DIENES OTTÓ
KOMPOZÍCIÓ KEZEKRŐL

Georgina Fluccus úrhölgynek ajánlom
D. O.
TARTALOM 
FELJEGYZÉS ŐSZI DÉLUTÁNON 
TAVASZ 
AZ ÚT 
NYÁRI ÉJSZAKA 
FORDULÓ VILÁG 
MOSOLY ÉS VIRÁG 
ÖNARCKÉP GYERMEKKEL 
ÓDA AZ ÚSZÓKHOZ 
SÁNTA FAUN DÉLUTÁNJA 
A BIZONYOSSÁG OSZLOPAINAK TÖVÉBEN 
Ó KEDVESEM MONDD 
ÖREGEMBER 
SISAK KŐ VIRÁG 
MADÁR SUHAN 
VÁRTALAK DE AZ ÁLOM FELOLDOZOTT 
NYÁRI VÁZLAT 
ALGIR 1962 MÁRCIUS 
MINDENNAPI PROMÉTHEUSZ 
KOMPOZÍCIÓ A REMÉNYSÉGRŐL 
MAGÁNYOS CÉDRUS 
ÁLOM 
EGYSZERŰ SZAVAK 
KISFIAMNAK KI FÖLDÜNKRE ÉRKEZETT 
GALAMBOK A VÁROS FELETT 
KOMPOZÍCIÓ KEZEKRŐL 
AKI ELTŰNT 
VACSORA NAGYAPÁMMAL 
JELENÉSEK 
LÁTOMÁSOK 
A KÉT TESTVÉR 
KIRÁNDULÁSOK 
Délutáni verőfényben - Télen a Mátrában 
A kakukk 
Álmodban - Máriácska 
Majd egyedül 
GRAMMATIKA 
PILLANATOK 
BICIKLISTÁK 
PAS DE DEUX AVAGY A BÚCSÚZÁS ELŐÉRZETE 
MELANCHOLIA
A Hiány Érzete - Magritte Kiállítására - Ősszel Kertben 
Meglövetett Fátzán 
Mobil - Köztéri szökőkút - Tufapincében 
Boszorkányősz - Kőfalhallucináció 
Leltár figurával 
Rondeau azokról, kiknek szájok néma 
Az Ólomkatonanapok Felvonulása 
A metafizikus feljegyzése - Kodak: The Best Quality 
Telegram a kozmoszból - Suppiluliumas pecséthengerének felirata 
A Nagy Célok Emlékkönyvébe - Jelzések tana 
Egy agyagtábla kibetűzése - Fejfámra - Vagyok 
Mát lá tári 
Pillanatcsapda - Egy festmény gépies leírása 
REKVIEM A SZERELEMÉRT
AZ ÉRTELEM HÚRJAI 
I. Ősgörgeteg
II. Méheskocsi 
TÁJKÉP MADÁRSEREGLETTEL 
VERONIKA KENDŐJE I-V.
VERONIKA HÍVOGATÁSA 
DALOK VERONIKA TÁVOZÁSAKOR 
IMÁDSÁG SZERELEMFÉLTÉSBEN 
TAVASZVÁRÓ FOGANTATÁS 
GEORGINA EMLÉKKÖNYVÉBE 
A HALOTT PILLANGÓ 
EMLÉKKÖNYVBE 
AZ ÓDON SZENTJÁNOSBOGÁR 
CÍM NÉLKÜL 
DANTE A BANTU NÉGEREK KÖZÖTT 
VÁRAKOZÁS 
TÖREDÉK 
ŐSZI JELEK 
LUCIDUM INTERVALLUM 
KÉRDEZŐ VERS 
AZ UTOLSÓ VISSZHANG 

FELJEGYZÉS ŐSZI DÉLUTÁNON 
1. 
Életem titkos szigeteiről 
néha felém üzen 
egy rég eltűnt pillanat 
mint álmokban 
vázák 
edények 
megpenészedett régiségek 
patinás szájú ezüstpénz 
és egy vízcsobbanás 
hogy jönnek 
a színes üzenetek 
parányi villanások 
2 
szép fejem merre röpülsz 
szép fejem merre röppensz 
szelíden merre visz a felhő 
s dédelget puha álomkéz 
kutatlak földön és égben 
fényben a fában a házban 
a kőben a sárban 
szép fejem felhő óriás 
szép fejed merre röpül már
szép hajad körüllebeg már
szép fejed felhő óriás 
s csak a szél vár csupán 
3 
dalra perdül az arany járda
gyémánt cipők koppanása 
vízen csobban ezüst kristály
csak az hallik csupán 
kicsiny kis tündér hegedül
csobbanó vízben elmerül 
boldogság lesz a fájdalom
mert valami fáj nagyon 
dalra perdül az arany járda
gyémánt cipők koppanása 
4 
a varázslat tartott 
a város 
ezüst színben égtek a házak 
ragyogó kontúrokon játszott a fény
a házak csücskei belefúródtak 
az ég láthatatlan áramlásába 
az utcákon vibrált az élet 
a vidámság élt de hangtalanul 
a házak falára kacagott a száj 
kapzsi szemek keresték egymást 
s vágyakban bukdácsolt a dallam 
csak nyüzsgött és nyüzsgött minden
még a házak is nyüzsögtek 
mint holmi élőlények 
de az ezüst szín egyre halványabb lett 
s a városra egyszerre ráömlött a sötét
csak a lámpák ragyogtak szerényen 
az ide s tova futkosó emberek fölött 
5 
magam vagyok s csak a boldogság van 
s frigyünk még messze ahhoz... 
két kézzel szórnám az aranysugarakat
végigdalolnám a végtelen idő-utat 
s mint csengő szárnyaló dallam
körülsimogatnálak 
6 
aranyak az éjek miket nem álmodok
fájón epedő boldog sóvárgás 
de oly jó a közeli... 
7 
mint inga szála 
ing a semmiségbe 
énem a messzeségbe 
magányos éjjel 
álmodva tétlen 
szakad feneketlen 
mélybe 
8 
vak óriás csizmám a homály... 
9 
innom kell mert szomjas vagyok
kristályt karátos csillogó bort 
mely olyan mint a jég s az üveg 
mely olyan mint hulló őszi délután
innom kell mert szomjas vagyok 
a végtelen fényes eget adjátok 
mert én tiszta akarok lenni 
tiszta mint a kristályok mélye 
törékeny mint a fínom üveg 
áttetsző mint a prizma 
s mint a szivárvány sokszínű 
adjatok innom mert szomjas vagyok
adjatok erőt hogy gyűjtsem a napsugarat
mert kell nekem a fény 
mert én visszaadom a drága fényt 
mert énrajtam törik meg a szivárvány
mert énbennem lesznek színek a fényből 
10 
egy öreg néne esernyője 
leugrott az emeletről 
egy kis konzervdoboz 
elszaladt az anyukájától 
11 
aranycsengésű szalmaszálak 
álomködös bódulatában 
mérhetetlen messzeségekből 
kipattanó buborékok 
egymást keresztező vonalak 
végtelen szabálytalan 
mozaik összevisszaság 
foszforeszkáló alakok 
háromszögképű elmosódások 
letérhetetlen messzi 
fájdalmas szétmállás 
üvegbura csilingje 
vakító sugárkévék 
a kiterített semmin 
ősbarlang és állatvíziók 
tetszhalott álom 
12 
zöld ezüst arany feldöntött festékesdobozok
vörössel rajzolt kontúrvonalak 
szivárvány ecsettel festett vásznak 
színek zenéje elhangzó ének 
a fák meztelensége évmilliók feltárt magánya 
szürkeségünk sohasem jajdul arany színekké minket nem szépségünkért csodálnak a fák 
ha csodálhatnak valamiért 
ó bár lebeghetnék a föld és a semmi között 
s színeimmel tarkíthatnám a pusztaságot
bársonnyá tenném az élők lépteit 
vagy fennakadnék a csillagok között 
s ott hamvadnék el a tűző nap alatt 
13 
én mást szeretnék nem azt amit a kimért 
                 utakon megtalálhatok 
a tudást könyvtárak katalógusai mérik 
kezem nem érintheti azt amit végtelen
                 tudásszomjam kíván 
a tudás forrását az ember épített 
                csatornákon vezeti el 
nem 
én kiáradó vad folyón akarom megvívni 
              harcomat ahol a végtelenségnek 
              nem kötnek számokkal ellátott 
              cédulát a nyakába 
mindig mást akarok mint amit tehetek 
              vagy tehetnék 
a történelem minden éve létrafok 
              s a létra függőleges az emberi fogalmak
              rendszerében és szédítő 
sehol máshol de itt tériszonyom van 
csak a létrafokokat láthatom amelyeket 
              görcsösen szorítok 
a panorámát elzárja a félelem 
vagy csak festett képeket láthatok melyeken 
              már megszáradt a valóság 
repülni kell tanulnom hogy elhagyhassak 
              minden támaszt 
megváltozott formáimnak nem lehet száma 
átélem az élő és élettelen mindenséget 
s aztán talán lábra tudok állni 
14 
csak a tenger szenvedélyében 
lobogjak legyek örök szenvedély 
15 
jaj eljön-e a gyilkos tavasz 
mely rothadt gyümölcsöt érlel 
s gyilkos fertelem tüzében 
égnek majd sebek 
s a hitvány akarat 
már nem segít semmin. 
1957 	
TAVASZ 
Szép és drágamívű szavakat szórok 
a szavak aranypénzeit pengetem a homokra 
hogy örülj neki 
csodálatos amforákat tárok fel létünk ókorából 
s újból meglelem a teérted kivirágzó szavak 
nehézveretű ezüst és aranypénzeit 
hogy örülj neki... 
és keress nekem kagylószavakat a tengerek 
tavak és folyóvizek vízi világában 
keress nekem madárszavakat 
szitakötőszavakat 
és keresd meg a virágok szavait 
az emlékezet szétpattanó burkainak szavait 
szórd rám a sosem-sejtett szavak zuhatagát 
tárd föl bennem életem romvárosainak megkövesedett szavait 
a levegő szavait 
és 
a színes szavak zuhatagában 
kibomlik bennünk emberi életünk tavaszi virágzása. 	
AZ ÚT 
Mélyen él bennem egy út 
s mindig előtűnik 
emlékezetem völgyeiben s a hegyek lábainál 
visszahozhatatlanul és szemrehányón 
mert megsajogtatott messzi-fasoros hívásával 
de én eltértem ferdeszögben 
a hegyekbe vezetett az út 
a régmeleg éjszakában 
megcsikordulnak a kövek 
ott fut most is mint régen 
de mélyen és szomorún fészket vert bennem 
ez az út 
életem útjainak gyűjtőmedencéje. 	
NYÁRI ÉJSZAKA 
Belépek a nyári éjszakába, hűs folyó homokparti áramlásába, 
és testvérem lesz az éjszakai virágok illata, 
a szél erotikus testisége, 
a sötétbe öntött világ ezernyi neszezése, 
az ösvény fehérsége a patak partján 
és a víz-növény-szív összekeveredése. 
S a sötétbe borított világ vizeiben tudom csak igazán felmérni 
        a fény, a nappal megfejthetetlen talányát, 
mert az éjszakában az emberben él a nappal. 
A színek, a virágok és az ég színei nyugodni tértek, de a Nap, 
        az éjszaka tengereinek kincseket kereső búvárja felbukkan
        majd, s magával hozza az alvó színeket, 
        a világosság igazi hangjait. 
A szél megremegteti a testem, 
s férfias vágyakozás kerget utánad, 
a víz-növény-szív összekeveredésében 
szép tested és szemed fényessége hív 
a nyári éjszaka illatozó fűágyára. 
Belépek a nyári éjszakába, hűs folyó homokparti áramlásába, 
az illatok és hangok formátlan szívébe, 
a víz-növény-szív testvéri világába. 
	
