HIZSNYAI ZOLTÁN
A STIGMA KRÁTERE

TARTALOM
Metamorphoses mythologiae 
Tsúszó Sándor: [Mikor a tyúkok...]
I. FRÜSTÖK A FÜSTBEN 
Früstök a füstben 
Bújócska 
Ugyanitt... 
Fölfeslik pelyhe... 
Lélekbúvárharang 
Két zsúf 
Elvirít egy világ... 
Részeg postás csontot darabol 
Ne szellents, ha pimasz az öngyilkos 
Októberi szieszta
II. KIEGÉSZÍTÉSEK A SZÜRREALIZMUS KIVONATOS SZÓTÁRÁHOZ 
Agresszió 
Arany 
Állat 
Elefánt 
Erotika 
Haj 
Hazugság 
Idegzet 
Írni 
Kés 
Lég 
Lehet 
Nyakkendő 
Repülőgép 
Restség 
Revolver 
Szem 
Szorongás 
Szűz 
Ujj 
Unalom 
Vörös 
Zuecca
III. DANSE MACABRE 
Ite, missa est! 
Verslélektan 
A halál szabásmintája 
Iszákosok fohásza 
Profán zsoltár 
Alkonyi metamorfózis 
Danse macabre 
Megtérés a reményhez 
A stigma krátere
IV. HEMICRANIA 
Hemicrania	
Metamorphoses mythologiæ
epilógus 
“Én pedig ímé özönvizet hozok a földre, hogy elveszessek minden testet, 
a melyben élő lélek van az ég alatt.” 
“De te veled szövetséget kötök, és bemégy a bárkába, te és a te fiaid, 
feleséged és a te fiaidnak feleségei teveled.” 
“És erőt vevének a vizek a földön, száz ötven napig.”
“Felfakadának a nagy mélység minden forrásai, és az ég csatornái 
megnyilatkozának.” 
Mózes I. könyve 6. 7. 
1 Midőn medréből kicsapott Aegeus 
árja, hajónk már réges-rég készen állt, 
s amikor végre aludni tért Zeus, 
4 az új istennek szava valóra vált, 
és elevezvén az Olympus fölött, 
hajóm népével átléptük a határt. 
7 Láttunk bősz ordast a bárányok között 
úszni, és hallánk Tethyst, miként fortyog, 
ha a fuldokló Chimaera könyörög. 
10 Örvények mélyén rejtőztek a tornyok, 
s Notus ujjai hullámot pödörtek 
hajunkra, tehát megrémülni volt ok. 
13 »A vad habokat, Vezérlőnk, döföld meg, 
vessed alá, mint tetted a roppant 
éggel, szigorú rendednek e földet!« 
16 gajdoltuk s bárkánk sziklaszirtnek koccant, 
merültünk pörgve, mint kit izmos henger 
pumpál világra felszítva az új tant, 
19 s tízezer bőrű tüzünket a tenger 
ringatta s csilló kaleidoszkópja 
kavarta sorsunk. »Nézz magadba, Ember, 
22 kinek van mérni örvényeid ónja? 
Feloldhatatlan bűnt táplálsz te, mert hisz 
ki veszni nemzett, nincs kinek meggyónja. 
25 És úgyan lészen. Hiába fúj Memphis 
bikája izzó homlokodra jelet, 
az öröklétbe semmilyen út nem visz. 	
28 Nem lesz zivatar, csak a kába részek 
futkosnak az egésztől mérgezetten, 
s Themis hálóján nem ejtetnek rések.« 
31 siránkoztunk, mert nem értük még tetten 
a mindenekben szunnyadozó erőt, 
úgy véltük, hogy az egyezés véletlen, 
34 s (habár messze leng melege) eme rőt 
gyökerű zsarát csak bennünk lombosul. 
Így értünk partot végre a hegy előtt, 
37 amely a magány vizéből égre hull. 
Nád, káka, sás közt vezetett egy gázló, 
sík föveny mentén, a meredélyre túl, 
40 de mihelyt léptünk az égi kilátó 
iránt csak egyet, nem gondolva kárral, 
ott álldogált az uticai Cato. 
43 »Kik vagytok itt, kik szemben a vak árral 
futtok az örök tömlöcöt kerülvén? 
szólt, rázva haját a komoly szakállal. 
46 Ki volt lámpátok és ki volt az Ösvény, 
s vezére a mély éjben lábatoknak, 
amelytől oly sötét az örök örvény?« 
49 »Lángok vagyunk mind, kik világra rogytak: 
nedves a víz, és virágzó láng a fa, 
beszélő láng - bár szavai kopottak - 
52 az ember, s lépő a földnek állata; 
egymásba lebben, át hetedhét szinten, 
a létezésnek milliom párlata.« 
55 »Szigorú törvény alá esik minden, 
való igaz; de érzitek-e a túlt, 
ahol a rendszer visszájára billen?« 
58 lobbant a Nyelv, s a való világ kihunyt, 
szavak ropogtak, és nyílott tág tere 
a képzeletnek, de hol mi lángra gyúlt, 
61 ott tátong mélyén a stigma krátere. 	
[Mikor a tyúkok...]
Mikor a tyúkok végre mind elültek, 
és a búgást már elnyelte a dúc, 
s az égbolt gömbje a halovány kéket 
olybá facsarta, mint a ribizlijuice - 
több eb magammal vonítám a Jelent, 
bízón, sunyin, nagyravágyón, árván, 
s nem sejtettem még: egyszer, odalent 
egy még nagyobb kivetettség vár rám. 
Virradni készült. Pennás falkánk oszlott. 
Sompolyogtunk már vackaink felé, 
mikor megláttunk egy bősz árnyalakot, 
amint pofáját égre szegezé! 
És nem tágított. Még meg sem is rebbent. 
Igric jövelt. Dicsének hangja szállt. 
Majd megvirradt. A sötétség ellebbent. 
S a tyúkszar között súlyos ál dog állt.
--------------------------
Csupasz kő, csupa por. Csip-csup hatások, 
melyeket orvvadász leteríthet, 
a nagyobb vadak mind a látomások 
dzsungelének mélyén legelésznek. 
--------------------------
Vetkőzz valómig, s öltöztess magadba. 
Mi voltam én?! Voltam, aki leszek! 
Legyél helyettem én, mert így - szavamra! - 
magadat is könnyebben megleled. 
1936 decembere 
Tsúszó Sándor 
(1907-1941)   	

Tsúszó Sándor (1907-1941) - méltatlanul elfeledett felvidéki születésű irodalmár és művészeti mindenes, aki a korabeli európai szellemi irányzatokkal szinkronban fejtette ki páratlanul gazdag és sokrétű tevékenységét. Életművének föltárását - mely csak a közelmúltban, a volt Iródia-csoport kezdeményezésére indult meg - rendkívüli módon megnehezíti az általa használt számtalan ál-név. Ennek ellenére ma már nyilvánvaló, hogy életművével szinte felbecsülhetetlen (látens) hatást gyakorolt az utána következő (sőt az őt megelőző!) nemzedékekre, az európai művészet fejlődésére. Itt közölt verstöredékére - mely minden bizonnyal elhallgatása előtti utolsó lírai műve - világszerte hányódó kézirathagyatékában akadtam. 
I. 
FRÜSTÖK 
A 
FÜSTBEN
Früstök a füstben 
(a kokszolókemencék tetején) 
Nagy szárnyas anyák repdestek a fénynek, 
pléhketrecében tonhal csapkodott, 
bakancsom orrán nyalka jancsiszegek 
markírozták juliskás mosolyod. 
Kémény-falloszok lövellték a füstöt, 
az égbolt kéjjel ráterpeszkedett, 
és a hajnalpír már hiába küzdött - 
permetezett az utolsó kenet. 
Biz’ nem a nóta, csak a szénpor szállott, 
vízhólyagtól lett lúdtalpas a láb, 
s ami volt állott, most egyre csak pállott. 
Hajszálnyival sem juthattam alább. 
Körbekurbliztam hát halkonzervemet, 
s most Rád gondoltam, aki majd leszel, 
magába tunkol; kit a szakszervezet 
egy üdülésen mellettem helyez el. 
Megszolgáltam a jutalomüdülést, 
gondoltam, s vártam a pillanatot, 
a halálbagzás nyisson egy pici rést, 
amelyen hozzád felsétálhatok. 
S vártomban, bízón, sok tonna tonhalat 
elmajszolgattam; ...szárnyas anya szállt; 
már abban is csak téged láttalak. 
S hozzá emeltem a menetspirált. 	
Bújócska 
Nyolcéves voltam, a lány kilenc. Bújócskáztunk. 
Aki bújt, bújt, aki nem, nem! Megyek! - sipákolt 
a vézna, nyakigláb szomszéd fiú. 
Tudtuk, hogy a fészerbe néz be először, 
mégis még mindig ott toporogtunk a tyúktetűtől 
eleven porban, a rozsdás szegekre aggatott 
rengeteg kacat dzsungelében. Egészen tisztán 
emlékszem egy csorba fűrészlapra, egy horpadt 
idegenlégiós parafa kalapra, a résnyi ablak 
törött üvegén behajló szőlőlevélre, hosszabb 
és rövidebb, csomóba kötött madzagdarabokra, 
egy repedt teknőre, s a polcokon egy sereg 
kisebb és nagyobb rozsdás konzervdobozra, tele 
görbe szegekkel, törött csavarokkal, spulnira tekert 
vörösréz drótokkal és sok-sok hasonló tárggyal. 
Jól ismertem a fészert, de amire még most is 
emlékszem belőle, az akkor, abban a feszült 
pillanatban vésődött az emlékezetembe, amikor 
poros lábunkat egymáshoz dörgölve, 
ott álltunk a lánnyal a fészer közepén, 
és tudtuk, az egyetlen biztos búvóhely az az ócska 
ruhásszekrény a sarokban, amelyben dédanyám 
fiatalkori ruhái között hallhatóan rágcsálnak 
a molyok. Tudtuk, hogy össze fog érni a térdünk. 
