt ünnepségek kifakult színterein, ahol érvényüket vesztett fogadkozások hányadékában hörög a fegyvert követelő tömeghisztéria, a gesztenyéjüket kikaparók s lefizetett hangadók tivornyázásának őrülete. Kezdődhet az aratás, az üres szócséplés, a serény marokszedő lányok hagyományőrző hajlongása. - Százszó megmondtam mán, hogy ne hagyd fenetlenű a kaszát, mer beleveri az ördög a faszát! Hogy sokká jobb egy HÁL' ISTENNEK, mint tíz JÉZUS SEGÍTS! Átforrósodott, szőrös disznóparéj röfögi csámcsogva: "Azé a zsír, aki megemészti!" A valóság széttépett fejű fokhagymaként, makacsul illatozik. Kezdődhet az aratás, az üres szócséplés! Hányan vannak, akik learattak, anélkül hogy vetettek volna? Körmük alól nem a földet, az alvadt vér félholdját piszkálják ki: ők a divatot követő menő fiúk, vállalkozók; az Intercontinental svédasztalánál még bizonytalanul bánnak az evőeszközökkel: marokra fogják a kést, mint amikor védtelen embereket mészároltak le biztos kézzel. Kezdődhet az aratás, az üres szócséplés...

A SZABAD RABLÁS ORSZÁGÁBAN

Kifekszem a napra, a nyár hörgő lángszórói alá, a földúlt házak, otthonok nyitottságával, melyekben a felejtés rabol: lopja, lopkodja össze légyrajos felhőkben kavargó arcát. Eddig is a szabad rablás országában éldegéltem! Háborús nyerészkedők és háborús bűnösök között, akik nem tudták, hogy tettük nem ott végződik, ahol azt elkövették: ezért ölik egymást ennyire elszántan, ezért lövik, ágyúzzák most saját szimbólumaikat. Kifekszem a napra, a nyár hörgő lángszórói alá: jelenlétemmel védem meg azt, ami vers is lehetne. Éltető nedvem csakis a vereség! Levert veséktől súlyosak felénk a mesék, melyekben gyilkosaikkal szeretkeznek a túlélők lapuló ivadékai. Hazátlanná váló tömeg harctéri fejetlenséggel, huzatos fejjel és szájjal zihál, a felelősséget egyáltalán nem vállalók fölöslegességével. A győztesek nem írnak verset. Kifekszem a napra, a nyár hörgő lángszórói alá: talán az idén éreztem először igazi ízét a meggynek, nyelved szétlapult, érdes földiepre után; igazi ízét, zamatát túlérett meggyünknek, melynek magja véres kupacokban emlékeztet temetetlen halottaink dögtemetők ágyékában világoló, beomlott kutak mélyéről is visszhangosan sóhajtó koponyahegyére. - Csontok ropognak a lábujjhegyen élők ténfergése alatt... Kifekszem a napra, a nyár hörgő lángszórói alá, mert háború van, és akik nem ismerik, azok irtják egymást! Vadászgépek szállnak, lékelik meg az égboltot, mint ahogy kés repeszt dinnyét. Csalánként éget a nyomor: viszket, fölhólyagosodik a szó feketepiaca, a mosolytalanság. - Most itt, ó, itt a legizgalmasabb magyarnak lenni! Ebben a fölhevített gyűlöletben a nyárba csimpaszkodni, mely a sikolyt átvilágítva tölti csőre égzengését.

A ROMLÁS OSZLOPFŐINÉL

Meglebben a bánat haja. Perzselt levelek sóhaja, zsongó legyek élénk raja örvénylik a Balkán tunya hordáinak újabb kori indáival. Elnyelne az égett sebek irtózatos őserdeje. Morgó bajok omló leve, vad zápora tobzódik a korgó nyomor álmos, lila csíráival. Átvérzik a sorsunk sara, szólongat a romtemploma. Pusztába kiáltott ima- ként törsz föl a mélyből, ARACS.

ZÚGASD A SZÓT!

Jer közénk, Szent Margit, legyek királynéja, kötődből ereszd ránk a zöld hasú celofánt! Dongjon csak, zizegjen tőle a koponyánk, mint egy csontos odú, melybe légyraj szorult. Műanyag koszorú felhők sírján a nap, e részeg háború hullafoltba harap. Zúgasd a szót, néma nyelvünk szakadéka! Jer közénk, Szent Margit, legyek királynéja.