FORDULÓ VILÁG 
A hegyekből jöttem, oly jól ismerem őket. 
Ismerem az erdők rettenetét, amikor már csak 
egyetlen keskeny rés marad a reménységnek. 
Ismerem a szelíden lejtő völgyek zöld ívelését, 
növényzuhataggal benőtt gombaszagú hegyipatakokat, 
és ismerem a fészkéből kihullott óriás madárfiókát 
és a halott vaddisznó fehérlő csontokkal 
keretezett csendéletét. 
A hegyekből jöttem le a mezők tágas levegőjére. 
Az utolsó dombok lépcsőiről előléptem 
s most fürdök a napfény természetes magyarázatában. 
És tégedet is megleltelek virágtenger közepén. 
Szép barna szemed, magas homlokod nekifordult a fénynek. 
Íme leérkeztem hegyeimből emlékeimmel és örömeimmel, 
bánataimmal és a világ minden rettenetével. 
Nyíladozó szememben új magyarázattal születnek a színek 
és hangod tisztasága üzeni életünk tavaszi jóslatát. 
Íme leérkeztem és magamhoz ölellek. 
És amíg keressük testvéreinket, lassan fordul a világ. 	
MOSOLY ÉS VIRÁG 
Paál Lajosnak
Emlékszel barátom 
Suhantak a dombok 
És a motor kerekei alatt az út 
Csak elindultunk valahová 
Hogy telekiabáljuk a tavaszi mezőket 
Valamikor évekkel ezelőtt 
Egy orgonásnál 
Leszedtünk egy ölnyi virágot 
S a városba visszatérve 
Odaadtuk valakinek 
Mosoly született a szemében 
És azóta is minden májusban 
Kivirágzik. 	
ÖNARCKÉP GYERMEKKEL 
A tiszai évek emlékére 
1 
Vidám furulyaszóval vonulok emlékeimmel 
Táncot lejtek kecsesen a zöldfűvű völgyben 
Meztelen talpam alatt nedves homok mesteri kavicsok 
Drága hideg patak áztatja a lábam 
És fröccsen a csobbanó hab a páfrányokra. 
Megyünk föl a hegyekbe emlékeim és én 
Vidám furulyaszóval vonulunk madársereggel 
Zöld sárga piros azúrkék hangok úsznak 
Bogár-virág-zümmögésben megpihenünk egy hegyélen 
Virágok tövében. 
Sugárhajú kisfiam viháncol a réten 
Riogatja a madarakat simogatja a virágokat 
Piciny ujjával letépi a szárról a fejet 
És csak csodálja a fákat és a lepkéket. 
Szépséges kisfiam virág a rét hajlatán 
Madár repülő madár s testvérei a fák 
Szemében parttalan csillogás... 
2 
Lejtem a táncot vidám furulyaszóra 
Tisza-testvérem kagylós lapályán 
Csónakot reparál vénséges nagyapám 
Ez a folyó szívemen folyik át... 
Vidám furulyaszóval vonulok emlékeimmel 
Táncot lejtek kecsesen szívem Tisza-partján 
Kedves földem kedves vizem 
Kedves arcaim néznek rám. 	
ÓDA AZ ÚSZÓKHOZ 
Az egri évek emlékére 
Csodaszép szellős világ és napfényes gyerekkori csodák között
           Tűnnek elő az úszómedencék az uszodák. 
Az igazi úszók kék és zöld vizű medencékbe ugrálnak 
           bolondoznak egymással. 
Ugródeszkákról a levegőbe penderülnek és megszaltóztatják 
           a világot. 
És a pezsgő vizekből ezüstös buborékokat eregetnek a felszínre. 
A vízben nincsenek ösvények és utak s csak versenyekkor
           parcellázzák fel a vizet. 
Szívük minden melegét és testük minden erejét beleadják a nagy
           versenyekbe és a győzelem után jól megszorítják a lányok 
           derekát és a lányok a fiúk derekát. 
Karuk lábuk mellük izmai megfelelnek a halak uszonyainak és a 
           madarak szárnyainak. 
A víz korlátolt lehetőségéből kijuthatnak a világ korlátlan 
           lehetőségébe a világ nagyvárosainak úszómedencéibe. 
Az úszók ezek az izmos szép szál fiúk és lányok a vizek
           örömünnepének glóriás bajnokai. 
Csak ne kíméljétek a vizet mely még medencébe szorítva is őrzi 
           az ég színét és a szédítő mélységek igézetét. 	
SÁNTA FAUN DÉLUTÁNJA 
Ölelkezem veled mert szeretlek 
az erdők egy rejtett tisztásán 
hová már a félelem sem jut el 
és összekeveredsz mindennel 
amit mindig magammal hordozok 
emlékeimmel látomásaimmal 
képzeletem cirkuszi szaltóival. 
És a szív dobbanásaiban 
összeolvadsz a zölddel 
az illatozó ibolyaszőnyeggel 
és egy magasságból jövő madárhanggal. 
És egy fa tövénél fehér virágok zuhatagában 
az ibolyák halk szavú illatában 
a bogarak földízű zümmögésében 
alumínium-csillogású városok emelkednek 
a hegyek kontúrjai fölé. 
Itt fekszik az öröm és a bukfencek prófétája 
a fájdalom prófétája 
s a rajta végigsugárzó örömtől szólni sem tud. 
Városok városok 
elérhetetlen városok 
még a gombák különös szaga is felidéz benneteket. 
Beleültem veled ebbe 
az egyszerű zöld örömbe. 
S e próféta nem menekül sehonnan 
sem embertársaitól 
sem csodálatos városaitól 
sem fényszagú tengereitől. 
Kilépett az észkonstrukciókból 
és vadlovakat hajkurász 
ölelkezik azzal akit szeret 
rejtett zöld tisztás teraszán 
műholdak és szuperlövegek 
alatt és fölött. 
És csak kicsorduló örömet 
adnak nekem a kövek 
mik kibukkannak a fűből 
s rajtuk mit fedezek fel én 
torzót ősképzeteket arcélt 
megoldást nem hoz csak örömet 
boldogan írom a mezőn 
veled a köröket. 
Városok. Zene... 
Szeretlek. 	
A BIZONYOSSÁG OSZLOPAINAK TÖVÉBEN 
I
Távolságok gömbjei 
A Bizonyosság oszlopai 
Az utak egyenesei 
Melyeket valahol bekerít a kör 
Hol élsz 
Valahol itt 
A földön állok 
Lábam alatt fekete barna fehér 
Megjárt távolságok füves és kopár tömkelege 
Agyam parányi körkerületén belül. 
II
Halmozom egyre csak halmozom utaimat 
A hegyek lábát és gerincét 
Völgyekbe gyűrődött hegyoldalakat 
Az éjszaka-csillag-patakokat 
Egyre halmozom emlékeimet 
Egyre halmozom kézszorításaidat 
Az öleléseket a csókokat 
Nagyapám megaszalt emberalakját 
Cipekedéseit 
S a számlálatlan evezőcsapást 
karjaiban 
Anyám lábmozdulatait varrógépe pedálján 
Barátaim szavait 
Az elérhetetlen kilométereket 
A vizek mozgását és nyugalmát 
Halmozom egyre csak halmozom a hajak színét... 
Táguló körkerületemben 
Távolságok gömbjei alatt 
A bizonyosság oszlopainak tövében heverészve. 	
Ó KEDVESEM MONDD... 
A cserépben nevelt hazugságokat 
           eltemeti az idő pora, 
Ó kedvesem, mondd, mi marad meg 
           belőlem neked... 
           A kövirózsa a hegyoldalon? 
                     Emlékszel 
                                 Ketten vándoroltunk 
          Víztócsa az estébe olvadó mezőn? 
                     Emlékszel 
                               Sárga virágú ágakat törtünk 
          Messzire dobott kő parabolikus íve? 
                     Emlékszel 
                                 Elfutottál az erdő széle felé 
Mert a cserépben nevelt hazugságokat 
           eltemeti az idő pora, 
ó kedvesem, mondd, mi marad meg 
           belőlem neked... 
           Lábnyom a lapályon s a homokon rekedt kagylók 
           menekülésének labirintusa? 
                     Emlékszel 
                                 Tüzet raktunk a folyóparton 
          Talán egy ölelés a fák éjszakájában? 
                    Emlékszel 
                                 Szarvasok repültek át a hold mezején 
          Világító bogár a fű között? 
                    Emlékszel 
                                 Az éjszaka hangtalan félelmében 
                                 kanyargott az országút... 
                                 hegygerinc 
                                 cikázó halraj 
                                 torzó a kövön... 
                                 mi? 
                    Mert a cserépben nevelt hazugságokat 
                                eltemeti az idő pora. 	
ÖREGEMBER 
A sarkon az árokban mezei virágoktól 
zöld füvektől körülvéve pompázott 
azon a tavaszon is az aranyeső - tömött 
sokágú bokor volt, mindig megcsodáltam: 
szerettem - fény fürdette, harmat mosdatta 
sejtelmes májusi éjszakák töltötték meg 
a természet olvashatatlan titkaival 
az akácvirághoz hasonló lazán csüngő fürtöket 
- és egyszer csak 
ott volt mellette az öregember: 
háta meggörnyedt a vénségtől, lába karika 
lett és reszketeg: túl sokat lovagolt 
az idő kegyetlen szívű paripáján - 
csak állt 
a sűrűvesszős bokor mellett 
némán csendben fényben fürödve 
reszketeg térde meghajolt, keze tétován 
tapogatott az ágak felé és jókora csokrot 
gyűjtött botot tartó bal kezébe - 
a bokrot azóta kipusztították 
az öregember pedig örökre eltűnt. 	
SISAK KŐ VIRÁG 
A domboldalon a forró fényben 
A kő a magány zárt világa 
Száraz fű zümmögésében 
Virágok fakó színeiben 
a nyár. 
Átjár a boldogság 
Füves vigasztalása 
A fény a levegő 
Kő Virág. 
S előbukkan a sisak 
Mészkő közül 
Rozsdás foszladozás 
Az élet múzeumából. 
Megperdül a fényben 
Sisak 
Kő Virág 
A forróság hullámaiban 
Rezeg a világ. 
A sisakból elszállt már 
A kiáltás. 	
MADÁR SUHAN 
Mikor madár suhan az esti szürkületben 
a névtelenség tollas nyílvesszeje 
s pályája ívéről egy pillanatra kibillen 
majd hangtalan manőverrel vág egyenesbe 
s csak a szárnyak mozgása a hang 
akkor panorámává tágul az értelem 
s valahol messze érzem a fészket. 	
VÁRTALAK DE AZ ÁLOM FELOLDOZOTT 
Már csak emlékedet érzem 
s vele messze kószálok 
a réteken a fák között 
ahol jártunk hajdanában 
ott az erdők ligetszerűek 
s a szépszálú ibolyák 
illatzuhatagában 
szétporlasz lassan 
ott messze ledűlök a fűbe 
halott csigaházak magánya szorít 
s lehunyt szemem akváriumában 
színes halak szelik a vizet 
a fáradtság nagy hullámokban elönt 
vártalak de az álom feloldozott. 	
NYÁRI VÁZLAT 
Valami bukfencet vet bennem 
Beleszédülök a lankák végtelenjébe. 
A vidámság antik bronzkardját suhogtatom 
Sisakom a fűbe messze lerepül. 
S e virágban álló zöld örömben 
Te is itt vagy e tág levegő-kupolában 
Lankák madártávlatában bújkálsz. 
Az ég kék tengervízében 
Úszik az idő cethala. 
Dörögve ível a horizontról 
Sugárrepülőgép-szigony 
S a halál végzi 
Hajmeresztő trapézmutatványait 
E roppant levegő-kupolában. 	
ALGIR 1962 MÁRCIUS 
A Rue Denfert-Rochereau kövezetén 
halott fekszik 
épp egy boucherie előtt 
szürkén a földre ragasztotta 
a gravitáció. 
Újságot borított rá 
kifolyt agyvelejére 
egy könyörületes járókelő 
oly mindegy kicsoda. 
Fehér lapokat a halottnak 
fehér szemfedőt 
a csodálkozó vérbe és 
a szürke mocsokba mártva 
a rendbeszedett gondolat 
eltakarja a halott szétlőtt arcát 
a könyörületesség 
és a semmitmondás 
vérbe és mocsokba mártott 
fehérségével. 	
 MINDENNAPI PROMÉTHEUSZ 
“Egy ellenállónak kivágják a máját” 
Dél-Korea 1962 
Emberkeselyű szorgoskodik 
és négy segíti társát 
kettő nehéz lábbelivel tapossa a földre 
Prométheusz karját 
kettő izmos karokkal szorítja a földre 
Prométheusz lábát. 
Kínos erőlködéstől porzik a föld. 
Emberkeselyű 
mindennapi hóhér 
késsel vágja már Prométheusz húsát 
erőlködve szakítja ki máját 
s levegőbe röppen az emberi test melege 
a máj a szív a belek melege 
a vér melege 
örökre.
Íme a mindennapok Prométheusza 
kegyetlen ordításra ferdített szájjal 
az iszonyat torokroppantó némaságával 
megteremti a mindennapi mítoszt mibennünk 
a mindennapi emberek testvéreiben. 	
KOMPOZÍCIÓ A REMÉNYSÉGRŐL 
ÉJSZAKA
Az éjszaka árkaiban a törvény gyakorlatozik 
s az ébrenlét álmában tompán dörrennek az ágyúk 
az értelem fészkeiben megdermednek a madarak 
a borzalom bivalyai settenkednek a sötétben 
a félelem feneketlen kútjában 
belezuhanunk a háború dimenziójába. 
HAJNAL
Te még anyád alvó nyugalmában ringasz 
emberi képzeletünk íveket feszítő világában 
kisfiam merre mentselek az éjszaka árkaiból 
a napfény boldogságában menetelő világra. 
REGGEL
Birkózunk a félelemmel mint Jákob az angyallal 
a reménység dárdáit döfjük a bivalyok szügyébe 
mert a félelem még nem a halál 
s ha kisüt a nap kilépünk a háború kriptájából 
és üzeneteket küldünk egymásnak 
a Föld zöld árkaiból és dombjairól. 	
MAGÁNYOS CÉDRUS 
(A Csontváry-kiállításra) 
Ez a művész lelke 
és a szeme is mely örökké néz valahonnan 
mint valamikor a Mindenhatóé 
a szeme előtt tárulnak fel a színek 
a Mindenség színei 
az elérhetetlen fájó színei 
és a szenvedés megtestesült alakjai 
és valahol itt a keze is 
a mozdulatok megszáradtak a vásznakon 
és kemények lettek mint a csontok 
a kéz epekedő szem testvére 
finom vonalat húz a szem ecsetjével 
a cédrus ágai 
melyek levélvégződései 
a lélek kizöldült tapogatói 
valamit várnak 
mindig várnak 
és a hegyek egek növények 
zöldek sárgák narancsok kékek 
barnák lilák kagylószínek 
fogalomnélküli színek 
üzeneteit jeleit várják 
a művész élő fatörzse 
benne rekedtek a szárnyak 
és kinyomakodtak a madárfejek 
nem kaptad meg a feleletet 
pedig megszólaltak az egek 
és suttogó hangokat adott egy hegyi ösvény 
a félelmetes sötétség bekeretezte 
a fények négyszögeit 
és az átszellemült arcok elindultak 
a dombok felé valami kinccsel 
az agyagkorsókban 
Sorsomhoz kürtszó kellene 
a hangok már elenyésztek 
és maradt a döbbenet 
hegyek fák egek 
nem találtad a kulcsot 
mellyel kinyithattad volna az álmokat 
valahol már nincsenek szenvedések bűnök 
és arrafelé néz a szemed 
és arrafelé nyúl a kezed 
és lelked kizöldült tapogatói 
tested pusztulása után is 
örökké várják az üzeneteket 
1963	
ÁLOM 
hogy erre gyere 
apró cserjékkel és ritkás fákkal borított domboldalon álltál 
s úgy tűnt keresed az utat mely elvezet valahová 
szemed körüljártattad 
tekinteted megpihent fákon és virágokon 
az utat azonban sehogyan sem találtad 
pedig ott volt melletted 
elütött kopárságával környezetétől 
      és én újra kiáltottam 
hogy erre gyere 
Mert én kívülrekedtem a domboldalon és csak a remegést 
      éreztem mely közelségedet jelezte finom műszer 
      és hajad mely válladra omlott és csendesen lebegett 
      hajad élő puhaságát éreztem az álomképben 
     és én újra kiáltottam 
hogy erre gyere felém 
     tégy néhány lépést az út felé 
     mely átvezet a tisztásra hol álltam 
te meg mosolyogtál és kezeddel megsimogattad a levegőt 
aztán véletlenül ráléptél a hozzám vezető útra 
jöttél mosolyoddal szélben lebegő hajaddal 
     fölemelt jobbkaroddal 
felém jöttél és elmentél mellettem 
a fájdalom zuhataga omlott le rám 
     de már nem tudtam szólni sem kiáltani 
mert elmentél mellettem mosolyogva és lebegő hajjal 
s nem messze újra megálltál fák és virágok között 
újra kiáltottam hogy erre jöjj felém 
mert éreztem erre indulsz megint... 	
EGYSZERŰ SZAVAK 
“…az emlék-flotta nem közeledik ma sem 
partunkhoz ellenségesen.” 
Donald Davie 
Emlékeink nyájai összeverődnek már 
s velünk járkálnak útjainkon; 
a szobák, ahol szeretjük egymást, 
nem hullanak a semmi tengerszemébe; 
a hegyélek és a völgyek megszelídülnek, 
a közös utak rajzolatja egybefonódik, 
s megszületik bennünk valami, 
mi csak kettőnké a világban, 
és nem hasonlítgatjuk egymást 
soha nem találkozó párhuzamos egyenesekhez. 
A szelíd nyájak körül settenkednek 
az eljövendő emlékek maszkba bújtatott 
dárdás ellenségei is, 
és jaj, kedvesem, melyik fordulónál 
bukkannak elő és rázogatják majd dárdáikat, 
s az értelem virágai nem porladnak-e el 
a félelem vihogó szörnyeitől? 
Míly erőre lesz majd szükség, 
hogy emlék-nyájaink együtt maradjanak 
és szét ne széledjenek a kétségbeesés völgyeiben, 
s hogy fel tudjuk terelgetni életünk 
hegyvonulataira, 
a napra, 
a világosságra, 
a képzelet zsengefüves mezőire? 
Emléknyáj, emlék-flotta... 
A flotta is csak a képzeletben sérthetetlen, 
s a tenger is csak ott maradt nyugodt, 
s jaj! nem kerül-é kövek alá 
félve bimbózó életünk virágbokra? 
-------------------------
De mégse félj, kedvesem, 
mert mi is leheveredünk majd az emlékezés gyepére, 
s nyitott szemünk előtt nyájban vándorolnak éveink. 	
KISFIAMNAK KI FÖLDÜNKRE ÉRKEZETT 
Csak én tudok rólad 
meg anyád 
meg barátaink 
más senki 
és mégis mindenki 
mert mindenhol megszületel te kisfiam. 
Te már a neutron jegyében születtél kisfiam 
bűvészek varázslók mágusok jegyében születtél 
a százlábú szenvedések nyüzsgő rengetegébe 
de beleszülettél a jövendő 
végtelenbe portyázó legényei közé is. 
Kisfiam mit terítsek föléd? 
Egy csokor bimbózó ágat 
mosolyok kagylófényű egét 
kézfogások ringó hálóját 
nevetések csillámló szitakötőit? 
Mit terítsek föléd 
az üvegpaloták 
       neutronbombák 
             űrrakéták 
                   jól elgondolt kompozíciójában? 
Milyen válogatott halált készítünk neked 
     apád 
     anyád 
     barátaink 
     meg mindenki 
ebben a 
     három 
           sánta 
                 lábon 
                        táncoló 
                               világban? 
Milyen előre megszerkesztett kristályát a halálnak 
a csillagok rácsozatában? 
A csecsszopókból lesznek a pusztítás szögletei 
de a jövendő végtelenbe portyázó legényei is. 
      Hát megérkeztél földünkre kisfiam! 
Madarakat virágokat dombok zöldjét 
szavak melegét hintem föléd 
mégis mindenek ellenébe 
hogy keringjenek immár emberi lényed fölött 
s legyenek bolygóid hűséges társaid. 
Csak én tudok rólad 
meg anyád 
meg barátaink 
más senki 
és mégis mindenki 
mert mindenhol megszületel te kisfiam. 	
GALAMBOK A VÁROS FELETT 
Jóleső izgalom tölti el minden idegszálát. A gyermek sejtelmes jelenléte különös érzéseket kelt benne, szűnni nem akaró lázban éli napjait, gondolatban újra átsuhan mindenen, ami övé volt valamikor. Ez a remegésnek tűnő állapot, ez a legbelülről felszínre szivárgó izgatottság egy időtlen mélypontból sugárzik szét a lírai pillanatok jóleső bódulatában: suttogó falevelek, virágoktól és madárrajoktól pihegő királyi lombkoronák, a mezőn tovatűnő rétisas árnyéka. És az ősálom tücskei, a láthatatlanból gyűrűző monoton muzsikás imádkozás a láthatóság azúrkék kupolájában. Galagonyavirágok sűrű illata, tavaszi gólyahírszigetek harmatos sáfrányszíne, kikericsek lila suttogásai egy kis dombocska-halmocska időnkívüliségében, titokzatos erők áthatásainak egy örök pillanatba zárt buborékában. Még alig történik valami, de már minden ott várakozik a fenséges pillanatok oly sokat ígérő kulisszái mögött. 
Már itt is vannak. A fiúcska meg a férfi. Az utcában. A férfi gyermekkorának utcájában. Igen, az utcában. Gyötrő szenvedések, sötét félelmek és tragédiák emlékekkel kísértő alagútjában. Örömök, csodák, látomások, vágyakozások meleg napfényében. Az aprócska szoba és a szűk konyha. Az otromba szekrények, az elaggott ágyak. Sápatag muskátlik a felpúposodott festékű ablakokban. A szemet újra megismerni már nem tudó, porlepte könyvek, az elhagyott mesevilág: a bélyeggyűjtemény. A penészbe és patinába temetkezett régi pénzek. Az örök homályba hanyatló hajdani szegény világmindenség. De most mindent újjá kell varázsolni, mindent újra elevenné kell tenni. Újra fel kell fedeznie, átadnia, a fiúcskával megosztania az új életre vágyó hajdani soványka kincseket. Mint egy hiánytalan leltárt. Neki már búcsúzás, istenhozzád, a fiúcskának még minden jövő, tágra nyitott, szárnyas kapu. Így öröklődnek át szinte észrevétlen és csendben a dolgok. Az élet dolgai, maga az egész élet. De minek is bolygatni a múltat? Jobb lenne talán, ha eloszlana mindörökre, s a fiúcska indulna a maga útján. Mégis. Mert folytatni akarja önmagát, önmaga igazi képmását. Át akarja menteni egy másikba a derűt, a jóságot, az áhítatot, a tűz ropogását a tűzhelyben, a puha csendben surrogó hóesések szeplőtlen suttogását, az önfeledt gyermekkori kirándulások világfelfedezését. 
Készülődnek. Előkerül a szekrény mélyéről az elnyűhetetlen, kifakult hátizsák. Még ki lehet betűzni rajta egy idegen férfi nevét. Hajdani gazdája itt porlad talán Európában egy jeltelen sírkereszt alatt, vagy egy virágokkal telezsúfolt temetőben. Vagy talán a Csendes-óceán egy eldugott szigetén? De most nem az a feladata, hogy a történelem dohos kulisszatitkai között kutasson, hogy átadja magát a marcangoló egyetemes fájdalomnak. Most nem. Hanem az, hogy felfedezzen a fiúcska számára, s bizalommal töltse meg az ismeretlen jövő iránt. 
A kisállomásra a váron keresztül is lehet haladni, s ez az emlékekkel legterhesebb út. A városvégi utcácska végén már ott is a vízmosás alján futó agyagos kocsiút. Örökre kihűlt edények talajba fúródva, megszámlálhatatlan emberelhagyta, lelkét vesztett tárgy. Nosztalgiának. Szőlősök, gyümölcsösök, orgonasövények, vadszilvafák. Megismételhetetlen ismétlődések sorozata. Elöl, a távolban, az általa jól ismert nyergeshegy. Ha majd megmásszák, felmennek a kilátóba is. A kilátóra, ismétli önfeledten a fiúcska, a kilátóra, arra a magas hegyre. De először még a vár következik, s csak azután a hegy. Vissza kell pörgetni még az eseményeket. A fiúcska már vágtázik is a kövezett várút magasában tornyosuló kapuvágat felé. Kiérnek az északi oldalbástyára. A fiúcska lekuporodik egy szellőzőnyílás kövére, előkerül az első kenyérszelet, majszolgatni kezdi önfeledten, mindenről megfeledkezve. Mintha csak egyedül lenne a világon, a ragyogó napfény sugaraiban. A napkorong már valóban melengető fénnyel árasztja el az alant elterülő, dimbekre-dombokra telepedett, piros cseréptetős kisvárosi házakat, egész utcákat lehet látni teraszosan egymás fölött. Fészerek elaggott kocsikkal, sovány lovakkal, ólak, galambdúcok, göcsörtös gyümölcsfák poros udvarokon. A századok mélyéből kisurran egy öreg, feketekendős parasztasszony, puttonnyal a hátán. Tufába vágott borospincék távoli hűvös lehelete. A férfi leheveredik a várfal langyos kövére. Körülötte a lenyűgöző gyermekkori panoráma. Elmélyülten szemléli a látványt, újra boldogság járja át minden ízét, de ebbe a boldogságba bizonytalanság érzése is keveredik. Az emlékekben bennlévő és az emlékeken kívül rekedt felemás állapota. A fiúcska békésen játszadozik a várkiszögelések útvesztőiben. Egy templomtoronyban varázshang csendül. Aztán szinte sustorog a csendesség. Galambszárnyak csattannak. A tökéletes mozdulatlanságba mozgás keveredik, de az összhatás nem változik. A tárgyak magukba isszák a sugárzó napfény ünnepélyes nyugalmát és időtlenségét. 
Tehát épp ebben a pillanatban egy nagy csapat galamb emelkedik a levegőbe, a látható és láthatatlan galambdúcokból. Mintha összebeszéltek volna, oly egységesen. Megpendülnek az időtlenség húrjai. Az alkalmi, de öröklétű galambsereg a magasba lendül, selymesen éles szárnycsattogással, fel a határtalan, nevesincsen kékségbe. A távolság mintha álmon keresztül szűrné a madárszárnyak csattogását. Jobbfelé húznak a magasba, majd hirtelen még feljebb vágnak függőlegesen. Aztán egy váratlan fordulattal bal felé, zuhanórepülésben hullanak a lent megbúvó tetők felé. Suhognak, csattognak a szárnyak, a hangok el-elsejlenek a füléig az azúrkék csendességben. Aztán élesen kivehető, kristálytiszta csattanások szakadoznak le az égben működő örökmozgóról. Mintha egy galambgalaktika végezné kötelező természeti mozgását tágra nyitott szeme előtt. 