Tudtuk, hogy a lélegzetünk is egymásba gabalyodik. 
Tudtuk, mit jelent, ha oda együtt bemegyünk. Tudtuk, 
ott senki nem talál meg. Tudtuk, és mégis oda bújtunk. 
Tudtam, már egy negyedóra is eltelt, s a többiek 
régen megfeledkeztek rólunk, hallottam az újabb 
és újabb “aki bújt...”-ot, a kupacról-szertesurranást, 
a kárörvendő “megvagy”-okat, tudtam, de valahogyan 
semmi sem volt biztos. Abban a friss-verejtékes 
sötétben a biztos mintha egérutat nyert volna a 
század eleji szövetek szálainak labirintusában. 
A tenyerem úgy nyugodott a térdemen, mint egy 
kikloffolt marhahússzelet; a térdemen, amely 
a lány ropogós combját érintette, érintette és már- 
már hozzásimult és kis híján belecsimpaszkodott, 
de az ujjaim bénultan fityegtek, talán már 
fél óra is eltelt, a lány már egyre gyakrabban 
sóhajtott, egyre dölyfösebben és hidegebben 
szuszogott, meleg teste megdermedt, fölrepedezett, 
és végül egész odaadó lénye kihűlt, zajlani 
kezdett, fölpúposodott és szilánkjaira zúzódott, 
mint egy kavicsszem nyomán a szélvédő üveg; 
aztán megszólalt: “hát akkor bújjunk elő!”, s a hangja, 
akár jégcsapok fésűfogán végighúzott lábszárcsont, 
a leheletéből a zúzmara serkéi rakódtak a hajamra, 
a fogai közül bárányhús inak gyökérzete lógott, 
s én, mint csiga a csápját, óvatosan a tyúktetűtől 
eleven porba nyújtottam a lábamat, ízületeim 
kereplése közepette föltápászkodtam, 
s mint egy zátonyra futott gálya, görcstől 
oldalra billent fejjel megálltam a felpúposodott 
vályogfalra akasztott üres galambdúc alatt, s a 
vályogtéglák repedéseiben bujkáló lódarazsakat néztem, 
hosszan, hosszan, ahogy néha egyik-másik kidugja 
a fejét, aztán visszabújik, kirepül, visszatér, eltűnik 
a fonnyadt sárkockák között, aztán megint elölről, 
s ez akkor marha érdekes volt, le se tudtam 
venni róluk a szememet, s a lány anyjától látott 
pózban megállt a hátam mögött és a csípőjére 
tette a kezét, s úgy beszélt, mintha tökfőzeléket 
lefetyelt volna, a lábszára lekvárfőző fakanál, 
a feje mint a pampuska, s a lódarazsak nyugodtan 
spacíroztak a kihullott kötőanyag helyén maradt 
tágas járatokban, néha egyik-másik kidugta 
a fejét, aztán visszabújt, kirepült, visszatért, 
megint eltűnt, aztán elölről, majd megint 
és megint, s ez akkor olyan érdekfeszítőre sikeredett, 
hogy le sem tudtam venni róluk a szememet, 
levegőt is alig-alig szedtem, a szívverésem is 
lelassult, pedig oda sem figyeltem az egészre, 
le se tojtam a darazsakat... 	
Ugyanitt... 
ugyan itt vagy-e, vagy csupán emléked 
- az mivé leszel, mint mindannyiunk - 
köszön előre mindmegannyi unt 
létező közül?... Az ember elképed, 
ahogy a jelent ágyékig letéped, 
és elevenen kavarog a múlt, 
rogyásig rakva azzal, mi lehullt: 
pedig az elme, jaj, mennyire téved - 
tévedni akar, mást mit is tehetne, 
melegre vágyik, hej, biz’ csak telet ne 
kapjon, mert a fagy - habár megkeményít - 
zúzmarás üstje mélyén halni készít; 
s hiába, hogy a verejték kicsap - 
mintha forogna benned húsbicsak. 	
Fölfeslik pelyhe…
Fölfeslik pelyhes húsod és a lárma 
megtelepszik a sejtjeid között, 
termékenységed ősi félhomálya 
a fárosz-fényre lassacskán köröz. 
Oly sűrű vagy - nincs tűz, mely lefölöz, 
megnyílsz fölöttem, mint egy égi tárna... 
Zuhanhatok? Szerelmed bekötöz? 
Vagy meghagysz puszta testemnek kitárva? 
Öt lábon ingva araszolsz a kincsig, 
penész szöszöl, mint sápadt rókaprém; 
a bányamély benyel, teper a láz. 
A fájdalom előbb arat le mindig - 
egy csöppnyi kínnal mindig több a kéj; 
azért hevülsz inkább, mi sújt, aláz. 	
Lélekbúvárharang 
Olyan szép sötét este volt - kedvem támadt fokozni. 
Kedvesem háromszázötven kilométernyire 
közben fogat mosott és elvonult aludni.
Mondom, szép sötét este volt, 
nem leskelődött egy fikarcnyi csillag, 
a Hold hátát mutatta-e vagy beborult...
 - megmozdult alattam a pamlag. 
Ahogyan lenni sötétben szokott, 
a tárgyak egymás orrlikát szagolták, 
s mint tűz köré barátra vágyó vándorok, 
mind közelebb bújt a sötéthez, 
és kisujjukat összedugták 
a sarokban a démonok.
A csend puhán csörömpölt s csak azért, 
hogy hallhatóbb legyen hallgató szava, 
a lámpa álmodott, s a fény sava 
szeme alól kimarta a sötét 
drótokat, és fekete kova 
pergette a setétet tova, 
miként a tél a dért.
Nyakammal körbenéztem, de sehol 
sem leltem szememet, 
egyik kezemmel éppen csak hogy 
megláttam másik kezemet.
Tehát sötét volt, olyan, 
hogy már fokozhatatlan, 
csákját, csákányt ide, hadd szálljak 
alá a búvárharangban 
a lelkem mélyén fészkelő homálynak, 
melyben megkövesült a zűrzavar - 
s most nincs, ki magam elől eltakar: 
kedvesem álma malmát hajtja, 
párás a feje alja s karja 
alatt - hiszi - fejemet tartja.
Lelkem búvárharangja 
hangtalan süllyed le az aljba...
Először némi káprázatokat, 
aztán viharvert álmokat, 
oszló testű kandúrokat, 
csókra termett hangyászokat, 
orrszarvú szarvakat, 
elefánt ormányt, 
viselős szűzlányt, 
süldő sellőt spirituszban, 
sudár delnőt hubertuszban, 
nimfát, bűvölve boát, 
örömlányt, hallgatva oát, 
rakoncátlan kancákat, 
tántorgó bárcákat, 
azután mindent odahagy, 
lesüllyed lelkem örök vadászmezejére, 
hol komor gondok konganak bomolva, 
s a Sors lábánál fogva lóg a porba, 
és kicsorog romlott orravére,
a szél sebesen sodorja a csontok 
csorba küllőit, csontsovány koboldok 
parittyáznak pettyes pelenkákra - 
különben minden teljesen üres...
Tüzes sebhelyek úsznak még zsizsegve, 
s üres zsebek zöldellnek, mint a zsázsák...
Hanem egy nagy halom porcukor 
- mert porcukor az mindenütt van - 
mögött mi mozog oly buzgón bongva?!
Bizony, kedvesem fújtat ott kedvére, 
álmának malmát hajtva 
mákot őröl ősz fejemnek hóna 
alatt lévő felére. 
Foga közt paszta illata páráll, 
s martos melle alatt egy eltévedt, 
izgága hajszál.	
Két zsúf
per I. verzió 
röfiretiküljét párnaerdőmbe vágva 
állt meg fölöttem kisujjbegyesem 
ci-ci-cihelődött cifraléke láttán 
rögtön muffrudam 
az istenverte combsarló máris nyiszogott 
csókcséphadaróm csiklócsigacsápján 
- addig-meddig bujabajom bőgő 
orálgutánját nyálprémes 
műtőcölöpömre hajló 
mandulafájára űzi 
föl szűzi anyajegyesem... 
s munkaebédünket sebtében összevágott 
kirántottámmal üljük meg s munkavecsernyénk 
köldököldöklőm áldott örömére 
iszonyú tivornyába 
torkoll s pendelybe csavart 
tengelyemen billegő 
perpetuum-hintánk 
örök két ágát himbálhatom már 
a verítéletig én szegény húzótróger 
per II. verzió 
drága uram e tétova éllel 
írott szemérmes mársohasémben 
összeragadtatott főtitkárvallottak 
herevésznek mint megannyi marhas 
lábuknál golyószórakoztatók 
de mindhiába nógatombolok: 
húgyvanok a fényers erekjégig 
idüljön le én elvtársam drága 
össze s visszamosolyogjuk magunk 
lépten-nyomott dicsővezetékek 
a teadélutálnok diktátorz 
hellyel-közel kínál plüssdfogdelben 
a szopóstás hoz majd egy bélyegelt 
borítéket hasladékainkba 
egérséges pirostás arcunkba 
nagy sebbel-lobban az igæret 
szomorú fejjel vidám nyakkal élek 
tudom már mit várhatolnak-ötölnek 
és még egy hiszekta alakultúra 
bazárkánkban s én is beleléptékek 
(1985) 	
Elvirít egy világ... 
H. P.-nak emlékeztetőül 
legszebb emlékezetkieséseire 
A kék madár délebbre költözött - 
szárba szökken s elvirít egy világ; 
ablakod tejüvege immár lefölözött, 
az emlékezet messzire kilát, 
mert nincs előtte semmi. Csak a Semmi 
úszkál a létben, mint selymes ökörnyál, 
valami módon mégiscsak jobb lenni 
- talán mert a halál aktivizál. 
Söröskupakban üvegszem forog, 
feltör a nyál a gerinced felől, 
ha kérdik, mondod, jól megy a sorod, 
s gyomrodból Jerikó szemete kidől. 	
Részeg postás csontot darabol 
Egy részeg postás csontot darabol, 
vasfűrésszel, rozsdás pléhen ülve; 
beszáradt festékes doboz bakog 
sarkán a pléhnek, melyen a borostás, 
vedlett mentéjű postás 
előre-hátra imbolyog. 