VALAKIK MINDIG

Valakik mindig eltakarítják a távozók hátrahagyott mocskát: jelenünk legjobb ismerői ők. Valakik mindig rendet tesznek a szolgalelkek szörnyű tobzódása után, melyben taposóaknákként robbantak a szavak s indulatok. Valakik mindig föltörlik a vért, úgy, hogy a játszmák színtere ragyog, mint az ég, melyet csak kölcsönbe kért egy szem. Az a szertelen szem vagyok: szóródom, akár a megőszült mák... Valakik mindig eltakarítják a távozók hátrahagyott mocskát, mert megérkezhetnek az új idők: jelenünk legjobb bitorlói ők.

ÖRÖMÖK SZÁLA

Mennyi félénkség, félszegség és visszafogottság eped párja után! Lassú, kishitű égés párájától maszatos ábra foszladozik, mint kabátbélés, mely magába testszagát zárja. Bőréből kiforduló lárva a nászba menekedett árva. Bevert szájakat simogató barna mártások poszogása a vágy: szétlőtt vendégfogadó kitárulkozása... Parázna fűszálak cirógatta karó hámló kérgét bevérző málna illata suttog, terjeng a kéj mellett, mely ágaskodó taréj; futó alkalom lüktetése az ágyékban, a zsigerekben; tajtékos szorítás méhébe döfködő, vad gerjedelemben ziháló önkívület kénye. Nyelvet nyakaló árnyak szebben nem szakadhatnának egymásba. Ökörnyál az örömök szála.

KAMASZ POKLOK

Hajába akadó suszterbogarak zúgásától izzik az ezredvégi nyár: lúdbőrzik nyersselyem inge a nyak piheszőrein; légszomját feltépi a fickándozó bimbók bársonyánál; bizsergetése fűszeres, éjféli susogásokkal hajladozó nádszál, a frissen főtt baracklekvár konyhába szorult illata, amelyben reászáll a szó-legyek ékkő-fénye, dongása... És sárgán lángol a szorongást már ki is világító napraforgótábla. Megmásszák a hold meztelen csigái a táj lábszárcsontjait a kidőlt fák tisztásán. Mossa kezét a sátáni rikoltásoktól harmatos varjúmák, s a folyondárszulák trombitácskái a kamasz poklok indulóját fújják.

MÁRIA NEVÉRE

B. B. nótájára

M ég a zsúfolt kis kert zivatarból kikelt tömérdek békácskája Se ugrál annyira, melyben nincsen hiba, lépéseid zajára, Mint jól megázott föld fölött tobzódó zöld ágyán szívem, a párna. Á radozom halkan: te legyél a paplan testemet betakaró Pajkos melegsége. És ne legyen vége annak, ami csuda jó! Hullámzásod háza kígyózó ciráda fodrain úszó hajó. R ingatása fölkavar, levegőm mily hamar elfogy kebeled között! Mégis oly boldogan fuldoklom, mert rohan, a gyönyörbe öltözött Óra, s nem kérdezi, van-e örömteli, üdvözült hajótörött? I nteget már neki a nyüzsgő tengeri herkentyűk sokasága, Elragadná őt a sötétség-amőba és a magasság sárga Szája. Örvény-táncok öléből kiáltok a szörnyek morgására. A llelujás lázak zúgó áramának habjain hánykolódom, Isteni szerelem! Te teszed ezt velem: nehéz vagy, mint az ólom, Mely leránt és röptet; szivárványos szöglet, szemzug rejt. Vagy golyónyom.

VÉREBÉT SÉTÁLTATÓ DÁMA

Veszettségük a fákról csorog: metszett farkú magány koncsorog a kutyaszar ral felkent város utcáin, hol mint repedt lábos gurul el a villamos... Villog a szemekben felizzó billog, az égett szőr, bőr füstjében egy jelzőlámpa. Megint lépre megy a társtalan ságát ürítő dáma, kit gyön gyöző üdítő óriási ra felnagyított fényképe, a szájzáró izmot csókosra ál lító szívószál ragadhat ma gával, míg kószál egy érző eb hez kötve az éj egén a ko romlepte karéj. Veszettségük a fákról csorog: szívet aprí tó kín koncsorog.

ANGYALI HAJNAL

Madarak ricsajával jő a hajnal, pihegnek a tárgyak kitakaródzva. A félhomály újfent kibomlott hajjal cirógat, míg a bőr gyújtózsinórja ég lassan. És foszforeszkáló, kancsal szemmel nyöszörög az ébresztőóra csilingelését elodázó angyal, fölizgatta őt egy ördögfióka, kit zúgó vére bujaságra sarkall. És pattogva szakad a selymek korca! Síkosan lüktet a reggel, mint nagy hal gyomrából szabaduló fényes orca. Az is látszik már: matróna az angyal, és délceg ifjú az ördögfióka.