Most néma csend: csak maga a mozgás lüktet tovább. Megállíthatatlanul. A körök megszámlálatlanul. A galambok ivadékaikat tanítják a repülés fortélyaira? Az átöröklés égi örökmozgóját látja és kémleli két szemével. S a galambok jelenete nem ér véget, úgy érzi, soha többé nem ér véget, s itt kell örökké feküdnie, megdelejezve a vár kövein. Megszabadíthatatlanul és megszabadulni nem is akarón a természet bűvészmutatványától. Bizonyosság önti el: ezek az állatok a kicsinyeiket tanítják röpülni. Megint bizonytalanság: vagy egyszerűen saját diadalittas gyönyörűségükre róják az égi köröket? Szeme fáradhatatlanul követi a szárnyas állatok akarva-akaratlanul szabályos útvonalát. Egyszerre éber álomba hanyatlik, a gondolatok süllyednek benne, minden vélt és valós fájdalmától megszabadul. A galambraj tökéletes gépiessége, s mégis eleven, élő lüktetése. Szeme még látja a jelenetet: igen, az ott a vezérgalamb. Egy másodperc töredéknyi része, és máris hull alá, a másik irányba suhanva újult erővel. A többiek pontosan utánozzák legparányibb kibillenéseit is. A fiúcska szól hozzá valahonnan. Mióta is fekszik az idő és az időtlenség mezsgyéjén? A mozdulatlanságot sugalló meleg térben a galambraj szűnni nem akaró körfutamai. A legmagasabb ponton, az örökmozgó holtpontján, vagy inkább e pont előtt közvetlenül, amikor néhány métert kőként zuhannak alá, hogy azután a zuhanás pillanatnyi kábulatából kiemelve magukat, sima suhanással új irányba csapjanak, kettő közülük, a fölös lendülettől hajtva, kilendül a rajból. A raj újra zuhan, majd egy szempillantás alatt belevág a megszokott körbe. A kettő, megzavarodva, kiszakadva az öntudatlan közös mozgás lendületéből, egymást is el-elveszítve, csak többszöri próbálkozás után találja meg a számára közös röppályát. Most már nincsenek teljesen egyedül. A többiekéhez hasonló köröket írnak le, igyekeznek őket mindenben utánozni, de valami egészen apró hiba minduntalan belecsúszik a számításukba: a csoport elérhetetlennek tűnik. A vezérgalamb már észrevette két társuk kiszakadását, s minden igyekezetével azon van, hogy visszanyerje őket. De meghiúsulnak a próbálkozások. Ketten továbbra is egyedül vannak a végtelen térben, a végtelen és korláttalan szabadság birodalmában, ösztönös sóvárgással a többiek iránt. A kiszakítottság, suhan át a férfi agyán. A határtalan sóvárgás az egybeolvadásra. Feszülten figyel. Egy tucatnyi újabb és hiábavaló kísérlet után végre egyesül a galambraj. S újra beindul az égi örökmozgó. Újfent időt üt az óra valamelyik toronyban. Galambok a város felett, galambok a város felett. A galambok a város felett megtanítják egymást repülni... 
A hegy ezen az oldalon a legmeredekebb és a legtitokzatosabb. Eddig még sohasem szánta rá magát, hogy ezen az oldalon kapaszkodjék föl. Így most módosítania kell eredeti tervét, mert a fiúcska megmakacsolta magát. Ő ezen az oldalon akar fölmenni a hegyre. Engednie kell kívánságának. Már ő is át akarja adni saját akaratát. Az apró lábak alig birkózhatnak meg a bozóttal, de a férfi most nem nyújt segítséget. Hadd tapasztalja a fiúcska saját választását. De dohog magában. Nehéz felfelé kapaszkodni a kőfolyamon. Erőlködve ügyeskednek egyik kőről a másikra. A férfi már a kifulladás határán van, a gyerek is alig mozgatja elcsigázott tagjait. De összeszorítja fogait, és csak azért is kapaszkodik. Nem akarja elárulni választását. Meg akarja őrizni büszkeségét. Szégyenszemre a férfi veszíti el fogyatkozó türelmét, s váratlan hirtelenséggel kemény szavakkal ripakodik a remegő fiúcskára. A szívdobogástól hangos csendben a szavak fülsiketítő kiáltozásnak hatnak. Mélységesen elszégyelli magát, s jóvá teszi a majdnem jóvátehetetlent. Megcsendült szavakkal kér bocsánatot a remegő kis testtől. S ekkor rájuk zúdul a tetőn a napfény és a virágok sűrű illata. 
Az előttük tornyosuló kilátó lábánál egy pillanatra megretten. Először óvatosan, félelemtől görcsbe rándult gyomorral maga előtt tolja a fiúcskát. Az apró ember még nem ismer veszélyérzetet. Tudomást sem vesz a mélységről, amely alattuk tátong, de a férfi iszonyodik a bukástól. A második emeletnél a fiúcskának a nyakába kell kapaszkodnia, s így indulnak tovább. Egyre feljebb, az egyre szűkülő nyílásokon át. Végre átbújnak a legfelső nyíláson. Az utolsó szint alig nagyobb egy jókora árbockosárnál. Szédülnek, de a lenyűgöző kilátás legyőzi félelmüket. Mintha egy repülő szerkezeten ülnének, amely talán megállás nélkül szállítja majd őket egyre tovább és egyre tovább. S amott, a messzeség csillámló álmában a galambok rendületlenül ismétlik régi útvonalukat. A fiúcska felkacag, ragyogó szemmel néz körül, majd kér egy hamvas piros almát, és jóízűen beleharap... 
KOMPOZÍCIÓ KEZEKRŐL 
Hegyek síkságok városok felett gigantikus kezek 
nőnek ki 
      a határtalan messzeségekből. 
Testetlen kezek eltűnt testvérek kezei 
Nem érezték még egymás melegét 
A vér lüktetését 
Az összefonódott ujjak testvéri szorítását. 
Világtalan kezek tapogatnak 
Hegyek síkságok városok felett. 
Magányos kezek bolyonganak 
Nappalokban éjszakákban. 
Kezek 
      rájuk kövesedett a vér és a könny 
      és az utolsó ordítás 
Kezek 
melyekben porladó preparátummá aszalódott 
      halvány gladiólusz zöld mirtusz-ág 
Kezek 
      fehér galambok kihűlt fészkei 
Gigantikus kezek keresik egymást 
      Testvérek kezei. 	
AKI ELTŰNT 
Remegő pontba sűrűsödik össze 
Megleli fészkét szívem egy fán 
Zuhatagok sejlenek fel 
Az éjszaka fekete-fehérségében 
Szerelmem az arcod... 
Szelíd hegyoldal 
Liget a halál küszöbén 
Tavaszba fészkel szerelmem 
Harmatos friss zöld fű 
Zsenge virágos ágak 
Fehér sárga lila virágszigetek közé 
Szerelmem eltűnt az arcod 
Eltűnt a hangod... 
Kővé dermedt szobromban állok 
Virágtalan évek kövesútjain 	
VACSORA NAGYAPÁMMAL 
A köpönyeg-ajtó 
Azután az üveges-ajtó 
Kopott lóca két oldalán karfával 
Vödör és kanna pléhlavór 
Papírral beborított hokedli 
Mellette régi zöld katonaláda 
            halászati aprócikkek Noé-bárkája 
            hálótűk ólomdarabok szögek 
            egy nagy darab szurok 
            gordiuszi zsineg- és hálócsomó 
            két különféle reszelő 
A katonaládán kopott kabát 
Fatönk másik kopott kabáttal 
Kenyér két tányér lebbencsleves 
Kibicsaklott nyakú hold-forma bicska 
Szögön kiszáradt svájcisapka 
Kinn az ámbitus kőlába tompán dobbant 
S nyikorogva megindul a Göncöl-szekér 	
JELENÉSEK 
no1     elér elér 
          menekülj 
          összemorzsol 
          kínomban 
          zöld ágak 
          sarjadnak belőlem 
          és 
          virágok 
no2    fel fel 
         egyre magasabbra 
         nincs határa 
         mégsem tűnik el 
         két atomágyú 
         követi csövével 
         halkan 
         és 
         észrevétlen 
no3    a legutolsó perc 
         jaj madár madarak 
         arc arc arc 
         szerelmem 
         iksz millió tonnás 
         ólomkockák 
         csapódtak össze 
         hőstelen halál 	
LÁTOMÁSOK 
A hazug állatok felbőgnek 
mérhetetlen tetemek torlaszolják el a Hold útját 
halott harangok foszlanak csillagködökbe 
hazug állatok ürülékei 
ellepnek bűzbe borítanak sötétbeholt városokat 
     Szívek 
     élettelen 
kőként zuhannak 
     nemlétező jövendőkbe 
csend szakad le 
     négyfelé vágott fej 
     anya kezében csontváz 
     gyermeke 
Hatalmas állatok ráznak hátukról hegyeket 
az éjszaka süllyedő szigetén 
holdak napok felé tátogatják 
rettenetes pofájukat 
lépéseik beszakítják síkságok csontfagyott burkát 
kövek lapulnak merevedett félelemben 
gyermek sikolya hal el a végtelenben 
Darab málló szikla az ember 
lehull elenyészik 
megkövesedett keze reménye 
Fájdalmak kínok sikolyok értelme 
lebeg valahol 
a csillagok halott valótlanságában 
Faragatlan kőlovak 
kőemberek 
rohannak égő hegyek taraján 
gyengehúsú asszonyok gyermekteli hasán 
vérthabzó vizilókentaurok 
robognak férfiak gőzölgő beleiben 
égő hegyek 
lángló vizek 
szenes kezek 
gyermekfejek 
asszonyemlők 
halotti szemek 
gépcsontvázon 
halál 
kifestett vén 
sakál 
II
Hová rohansz harci szekereden 
mezítelen testtel 
hegyek bozótjában 
vad patakok völgyes poklaiban 
kiérsz a hegyekből 
s már várnak rád borotvaéles dárdák 
gyermeked asszonyod leölt testére dobják 
vérző testedet 
III
Csöppnyi kisfiú hintázik 
a boldogság kék zuhatagában 
zöld gyepek dédelgetik 
tiszta patakok itatják 
           ugrándozik 
                 bukfencet vet 
s virágok színes öbleiben megpihen 
virággá változik 
napfénnyé 
           kristálytiszta levegővé 
szívemből kirepülő boldog madár 
e kisgyermek 
           kisfiam. 	
A KÉT TESTVÉR 
(Picasso festménye, Basel, Kunstmuseum) 
Az idők végtelensége óta sóvárgott szeretet 
rózsaszín szigete ez a földöntúli szépségű festmény 
e testvérpárral. 
Mindketten mezítelenek a meztelenség legősibb 
tisztaságával és egyszerűségével, a ruhadarabok 
hazugsága szétoszlatná e két emberi lény 
legvégső összetartozását és kiszolgáltatottságát. 
A nagyobbik arcán ott tükröződik az ember 
minden aggódása és aggodalma, szeretete és felelőssége, 
s mindezt időtlen fénybe burkolja az értelem napvilága. 
Jobb kezével féltő óvatossággal kapcsolja ujjait 
testvérének nyakára kulcsolódó ujjacskáiba 
                                                             bal kezével 
pedig megtámasztja a hátára simuló fiúcska lábát, 
amely még nem is arc, csak vázlat: 
                                               a szemet is csak 
egy halványabb ecsetvonás sejteti. 
Lét és nemlét között lebeg ez az esetlen kis 
emberi élőlény, még szinte egy testvérével, 
aki időtlen-időkig fogja magával hordozni 
mintegy mindannyiunkat figyelmeztetve 
                                okos, szomorkás tekintetével... 	
KIRÁNDULÁSOK 
1
DÉLUTÁNI VERŐFÉNYBEN
Köves hegyi út 
Tücsök ciripel 
Majd egy másik 
Két tücsök ciripeli 
Az időtlenséget 
A délutáni verőfényben 
Az idő vizébe 
Beledobott kő 
A tücsök szava 
Az elme táguló körei 
Az elmúlás ponttá sűrűsödött 
Remegése is 
A tücsök szava 
Köves hegyi út 
Irtott hegyoldalak 
Csupa zöld idomok 
Csendesség 