Porlik a csont a krákogás nyomán; 
girhes kandúr kivert fél szemét 
a kerítésrésbe tátja, nyalja 
heves hangjait a disszonanciának. 
A far által nyomkodott pléh alól 
csupasz farkú vadállat dalol. 
Valahol - a szél belefújta orrát - 
egy napilap pofája araszol. 
Tátott szájjal, fogasan vigyorog 
a bakancs, bütykös nyelvét kitolva, 
szemben émelygőn szuszog a barna 
postástáska, megerőltetett 
vakbele fölfeslett 
öltésein át sovány 
torokkal lesnek a levelek, 
mint összeaszott belek 
garatján mutálva szivárgó lég. 
Törött vécécsésze falában hűs odút 
keres az elgurult, kiszikkadt szarhurka. 
Fölfújja bendőjét - tokáját a pulyka - 
egy szerelmes levél, s azon nyomban rézsút 
kipottyan a tompán fehérlő csontporba. 
A postás már sípcsontját koptatja, 
csupasz farkát a vadállat 
göndören áriázva harapja. 
S az a levél, az a menstruációs 
rózsaszín boríték mégis tehén- 
szívnyire dagad, s hígult pirosat 
bugyogtat a porba, potyogtat a borba! 
Egy részeg postás, rozsdás pléhen ülve, 
vasfűrésszel csontot darabol; 
az undor hamis jódlizása 
bugyborékol a far alól. 
(1987) 	
Ne szellents, ha pimasz az öngyilkos 
Talán a kelleténél kicsit később léptem közbe. 
Az illető már elrugaszkodott, s éppen a háborgó 
vízár felé való röptében érte az én utolsó 
szalmaszálnak szánt aggályoskodásom. - Uram, 
pardon. Ön ugyebár vízbefulladással akar 
véget vetni az életének... - szóltam, 
miközben sötétkék alapon fehér pettyes pillangómat 
megigazítva, kiléptem egy közeli galagonyabokorból. 
- Ám, megbocsásson, ha szabad megállapítanom, 
a módszer túlontúl faragatlan, barbár és 
fantáziaszegény - folytattam már az érveléssel, 
mely a kiút reményének utolsó pislákoló 
gyertyalángját volt hivatott föllobbantani 
az életunt ismeretlenben, s inkognitómat 
teljesen felfedve, kifogástalan vonalvezetésű 
délutáni sétálóruhámban határozottan a 
vízpartra léptem. - Uram, higgye el, ez a 
halálnem nem méltó önhöz - érveltem tovább, 
amikor is az öngyilkos úr nyakára kötözött 
testes terméskő nagyot csobbanva lassan elmerült. 
- Kérem, uram, ne vegye rossz néven a 
kellemetlenkedésemet, mely éppen egy ilyen mélyen 
személyes és bensőséges tevékenysége közben éri, 
másrészt én is joggal érezhetem sértőnek azt a 
közönyt, mely az ön részéről - a ténylegesen 
fönnforgó rendkívüli körülmények közepette bár - 
szerény személyemmel szemben kétségtelenül 
megnyilvánul - próbáltam a korrektség és a 
tolerancia medrében tartani, de egyszersmind 
félreérthetetlenül a tudomására hozni a semmivel 
sem magyarázható és általam rendkívül sértőnek 
érzett ignoráció keltette jogos fölháborodásomat. 
Ám az illető úr, fittyet hányva a bölcs, de erélyes 
szavakra, a nyakába kötött terméskövet követve 
ekkor maga is a vízbe csobbant. Az ilyen fokú 
pimasz rátartiság mindig kihozza a sodrából 
a magamfajta gentlemant. Angol szövetből készült 
zakómat, bélésével kifelé fordítva s a két válltömést 
gondosan egymásba illesztve, felháborodottan 
átvetettem az erre legalkalmasabb faágon; nadrágom 
két szárának élét nagy gonddal összepászítva, 
s az így eggyé vált két szárat felében megtörve, 
óvatosan a zakóra tettem, majd makulátlanul 
fehér selyemingemet levéve, összehajtogatva 
s precízen az öltönyre helyezve, levettem borjúbőr 
félcipőmet, lesodortam lábamról a címeres pamutzoknit, 
és egyetlen Dior trikóban és egy szál Cardin alsó- 
nadrágban a vízbe vetettem magamat. Az ismeretlen 
éppen akkor merült el a tajtékzó hullámokban, 
amikor én, a látószögébe kerülve, ha lehet, még 
határozottabban, de még mindig egy kifogástalan 
úriember modorában, néhány rövid, de velős kar- 
és lábmozdulattal kikértem magamnak a sértő 
modortalanságot. Az idegen ekkor rendkívül fájdalmas 
ábrázatot öltött ugyan, s mintha a megbánás jelét 
mutatta volna arckifejezése, mégsem állt meg, hogy 
tisztázza magát, hanem - követve a nyakába akasztott 
követ - a folyó feneke felé vette az irányt. 
Nem tétováztam: felhúztam térdemig lecsúszott 
gatyámat, s követtem a mélybe. 
Az ismeretlen úr egyre kínosabb helyzetbe került, 
ez kétségtelen. Már nem csak az arckifejezése, 
hanem görcsös testtartása is erről árulkodott. 
A feje ellilult, a száját kitátotta, mintha levegő 
után kapkodna, de azért a folyófenékig meg sem állt. 
Amikor leértünk, kísérletet tettem, hogy még egyszer 
magyarázatot kérjek a történtekre, és nyilvánvalóvá 
tegyem hajthatatlanságomat az elégtétel követelésének 
tekintetében, bár az öngyilkos úron akkorra már amúgy is 
elhatalmasodott a lelkiismeret-furdalás, legalábbis 
irtózatos arckifejezése erre engedett következtetni. 
A szeme egészen kidülledt, s körmeivel görcsösen 
a nyakán feszülő kötelet tépkedte, míg csak ki nem 
szabadította magát a hurokból. Ám, legnagyobb 
meglepetésemre, ekkor - ahelyett, hogy szabadkozni 
kezdett volna legalább - utolsó erejéből ellökte 
magát a folyó kemény, agyagos medrétől, és félig 
ájultan fölemelkedett a vízfelszínre. Az ár 
nemsokára egy kavicsos mart-omladékra sodorta, 
ahol derékig a szárazra kerülve megállapodott végre, 
de amikorra a közelébe értem - förtelem, 
gyalázat, a cinizmus csimborasszója! - már 
édesdeden aludt. Legalábbis nem mozdult. 
Nem válaszolt. Nem adott magyarázatot. 
Az ily mérvű szemtelenség már meghaladja egy 
úriember képzelőerejét, sőt lelki egyensúlyát 
és élettani szükségleteit is feje tetejére állítja, 
és kivonja a lényének s a világ dolgainak 
viszonyrendszerét szabályozó önfegyelem 
ellenőrzése alól. Mi tagadás, ekkor, ott, 
abban az áldatlan, istentelen pillanatban, 
a kavicsparton állva - jaj, isten megsegíts! -, 
elszellentettem magam. De nem csupán kissé, 
befelé, hangtalan, mint talán néhanapján széklet 
előtt, magányosan a toaletten, hanem hosszan 
s erősen, mint a hajnali hajókürt, s kacska- 
ringósan, akár a kuruc tárogató... Most ezt a 
levelet a habzó vízár fenekén négykézláb állva, 
fél kézzel írom, míg a másik kezemmel a hurkot 
próbálom a nyakamba akasztani, melynek végén 
a kő. S bugyborékol a vízfelszín, mintha óriás 
búvárharang dőlt volna fel valahol a mélyén. 
S kifogástalan vonalvezetésű délutáni sétálóruhámat 
lepiszkítá egy gólya... 	
Októberi szieszta 
Ledőltem, hogy aludjak valamit az éjszakai műszak után. 
Már alfában voltam, amikor hallom, hogy az utcán 
egy ember fütyörészik. Semmi gond. Majd továbbhal
ad. Tovafüttyög... DE MIRE FEL FÜTYÖRÉSZIK?! 
Talán olyan jól érzi magát? Vagy azt a koszos levegőt 
szereti annyira a pudvás fogai között öblögetni? Talán 
csak nem a saját füttye nyűgözi le?! ...Megbolondult? 
...Részeg? Mi az istent cincog?... Lement a sárgarépa 
ára?! Vagy az élet értékelődött fel?! ROHADT 
PROVOKATŐR! Te, te mocskos gumifütyis disznó! 
Te orális Paganini! Te, te fütykösidomító baszd 
megjancsi!... MIT FÜTYÖRÉSZIK EZ? Mi történt? 
Mért fütyörészik még mindig? Mit tud? Mi baj lehet?... 
TEGNAP... igen, tegnap három rabomobilt láttam 
a centrumban: egy fehéret, egy kéket és egy pirosat.
Karamboloztak. A kék belefutott a másik kettőbe. 
Egészen közéjük ékelődött. A rabomobilista mégis 
csak mosolygott és sokat sejtetően hunyorított: ÍGY 
VAN EZ JÓL, KISAPÁM! NONÁ, HOGY JÓL VAN! 
Pedig úgy összefodrozódtak, mintha a szél lobogtatná 
a pléhet a karosszériájukon. ÉS MOST ITT CSIVI 
TEL EZ A... Azért mégiscsak furcsa... Nem azért, 
mert fütyül. Fütyüljön! Én is szoktam fütyülni. 
Ha itthon felejtem a kapukulcsot, akkor felfütyülök... 