2
TÉLEN A MÁTRÁBAN
sárga fagyöngy az ágon 
szívem vizében látom 
                             az arcod 
vakít a fehér hó kemény 
fagyban bujkál a remény 
                         és a nap 
                         ezüst arca 
a hegyek kőhideg magánya 
vezet a farkasok nyomára 
                         meg az őzek patája 
                         a hegyek tarajára 
a magasban kiugró sziklán 
ül a szív és titkán 
                         pecsét a nap 
csendesség 
szívem vizében kék az ég 
                         úsznak a hangok 
                         barátaimé 
kékség fény végtelen öröme 
kisfiam szivárványszíve 
                         egy gépezet vagy kéz 
                         már rögzíti a nevét 
fényözönben az arcom 
a télben egy sziklaparton 

3
A KAKUKK
A nyár fénytengere völgy öblének menedéke 
megpihenés a virágok zümmögő illatában 
                                    s megszólal a kakukk 
és végtelen láncolatban felhangzik 
az emlékek kakukkmadarainak 
távoli titokzatos hangja is 
itt kellene megnyugodni az őstölgyek 
alatt leheveredve 
                                    és megszólal a kakukk 
                                    szól szól egyre szól 
                                    egy távoli pontról 
mezítelen testtel összefonódni forró bőrödet
csókolni vadul a nyár forró mézillatában 
s majd az éjszaka simogatásában hajad arany
szálai szednék a jeleket 
                                    de megszólal a kakukk 
és egyszerre minden eltűnik 
csak százezer betonmedence sorakozik
ameddig a szem ellát és mindegyikben 
egy távoli emlékű hadihalott 
csontjai és koponyája. 

4
ÁLMODBAN
Szerelmem 
álmodban fűben 
hemperegsz velem meztelen
az égi óra megáll 
csend kotol a mindenség 
felett 
s csak hemperegsz velem 
füvek selymében meztelen
mint lassított filmen 
száll a haj 
úszik 
míg el nem oszlik 
a szerelem
de álmodban fűben hemperegsz 
velem 
örökre 
meztelen

5
MÁRIÁCSKA
Máriácska könnyeztél Velencében a Doge-palota előtt 
s körbejártad néhányszor a Campanilét 
mert nem jöttem hozzád talán szerettél Máriácska 
késett a vonatom Mestrében egy igazi venetót láttam 
mintha éppen egy Carpaccio-festményről lépett volna le 
jellegzetes arcélével 
hát újra Velencében kötöttem ki hol vártál rám Máriácska 
kedves virágocska sétálgattál elégikus hangulatban 
te kedves virágocska szívemből-ágacska 
emlékszel mennyit járkáltunk mint két testvér-szerelmes 
még csókod ízét sem ismertem 
Velence tengerén a vaporettón sikátoraiban 
egy aprócska vendéglőben tengeri csillagot ettünk 
te bájos csillagocska-Máriácska 
                    a harangtorony tetején megsimogattam 
                    az arcod s alattunk Canaletto-panoráma 
emlékszel Máriácska-gondolácska hosszan szeretettel 
érintettük a paripák aranyozott ércpatáit 
és a márványszobrok hűsmerev-mégis-lüktető húsát 
este tízkor felhőszakadás volt és vízben úszott 
a Tengerek Fényes Királynője s a Szent Márk templom 
baloldali kapubélletében találtunk menedéket 
és megöleltelek Máriácska-oszlopocska 
csak magamhoz szorítottalak hangtalanul... 
...és Firenzében Máriácska az állomáson maradtál 
holtfáradtan Sharonnal a nagydarab amerikai lánnyal 
aki cimbalomművésznek készült és ismerte Rácz Aladárt 
és én rohantam, hogy még egyszer lássam talán utoljára 
a Palazzo Vecchiot a Dávid-másolatot legalább 
és a palotán gyertyák égtek lobogtak mint valamikor 
a középkorban és megkérdeztem egy aprócska urat 
hogy miért égnek a gyertyák azt mondta hangverseny lesz 
majd ékes franciasággal ecsetelte a kis népek 
szabadsághoz való jogát jómaga korzikai volt 
igeneltem mindenre amit mondott de most nekem rohannom 
kell át kell szaladnom a téren gondoltam 
közelről kell látnom mindent 
hát így volt Máriácska Firenzében 
az állomást Bermuda-szigeti lányok özönlötték el... 
...és Rómában Máriácska a Péter templom kupolájában 
gyalogoltunk százezer falrafirkált név között 
s a város dombjairól etruszk virágillatokat hozott a szél 
meg babérét és ciprusét 
te kedves Máriácska még csókod ízét sem ismertem 
magam sem tudom miért volt ez így... 
...és a Leonardo da Vinci repülőtéren emlékszel Máriácska 
a repülőn mely kiszállt a tenger fölé s mintha az űrben 
lebegtünk volna alattunk úsztak el az itáliai partok 
Elba szigete s a többiek fényes-párából-szőtt-Máriácska 
és emlékszel láttuk Velencét is újra két gyufásskatulyában 
elfért volna de mégis mindent felismertünk 
könnyeztél és megszorítottad a kezem 
talán szerettél Máriácska soha többé nem láttalak 
mégis ezer emlék él bennem rólad Máriácska-szerelmem... 

6
MAJD EGYEDÜL
Sugarak hosszú köntöse lebeg: 
őszi napsugár fáradt álmodása 
kísér utadon s vágyaidban a 
szerelem melengető látomása 
Szerelmed hosszú köntöse lebeg 
beborítasz véle karod átölel 
lágyan s szavak selyme suhan 
érzelmeim mezőire míg örökre el 
nem tűnsz majd hirtelen 
egy bágyadt őszi délutánban 
elhagysz s szerelmed köntöse 
nem lebeg majd körülöttem 
s én egyedül állok az őszi 
verőfényben s nem tudom hol vagy. 	
GRAMMATIKA 
én benned alszom te benne alszol 
én benne alszom ő bennem alszik 
te benne alszol ő benned alszik 
én benned kiáltok te bennem kiáltasz 
ő bennem jár te bennem kiáltasz 
ő bennem jár én benned sírok 
ő bennetek jajgat ti benne jajgattok 
én benne sóvárgok ő benned sóvárog 
alszunk pihenünk kiáltunk járunk 
sírunk jajgatunk sóvárgunk 
mindannyian egymásban élünk 
egymásban alszunk egymásban kiáltunk 
egymásban járunk egymásban pihenünk 
egymásban jajgatunk egymásban sóvárgunk 
mindannyian mindannyian 
egymásban élünk tovább egymásban halunk 
nincs menekvés egymásból nincs kijárat 
egymás labirintusában alszunk pihenünk 
kiáltunk járunk sírunk jajgatunk 
és mindig lehet elölről kezdeni: 
én benned gyilkolok te bennem gyilkolsz 
te bennem gyűlölködsz ő benned gyűlölködik 
mi bennük akasztunk ők benned nyaktilóznak 
és ez az egész ragozás megy tovább: 
én benned benne bennünk bennetek bennük 
te bennem benned benne bennünk bennetek 
bennük  mi  ti  ők 
én téged szeretlek  te őt  ő engem 
én őt  te őt  téged  őt én  te engem 
én mondom ő csinálja  ő mondja én csinálom 
te mondod  mi csináljuk 
ő mondja és ő csinálja 
én ölök  te ölsz  ő öl 
mi ölünk  ti öltök  ők ölnek 
te mondod  ő fog ölni 
ők mondják  mi fogunk ölni 
én öltem  te öltél  ő ölt 
nekünk majd ölnünk kell 
nektek majd ölnötök kell 
ő öletett én öletni fogok 
mi egymást egymásban 
és így tovább a végtelenségig 
én nyújtom a kezemet  te nem nyújtod 
ő nyújtja  mi nem nyújtjuk a kezünket 
----------------------	
PILLANATOK 
(PIROS BOGYÓ ) 
szótlan pillanat 
ősi madártetős ház 
tejfehér ködben 
diófa fanyar 
őszi ezüstje 
a nemlét az egyedüllét 
elhagyott kert 
domboldali 
illatos szilva íze 
gyerekek bújnak el 
galagonya 
tavaszi emlékébe 
(KERTBEN) 
hársfányi csönd 
ímé ide ültettem 
rózsát 
diófát 
orgonát 
egyedül a kertben
madárnak csőre 
színes tolla: 
őre az idő tőre
(MÁJUSI BARANGOLÁS) 
végtelennek tűnő füttyös vonatok 
a rigók újra megjelentek 
a domboldalak ibolyát hajtanak 
zengő méhek virágzanak 
       a fák koronájában 
a májusi fényverésben indulni kell
amerre a szem lát 
erdőszélen szemrevenni a galagonyát 
kék ég leplébe burkolt romos présház 
kivágott öreg diófák magányát 
benövi a tavasz 
téli havat lelni 
arcot benne mosni 
rókalyukba nézni 
kutyacsontvázt félni 
mohos útra lépni 
virágszirmot tépni 
nyúl fut a horizonton 
gyermek szeme nézi 
(PILLANATKÉP) 
varjak hatalmas hadserege 
özönlik a föld fekete torkából 
elborítják az eget 
gyermek ugrándozik 
tágas mező közepén 
a létezés szellős friss fuvallata 
átjárja a csontokat 
(NAPLEMENTE) 
talán sohasem a végtelenség 
őszi távlatában 
eleve meddő szózuhatagok 
eredendő hatalom véres násza 
talán egy pillanatra 
egy hatalmas hang felébreszti 
a... 
(NYUGTALANSÁG) 
semmi üzenet a mindenség 
előregyártott elemei között 
ősz párolog a lovak 
izzadt homlokáról 
cinke-ősz: csak nyugtalanság 
mi van a szavak zagyvasága mögött 
kutya csörtet az avarban 
sürgős tennivalója akadt 
aprócska gondok temetőjében 
hétköznapok pókjai szövik 
hálójukat az égig 
(HÁBORÚ) 
értelmetlen üres csontboltozatok 
koponyák kilúgozott agyvelőkkel 
a hazugság kábult mámorát 
sugározzák szét a végtelen 
hamis messzeségeibe 
(ÁLLATFOTÓ) 
sunyiság kacsingató pofája 
alázatos mosolygó agár: 
a létezés végső igazsága? 
(A) 
a rügyfakasztó fák és bokrok 
szelíden hajladoznak 
a tó vize opálosan csapkod 
ibolyalelked 
a tavaszban ébred 
elhagytál: álmodozom ébren 
(B) 
már nem jössz 
a semmi megfogta az öledet 
maradsz egyedül 
pedig kibontottam 
a tulipánt néked: 
nemlétből a formát 
(KÉPEK) 
szavak csapdája 
csukódik ránk mindenünnen 
szemünket lecsukjuk egymás előtt 
fülünk kóccal bedugva végleg 
mozog a szánk: szavak burjánzanak 
kinek kell a szív 
mely az önzetlenség virágait hajtja? 
(B. G-NEK) 
csak egyetlen pillanatra 
megpillantani önmagunkat 
fázósan borzongva 
fáradtan és elcsigázva 
a hétköznapi taposómalmok 
áfiumos bódulatában 
csak észrevenni egy pillanatra 
önmagunkat 
és a másikat is meglátni 
egy sóhajtásnyi szünetben 
töredéknyi időre 
megpillantani egymás arcát megszorítani egymás kezét 
valahol 
(DERŰ) 
jóízű csend meleg illata forgácsnak 
ősi műhely megcsírázott benne a nyugalom 
a munka megfogható valósága 
archaikus szerkezetek fából 
szépmívű kerekek motollák 
lassúdad körmozgása 
kéz izomzata megfeszül 
a szerszám megfogható tárgyat 
akar szülni 	
BICIKLISTÁK 
Soponyai Péternek 
ragyogó 
napfénydélelőttön 
rügyfakasztó meleg bogárhátú egek kökénymenyasszonyok virágzó 
fehérruhás galagonyatündérlányok 
tavasz milliom neszezése
kerekek futottak réten dűlőn 
suhanó langyosmeleg tájban 
gyerekek bújtak el dombok 
hajlatában
suhant a világ: vadgalamb idő 
a tüdő teli volt friss levegővel 
szívet markoló bánat pókja 
menekült előle: csak a gyerekek 
friss nevetése hallott eltűnőben
szellős-tágas volt-világ 
azon-arca
ott-akkor lefelé suhogtak 
egyre kisebbek lettek 
összezsugorodtak 
kiszakadt 
belőle 
fia 
dombok görbülete-hullámzása 
veszélyt érezve a láb 
az ösztön megnyomta a pedált 
s akkor futottak el végleg 
gémeskút felé völgybe mélyen 
gyerekek és kerekek elsuhantak 
legszebb tavaszban 
május idusán 
valahol megálltak leszálltak 
gyorsan szaporáztak fel a dombra 
ott várta őket vén körtefa 
méhes lombja 	
PAS DE DEUX 
avagy 
A BÚCSÚZÁS ELŐÉRZETE
(a sehová-se úgyse-lesz mégse-lesz 
nem-is-érdemes 
miért nem érdemes 
nem érdemes mert nem érdemes) 
eljött az eljött 
ő jött el el kellett jönnie 
akinek 
a Mindenség-pupilla nedvesen kitágul 
és leadja a jelzéseket: 
                         vigyázz 
szerelmes ne légy belém 
vigyázz szerelmes ne legyél 
jó majd vigyázok 
majd ügyelek rá 
hogy ne legyek 
szerelmes beléd 
csak szemeimből indulnak el 
zokogva hömpölygő folyamok 
vonító atomjaimnak megparancsolom: 
szerelmes nem-lenni 
szerelmes beléd 
a szád tapadókorongja 
a számra tapad tapadókorongja 
a szádra csúszik a szám korongja 
csupa tapadás a Mindenség 
beléd tapad a Mindenség 
belém tapad a Mindenség 
nedvesen táguló pupillám 
nedvesen táguló Mindenség-pupillám 
csak tréfált veled szerelmem csak úgy 
csak úgy tréfált veled: eszedet ne veszejtsd 
hamuvá ne váljál meg ne haragudjál 
mert azt mondtam drágám 
nehogy szerelembe zuhanj belém 
csak azért sikoltottam kedvesem: 
hogy szerelmed nehogy merev bakelitté váljon 
nehogy halottmerev bakelitté váljon 
mert én úgyis elmegyek 
elmegyek úgyis 
mert én nem bírom ezt a szörnyeteg 
üres dobozt 
ezt az üres pléhdoboz agytekervényt 
nekem el kell mennem 
nekem világgá kell menekülnöm 
sírok jajgatok de el kell menekülnöm 
ezért ne legyél belém szerelmes 
meg ne sejtsd az én tűzvész szerelmemet 
mert én úgyis elmegyek 
itthagyok mindent úgyis úgyis úgyis 
hogy nehogy én is merev bakelitté váljak 
a szád örvénye kitátja torkát 
a szádban örvénylő mozgással süllyed a szám 
a szájak síkosan csusszannak 
lágyan simán lágyan gyűrűznek 
lágyan síkosan csúszósan 
egyre beljebb hatolva 
egyre beljebb tolakodva 
gyűrűzve összeszívódnak 
a tapadókorongok lágyan elcsúsznak egymáson 
forró csúszások csusszanások 
a szájak némán csúsznak csuszamlanak 
egymáson egymásba 
csúsznak sikamlanak 
suhannak nedvesen 
forrón tűzben lángolódva 
behatolnak áthatolnak lehatolnak 
egybecsúsznak csúsznak csuszamlanak 
behatolnak összehatolnak 
nedvesen tűzben csúsznak csuszamlanak 
egymásba tapadnak nedvesen nyákosan elcsúsznak 
egymást szívó korongok 
egymást szürcsölő korongok 
Mindenség-korongok 
ne törődj velem ne törődj velem 
velem már ne törődj 
mert jaj úgyis itthagysz 
szájad tapadókorongján 
szájad Mindenség-korongján 
nedves forró elcsuszamlás 
a Mindenentúlra ---------	
MELANCHOLIA 
A Nagy Célok Emlékkönyvébe 
A HIÁNY ÉRZETE 
Ó szülőanyja a Mindent mindig 
    átitató Halasztgatásnak: 
a néma kezekben a Szorítás 
         Vágya nyughatatlan zsibog.
MAGRITTE KIÁLLÍTÁSÁRA 
A Szemed mögött ajtó nyílik: 
arra kell nézni: az Ősz mögé.
ŐSSZEL KERTBEN 
Elégetik a Fák halott Leveleit; 
Elégetnék, ha tehetnék, a Cinegéket 
is az Amateur Kertészek, mert miért 
is röpködnek örökké a Virgonckák? 
MEGLÖVETETT FÁTZÁN
Oh fényességes Fátzán 
névtelen Menekedése 
az siket Véletlennek 
mongolpofájú Katsintása 
elől! 
MOBIL 
Lépések előre s hátra, 
s nehéz Illata a Csendnek; 
sem előre, sem hátra - 
az Időnek Iránya nincsen; 
soha többé a Múltnak 
nem lesz Kincse; 
megérik lassúdad a Lélek 
alattomos Nincse. 

KÖZTÉRI SZÖKŐKÚT 
Meg lehet-é törni 
Szökőkút Buzgalmát, 
mellyel löki Magasba 
vízi Sugarát? 
TUFAPINCÉBEN 
Hordó kemény Dongája, Abroncsa 
közé zárva Jóság Óbora csöndben 
érik, - mi végre, kinek?, 
ha Ivója alig sincsen. 
BOSZORKÁNYŐSZ 
szikomorfa szigor nélkül 
fűzfa szűz nélkül 
hársfa hárfa nélkül 
gyertyán gyertya nélkül 
platán platina nélkül 
eperfa epe nélkül 
kőrisfa kő nélkül 
juharfa juha nélkül 
diófa gyu-fa nélkül 
almafa álma nélkül 
akácfa cápa nélkül 
eukaliptusz alamuszi nélkül 
narancsfa halandzsa nélkül 
tulipánfa tuli nélkül 
jegenyefa jéger nélkül 
cseresznyefa csere nélkül 
mandulafa mandolin nélkül 
szilvafa vaszilij nélkül 
krisztustövis kereszt nélkül 
rókalyukba mind fuss fuss 
KŐFALHALLUCINÁCIÓ 
Mire vár a Lövedék 
a Závárzatban? 
Mire vár az Ujj, 
Célzásra torzult Szembogár?: 
Falba csapódó Golyó Árnya 
Enyhet adna egy Döglégynek 
a forró Rothadásban. 
LELTÁR FIGURÁVAL 
Egyre csak halmozódik az asztalon 
a semmi porban megtestesülve 
válaszolatlan levelek szemlesütve 
arcok a bélyegeken 
dióhéj dobozokban kavicsok 
játékpipa orgonafából és 
vadgesztenyéből 
elszáradt fenyőgally egy szem 
sárga fagyöngy 
tobozok a dobozok mellett 
egy kibelezett kriptonégő 
két apró nagyító semmire se jó 
nincs mit nagyítani 
a nap kisütött március 
után április 
rég beszáradt tollak üvegpohárban 
rajz- és festőeszközök 
ábrándozásra 
mennyi irón nádtollak 
öreg bibliák és rajzszögek 
jómaga az asztal mellett 
ülve. 
RONDEAU AZOKRÓL, KIKNEK SZÁJOK NÉMA 
(Jean Meschinot - 1420/22-1491 - 
után szabadon)
Kiknek szólniuk kéne, némák: 
Az őszintéket balgának tartják; 
           Kiket vezérel a jóság, 
Szemeim nem látnak senkit; 
Erények lejtőn, a bűn ránk tekint, 
           A szégyen titeket int, 
Kicsik, közepes és nagy despoták. 
Hízelkedők nagy emberek lettek 
És magas állapotba keltek, 
           Jól nevettek, 
Magok fölött nem tudnak semmit. 
Kiknek nyelvek néma, nem beszélnek. 
Szegénynek, csupasznak születtünk. 
A jót csak Istenünktől vettük, 
           Néki mi ügyeink 
Nála ismerősek, mondok nektek, 
           Minden bűnök teremnek, 
Ha a jókat fel nem karolják. 
Kiknek szólniuk kéne, némák. 
AZ ÓLOMKATONANAPOK FELVONULÁSA 
Menetelnek a Napok, 
majd Glédába állnak; 
újfent maséroznak 
s egyre trombitálnak. 
A METAFIZIKUS FELJEGYZÉSE 
Őszi kikerics soha-madara 
smaragd mezőben csontlilán.
KODAK: THE BEST QUALITY 
(Egy amatőrfotó margójára) 
Művészi fotó vízihullával 
(előtérben) 
(háttérben) Tadzs Mahal
(ilyen és ilyen blendenyílás 
fényszűrő satöbbi adatok: 
elsőrendű vásárlás)
ez a pária ez a vízihulla 
iszony-puffadt-foltos- 
holdragyogású-elefántcsont- 
faragású-puha-löttyös- 
emberalakú-hatalmas-záptojás
kissé arrább 
                  három dögkeselyű 
                  tollászkodik 
auschwitz-i nyugalommal 
(majd) 
           csont-éhség-ótvar-eb 
                             szaglász 
ott ahol az emberben volt 
                             a magház. 
TELEGRAM A KOZMOSZBÓL 
Feje tetejére állt a világ? 
A világ tetejére állt a fej?
SUPPILULIUMAS PECSÉTHENGERÉNEK FELIRATA 
Hiúzléptű párduc-isten 
maskarás semmi-vad ösztönöket 
zár magába 
vad sakálarcú számítás 
a másik ember csak tárgy 
az önzés a tér minden zugát 
bétölti - kitölti a sejteket 
vírus mely öröktől fogva irányít? 
A NAGY CÉLOK EMLÉKKÖNYVÉBE 
A nagy Célok vértelen Ajakkal 
mosolyognak. 
Az Ember apró Örömökre vágyik néha. 
Egyetlen meleg Szóra 
egy végtelen Óra 
Méhében együtt lélegzeni 
Csendben és Békességben. 
JELZÉSEK TANA 
Mindenkinek szabad mosolyogni 
önnönmagán 
és a többieken. 
EGY AGYAGTÁBLA KIBETŰZÉSE 
...a magány falain... 
egyre nehezebb lesz áttörni... 
...meddő a jóság méhe... 
FEJFÁMRA 
Áldás mindazokra, 
akik reám mosolyogtak 
VAGYOK 
(Szufi dervis éneke) 
Hogy mi vagyok én, megfogni nem lehet. 
Teljesség létem, mégsem létezem. Csak általad. 
Légyen bármivé az egy-ség semmi-sége, 
Kifejezője e semmi-ségnek én vagyok. 
Olykor moly lepkéje vagyok a napkorongon, 
Olykor ránc és redő a víz sima tükörén. 
Hol általrepülöm társuló eszmék forgatagát, 
Hol az anyagtalan világ madara vagyok. 
Nevemet néha nem mondom csak jégnek: 
és a kemény fagyos télben megdermedek. 
A négy elembe burkolództam belé, 
Felhő vagyok csupán az ég arculatán. 
Az egy-ségből a végtelenbe jutottam: 
Semmi sincs valóban, mi nem én vagyok. 
Erőm magának az életnek forrásából buzog, 
És minden szájban én vagyok az ige. 
Érzéke vagyok minden egyes fülnek: 
És minden egyes szemnek látása is. 
Minden dolog rejtező lehetsége vagyok, 
S vagyok mindenkinek, ki van, az észlelése. 
Vágyaim és akaratom mindenkivel közös; 
Saját tetteim másszor végleg kielégítenek. 
Bűnben és vétekben vagyok a gond, a baj, 
De jótévő szellemem abban, minek jó neve. 
MÁT LÁ TÁRI 
(a babiloniak szerint az a hely, honnan 
nincs visszatérés) 
A végső nagy Állapot 
Feltámadás nélkül: 
abban a másik Világban 
sem Jutalom, sem Büntetés. 
Tettél bármit itti Világban: 
a Holtak Szuroksötétben, 
vértelen Ajkuk Port harap. 
PILLANATCSAPDA 
Néma Perc, Gondolat nem fogan. 
Megvan a pontos Magyarázat. 
Mindenre megvan a pontos Magyarázat. 
Érzelmek rezzenő Szárnyait 
meg lehet-e lepni még? 
Lassan Minden a Magyarázat 
Csapdájában leli halálát. 
Lassan Mindenre van Magyarázat: 
minden Mozdulatra, minden Mosolyra, 
Minden Lépésre, minden Cselekedetre, 
Mindenre meglesz lassan a Magyarázat. 
Mit kutasson hát a Szív, 
mihez van Joga még? 
Mindenhonnan a Magyarázat 
Dárdái állják körül. 
Megbénul. Mozdulni sem tud. 
És néma Perc érkezik el. 
EGY FESTMÉNY GÉPIES LEÍRÁSA 
Ők ketten egy férfi és egy nő állnak. 
.névtelen szobában már befejezték A 
Szeretkezés misztériumát. 
.sejtelmesen tiszta szürke fényeK 
Párája borítja pompás testüket. 
.háttal állnaK 
A férfi mintha röpülni akarna. 
.izmos vállából leereszti karjaiT 
A nő. 
.éppen harisnyatartóját kapcsoljA 
Kemény csípőjén tompora elefántcsont. 
.csak állnaK 
Néma mozdulatlan nyugalomba. 
.pillanatba merevedvE 
S kitekintenek egy hatalmas ablakon. 
.mely mögött makulátlaN 
Hóval borított domb emelkedik. 
.s szemük a horizontot kémlelI 
1976 	
REKVIEM A SZERELEMÉRT 
(Fúvós és húros hangszerekre) 
Szépségem szerelmem hová is tűntél 
buján virágzik a növénymindenség 
alattomos gombák támadják a fák leveleit 
szépségem szerelmem ugrálós báránykám 
néked dobog a szívem üreges álnok éjszakákon 
a virágok olyan kurtán a semmibe vesznek 
a tavaszok egyre rövidebbek: 
elmúlás szövöget. 
Virágzó réteken egyedül vándorolok 
már beleúntam a talányba 
már nem keresem semmire a választ 
csak te lennél: közelséged és ittléted 
üres délutánok kitárt ablakaiban integetsz 
s a dolgok létentúlisága 
sem elégíti ki a szívem. 
Mert csak a vágy csak a vágy növekszik 
félelmetes csendben félelmetes csendben 
egyre kurtább tavaszok erdeiben. 
Testecskéd fehére izzik a szívemben 
testecskéd fehér izzása 
szépségem szerelmem 
ugrálós báránykám 
hová is tűntél 
miért nem vagy velem. 
*
Szívemben a bánat 
óriásmotolla-járat. 
*
Virágokat szedek neked a réten 
egyenként vágom le őket a szárról 
majd a te kezedben, meleg fészkében 
találják meg nyugalmukat 
s a szívet majd újra elönti a bánat. 
*
Fürtös levendula-csillag-nászok 
bomlanak ki a forró éjszakákon 
az álom üveghegyén túl várlak 
virágzó mandulafák idéznek szívemben 
kökényfényes reggelek 
pacsirtás szederindák 
forró elomló holdhomok 
aranyhajból font lobogó nappalok 
ölyvös galambok 
orgonafúgás sajgó tavaszi nappalok 
gombagalagonyás maszlagos sejtéses 
elmászó-hüllő-keserű magányosság 
Őrült orgonaburjánzás 
tücsökzakatolás 
elmúlni érted csillagragyogós éjszakákon 
göncölszekér-nyikorgások 
zokogások 
halott-szerelem siratások között. 
*
Szívem bánata virágból szőtt háló 
terád akarom hajítani 
csillagnedves éjszakából 
téged kihalászni. 
*
Rigócsőrben gyűjtögetlek 
gyíkszemekben nézegetlek 
erdő mélyén ébresztgetlek 
tüskésággal véreztetlek 
hársillatban bódítgatlak 
fenyőtűben szorintgatlak 
kalickában ugráltatlak 
csillagok közt hajigállak 
aranyláncon táncoltatlak 
mézszőlővel megkínállak 
kristálypohárkában iszlak 
iszalagra felkúszatlak 
vadludakra felhajítlak 
kertecskémben el-bévetlek 
vadbogyóval megétetlek. 
*
Már nem ölelsz szép kezeddel 
nem sodorsz el lágy öleddel 
síma röptű madárszárnyak 
borítsanak reád fátylat. 
*
az arcod 
az arcod az arcod 
az arcod az arcod merül föl 
az idő üledékeiből 
az arcod az arcod 
nyakacskád vékonyka íve 
bársonyos tapintású mellecskéid 
(elzuhanás fáradt nappalok üres éjszakák 
egyedüllétében 
még mindig téged építgetlek) 
jeleikkel a kikericsek 
megbabonáznak 
megbabonáznak 
a 
nélküliségeddel 
az évek 
hullonganak 
virágszirmok 
az almafáról 
a cserszömörce 
szivárványt játszik 
már a hegytetőn
s 
nyakacskád íve 
lassan 
a cserszömörce 
bokra mögött 
örökre 
eltű- 
ni 
k
.
*
Oh szerelem száz Vivaldi-búgású oboája, a fülemüle csattog a hársfákon, falba merülő áloméjszaka, nappalcsónak suhanása, a fülemüle füttye, sípja, oboája, mézédes pitypanghallucinációja, gyere közelebb fülemüle a lombok labirintusában, virágzó almafa méhes bódulatában, szerelem szerelem boglárka, pünkösdirózsa, fekete tulipán, pitypangejtőernyők sima suhanása, rigócsőrök múlatása, szerelem szerelem, vadgalamb szárnyacsattogása, eleven szíved dobbanása, fuvola viola d’ amore, csak rajta húzza száz Vivaldi-hegedű, fuvola, virágozzék az almafák virágain, téged várlak szemem fénye, néked sugárzik, sír a Vivaldi‑fuvola, sír szomorú szépségben, sír utánad asszonytestvérem, könnyezik a Vivaldi-fuvola, nincs már tér, nincs már idő, csak a várakozás, a remény zokog a szív legmélyén, a szív forró rejtekében, titkosmelegében, ... 
eltűnnek most már a szavak, most már a szavak... 
                        ...vége a B-dur fuvolaversenynek. 	
AZ ÉRTELEM HÚRJAI 
I 
ŐSGÖRGETEG 
(A brüsszeli Brueghel-kiállítás néhány képét szemlélve) 
Korom ősgörgeteg, elvisz, elsodor; 
kapaszkodás, a kéz halál-sikolya, 
a kéz leszakad, mindenről, hiába 
kapaszkodik: korom ősgörgeteg, 
kiszolgáltatott szívem összeomlik, 
jajszavam a semmibe hatol, szám 
undok mocsokkal teli fulladozás: 
korom, ősgörgeteg, őrült lavina 
hull alá így vad hegyek meredek 
oldalán: korom ősgörgeteg, 
eleven húsom az őrlő kövek, 
gyökerek, csontok, koponyák között, 
görgeteg: ősgörgeteg a korom, 
fájdalmam ősgörgeteg, élet-halál 
görgeteg, szétfreccsenő velő forró 
lüktető darabjai arcomon: őshullás, 
ősordítás: millió éves ősgörgeteg, 
csontrecsegés, bordaroppanások, 
boncolókések, szeretethiány-szikék 
behatolása, borotvametszése: 
ősgörgeteg ezermillió szilánk 
robbanása: a mélység tátongó torka 
kinyílik: ősgörgeteg, őslavina, 
iszonytató kiáltozások, őrült 
kacajok, irgaloméhes imádkozások, 
ősgörgeteg: korom: apokaliptikus 
háborúk, szörnyistenek, velőloccsantó 
irgalomnélküliségek, játszóterek, 
gyermekfejekben gyermekszemek, 
korom ősgörgeteg: jajszavam semmi 
a semmi köbén, menekülésem meddő 
kapaszkodás, leszakadt körmeim, 
szétrepedt tagjaim: ősgörgeteg 
korom: ősgörgeteg: vak őrület, 
hajsza, zuhanás, görgeteg, 
őspüffeteg vágyak szorítása, 
ősvajúdó őszuhanás, tériszonya 
a félelemnek: ősgörgeteg, 
megállíthatatlan véres nász, 
világrobbanások, kifolyt szemek, 
haláltrombitások, szörnyek, 
szörnyek és megintcsak szörnyek, 
hová zuhan az ősgörgeteg, 
kiontott beleket, 
rongycafat ereket sodró őrgörgeteg, 
őslavina az idők kezdete óta: 
a halál-felé-ősgörgeteg, 
varangyos rettegések, tisztátalan 
érintések, bélmocskok, gázkamrák, 
krematóriumok, mosolygó sárkányfejek, 
pokolormok, mennyországvölgyek, 
szétvert herék, karóbahúzott hüvelyek: 
korom ősgörgeteg: ősgörgeteg korom, 
mumifikált jóindulatok, vöröskeresztes 
ápolónők szűzhó köpenyekben, 
kígyók, békák, vírusok: ősgörgeteg, 
szomjhalál, éhhalál, jajongások 
zuhanó lavinája, sportsman mellek 
és bicepszek, ápolónők, takarítónők, 
királyok, császárok, állatfejek 
ősgörgetege: ősgörgeteg korom 
megatonnás földrengései, szökőárjai, 
éhségzónái, leprái, kolerái, szarkómái, 
korom ősgörgeteg: markoló kezek, 
kitaposott belek: kegyelem, kegyelem, 
kegyelem, kegyelem, kegyelem, 
kegyelem mindenkiért: ősgörgeteg 
korom őspestis-vírusai, 
testvérgyilkosságok, fegyverropogások, 
hisztériák és hisztérikák, 
őskövület-jószándékok, ringyó szavak, 
ringyó szavak, ringyó szavak, 
korom ősgörgeteg: ősgörgeteg korom, 
koromsötét világosságok, 
tűzvillámos sötétségek, 
megpatkolt, megsarkantyúzott élőlények, 
vérontó cirkuszmutatványok 
-roppsza hoppsza bokassza- 
felfüstölt hullák, emberbőr-liliomok, 
maffia-vénuszdombok, 
embermáj-pástétomok, 
korom ősgörgeteg: ősgörgeteg korom, 
olajbafúlt szárnyas állatok 
zuhanás, szédülés, örvény, 
poklok és poklok és poklok és poklok 
bugyrai, paranoid emlők, tífuszos mosolygások, 
lopakodások, settenkedések, laposkúszások, 
rothadások, virágzások és újra és újra 
vérontások, vérontások és megint vérontások: 
őrült görgeteg korom: korom őrült görgeteg: 
a mindenséget elnyelő krokodilpofájú lavina, 
Amanda Lear búgó turbékolása, 
szenteltvizes zenekarok, elektronikus 
hallucinálás, kitárulások, bezárulások, 
imamalmok, eszmebörzék: korom ősgörgeteg: 
ősgörgeteg korom. 
II
(Más hangnemben)
“..j’ai trouvé cette figue, 
qui sera l’un des éléments de ma 
Consolation matérialiste.”
Francis Ponge 
MÉHESKOCSI 
A méheskocsi, a méheskocsi, gyönyört okoz a méheskocsi, 
a méheskocsi az erdő mélyén, a méheskocsi a nyugalom, 
a méheskocsi a boldogság, a méheskocsi, ahová 
vissza kell térni, a tiszta rátalálás, patyolat lélegzés, 
méheskocsi, méheskocsi énekbe szőtt jeles ünnep, 
a méheskocsi megszüli a csendet, szárnyak zümmögése 
a méhes nagy batár, méhes páfrányzatos harasztban, 
méheskocsi dönögése zümmögönése fényemeletei, 
nap melengeti szívünőideje tűnő iszalagokat, 
honnan menekedik az elme, nagy nagy isten méheskocsi, mézeskocsihoz, nagy mézes batárhoz megnyugodásért, 
méhekkel zümmögönete, jövetele, menetele, röppenete, 
édes, mézes, szeder létezése: nézése, szeme öröme, 
méheskocsi az igazi, az igazi, a sohasem hazug, 
a méheskocsi tiszta mint hófehér gondolat, 
kiabálások szájakból tódulnak: mindent tudunk, 
mindent tudunk: a vad, a vad, a vadállatok felébredhetnek, 
méhes zümmögés napfénynyugalom semmibe tűnhet, 
kedves méheskocsi, szépségem ki-beszálló méhecskék 
úgye te méheskocsi, úgye te méheskocsi, úgye te élőkocsi, 
úgye béke, béke lesz mindig, ilyen béke lesz 
mint te a méheskocsi, zümmögő méhes nagy batár, 
üszepedő időben megfogható tárgy sejtelmes szépsége 
méheskocsi, méheskocsi a nyugalmad mikor nyerjük vissza 
te szép te gyönyörű te igaz sohasem hazug való-ság 
mikor nyerjük vissza a béke a béke a béke egyensúlyát 
a békét a békét a békét: méheskocsi te szép... 	
TÉLI TÁJKÉP MADÁRSEREGLETTEL 
Oh, 
ez a madársereglet, 
nézd amott, 
lenn, innen a hídról: 
- az életben álltunk-e még, vagy 
az életben túlról pillantottunk 
belé e téli, szűz-hóköpeny 
borította tájba? - 
e különös, úszó, ringó, tipegő, 
egymást csellel orozó 
állatsereglet-kavalkádra? 
- hófehér hattyúk hófehér havon, 
jeges opál vízben, s irombák, 
s közöttük egy: - fekete éj -; 
Mondd, szerelmünk hol lebegett, 
hol, a térnek melyes szögletén? 
szerelmünk: ez a galaxisokat szülő 
csira-csiga 
és ez a sereglet ott, alant, 
összefutó folyók 
jegén-vizén 
hattyúk kara 
és fürge vadkacsa-karaván, 
s hozzájuk csapódva 
- marakodó, csintalan inváziós hadak - 
számuk-sincs, piros vért kacagó 
nyalka sirály; 
Mondd, hol lebeg a szerelem, a szerelem, 
mely bennünkben kiált, 
és nyüzsög és dagasztódik 
szerelem-atom 
milliárd és milliárd: 
a térnek, téridőnek vagy minek - 
nevezzelek - valami - mindenségben 
és annak melyes szögletében? 
- s ez a kavargó fehér-fekete-tarka 
madársereg 
ott, lenn, a hídról nézvést 
szinte szürreális döbbenet, 
mert nem hamis -; 
Mondd, mit kerestünk a jégbefagyott 
folyók felett? 
lobogó, galaxis-szülte fájó szerelmeket? 
- a tér, a téridő, vagy minek 
a melyes partján, 
ki mondja meg? - 
s alattunk még mindig ott lenn 
az a kavargó, úszó, röppenő, 
morzsát kolduló, pompázatos, 
földöntúli madársereg?!
Győr, 1987. január 31. 	
VERONIKA KENDŐJE 
I
Szenvedő Krisztus-arcom 
       ha feléd hajtom, 
patyolat vászon kendődet 
       szelíden borítod rá, 
       Veronika -
II
Fogyó életem, telihold most, 
       újra fényesen ragyog,
tövises homlokomon 
       elapadnak szivárgó
       vérpatakok -
III
Kezed már nem is kéz, 
       de gyöngyvirág simogatás; 
örökkön körülöttem lebeg, 
       ha végighúzod rajtam: 
       boldog kitárulkozás - 
IV
Kis vékonyka arcod 
       s hegyeske orrod 
legharmonikusabb diszharmónia; 
       szemedben az utolsó kérdés: 
       az istenség akarata - 
V
Szenvedő Krisztus-arcom 
       ha feléd hajtom, 
       (mondd és mondd) 
patyolat vászon kendődet 
       (újra és újra) 
szelíden borítod rá 
       (végső nagy szerelem) 
       törékeny Veronika? - 
	