Vagy a meccsen... Ott is fütyülök... Meg, állítólag, 
álmomban... Ha megy egy ismerős az út másik 
oldalán, átfütyülök neki... A jobb bigékre is ráfü 
tyülök... Az más... De hogy fütyül ez?! Ez csak úgy 
magának fütyül! Szórakozásból. És néha van valami 
gunyoros is ebben a fütyörészésben. Az a tegnapi 
gépkocsivezető mosolygott ilyen kunkori ciniz 
mussal... Ilyen révetegen és mégis kihívóan. Tulaj 
donképpen eléggé..., sőt nagyon baljóslatú hang 
zása van. Legalábbis összhatásában. A legtöbbször 
mégis lágyzengésű, mintha kiscicát simogatna egy 
kéz. Egy túlontúl brutális, inas, szőrös kéz. Hosszan, 
szelíden simogat, a kiscica megnyugszik, hátralap 
ítja a fülét, fejét kecsesen egymás mellé rakott két mell 
ső lábára hajtja, de amikor már elszenderedne, a kéz 
megfeszül, megváltoztatja a simogatás irányát, 
és megroppantja a gyönge csontokat, aztán meg 
int elernyed, lehalkul, magába feledkezik... ÉS MOST 
MEGINT! Megint sikolt, riog, acélos fullánkját be 
ledöfködi a panelsikátor falairól visszaomló lágy fut 
amokba, és amikor fölnyársalta mindet, megjuh 
ászodik, zenél, csacsog, fodrot vet... HÜLYESÉG! 
Megy egy faszi, fütyörészik, hát akkor mi van?! 
Csak hagy fújja! Fújja, ha fújhatnékja van! Obé 
gathat is! Meg verheti a fütyijét a jó édes... HMM... 
Azért mégis különös... No, mi az?! Leállt volna az ab 
lakom alatt?! Á, nem állt le... Minek állt volna le... EZ 
VALÓBAN MEGÁLLT! Itt fütyörészik, mint egy csók 
ra éhes trubadúr. Mindjárt küldök neki egy olyan pu 
szit, hogy megharapja a manduláját! DE NEM, 
NEM! Hogyisne! Nekem mi közöm hozzá? Én itt hev 
erek az ágyon, hallgatom a fütyörészését, nem szó 
lok neki, hogy takarodjon a rohadt anyjába, mert ki 
tudja kicsoda, meg aztán nincs is mitől félnem, ne 
m csináltam semmit. Különben sem nekem fütyör 
észik. Csak úgy magának fújja. Vagy valami jó bi 
gét kerülget... No, fütyörészéssel nem sokra mész, 
komám!... UGYAN! HONNAN TUDNÁK A CÍMEMET?! 
Meg aztán elég sokan látták azt a karambolt. Csúcs 
forgalom... Zsúfolásig volt az utca. Ballagtak hazaf 
elé a Pista bácsik, benedvesített gyér hajzatukban fri 
ss fésűnyomokkal, roggyant disznóbőr táská 
jukban az aznapi szajréval meg a szalonnamar 
adékkal, pattanásos gimnazista lányok haladta 
k nagy hanggal, karéjban, hajuk tövéig bepúd 
erezve, művészbarettes káderek kacsáztak tov 
a jelentőségteljesen, bőrdzsekis valutaüzérek tört 
ek utat a fősodorban, követve egy zergetollas turi 
stacsoportot; egyszóval péntek délutáni csúcsraj 
áratás, hónaljszag, köpködés, borscs, knédli, pap 
rikás csirke végbélsóhaja - és hirtelen egy fél 
elmetes csattanás. üvegcserépcsörgés, döbbenet, 
majd egy valamivel tompább visszhangrepeta. 
Ezer és ezer riadt rágcsálószem. Borjú és új kapu... 
ÉN IS. IGEN, ÉN IS! Na és?!... Nagy dolog! Mint 
a többiek. Sokan. Nagyon sokan. Ennyi. ...Igaz, 
az egyik sofőr kifejezetten engem bámult... A KÉK! 
Igen, a kék. Még a baleset előtt, amikor kifordult 
a mellékutcából, rámnézett. Mit “nézett”! Rám mer 
esztette azt a gúvadt ökörszemét! Ha nem engem b 
ámul, talán neki sem hajt a másik kettőnek. SZŰZ 
MÁRIÁM! Most jut eszembe, hogy én meg éppen a 
kkor sercintettem a pipám mellől. Na, bumm! Há 
t megvan. Szép kis kalamajka. De hogyan talált meg?! 
FOGD MÁR BE A CSŐRÖDET, TE! Mit képzelsz mag 
adról?! Azt hiszed beszarok tőled?!... Ez tény 
leg azt hiszi. És lehet, hogy oka van rá. Tud valamit... 
Mit? Mit tudhat?! És én mit tudhatok? Semmit. 
Még annyit se. Aludni se! Még átaludni se! Surr 
anni... cincogva... lyukból... cikkcakkban... lyukba... 
Lenni. Nem lenni. És úgy lenni. Ez lenne a kérd 
és, ha a felelet válasz tudna lenni. De csak a füty 
ülés... A ravasz szájháború... Néha hasít, mint a tár 
ogató, aztán kisimul, hátra simítja a fülem, eland 
alít... ISTENEM, EZ MEGINT KEZDI! De nem. 
Ez nem lehet! Hiszen számtalan tanúja volt az es 
etnek. Mindenki látta, hogy az az őrült szinte kész 
akarva rohant bele a másik kettőbe!... Én meg elő 
tte leköptem... De ki láthatta, hogy leköptem?! Senki! 
Senki?! Hiszen zsúfolásig volt az utca. A csúcsforg 
alom kellős közepe. Hangyaboly. Hangyaegyformaság. 
Köpés és hangyaformaság: beköpés. NA ÉS?! NA ÉS?! 
NA ÉS?!... Na és most mi lesz? Hátra kötitek a sar 
kamat, vagy a sarokba térdepeltettek? Leíratj 
átok velem százszor: ne köpj?! Aztán ezerszer, 
hogy: köpj?! Így lesz? Így lesz! Jól van. Ehhez tart 
om magam. KÜLÖNBEN SEM ÚGY ÉRTETTEM ÉN 
AZT A KÖPÉST! Tudja, hogy van az a pipával! Serc 
intgetni kell tőle. Sajnálom... Nagyon! ...Persze, tud 
om, ez édeskevés... MONDOK VALAMIT. Megtér 
ítem a kárt. Rendben? Ellenszolgáltatás..., érti, ugye? 
Ha már köptem: köpök. Még csúnyákat se gond 
olok közben. Megpuhultam, mint napon a vaj. Hol? 
Mikor? Kivel? Mint? Mit? Mióta? TESSÉK! Intéz 
zük el gyorsan. Fáradt vagyok, szeretnék aludni. 
...Persze, nem érdemlem meg. Ez igaz. Biztosan az 
ok hárman sem aludtak. Kalapálgatták a karos 
szériát, sopánkodtak, verték a fejüket, a család 
jukra gondoltak, meg a rettenetes kárra, a tönk 
retett karrierükre, évek, évtizedek hiábavaló küsz 
ködéseire, és mindezt énmiattam... Egy ocsmány köp 
edék miatt... Aki akkor köp. mikor senki se kéri 
rá. Direkt akkor köp! És pipázik, mert okos! És roh 
adt hosszú tarka sálja van. a cipőfűzője meg kik 
ötődve. és szarik a világra! Belerondít a társad 
alomba, mert megteheti, mehet ide-oda, krák 
oghat, köpködhet, verheti a seggét a földhöz, szab 
ad neki! SZABAD VOLTAM, KIRÍVÓAN SZABAD - 
visszaéltem vele! Verseket is írtam, köztük több szo 
nettet. Alamuszin, gyáván, suttyomban fogalma 
zgattam, gondolhatja, miket. És tele voltam elkép 
zelésekkel, tervekkel, tömve volt a pofám ciniz 
mussal meg fintorral. Lenéztem magukat, mert bej 
öttek a rímeim, mert szegényebb mertem, és gaz 
dagabb tudtam maradni - mert nem voltam elég 
gé életrevaló. Undorral néztem a szobraikat, leo 
kádtam az emlékműveiket, belevizeltem eszméik ti 
szta forrásába, és eregettem a füstöt. Köptem, írt 
am, slukk és nyál, egy sor és füst és köp és toll 
és szipp és platty és rím és egy moslékos vede 
rnyi turhát köptem a szélvédőre, végigcsorgott az ü 
vegen, nem lehetett kilátni, szörnyű halált halt hat 
fő kipróbált. hűségben megőszült törzsőrmester... Bűn 
öm elévülhetetlen rémséges gaztett, de most vezek 
elni akarok, áldozatot hozok! KÖNYÖRGÖK, KÉRD 
EZZEN! Kérdezzen már, hallja?! Felelni akar 
ok! Felelni akarok mindenért! Meg akar 
ok felelni! Én vagyok a felelős! A legmeg 
felelőbb... ...a legmeg... ...felelőbb... 
...lelőbb... ...lelőbb... ...le... ...lőbb... 
- Házmesterbácsikérem! Apukám aztmondtaaa, 
hogyha nemteccik abba hagyniafütyűűűlééést, 
kifogja harapni aházmesterbácsinaka nyeelvééét... 
- Ne árúkoggy, kisjány, mer’ a’ nem szeép dolog, 
oszt’ a’ apukádnak meg mondmeg: nyajja ki; 
ő má tuggya, mit! 
- Mi a nyavaját szöszmötöl ott annyit azzal 
a létrával?! 
- Aggyisten!... Hónap államünnep! 
- Hát akkor szúrja már ki végre azt a kurva lobogót, 
a gyerekkel meg ne üzengessen, mert megjárja! 
...le... ...lőbb... ...le... ...lőbb... 
...lelőbb... ...lelőbb... ...felelőbb... 
...megfe... ...lelőbb... LEGMEGFELELŐBB! 
- morajlott öntudatára döbbent koponyavelőmben 
a beleplántált kód. Nem lehetett még tudni, elfog 
adja-e a szervezet. A Szervezet szupertitkos inform 
ációk birtokában hozza meg a végső döntést. MAJD 
MEGLÁTJUK! Lassacskán kikászálódtam az ágyból 
és az ablakhoz támolyogtam. Éppen alkonyodott. Jege 
s szél simított végig az óriás panelkígyókon, s vesz 
ettül lobogtatta trikolor nyakkendőiket, majd bár 
sonyossá vált. S ebben a pillanatban feldüb 
örgött az ünnepi díszsortűz. Nyolcvankil 
enc októbere volt... De hát az mit számít. 	
II. 
KIEGÉSZÍTÉSEK 
A SZÜRREALIZMUS 
KIVONATOS 
SZÓTÁRÁHOZ
“a nyelv nemcsak arra szolgál, 
hogy az ember valamit kifejezzen, 
hanem arra is, hogy kifejezze önmagát.”
VON DER GABELENTZ

A SZÜRREALIZMUS
 KIVONATOS SZÓTÁRA 
(DICTIONAIRE ABRÉGÉ 
DU SURRÉALISME) 
1938-AS PÁRIZSI
 SZÜRREALISTA KIÁLLÍTÁS 
(GALERIE DES BEAUX-ARTS)
 ALKALMÁBÓL JELENT MEG 
ANDRÉ BRETON 
ÉS 
PAUL ÉLUARD
 KÖZÖS SZERKESZTÉSÉBEN, 
MAGYARUL PAUL ÉLUARD 
A KÖRÜLMÉNYEK ÉS A KÖLTÉSZET 
(GONDOLAT, 1972) 
CÍMŰ KÖTETÉBEN 
OLVASHATÓ
	
Agresszió 
“Azt kérdezik, mi köze a szexualitásnak 
a kultúrák agresszivitásához?! 
Legalább annyi, mint a merevedésnek 
a vallon vulva-szaghoz 
vagy a francia kölnihez; 
kéjnek a kéjencek marakodásához.” 
(Tsúszó Sándor)
435 Egy kevésbé ismert magyar költő, 
legördülve alkalmi múzsája 
nedvdús pihegőjéről, 
ilyetén szavakkal illeti 
beteljesült vágyának epicentrumát: 
Ó, prémes kehely, 
ki megkoszorúztad gyökerem! 
Van-e mélyebbről izzó anyanyelv, 
mint a te magmás tátogásod...? 
445 A kozmopolita kémnő vaginája egyik 
titkos mellékágából kihalássza a 
rögtönzött fohászt rögzítő mikrokazettát 
és macesztésztába ágyazva továbbítja. 
530 Madagaszkár hadat üzen Izlandnak. 
Nemsokára felajzott makifalkák 
veszik üldözőbe a rénszarvascsordákat. 
533 A patagónok mérgezett vibrátorokkal 
árasztják el Kínát. 
540 Az arab tevehajcsárok elérik az Indust; 
kétpúpú tevéik dromedárokat 
és szent teheneket erőszakolnak meg. 
542 Miután kubai kommandósok egy csoportja 
beveszi az ENSZ-székházat, és minden kapitalista 
nagykövetet kiherél, végképp elszabadul a pokol. 
Ázsia hadat üzen Amerikának, Afrika Ausztráliának, 
és amikor szerb óvszeresek szextetteket 
szerveznek a szarajevói elfekvőkben, 
kiderül, hogy Bosznia kell a csetniknek! 
Ekkor végre Európa is jegyzékben tiltakozik, 
és üszkös verslába alól kikapva a mankót, 
törleszti szellemi adósságát: elítéli 
az ölelkező rímekre rácsapó rímeket, és az 
erotikus szabadvers tolerálására szólítja fel 
a világ népeit. 
550 Ekkor a szemben álló felek szövetségre lépnek, 
és Európa ellen fordulnak. Európa - hátsó 
hüvelyállású lévén - könnyű préda: 
mögéje kerülve könnyedén kihúzzák 
tokjából büszke pallosát, 
így kényszerítvén meghátrálásra. 
600 Európa kapitulál. Az orosz szűzföldeken 
megkezdődnek a béketárgyalások. 
A földrészt tetemes hadisarcra kötelezik, 
ami spermabankjának teljes kimerülését 
eredményezi, de a szabadkereskedelmi 
szeméremövezet tervezetét végül elvetik, 
és semleges erogén zónát hoznak létre 
Európa szívében. 
(1992) 	

Arany 
“...amikor majd megszereztük 
a világméretű győzelmet, 
vizeldéket építünk a föld némelyik 
nagyvárosának utcáin, aranyból.” 
(Lenin)
...és a szar világpiaci értékét 
jóval a platina árfolyama felett szabjuk meg. 
Bemegy a forradalmi munkás-paraszt a bótba, 
letolja a gatyáját, 
rászarik a mérlegre, 
oszt annyi portékát vihet, 
amennyit a kaka nyom. 
Aki ebben nem hisz, az aljas idealista csirkefogó! 	
Állat 
“Az állatok szépek, mert meztelenek 
- belül is.” 
(George Hugnet) 
Giliszta, atka, rigó, leopárd, 
pók, csótány, kecske, denevér, 
darázs, kutya, szúnyog, pióca, 
bögöly, sakál, öszvér, egér, 
zsiráf, nyúl, patkány, víziló, 
görény, csincsilla, gőte, papagáj, 
karvaly, sün, kacsa, mormota, 
antilop, bolha, seregély, sirály, 
rák, zerge, sikló, kenguru, 
kullancs, zebra és elefánt, 
fürj, lepke, farkas, okapi 
sarkig tárja a tündöklő Hiányt. 
A szépség mindig céltalan - 
az öntudat távolba réved, 
onnan fürkészi önmagát, 
de onnan nem lát semmi szépet. 	
Elefánt
“Az elefánt ragályos.”
(Paul Éluard és 
Benjamin Péret) 
Az elefánt erős mérge a 
tevékeny személyiségnek. 
Az elefánt jön-megy, mintha az
akarat csíráját hordozná 
körbe, hogy megtermékenyítse 
vele a porcelánboltot, 
az üvegkereskedést 
és a fazekasműhelyt. 
Az elefánt terjedését 
fokozott mértékben segíti elő 
a léckerítés, a kirakatüveg 
és az inkubátor burája. 
Az elefánt csak mint elefánt 
idomítható s tehető hasznossá. 
Alkalmas ormánylógatásra, 
farkcsóválgatásra és minden 
nemű s mértékű elefántkodásra. 
Ellenszere a kereszt, a fokhagyma, 
valamint a céltudatos, önérzetes 
viselkedés és bárminemű tett. 
Vigyázat! Az elefánt nem henyél! 
Illetve henyélés közben működik 
a legmagasabb hatásfokon. 
Az elefánt jelmondata: “Adj egy bizonytalan pontot, 
s én kiforgatom helyéből a világot!” 
Óvakodjunk az elefánt 
kényelmesen kíváncsi kellemetlenkedéseitől! 	
Erotika 
“Pompázatos szertartás 
egy föld alatti teremben.” 
(Paul Éluard) 
Csuhát ölt csikorgó csuklós csontjaira 
a gyönyör s könyörtelen gyötör töbör 
ölén búsan búgó baglyot... 
S lével locsolja locsogó lomha 
száját a szívből szederjes színben 
kanyargó kampós kanális kedves 
falának feszült förtelmes fullánk 
elrántva ernyedő erezett eresze... 	
Haj 
“Nagy hekatombák hajzata, 
lebegő haj a történelem 
elsüllyedt csonttömegei fölött.”
(George Hugnet) 
Nem fárad el lebegni a haj, 
s már remeg a kézben a századik tagló, 
mert a bárd kárt tesz, vagy áldozattal 
követel bővebb isteni kegyelmet, 
cselekedettel véli kicsikarni a csodát, 
de csak csontot aprít, csonka csontokat, 
csorba porcokat pöcköl a porba - 
ám a haj a megsemmisülés 
szelével fésülködik 
Isten tükrében. 	
Hazugság 
“Napernyő egy sáros úton.” 
(Paul Éluard) 
...khhh... khhh... brűűű... zrrr... ...dvözlöm elnök úr! De jó színben van! Én is épp most akartam hívni, csak hát légörvénybe került a gépem, és ráömlött az osztriga a videotelefonom kamerájára. Amit ön most lát, az a főtitkár úr selyemzsebkendője; reméljük hamarosan sikerül tisztára törölnie az objektívet. A New York-i konferenciáról most csak annyit, hogy úgy néz ki, a költészet újból a szakralitás felé mozdult el, ezt jó, ha figyelembe veszi. Értesítse, kérem, a miniszterelnököt is; az alkotmány szövegén föltétlenül változtatni kell. Viszont a Lánchidat még nem biztos, hogy le kell bontani. Bár amit a neomanieristák mondtak a teremtő képzelet kombinatív jellegéről, az nyilvánvalóvá teszi, hogy az expresszívebb irányzatok képviselői nem adják be a derekukat. Meglátjuk Athénban. Ha senki sem piszkálja a lírai én kozmikus szubsztancialitását bizonyító paradigmáimat, Tibet önállósulása eldöntöttnek tekinthető. És akkor itt van még ez az új versem! Látni már? Azt az ezer milliárd dolláros kamatmentes kölcsönt tutira veheti. Hogy tetszik?!... Na ugye!... Kitűnően bevált ez az új gyémántberakásos fehérarany tollam... De ha megbocsát, elnök úr, be kell fejeznünk a beszélgetést. Most jelezték, hogy egy első kötetes költő van a vonalban. Tehát holnap délelőttre kérem kitűzni a parlamenti plénumot. Addig is viszl... zrrr... brűűű... khhh... khhh... 	
Idegzet 
“Éljenek a kötélidegzetűek!” 
(Lichtenberg) 
A gyűlölettől izzó Wad Newgat-i deszkavároskára 
leszállt a vérgőzös, sötét éjszaka. A saloon 
elcsendesedett. A lótolvaj cowboyok, az orgyil- 
kosok, a bicskabűvész hamiskártyások, a véres- 
kezű aranyásók, a Nyugat minden hétpróbás gaz- 
embere fedezékbe vonult, és összes szúró-, vágó-, 
zúzószerszámát és lőfegyverét készenlétbe helyezte, 
hogy felforralja a legendásnak ismert hidegvért, 
hogy méltó elégtételt vegyen az ököljog hatalmát 
alapjaiban megrengető kötélidegzeten. 