VERONIKA HÍVOGATÁSA 
(Hegedűre és fuvolára) 
(A mindenség mélységéből felbúg az Isten szava) 
Csontjaimban megremeg a velő, 
Csontjaimban megremeg hiányod. 
Néma számat szóra tátva kiáltok: 
Utánad kiáltok némán érted szenvedő; 
Utánad szenvedő némán érted kiáltok: 
Csontjaimban megremeg hiányod. 
Szuroksötétben tapogatózom, mint világtalanok; 
Zokogok utánad, mint örök szeretetlenek. 
(Hegedűhang sír fel - fénysebességgel 
             terjed a sehol-sohasincs 
                    Galaxisok felé) 
Hegedűhang sír belőled s a hangok atomjai 
             Elözönlik a szívem, 
             Mert őreá találtak. 
Fuvola hangja zokog fel belőlem s a hangok 
             Atomjai elözönlik a szívedet, 
             Mert őreá találtak. 
Kezemet nyújtom a seholsem-vagy feléd; 
             Pillanatokkal ezelőtt még 
             Öledben nyugtattam fejemet. 
Arcom is megindul a valahol-vagy feléd. 
Egyedül lebeg feléd az arcom, 
Hogy szemeim legalább magukba ihassanak. 
Érzem, hajam simogatod szelíden 
             Már-már nem-vagy-sehol kezeddel. 
Simogatásod borzongató mindig-így-volt, 
             Örökre-így-lesz sejtelmessége. 
El-elszabaduló poklok milliárd és milliárd 
             Önzésbugyra fortyogásában 
Ragyogó-sugárzó delejes szemed 
Lassan világ-talan szemeimbe látást 
             Világol. 
A veled-vagyok a meg-sem-születtem előtti 
És a már-életem utáni világokba ragad. 
(A szeretlek-szó atomjai a halott végtelenség 
időtlen-teretlen magányába hullanak szét.) 
A szeretlek-szó száguldó atomjait 
Minden bátorságom összeszedve összeterelem, 
Hogy ezredszerre is feléd kiálthassam, 
Beléd suttoghassam: - Szeretlek - 
Gondok és szeretettemetők lidérces világában, 
             Önzések bűzös mocsaraiban, 
Hogy milliomodszor is feléd kiálthassam, 
Beléd suttoghassam: - Szeretlek - 
(Az előbb-még-itt-volt kezed már a 
Sehol-sem-vagy galaxisáról integet némán 
             A tátongó űrön keresztül.) 
(A fülemben énekel az istenség fuvolája.) 
A szeretetért haldoklók zokogása száguld 
Időtlen idők óta 
                         az Univerzumban: 
                      - szeretlek - 
*
Csontjaimban megremeg a velő, 
Csontjaimban megremeg a hiányod; 
Néma számat szóra tárva utánad kiáltok: 
               Patyolat vászon kendős 
                        - Veronika - 	
DALOK VERONIKA TÁVOZÁSAKOR 
Mondd, mit ér csendes 
      szobámba lépnem, 
ha téged kirekeszt 
      onnan a világ; 
áhítatom már csak 
      imádság lehet, 
mely érted száll, míg 
      világ a világ. 
*
Életemből, ami kevés 
      (még marad) 
veled - lepergő 
      csendes álom: 
míg végleg búcsúzom 
      majd tőled: 
s az lesz az 
      utolsó halálom; 
de szerelmünknek vége 
      nem lesz, 
- mosolyodnak bokra - 
      virágzik túl 
      életen-halálon. 
*
A rigó énekli már 
      esti imáját 
      a május-kertben; 
sötétbe borult már 
      a szobám: 
(- áldás, áldás -) 
a csend is nyugodni 
      tér bennem, 
szemed lehunyom, 
      száddal 
halkan suttogom 
      (szerelmem) 
      érted 
      imám. 
*
Óh, drága Veronika, 
      ki lépteimbe 
      szegődtél, 
bánatomba mosolyogtál, 
mosolyomba szomorkodtál, 
      szemembe láttál, 
fülembe szóltál, 
most éppen búcsúzol 
      s elmégy, 
(visznek az én saját lábaim) 
alakod egyre kisebbnek 
      látom, 
de érzem: jössz visszafelé 
      hozzám 
      (szerelem-álom) 
      túl 
      életen-halálon. 
*
      Égi batyumból 
          kidobom 
           minden 
          bánatom, 
               ha 
         elmenőben 
         visszanézel.	
IMÁDSÁG SZERELEMFÉLTÉSBEN 
Hiányzol nékem 
a mindenség viharainak 
         zúzmaráinak 
         jégtengereinek 
         végtelen hidegében; 
hiányzol nékem 
         ebből a darab kenyérből, 
         melyet számhoz emelek; 
         a nyálamból, melyet 
         lenyelek; 
hiányzol nékem 
         a csontváz-halál 
         torokroppantó szorításából, 
         madárcsontvázak látásából,
hiányzol nékem a hiányból, 
hiányzol nékem az álteljesség 
         bódító pillanataiból; 
hiányzol, hiányzol az istenség 
         hatalmas birodalmából - 
- Szerelemszorításod és igét 
formáló fínomka-ívű ajkaid 
         sírják 
a végső nagy együvétartozás 
         nosztalgiáját; - 
mert jeges révületként jár át 
         a hiányom: 
a hiányom halálos lék 
         léted törékeny 
         asszonyi bárkáján; - 
- a hiányom a hiányoddal 
         találkozzék az öröklét 
zeppelinjének istenmegáldotta, 
         végtelenbe suhanó 
         fedélzetén. 
*
(és az utolsó ítélet napján 
az angyalok fújják 
         majd a trombitákat 
és a semmiből vonják ki 
         csókdaló szádat!) 
              Ámen. 	
TAVASZVÁRÓ FOGANTATÁS 
Felméred-é a hatalmas 
áradást, mely bennem: 
            valód - 
*
Hol vagy? merre tőlem? - 
lélegzetedet más bútorok 
és más levegő hallja 
        - drága egyetlenem - 
tűnő jelenetek nosztalgiája 
        szorítja a szívem, 
ha gondolataim időzhetnek 
        csak nálad - 
drágám, kedves mosolyod 
smaragd vizű kaszkádokat 
fakaszt(anak) szememben 
és csillaghintákon röpül 
a végtelenbe e törékeny élet - 
a hozzádtartozás 
                         gravitációja 
állít most már be végleg 
        kozmoszi pályára, 
melyet öröktől fogva 
        vágyott szellem és lélek - 
                   s 
                 csak 
                 érted 
keringek most már tovább 
        élve vagy halva 
        a végtelenségig - 
- a galaxisok és galaxishalmazok 
        és a szupergalaxis-halmazok 
miriádjai éppen azért léteznek, 
mert egyetlen apró sóhajtásoddal 
        létrehoztad őket 
        a gyönyörűség 
        égreszálló pillanataiban - 
- Kezünket összefonva 
az Egyetemet lüktető ütemre lépünk 
        és az istenvilág határain 
        pihenünk és heverészünk: 
        Szeretlek --- 
de szétszakítanak bennünket 
        házak 
        mocskos utcák 
        az emberek 
        kutyák 
        eszmék 
        félelmek 
        és 
        éles kések: - 
- holdporban kúsznék feléd vénuszi ufómból 
kilépve a Hold szétlőtt, sebhelyes 
        arcán: 
        én a Nagy Vándor 
        az Időtlen Idők, 
        a teretlen Terek 
        a Múltak és a Jelenek 
        és a Jövendők Nagy Vándora - 
Hogy egészen egyszerű legyek: 
        VÁRLAK, 
VÁROM LÉPTEID KOPOGÁSÁT, 
ÉS SZÍVDOBBANÁSODAT DOBBANÓ SZÍVEMEN 
AZ ALÁZAT ÉS AZ EGYSZERŰSÉG 
        ANYAÖLÉBEN 
        ÚJRA ÉLETRE 
        FOGANVA 
        VÉLED! - - -	
GEORGINA EMLÉKKÖNYVÉBE 
Születésnapján 
Ha szeretsz, 
jobban fáj a fáj, 
a bú búsabb, 
magányosabb 
a magány... 
Ha szeretsz, 
derűbb a derű, 
fényebb a fény, 
szívebb a szív, 
emlékebb 
az emlék, 
ha szeretsz... 
19 octobr. 1985-dik 	
A HALOTT PILLANGÓ 
Ezer virágra szálltam 
volna 
Ezer virágba szálltam 
volna - 
Hamvas szárnyacskáimra, 
tükörbe néztek 
volna 
a csillagok, 
a csillagok; 
- S most itt heverek 
aprócska halott 
(szerelem nélkül) 
tárgy: 
Megvakulnak lassan mind 
a csillagok, mind 
a csillagok. 	
EMLÉKKÖNYVBE 
“kínok vasszöge” (T. Á.) 
(Megholt álmok sötét ködfelhőin 
átdereng-é néha igaz valónk; -) 
mi voltunk-é mi, vagy csak 
űzött árnyékként siklott 
át hajónk 
vajmi ismeretlen fájdalom 
háborgó vizein, 
- s általjártak kínzó 
vágyak 
didergő ízein?!
17-dik okt. 1986. 
	