Flegma Joe kiköpte a gyufaszálat a szemfoga mellől, 
aztán a metszőfogai közül fújta ki a fogpiszkálót, 
majd egy unott sercintéssel az amalgámot is eltá- 
volította a bölcsességfogából. És egy nagyot köpött. 
Most indult szokásos éjszakai körútjára. Nyugodt volt. 
Unatkozott. Gondolta, jár egyet. Ilyenkor szokott. 
Na és akkor mi van?! Botorkált a sötétben és sem- 
mire sem gondolt. Aztán gondolt egyet és a földre 
köpött. Majd kényelmesen megvakarta a seggét. Ez 
jó volt ugyan, de semmi különös. Ahogyan az már 
lenni szokott. És ment. Már lőttek és röpdöstek 
a kések, mint az istennyila. Flegma Joe hosszú 
sugárban kiköpött és nyegle közönnyel nézte, 
a, lövedékek mint hasogatják permetté a nyálat. 
Aztán bandukolt tovább. A felvillanó torkolattüzek 
nappali fényességbe borították a poros utcácskát, 
de a sűrűn elsuhanó kések olyan forgószelet ka- 
vartak, hogy egy fél méterre sem lehetett látni. De 
Joe csak ment. Fél kézzel kifújta az orrát és röp- 
tében leköpte a taknyot. Aztán dinamit is rob- 
bant. Nagyot. Meg ágyúk. És gránátok. Ezek. 
Sokáig. De semmi új. Semmi meglepetés. Flegma 
Joe végül megelégelte a dolgot, lehúzta a csiz- 
máját, jól meglóbálta, és a saját arcába vágta a 
sarkantyút, kiköpte a vért, megszívta az orrát, 
aztán szétroncsolt arcán fitymáló gőgös közönnyel 
hazafelé indult. Így történt, hogy az önuralom tör- 
vényes hatalmát kiterjesztette a Wad Newgat-ra. 	
Írni
“Azért írok, hogy rövidítsem az időt.” 
(Knut Hamsun) 
Az idő hosszú, mint Isten szakálla, 
s bozontos, akár Lucifer farokpamacsa. 
Ahogy telik - nő és gabalyodik. 
Ahogy telek - fogy s szétgombolyodik. 
“Azért írok, hogy rövidítsem az időt.” 
De az idő nem rövidül, csak telik. 
Én is vele telek, s a papírlapok telik. 
S ezek a telek! Melegre még telik... 
Ám a telek véges! Nyújtózkodván a láb 
kilóg a létből. Viszi 
a csonttraverzekre halmozott húst, 
a hurkák gombolyagait, 
a szerveket s a lelket. 
Csak a szellem botorkál tovább 
a lét sáros keréknyomában... 
Mert ő csak ott van birtokon belül. 
Ott nő s gabalyodik. 	
Kés 
“Pengétlen kés, 
melynek a nyele hiányzik.”
(Lichtenberg) 
Nagy sárga kés hasít bele a sötétbe, 
kisorjázó bele testemről lecsúszik; 
a fény hegye a fal izzadt hátába áll, 
s a setét sebét tágítva tárja tőrét 
cellám csikorgó, rozsdás ajtaja. 
Az éles fény darabokra szabdalja várt 
szabadítóm szelíd sziluettjét s a vért, 
mit sötét szívében keringtetett az éj - 
reményemet - riadt szememen elkeni, 
eltakarja Őt, elmossa arcát. 
Mert a hitnek nincs fogható nyele, 
pengéje pengése nem hallható, 
a cella csendje elnyeli, s kinek 
e csend nem lel lelkében teret, 
szívébe kését nyeléig döfi. 	
Lég
“Éhem: égi légbodor” 
(Rimbaud) 
Érted élnem: bennem hagynom élned. 
kinek a halál meg nem adatott. 
Általam vagy teljes, ki általad vagyok. 
Óh, égi légbodor, 
éhem feléd sodor! 
S mily kétes a siker, 
mikor hozzád seper 
por alakban a szél... 
S mert mégsincs más remény, 
a teljességedért 
érdekem ellen vétkezem: 
uzsorába adom 
krajcáros örökéletem 
- folyvást és végül végképp, 
teljesen, 
teljességeddel szerteszét, 
vagyonom behajthatatlan 
kamatos kamataiért 
kell loholnom nyomodban. 	
Lehet 
“Láttam, hogy eszik meg egy 
füge egy szamarat.” 
(Lautréamont) 
Ami nincs, az még mind: lehet, 
s nem lehet többé, ami van. 
A létező csupán keret. 
Képzelet tartja magasan. 
Ami van, hamar elvész... 
Már mikor meglett, elveszett! 
Visszanyeri bőven a Kertész 
az elpazarolt életet. 
Nassoljon csak a képzelet... 
- gondolja minden bölcs szamár. 
Rágós, de azért lemegy! 
- így a füge. És a Halál 
kaszáját hiába feni, 
hiszen az elképzelhetőt 
az Isten meg nem terheli. 
De mind elvesznek a levők. 	
Nyakkendő 
“A világ legszebb nyakkendője - 
egy fényképezőgép-nyakkendő - 
a párizsi Ipartörténeti Múzeumban 
található (43-as terem).” 
(André Breton és Paul Éluard) 
Óh, fojtogatók segítője, te! 
Halálmegvető férfi flegmaság 
tarkabarka hurka! 
Fulladás kelméje, óh, aki 
az izzó napkorong alatt 
halálosan szorosra húzza össze blendéd, 
s gígájával is exponálni tud! 	
Repülőgép 
“A repülőgép szexuális szimbólum, 
melynek segítségével hamar lehet 
Berlinből Bécsbe jutni.”
(Freudnak tulajdonított mondás) 
Vágyában rotyog már Bécsnek becses szüze, 
leve lassan elforr, nincs ki lefölözze. 
Bévül égő katlan, kívül hamvas, szűzi... 
Tepsijébe gyilkát nincs ki beletűzi?! 
Ikerbástyáinak meredek ormára 
ki lesz, aki felhág világ csodájára?! 
Tán még a Burgban sincs oly császárhű apród, 
aki felszíthatná hármas halmú taplód?! 
Bika gyakolóját támasztják ellened?! 
Attól félsz, borjakat kelletik ellened?! 
Ím, én, vérmes porosz, harcban edzett fajta, 
megkotrom szemérmed, léket ütök rajta! 
Oly hármas keresztet tűzök ki reája, 
pópa, pápa, szultán járhat csodájára! 
Ferencjóska, küldj hát hamar aeroplánt, 
hadd koszorúzza meg a nagybecsű bálványt! 
Magam nem is mennék, ne legyen szóbeszéd, 
hogy Berlin markolja Bécsnek szelíd csecsét... 
Csak dzsidámat küldöm és degesz borjúmat, 
kössétek ölére a kéjre szomjúnak. 
Hess el, te gépmadár, benned a bizalom, 
csapást mérni indul egy hím nagyhatalom! 
Légy nyugodt, nagy császár, gondom lészen rája, 
hogy tagomnak e szűz legyen ír magjára. 
Férfierőm égi masinádon szárnyal, 
olyat üt, nagyobbat nem ütsz alabárddal. 
Mégis... - bár őneki bunker sincs bezárva - 
inkább propellerrel engedd e leányra... 	
Restség 
“Ó, Restség. művészetek s nemes 
erények anyja, légy balzsama 
a földi bánatoknak.” 
(Paul Lafargue) 
Rettenetes Nagyúr. 
ki címered - melyben háromfarkú lajhár 
lóg magyar ökörnek szarván álmosan - 
billogként sütöd ülepére a 
kiválasztott keveseknek, 
hogy azon üljenek, mert azon jól esik az ülés, 
légy kegyes ezen megigazultakhoz: 
jelvényed móddal osztogasd, mert 
istenné fajzik az emberi nem. 
s nem lesz, ki tiszteletére gyertyát 
gyújtson totemizált alfele alatt! 	
Revolver 
“Oly édes dallam volna egy revolverlövés” 
(Philippe Soupault) 
Csupaszem ujjbegyeimmel végigpásztázom 
hajlatait, az idomok tövében pislákoló 
zugokat, s a bolyhos odúkból szilaj 
ívvel magasba szökő csilló ormokat, 
a fennsíkok csempesimaságú rónaságait, 
s a felföldbe sikolyként beledöbbenő 
szurdokok mohazöld meredélyein 
megtapadt füstpamacsokat, 
hosszú csövének spirális vagináját, 
melynek mélyén hat rézmakkú lepkebáb 
áhítja a kakas tüskéjét ágyékába, hogy 
a kéj szárnyán szálljon az ármányt 
s szerelmet egyetlen ujjmozdulatba 
bagzó szervbe, az agyba. 	
Szem
“Látni tett: a szem lát, 
ahogy a kéz fog.”
(Paul Nougé) 
Megtettem ezt a boglyos barna tájat, 
s fáradt szememből könnyem egyre áradt; 
kimosott onnan minden csillagot: 
körözve lengőt, szikrázót, samott 
izzásút, szendét, sandát, és amott 
egy alvót, melyet szemhéjam alatt 
forrósítottam, mint a billogot - 
selyemharisnyád Tejútként csillogott, 
s combhajlatodból egy szem leszaladt... 	
Szorongás 
“Kardsuhogás közben 
tovatűnő lámpa.”
(André Breton és 
Paul Éluard) 
Fejükkel falba vert szegek. 
Meztelen lábfejbe fűzött szoros cipőzsinór. 
Valaki jön - sehol. 
Senkivé sűrül s itt terem. 
Öle a kénköves seol. 
Bőrömbe bélelt jégverem 
- izzás és fulladás. 
Aztán egy húsleves. 	
Szűz 
“...egy jégbarlang mélyén verejtékező 
szűzleányra találtam.”
(Maeterlinck) 
Öblét verejték öblögette, 
harcsaszájként tátogott örve, 
s odva oly búsan kotyogott, 
mint forgószélben kavargó fagott. 
Az isten gondos - táltos ujjat 
adott az izzó sebbe ölteni, 
kéje zsarátján széttoccsantak 
ormótlan ormú keble köblei. 
Nyomban elernyedt, kontya lenyaklott, 
bozótja pernye - tűzvész dere lett, 
epre ajkai korcán lelt aklot, 
s ujja is szendén elgémberedett. 	
Ujj 
“Töltsd ujjaidat térdemre, 
holt elefánt ormányaként.” 
(Alfred Jarry) 
Az ujj egy olyan harangnak a nyelve, 
mely a tapintás ízét visszhangozza 
a lélekre lobbant vágyban, amely 
a mindenségre 
bólogatja az ujj begyét, amíg 
ki nem buggyan és lassan bele nem 
folyik a köröm a világ 
végtelenben kiterített 
harangpalástjába, s alatta 
meg nem karmolja az 
összetöpörödött 
Földet, és e sebben 
végül el nem pihen, 
mint izmokban a görcs. 	
Unalom 
“Az unalom éhség.” 
(Novalis) 
Bűzös kanálisok mélyén, mint lepedék, 
úszik az unalom szürke hubertuszban, 
eltaknyuló orrát kabátujjba fújja, 
didereg a lében csupasz orra porca, 
gyomorszájon vágja az üres gyomorban 
hadonászó éhség - agyát belefújja, 
és mint a rakétát az égés ereje, 
fölveti a vízre aszott ülepének 
szökőárt okozó, rettenetes szele, 
kiveti a partra, feldobja az égre, 
előtte az Isten lerogyik fél térdre, 
szétfújja a földet, szétfújja az eget, 
a semmiből, akár tükörből, integet; 
kanálisok mélyén, mint a gyűrűsféreg, 
éhkoppra kerülve araszol a lélek... 	
Vörös
“Gutaütött bíbornokok paradicsomot 
szüretelnek a Vörös-tenger partján.” 
(Alphonse Allais) 
Vörös posztó a bika véres szemében, 
vörös zászlókat lobogtató szelet 
jósol a naplemente pírja - 
hét vezér vére habzik vörösen. 
Pirospozsgás proletár eperpudingot 
papil a paradicsomban - 
véres verejték vádit 
váj vörhenyes valagon. 
Piroska popija parázslik, 
bolsevik bajtársam bepipul - 
billogot billegtet beléje. 
Vörösbegy csipeget céklát. 
Kipirult pofában pirula, 
pirul a pirog a hamuba’, 
pulykul a pionyír pofija - 
öt rőf rőt rongy leng. 	
Zuecca
“Zueccában, Saint-Blaise szigetén, 
verbénát szedni virágos mezőn...” 
(A. de Musset) 
...tököt gyalulni aggszűz tört ölén 
a karszt övezte szépséges Kecsőn.
Bordalt nógatni torkodból Beretkén, 
kortyolva forró borzzsírral nedűt, 
Keregedén kese gebén hetykén, 
Vályban sárban sarkantyúzni seprűd. 
Gesztenyét gusztálni Gesztetén, 
bohó bakót borotválni Cakón, 
Velkenyén hab hajú sert serény 
garatra vetve fulladozni mohón. 
Korláton korlátolt prókátor 
nyegle nyelvét nyalogatni lőccsel, 
a költőt, kit nyakunkba varrt Zádor,
preparálni isteni kenőccsel. 
Rimaszécsen (régiesen: ‘Szétcsen’) 
rima szerecsenek megfújják a ‘kakast’,
jobb, ha minden holdvilágos éjjel 
pehelydunnád alatt virrasztod a ‘ravaszt’. 
Erek türemlenek, mint a vastagbelek, 
a trágyalé leszelt emberfület himbál, 
erjedt cefre szaga száll a falvak felett, 
ámde mégis-mégis a szépérzék diktál: 
van, ki emberhúsból farag, s kinek gyönyört 
okoz, ha mankóval lilára ver bénát - 
senki se mondja hát, hogy a kies Gömör 
nem tartja nagy becsben a jeles verbénát! 	
III. 
DANCE 
MACABRE
Ite, missa est! 
Gyászmise Weöres Sándorért 
1. 
Amíg maradék tested burkára 
szürke könny csorog, 
lelked tűhegyes sugár hurkára 
fűzve koncsorog 
ott fenn, az égnek kozmált szurkára 
kenni foncsorod. 
Mert bár amott, fenn szabták kurtára 
tollal font sorod, 
nemcsak mi vesztünk - egy nagy úr kára, 
s az a csonk torok 
porlad, s még mindig éhség purkálja 
- bár a csont korog. 
2. 
Ott, honodban, ahol a csontvázak 
agyagban dagonyáznak, 
amíg a gyásznép adomázgat, 
s a hajdani jeles közéleti 
személyiségek, akik mérnöki 
igényű irányt kívántak szabni 
a tétován csörgedező létnek, 
lám, most kénytelenek - egyetemben veled, 
aki e csermelybe vezette be vérét - 
a buja televénynek adni étket. 
Nem vetik szemedre szelíd vétked; 
otthonodban élhetsz már a nemlét 
ember-léptékű igényével: 
ne háborgasd azt, ami nincs, 
mint ahogy szívós kedvességgel 
babráltad mindig azt, ami volt. 
3. 
Testvérünk nem kővárakat rakott, amíg élt, 
tudta leomlik mind, ami valaha épült, 
inkább oly fészket eszkábált ő, amelyben a 
mulandóság terhét vonszoló vándor mindig 
megpihenhet a röpke maradandóságban. 
4. 
Korán ült el a szél, jött az eső, csípett a fagy? 
Korán mállott a kő és sodródott el a homok? 
Tőle ki ismeri jobban a mennyei ritmust?! 
Bízzunk benne, hogy testét épp jókor hagyta oda! 
5. 
Aki már külső életében megtanul befelé 
születni - kész palotába tér meg a lelke amott! 
6. 
Mit jelentett a játék? 
Megélni azt is, amire 
egy élet már kevés. 
És elfeledni, amiből 
egy pillanat is túl sok. 
7. 
Kijózanítani az eredeti 
jelentésüktől eltántorgott szavakat 
ÉS 
saját tartalmuk erejével 
ringatni őket eksztázisba 
8. 
Mi volt bennem, és mi volt rajtam kívül? 
Ezt is, azt is belül észleltem. 
Ami nem történt meg velem: az volt öntőformám. 
Ami megtörtént: az voltam én. 
Sok minden visszapréselődött a fénybe, 
mióta nem vagyok. 
Megint valamivel gyengébb a kontraszt, 
homogénabb a kép, 
vegytisztább az űr. 
9. 
Több zaj vegyült e korba, minthogy 
zenéd finom csipkézetének 
halovány sóhaja lengesse 
hetyke lobogóit. 
E zászlók élő embertestből 
lettek kimetszve, s úgy hullámzanak, 
mint a fejétől, csontjaitól 
megfosztott eleven hússzelet. 
Korhelyek kora!... Akik véres 
spongyákból csavarják színültig 
a mámor gyémántserlegeit, 
garatjuk lágy szó nem csiklandja! 
Ágyúval temetik az árnyat, 
mely a lét tűzfalán lobogva 
omlik az örök fényességbe, 
szeplőt sem hagyva vissza rajta. 
10. 
Atomok gyűltek magammá össze, hogy 
általam széjjelnézzenek, 
és most széjjelszélednek, 
hírül adni észleléseim. 
11. 
Isten kiitta szíve sérült kelyhét 
- az új italnak most csinál helyet -, 
de vén borának parazsa helyett, 
bizony, a rámpást még hiába fejnéd: 
a murci épp hogy szőni kezdte selymét, 
szétlöki az a puhányabb fejet, 
gallérod mögé mégse tölts tejet - 
bár emeld szádhoz úgy, mint csorba fejszét! 
Végül mondjunk egy imát is felette..., 
aztán szemére hajtsatok kelmét! 
Tartsa meg már lenn a síri szemlét... 
Egy csendes percet álljunk még érette, 
lelke húrja ne fogjon semmi neszt... 
S most menjetek már!... Ite, missa est! 	
Verslélektan 
Most, amikor új papírlapot húzok elő 
keményfedelű dossziémból, megtöltöm tollamat, 
és nekikönyökölök ennek a versnek, odakint 
dugattyúkat pofoz a fellobbant benzingőz, 
valaki a kuka fedelét csapkodja ütemesen, 
s a Hold megint pufók, mint a vízbefúlt - 
tetemén keresztben elúszik a felhők egy csoportja. 
Este van. Többnyire este támad némi 
rés a teendők csatárláncán. Amikor 
besötétül, óvatosan átkúszom közöttük 
az idő hátlapjára, papírra vetett betűim 
szépen kalászosodó tengerét csodálni. 
Nézni, ahogy tollam mentén rajokban röppennek 
föl a szavak, s leszállnak a mondatok dúcára, 
egyik az egyik, másik a másik gondolatra telepszik, 
van, amelyik le sem száll, csak köröz a többi fölött, 
mégis olyan, mintha közöttük lenne, a másik meg 
úgy ül, mintha a lélek délibábjának árján sodródott 
volna egy másik versből ide, s távolból burukkol. 
Ám ha a galambcsapat már szépen elhelyezkedett, 
s telibúgva a versek odúit, kiköltött néhány 
friss utódot, lajtorjámat odaillesztem a dúchoz, 
s a fiókák nyakacskáit sorban kitekerem. 
Parádés ebéd párolog ilyenkor asztalomon, 
olyan pálinkát iszom, mint a beretva, 
s borral temetem könyörtelen tettem pöcegödrét. 
Másnap fáradt gyomrom süket zenéje ébreszt, 
visszanégykézlábazom a számlap fölszínére; 
hideg gömböcskékben bugyborékolnak föl a percek, 
görcsbe ugrik torkom, s gerjedelme facsar 
a csuklásnak, amíg 
a fellobbant benzin- 
gőz egyre pofozza 
a sok-sok dugattyút. 	