AZ ÓDON SZENTJÁNOSBOGÁR 
Mint valami ódon szentjánosbogár 
      izzol fel emlékezetem éjszakájában - 
a teljes hamisság látszata mögött, odaát, 
      de nem itt; itt, de mégsem odaát - hol-ban 
is vagyunk?: egy nyálas áldimenzió gázkamra- 
      liliomos hulla-rétjein űzzük az 
illuzionált teljesség futrinkabogár-váladék- 
      illatú pillogó pillangóját - 
izzik az emlékezetemben, az emlékezetem 
      éjszakájában az az ódon szentjánosbogár, 
az az álom, amit minden pillanatban kitalálunk 
      magunknak, mikor úgyis tudjuk, hogy Isten 
segítsége nélkül (mert kinek a segítségére 
      lehetne még számítani) csak a nagy 
semmibe lőjük bele vágyaink nyilait: vak- 
      töltények vagyunk, csak majd egy nagyot 
durranunk - földből kikapaszkodó halottak 
      (régen meghalt elvetélt szerelmek) 
csontkezei kulcsolódnak néma imára értünk, 
      imádkoznak a majd imára kulcsolódó csont- 
kezeinkért, s majd amikor mi zokogunk, hogy 
      beteljesedjék egy emberpár, legalább egy 
emberpár tökéletes boldogsága - 
rohan az idő (csontgolyóvá keményedett közhely), 
      megint felfutottál hozzám (mi mindannyian 
bolygó hollandiak), itt kerestél nálam igazi 
      hazát, de negyvenkét kerek perc után máris 
újra rohannod kellett a gondok temetőjébe, 
      az eltemetett álmok temetőjébe - a 
gyönyörtől fakadó sóhajaidat a tőled megfosztott 
      falak suttogják az éjszaka magány- 
kriptájában - egy perccel ezelőtt még itt volt 
      a meleged, szerelemfészkünk még ki sem 
hűlt, s te rohansz valahol egy jármű után, 
      itthagyva magad után a gyorsan hűlő magányt - 
miközben az elektronok szünet nélkül keringenek, 
pályájukat egy másodperc alatt hatezerbilliószor 
futva be - 
s te is futsz (keringsz valami szörnyeteg atom- 
      mag körül) negyven valahány perc után, 
amelyből öltözködést, vetkőzést, fésülködést, búcsúz- 
      kodást, néhány mondat kicserélését leszámítva 
huszonöt perc maradt a mi puszta kettőnk számára, 
      csak a mi kettőnk számára, csak a mi kettőnk 
számára, egyedül a mi kettőnk számára, amikor egyetlen 
      egynek számítottunk - 
szóval, felizzik szívemben az az ódon szentjános- 
      bogár valahonnan a múltból, vagy valahonnan 
a jövőből, amikor majd egyek voltunk, s amikor a 
      múltban egyek leszünk - kergetőzés ez az 
egész tizedesparancsra futólépésben rohanó élet - 
- visszarohansz az első emeletről, mert itt felejtetted 
      a kagylókirakású karkötődet, amelyet a szerelembe- 
zuhanás előtt az íróasztalra tettél, s amit az 
      Antillákról hoztam neked - veszett kapkodás, 
keresés, mert a jármű indulásáig már csak másfél 
      perced van, le kell még rohannod újra a negyedik 
emeletről - s így múlnak napok, hónapok, évek - 
de mégis olyan végtelenül hatalmas ez a 
      Nagy Kapaszkodásra Épülő Szerelem, hogy éjjel- 
nappal izzik bennem az az ódon szentjánosbogár, 
      az elképzelt boldogság szentjánosbogara, 
a Mindenséget Összefogó Nagy Szentjánosbogár, 
      a Nagy Egység, ami után minden rohanó találkozás 
perceiben és percei után vágyva vágyunk, és... 
...és az a legrettenetesebb, hogy ha ebben a 
szörnyeteg rohanásban Valami Nagy Valaki egyszerre 
      csak megállítaná ezeknek a másodpercenként 
hatezerbilliószor pörgő elektronoknak a pályáját, 
      akkor az Egész Mindenség egy másodperc ezer- 
milliomod része alatt sugárzássá változva, eltűnnék... 
s akkor aztán eltűnnék Az Az Ódon Szentjánosbogár 
is, amely egybeolvadt, de folyton folyvást szétolvasz- 
tott szerelmünket lett volna hívatva példázni, mondom, 
ha egyszer bekövetkeznék a Nagy Megállítás, 
      akkor aztán nem lesz többé példázat sem... 	
CÍM NÉLKÜL 
(Egy vérkép-lelet margójára) 
Felmérem a felmérhetetlent veszett mértékeimmel 
feléd dobnám mérőzsinóromat, hogy kimérjelek 
a névtelen semmi rettenetes birodalmából 
szétpattanó erek hálózzák be a mindenséget 
a mindenség vérzik ömlik a mindenség vére 
elfolyik a vér s a mindenség viaszfehér 
halottá válik; mérem az utolsó lehetőségeket 
a lehetőségeket amelyek szavakká foszlanak 
tudd meg, mindez azért, mert nincs bennem 
vér nélküled; és vérre szomjazom, mint 
az alvilág hófehér kísértetei; hozzám kellene 
hogy térj fáradt utadról, a hozzám-ba, mint 
egyetlen hazádba... néma kiáltozás a 
halottak ajkán az én hangtalan kiáltozásom 
teutánad... a magány csigái bemásszák 
a tücsöksiratta éjszakák nyugtalan galaxisát 
s te rohanó hétköznapok bombatölcsérein 
túl eocén kövületekbe zárva várod a 
feltámadás harsonáját... s már én is 
kövületté változom egy darab kaviccsá 
amelybe belerúg egy hazatérő kisdiák 
egymástól elszakított tárgyak vagyunk 
kövületek, melyekben megállt örökre az idő 
összeomlik lassan a szélhűdött világ 
minden megszűnik, s csak ez a Mindent 
átitató kínokkal átszegezett szerelem 
lebeg a pusztulás fölött, örök és 
fájdalmas kérdőjelként utánunk epekedve. 	
DANTE A BANTU NÉGEREK KÖZÖTT 
(SIRATÓVERS) 
Féltelek. Mást nem tudok kifejezni. Csak azt, hogy féltelek. Csak azt, hogy rettegek, hogy elveszíthetlek. Slágerszöveg? Rettegek, hogy eltűnik a térgörbület, ami te vagy. (Csillagközi porból lettünk, csillagközi porrá leszünk.) Azaz anyagi valóság. Anyagi objektum. Aki vagy. Lenned kellett. Halálomba jutok, szörnyhalált halok, amikor féltelek. Nehéz értelmet találni a dolgoknak. Amúgy is nehéz. De így, amikor magával ragad a rettegés csontkarja. Ez a rettegés valahonnan a mélyből tör elő. És árad. Feltartóztathatatlanul árad. Hömpölyög. Zuhog. Elönt mindent. Elönti egész szűkölő lényemet. Ha más szó nincs minderre. Mindig csak ezek a szavak. Ezek a szavak. Szavak. Szavak. Mit lehet velük kezdeni? A rettenet sötét torkát sem lehet velük kifejezni. Ennek a fuldokló rettegésnek. Szűköl a létem (már megint ezek a szavak!), mondom, szűköl, és egyetlen különösen érzékeny ponttá sűrűsödik össze bennem a nagybetűs félelem, a szorongás, elvesztésed szorongása. Szorongásom a gyomromba költözik. Elveszíthetlek. Gyötrelmes szenvedések özönlenek mindenfelé, az embertelenség véget nem érő országútjain. Kis szürke létbe vagy belekalapálva. Inkább: gőzkalapálva. S gyönyörű pillanataidat, gyönyörű pillanataimat, a gyönyörű pillanatainkat örökké legéppuskázza az őrült rohanás, az idő könyörtelen hiánya... 
Féltelek, hogy letépnek rólam, lenyúznak rólam, a pokolgyártásra ítéltetett jóindulatú agyvelők az értetlenség véres szakadékainak szélén. Félelmem kápói szétcsapják fejemet a nyugtalanság falán. Atomjaim nem találják a helyüket... Rohanok: fékevesztett őrült lennék csupán, téged kutató? Hol, hova milyen térbe, tértelenségbe, időbe, időtlenségbe? Megbomlott szavak koncentrációs táborába? Hiszen egyszerűen eltaposhatnak bennünket, mint ahogy rátaposhatnak a militarista csizmák a csecsemők tojáshéj-fejére. Mint Dante a bantu négerek között. Hát nem ilyen ez az egész? Ez igazán jó: Dante a bantu négerek között. Még a félelem is eláll egy pillanatra. Szóval: mint Dante a bantu négerek között; jobban mondva: mintha Dante a bantu négerek közé esne. Legalább olyan abszurd létezni ebben a vöröskeresztes sziruppal leöntött hazugság-puding világban: AHOL . NINCS . EGY . PERCRE . EGY . PILLANATRA . SEM . MEGÁLLÁS . AHOL . ÖRÖKKÉ . MONOTON . EGYHANGÚSÁGGAL . DARÁL . A . PUSZTÍTÁS . AHOL . MÁR . ANNYI . ROBBANÓANYAG . FEL . VAN . HALMOZVA . HOGY . EGY . NEVETSÉGES . PORSZEMET . (Ez is kozmikus por, mint mi vagyunk.) NYOMTALANUL . ÉS . VÉGLEGESEN . ELTÜNTESSENEK . EBBŐL . A . BŐDÜLETESEN . NAGY . BOLONDGOMBÁBÓL . AMIT . TUDOMÁNYOS . OKOSKODÁSSAL . VILÁGEGYETEMNEK . NEVEZNEK . DE . AMIT . NYUGODTAN . NEVEZHETNÉNK . EGY . RETTENTŐEN . NAGY . RAKÁS . SZARNAK . IS . (Ha ezzel nem sértenénk meg a világegyetemben élő értelmes lényeket.) . S . HA . LENNE . HOZZÁ . BÁTORSÁGUNK . DE . NINCS . MERT . MOST . ÉPPEN . MEGINDULT . EGY . SZINTÉN . HATALMAS . BÉKEHARC . S . MOST . EBBEN . A . PILLANATBAN . MÁR . MEGINT . BEDŐLÜNK . ANNAK . AZ . UTÓPISZTIKUS-ROMANTIKUS . BLÖFFNEK . (Uram bocsásd meg káromló szavaimat!) . HOGY . MEGJÖTT . AZ . ÚGYNEVEZETT . (Ki volt az a naiv, aki úgy nevezte?) . EMBERISÉG . JÓZAN . ESZE . STB . STB . Egyszóval, hogy kimondjam, ami igazából bennem lappang: Féltelek. Rettegek érted. Szűkölő rettegés fészkelt belém. Tulajdonképpen magam sem tudom mire vélni ezt a katasztrofális méreteket öltő félelmet, amit miattad érzek. Mert mit féltek benned: egy embert? Egy egyedi embert, akit a közhely és a nagy zsenik szerint soha többé nem lehet már megismételni (se, hogy nekem LEGYÉL se, hogy másnak). Az embert, így, nagybetűvel: AZ EMBERT. 
Vagy: AZ  EMBERT.   Vagy: A Z  E M B E R T .  Vagy 

így: A Z  E M B E R T .  Továbbá: A Z  E  

M B E R T .  Vagy: A Z  E M 

B E R T . Talán:  A Z  E 

M B E R 

T.
	
(Lám, ennyi maradt az emberből: egy nagy T, egy kereszt, amelyre felfeszítették Krisztust, a szeretet OPTIMISTÁJÁT.) 
Most már búcsúzom is tőled, Georgina Fluccus úrnőm, már megint letépett rólam a robot, túlórázol újfent, és szívedet szétlapítja lassan a múló idő úthengere. S majd az én rettegő félelmem is szétomlik egyszer. Vajon lesz-e belőle legalább szomorú fényű csillagpor? 

VÁRAKOZÁS 
Felboncoltam már az utolsó 
genitáliáimat is hogy 
végül is megtudjam mitől 
olyan rettenetes ez a 
várakozás. 
Ezt nem tréfásan de keserűen 
mondom. 
Tehát ülök a boncasztalomon 
illetve fekszem 
többször fel kell ülnöm persze 
mert ha fekszem nem tudok boncolni 
kutatásaim nem sok eredménnyel 
járnak illetve jártak mert 
nem jöttem rá a dolog nyitjára, 
így sem. 
Ez a rettenetes várakozás: 
már megint nem jöttél. 
Micsoda hétköznapi banál’ esemény ez 
de mégis: nyugtalanságom 
a tíz a nyolcvanadikra hágott 
(mondják hogy épp’ ennyi elemi 
részecske van ebbe / abba / melyikbe’ 
a világegyetembe’). 
Tovább metélem hát a zsigereket 
most már úgy sincs megállás 
most már a végére kell járni. 
De csak egy elvágott torkú remény 
bontakozik ki lassacskán az 
összekaszabolt zsigerek közül. 
(az egész létfantázia csak 
libidófölösleg lenne?) 
Most pedig újra összerakom magam 
mint egy türelmetlen isten. 
Az órák (a percek) undorító csúszó- 
mászók: cammogva araszolnak 
a majdani nagy semmi bugyra felé. 
Már megint nem jöttél. 
A várakozás feltartóztathatatlanul 
buzog befelé a falak résein 
s lassan elönti a Váró-Termet. 
A mennyezet közvetlen közelében 
a fulladás utolsó pillanatai. 	
TÖREDÉK 
Az ólomgalambok megelevenednek 
könnyű röptük a vágyott origóba visszajut 
ölelésünk kétszárnyú röpte 
a tökéletes megvalósulás 
az ujjongás határtalanná tágul 
..............	
ŐSZI JELEK 
Groteszk, Orbán Ottónak 
A végtelenség béna csókja 
meglegyinti az arcot 
az őszi nyirokban 
egy nyálkás gomba 
szembe(okádja) az éppen 
arra kószáló generalisszimuszt 
egy beteg tüdejű makkot 
A határtalan ész 
kiveszi utolsó szabadságát 
s elindul oda ahova 
soha el nem lehet jutni 
(az idő nőnemű lenne? 
a tér pedig férfi?) 
kicsorbult szakócák 
hullanak az égből 
a fák tövében titokzatos zenék 
a lépések meg fennakadnak 
az ökörnyálak fején 
a lélek manóként bebújik 
egy különös egérlyukba 
s az ősz első vonata 
pöfög át a tájon 
feledésbe hullva 
mennyi lénynek ontották már / újfent 
ki a vérét még lüktető zsigerét: 
ím a gőzölgő vérmocsarakból 
az Isten csodálkozva kilép 
abból ami itt történik 
semmit nem ért 
egy rothadó fülemüle bűze 
terjeng a levegőben 
tüzérségi sortűz pityereg le 
a felhők rózsaszín szűzhártyájáról 
egy kitépett madárszárny-tollseprő: 
egyetemes házmester söprögeti 
a nyári gázkamrák hamvasztottjainak 
törékeny-pici-törpe csontjait 
s a szél hordozza: boldog postás 
a megszámlálhatatlan levélkrematóriumok 
fanyar-édeskés illatlavináját 
az őszapó szakavatott akasztáshoz 
készülődik a legszebb galagonyabokor 
piros bogyós tüskés gallyain 
a szederbokor szögesdrót-labirintusában 
elmúlás szendereg az utolsó 
bágyadt napsugarakban egy hatalmas 
boa constrictor (vagy anaconda?) 
lappangva csúszik észrevétlen 
az öröklét háta mögé 
és egy hirtelen roppant erejű 
hüllőcsapással magába 
nyomja 
ERRE újfent elokádja magát a gomba 
s a generalisszimusz (leokádva) 
VIGYÁZZ-ba merevedve szalutál az égen 
kötelékben húzó vadludaknak. 	
LUCIDUM INTERVALLUM 
A
az üdvözlések szétfoszlanak mint a pára 
csak a késeket köszörülik tovább 
szfinkszek szája nyílik 
kiüzennek a nemlétből a nemlétezők 
egy szemgolyó az egész világegyetem 
ez az egy határtalan nagy szemgolyó 
az isteneket elűzték a halandók 
az istenek elhagyták a halandókat 
minden utat zsákutcává alacsonyítottak le 
majd amikor már csak a szavak élnek 
csak a szavak lesznek a szavak 
a szörnyű egyedüllét egén szürke 
felhőnyájként tűnnek el a nemlétező 
horizont nemlétező horizontvonalán 
a toronyórákban nemlétező harangok ütnek 
a nemlétező toronyórák léteznek csak 
a nemlétező tornyokban 
B
egyetlen szó sem akar többé létezni 
a gondolatok hővé alakulnak át 
kisistereg az anyag utolsó butasága 
csecsemők hintáznak a légben mindenfelé 
csecsemő alakot ölt az isten 
a csecsemők végtelen gyorsasággal 
szaporodnak az esetlen csecsemők 
vaskarmokkal tépnek bele rózsaszín 
húsukba 
C
az ész lejárt már nem lehet bejáratni 
por hamu és kövület lesz minden 
minden az erőlködés megszűnik 
a gravitáció leleplezi önmagát 
valami mégis visszanéz csodálkozva 
önmagára visszanéz önmagára 
a visszanézés visszanéz önmagára 
az önmaga visszanéz az önmagára 
a visszanéz visszanéz a visszanézre 
a vissza néz a vissza néz 
az előre mint irány végleg megszűnik 
D
tulajdonképpen ha jól belegondolunk 
ha jól belegondolunk 
a gondolat a táguló világegyetem 
a világegyetem a táguló gondolat 
de a szavaknak el kellene pusztulniuk 
hogy a gondolat ne gondolat legyen 
a gondolat ki-gondolat 
a ki-gondolat kigondol-at 
igen most már világos: 
a halál pillanata lesz a nem 
ki-gondolat a nem-kigondol-at 
a nem-nem a nem-nem-nem 
a nem-nek a nem-je 
a teljes és totális súlytalanság 
hőveszteség az isten 
ölelő karja: az entrópia 
E
furcsa el sem fogják hinni majd biztos 
mert megtaláltam a nemtaláltamot 
mert a fő kérdés az örökös megtalálás 
vagy mondjuk így hogy elérés 
bekebelezés birtoklás be- és megemésztés 
mondjuk az anyagi valóság teraszán 
tehát egyszer egy adott pillanatban 
befejezett lesz a befejezetlen 
ördögi ördöngősség vagy nem 
az érzékszerveim voltak az isten 
kidugott csápjai? 
csak még egyszer magamhoz szoríthatnálak 
F
“Végül mindenki a kikerült utak miatt sír.” 
1987. december 12. 	
KÉRDEZŐ VERS 
Meghallod-é egyszer a szózatot 
mely kiszól a vérből és a csontok velejéből 
szétszakadt álomhúrok csattogását 
a vándormadár-kék egek szentélyében 
űzött szenvedélyek halk susogását 
sziszegéseit a bú kígyóinak 
meghallod-é halálos szorítását 
az ereknek vérző sebeknek 
a kincseskamrák lobogásában 
széthulló arcaim fénypásztáit 
a zöld evezők monoton csapásai mögött 
a tavasz simogató csontkezét 
alamizsnáért könyörögni 
a kivertség lila parókáját 
lobogni a kegyetlenség céda ágyán 
meghallod-e egyszer a szózatot 
mely kiszól a vérből és a csontok velejéből? 
1989. április 19. 	
AZ UTOLSÓ VISSZHANG 
(SZERELEMVERS PRÓZÁBAN) 
- Szeretsz? - kérdezte a férfi a boldogság ormain kalandozva. 
- Szeretlek - felelte az asszony -, nagyon. 
Megállt körülöttük az idő, övék volt a létezés legvégső értelme. Egymásra találtak. 
Éppen az elébb szálltak le a vonatról, fellélegezve, felszabadultan, telve a vágyak robogó hegyi patakjaival és hallgatag tengerszemeivel. Végre elmenekültek, végre sikerült messzire kerülniük a vesébe hatoló tekintetek borotvaéles tőrei elől. A félelem már nem lihegett bennük sivataggá száradt torkával, most csendesebben lélegzett az is. Minden bagazséria, szemernyi teher nélkül indultak neki titkos útjuknak az azúr ég kupolája alatt, a megfrissült létezés mámorosan kozmosszá táguló tüdejében, ketten, egyszerűen, zsoltáros áhítatban; a madarak pompás koncertet szereztek össze számukra, mindenféle növényi élőlények langymeleg cinkossággal suttogták szívüknek egy álomvilág régen várt üzeneteit. 
- Szeretlek, szeretlek, szeretlek - hadarta játékosan az asszony, aki könnyű, lenge kis blúzt viselt, s finom szövésű sortjában gyönyörű domborműként pompázott gömbölyű kis feneke. 
A férfi most gyöngéden átkarolta karcsú derekát, s az asszony delejesen simult tenyerének bársonyos fészkébe. Valami titokzatos nyelven suttogtak nekik az égből integető fenyőkoronák. 
Már benne voltak a korban, életük kenyerének javát már elfogyasztották, de a rájuk zúduló határtalan boldogság harangzúgása ünneplőbe öltöztette minden eddigi bújukat-bánatukat; úgy érezték, hogy az örök idő különféle tájain megszületett, éppen születő vagy majdan születendő vágyakozásaik végre beteljesedtek, hogy beléptek az örökkévalóság szentélyébe. Retteneteik sötét gomolygásait áttetsző párává foszlatta a csak bennük kelő új égitest fénye. 
- Majd én viszem a kis válltáskádat - suttogta szerelmesen a férfi -, olyan csodálatos érzés, ha nincs rajtad egy szemernyi teher sem, amikor könnyű vagy, akár a pillangó, mely önfeledten cikázva keresi a párját - s már akasztotta is a vállára a semmi kis szatyrot, s mentek, egyre csak mentek, mint a megbabonázottak, akiknek már nem volt semmilyen céljuk, s most mégis a cél felé igyekeznek. 
A férfi hirtelen megtorpant. - Istenem - s elcsuklott a hangja - a bőröndjeink, ott felejtettük őket az állomáson! Hát mi ez az egész? Csak álmodtuk ezt a csodálatos boldogságot, felszabadultságot, könnyedséget? Hát nem csomagok nélkül indultunk a mi szerelmes utunkra? De miket is beszélek itt összevissza! 
- Drágám, édesem, nyugodj már meg, ne veszítsd el a fejedet. Az a két bőrönd igazán nem fogja megkeseríteni az életünket. Ugye, szívem, nagyon, de nagyon szeretsz? - s az 
asszony forró csókban forrt össze aggályoskodó, felindult kedvesével. 
De ebben a pillanatban egy postakocsi fékezett mellettük. 
- Úristen - szaladt ki önkéntelenül mindkettőjük száján. Nem valami ismerős cserkészte ki talán őket boldog névtelenségükből? Szerencséjük volt: az állomásvezető száguldott utánuk a két bőrönddel. De szórakozottak egyesek, mormogta, s már száguldott is vissza, következő vonatához. 
- Majd én viszem mind a kettőt - nevette el magát kényszeredetten a férfi -, majd én viszem, szerelmem, - most már úgyis mindegy. Igazad van, ezért a kicsinységért nem veszíthetjük el a fejünket. 
- Szeretsz? - szorította magához az asszonyt szereleméhesen a férfi, amikor egy lombos tölgyfa alatt kis időre megpihentek. Ez már a végső, tovább nem fokozható szeretet, a végső nagy beteljesedés, a megváltás, az Egy, igen, a Nagy Egység. Bocsáss meg, hogy olyan vagyok, mint egy dadogó kisdiák, de már szinte nincsenek is szavaim. Ó egek, minek is hoztuk magunkkal ezt a rengeteg csomagot, mit csomagot, egy karavánútra való málhát, egy egész rakományt! 
Az asszonyon meg rajta is egy-egy degeszre tömött hátizsák, mindkettőjük kezében a súlyos bőrönd meg különféle dobozok, zsákocskák, tasakok, még felsorolni is nehéz lenne őket. Az asszony már ereje fogytán majdnem összeesett a cipekedéstől, de összeszorított fogakkal viselte terhét. A férfi egy ideig még igyekezett segíteni asszonyán, de már őrajta is annyi volt a málha, hogy csődöt mondott a jó szándék. De azért időről időre le-lerakta gabancát, s rohant vissza társához. 
A kézzel húzott kocsira felfért az összes poggyász. Még a nagyját is nehéz felsorolni: négy-öt termetes utazótáska, egy szekrénynek is beillő, vasalt-pántolt, sok vihart megélt hajóláda - ki tudja, melyik őstől maradt rájuk -, amelyet csak négy rakodómunkás tudott a kocsira emelni, aztán három különös formájú, vastag viharvászonba bugyolált, hosszúkás tárgy (hangszerek lennének bennük?), sok egyéb apró kézitáska, egy kitömött fekete hattyú (az élővel csak jóval később találkoztak egy félig befagyott folyón), s volt ott még összesen kilencvennégy kisebb-nagyobb kínai és japán porcelánbaba, meg egy 213-as számot viselő kórházi ágy mindenféle járulékkal, úgymint infúziófolyadékok, kartonok, fagyasztott vérplazma és így tovább. De mit számított mindez, szerették egymást, és ez volt a lényeg; együtt voltak, és mindent egésznek éreztek, és kettejüket is egynek érezték, és mégiscsak boldogságuk országútján húzták-vonszolták mázsákat nyomó kocsijukat. 
Az asszony ezüstösen csengő kacagása hangzott fel mögötte a távolban. Bizony alaposan lemaradt hatalmas kocsijával, bizony, nem asszonynak való az a roppant teher. Az asszony egyre csak kacagott, és közben azt kiáltozta a messzeségből, hogy szeretlek, szeretlek, szeretlek. Nagy nehezen megállította a roppant súlytól szinte önmagától mozgó kocsiját, s kezdett visszafelé szaladni asszonya felé, az ő igazi asszonya felé, akit a kimondhatatlanul nagy világegyetemben kellett meglelnie. Hosszasan ölelték egymást, lélegzetük is elakadt, az nem lehet igaz, hogy mennyire szeretlek, suttogták bele egymás suttogásába, lehelték bele egymás leheletébe, itatták bele egymás atomjaiba. Már egy álló hete meg sem tudtuk egymást ölelni, istenkém, drágám, de megvékonyodott az a kis arcod, olyan, mint egy élére állított pergamenlap, súgta évődve és egyre szerelmesebben a férfi. 
- Jóságos ég! A kocsikaraván, meg a csomagjaink! - ocsúdott fel hirtelen az asszony a mágikus bódulatból. - Hogyan is feledkezhettünk meg róluk csak néhány percre is! 
- Igen, igen, ez nem tréfa, ez mind a maguk csomagja, itt áll mindegyiken a nevük - kiáltott le rájuk a teherautó vezetője -, az sz…-i postáról hurcolom maguk után már jónéhány órája. Nem egy könnyű dolog errefelé teherautóval járni. Itt írják alá, s kezdhetik a lerakodást. 
Bealkonyodott, mire végeztek az átrakodással. Pedig ők egyszerűen csak boldogok akartak lenni. Most már aztán valóban úgy festettek, mint egy-egy cirkuszigazgató, aki egymaga szállítja egész kompániáját meg a kellékeit. 
A szerelem egyre mélyebben hatolt beléjük, járta át őket, szívódott legbelső zsigereikbe, kiabálni szerettek volna magányukban, hiszen mindig el-elszakadoztak egymástól, éjszakánként agyoncsigázottan zuhantak kísértetekkel teli, nehéz álmaikba. Már csak nagy néha kaptak üzeneteket egymástól a sűrű rengetegben, amelyben utolsó erejüket megfeszítve vonszolták a málhásszekér-karavánt, az ősrengeteg egy-egy nyílásán még át-átkiabálva egymásnak, habár a válasz már mind nehezebben volt kivehető a növényi zúgásban és az egyre növekvő távolság miatt. 
- Szeretlek, szeretlek, szeretlek - vélte hallani a férfi lelki füleivel egy mély, szakadékos vízmosásban, ahol már egy álló hete iparkodott összegyűjteni guruló málháit - szeretlek, szeretlek, szeretlek, kalapálta a szíve, amely már egyre tompábban verte fáradt ritmusát. 
Ereje utolsó megfeszítésével ráncigálta fel a gravitáció ölelésében fetrengő utolsó kocsiját is arra a füves tisztásra, amely egy mély szakadék szélén világított. A kocsikat nehéz volt mozdulatlanságra bírni, a kerekek alá nagy köveket kellett raknia. 
- Végre, végre fenn vagyok a csúcson. Innen majd csak meghallja a kiáltozásomat -, s agyongyötört kérges tenyeréből tölcsért formálva kiáltozni kezdett: 
- Szeretlek, szeretlek, szeretlek...! 
Amikor hosszasan elnyújtva befejezte, mint valami furcsa harci kiáltást, egy töredéknyi időre halottinál is halottibb csönd árasztotta el a nagy mindenséget, az őscsend költözött vissza elhagyott birodalmába. S egyszer csak, mintegy varázsütésre, mindenfelől, csúcsokról, völgyekből, szakadékokból, sziklaszirtekről, messzi síkságokról ezer és ezer hangon kiáltott vissza ezer és ezer visszhang, az egész mindenség ekhózta: 
- Szeretlek, szeretlek, szeretlek... 
De csak saját hangjának különös, szinte földöntúli, testetlen változatai voltak ezek a monoton, álombéli szavak, s amikor végleg elhaltak, hirtelen villámcsapásként hasított belé a szörnyűséges felismerés: az asszony hangja örökre elveszett, a tíz a nyolcvanadikon számú elemi részecskéből álló világegyetemben...