A halál szabásmintája 
Te, ki kiszabtad az üdv szerves szövetét, 
s lelkünkre testként akasztottad, 
hogy érzeteinket - akár ha hurkatöltelékbe - 
gyömöszöld bele, hagy szorítsa - 
s büszkén kimagaslunk lüktető éjszakádba, 
mint a szerelem templomának oszlopcsarnoka, 
mely a rettenetes eget tartja a kéj 
öblösen kongó szentélye fölött, 
és homorú optikád iszonyú 
súlyú kupolája alatt megremeg 
a küzdelemben elcsigázott, gyenge test. 
Kinek a szabásmintát nem az a pucér 
lélek adja, aki kénytelen 
képmásaként húsba öltöztetni: 
Te, szabója a megzabolázhatatlan 
vágynak, mely a testet szétrepeszti, 
korán elnyüvi, mint szoros cipőt a láb; 
hímségünkre féltékeny varga, ki 
szorítónak nagyobb lelket parancsol, 
mint a cipő, s fáj benne a végtag -; 
ettől a szorítástól veszünk el testben 
oly korán, s lelkünk így szárnyal Hozzád, 
kárörömed gyönyörré szaporítani. 	
Iszákosok fohásza 
Megtanultam nem kiáltani utánad, Uram, 
mert hiábavaló a szó és itt szuszogsz közel, 
legbelsőbb bensőm legmélyén fuldokolva, 
s mint kútból, visszhangzik fel az ige szörcsögése, 
megtapadsz Te az inger buzgó forrása alján, 
ezer Síva kezével integetsz, egyetlenem, 
keserves gyönyörrel nyújtom feléd magam - 
bő bennünk a teremtés hulláma, de nem egyként, 
nem egyként teremtődtünk, más tenger korbácsolt 
hozzám, s más korbács üldözött engem 
a Te tengeredre, hol fodros tarajod 
fölémbukfencezik és magába hizlal. 
Apaszd el, Uram, kétségeimet, 
s tedd, hogy a tengert egy korttyal kiigyam! 
Ha szomjat adtál, teli kupát is adj hát, 
iszákos vagyok az iszákosok között, 
mért szégyenkeznék, hogy ne bántana 
betelni benned s nem vétkezni tovább! 
Árassz ánizsos ágyékodba, kedves, 
nem pusztán látni vágyom én már a tengert, 
tenger akarok lenni mindenestül, 
s nem így, kiskakasként krákogni kegyelmes 
birtokomon bőszen, hanem, mint nagy vizek, 
mint maga a tenger, bölcsen udvarolni, 
az elmúlás bölcsőjét ringatva derekammal. 	
Profán zsoltár 
Talán a pondróként hemzsegő 
percek sustorgását?! 
Vagy létemet, melynek 
porhüvelyét rágják 
serényen a nyüvek, 
s eggyé emésztik a 
sárral, miből eredt?! 
Magányom platina fogsorát porhanyós 
torkomon?! Vagy tán 
a velőmből fölsajgó 
éhenkórász dühöt ünnepeljem benned?! 
Az igaz, hogy senki se ígért kincseket... 
De, Uram, általad formált bősz kosfejem 
a végkifejletre várt, 
remélt egy mondatot, 
egy aprócska jelet, 
csak egy szikrányit ragyogó szellemedből, 
egy sejtelmes félmondatot, 
egy angyalhajszálnyi csattanót: 
valamit abból, amiért 
álmodni kezdted életem. 
De orrodra szállván felriasztott 
egy zümmögő galaxis - 
s te elfeledted nyomban álmodat. 	
Alkonyi metamorfózis 
Izzó zsarátnokán utolsót pislan már a tűz, 
s fényes tekintetét hamu-hajával eltakarja... 
Mindent bekormozott már, s most sejtelmesen sötét 
bolyhokká tépázott alakomat is elmaszatolja 
a behorpadt köbméterek pudvás televényén. 
Csak egy bagoly, mely a komód sarkán aludt, huhog, 
s egy nyálkás hátú bőregér köröz fejem fölött. 
Koncentrikus körökbe gyűlnek a látomások 
a csönd magja körül. Az úrhoz fohászkodik 
a szellem, mert minden illanó 
- dobban s öklömnyi szíve porlik -, 
mert minden önmagát ringató dajkaként énekel, 
s létét bévülre áramló hangjai altatják légneművé, 
csak a Semmi sustorog fáradtan, mindörökké, 
mert nincs mit a sírba dédelgetnie, nincs 
mit elfelejtsen - minden rezdülése önmagát 
szaporítja mindegyre teljesebb hiánnyá. 
A Szó, 
mely halálainkon túlmutat, amit az elme, mint 
gyémántcsőrű dárdát, magába döf, de túlrepül, 
a Szó, a tőlem elfajzott, a léten átszakadt 
Szó is - midőn kóbor eszméit az útszélen lehányja - 
őt gyarapítja, benne olvad el: 
értelmem vámját - ösztönöm által - ő az, ki beszedi. 
Akkor hát csönd legyen! 
Az Idő folyjon önmagába vissza, 
s a gerlék torkán halkuljon a búgás! 
Tapsolja szét arcom az alaktalan, sűrű feketeség, 
és lelkem fészkét a fenséges feneség 
bélelje ki foltos leheletével! 
Szerelme átcsapott rajtam, mint a tajték 
- szellemem s testem is betelt az igével... 
Az Ő nyálában voltam egy apró buborék, 
de elpattantam, amikor átszúrt odvas ordas-fogain, 
s lehunytam égő oxigénomat... 	
Danse macabre 
“Nem voltam kezdetben és nem leszek végül. A kezdet és a vég között a kezdet és a vég után kutatok (...) Keresem azt a létet, ami nemcsak eltűnés.” 
Karl Jaspers 
“A halál tiszteletre méltó, mint az élet bölcsője, mint a megújulás anyaméhe” 
Thomas Mann 
“Megelevenednek halottaid és holttesteim fölkelnek: serkenjetek föl és énekeljetek, a kik a porban  lakoztok, mert harmatod az élet harmata, és  visszaadja a föld az árnyakat!” 
Ésaiás könyve 
A végítélet napján, amikor rianó csontjaimat 
harsona riasztja, s a riogató trombó, a kürt, 
a tárogató s a kukorékoló klarinét zengése 
kavarja porladó vázam párálló álmát, 
s összesepri bennem a láz hervatag virágát, 
amikor felharsannak és egyre serkenő 
ütemmel ütik széjjel a csevegő csendet a dobok, 
és eleven ujjal csap a húrokba ezer arkangyal, 
s csörgős botját rázva járja a táncot a nagy Jehova, 
s a csillagok is csahos kutyaként csörtetve rohannak 
egymásra, az égi kottán csokrokba szedni 
a zavaros zenét, és egymás pofáját harapva 
fuldokolnak az összeuszított hangjegyek fürtjei, 
amikor a tenger kiapad 
s a hullám a szárazföldre csap, 
és medúzák, ráják és tintahalak sikamlós testű 
csapatát sodorja a besüppedt hegyoromra, 
és rákot, cetet hínárral összefonva 
a felpúposodott síkság hátára hord, 
amikor az egymásnak feszülő elemek gyönyörű orgiája 
megindul, a földből kicsap a láva, 
a kráter-káva ontja a parázsló magot, 
és az sisteregve kanyarog a völgyek szétfeszített 
combhajlatain, új életre híva a holtat, 
ki kopasz csontjai közt lassúdan bomolgat, 
s a hájas föld bőre alá üstöke sustorogva 
benő, mint a húsba egy rendetlen szála a szakállnak, 
s teteme a zsírpárnából, amibe ágyazva vagyon, 
kifakad, akár a mitesszer, és ezerszer elfeledett 
tagjait súlytalanul, gomolygó ködbe fogva vonja tova, 
amikor kóbor lelkek lengnek a likas légben dongva, 
akkor hamvában halódó lángom én is lelkemre rántom 
s konok kriptámból kilépve kiáltom: Íme, vagyok! 
Odahagytam vénséges gyermekségem, a tűzre 
köptem minden csontom, és: íme, vagyok! 
Besoroztattam a lelkek légiójába, és íme, 
erős vagyok, bírom a hosszú menetelést, a strázsát, 
állom a harcot a szellem szülötteinek oldalán, 
ott, ahol nincs vakmerőség, mert vakság sincs, 
és mert gyémántba metszve látni a fogalmakat, 
és kitapinthatóak a gondolatok - néma a hit. 
Nincs miben hinni, mert mindenki részese s tárgya 
a csodának, mely maga a lét, s szellemkezével
mindenki megérintheti a malasztot sugárzó magot, 
az önnemzéssel mindenhatóvá modulált centrumot, 
s hét burkán átbújva magát a Célt, 
a lét értelmét megtestesítő Tökélyt tapasztalhatja: 
a kéjt, mely az éjt csillagossá oltja. 
Mégsem részegedik meg a lélek, mégsem veti alá 
magát az egybemosó akaratnak, hanem, 
részesülve belőle, ő maga mossa magába 
a mindenséget, és maga is segít sugározni, 
tágítani, alakítani a létezés kánoni 
rendjét, merítve belőle és visszacsorgatva lassan, 
mert ő, a lélek is él, s mineműségének 
akcentusával akcelerál - fokoz, s a sűrűjébe hanyatlik, 
és megmártózva benne, irtózatos erővel 
tépi ki magát, hogy láthassa az Egészet, 
de az élőt nem ismeri el késznek - 
újabb és újabb halálokat oszt és akkumulál. 
Ami születik, idejét mind csak azzal tölti, 
hogy meghátrál egy újabb élet előtt, 
és lassacskán kifarolva a létből 
új, mélyebb, tüzesebb fényre ébred, 
melegebb közelségre, s mindegyre kevesebb 
terhet cipel a lélek, apad a hús, 
kevesebb csont húz, s a szellem 
egy nagy, szervetlen szervben 
nyer bőséges teret. 
Ezért lehet 
ez a felzajdult szála, ez a nemzőkedvek 
hevétől feszülő bálterem, ahol hevesen 
kavarogva vágtat a verejték a vájatokban, 
s nemi nedvek buzognak negédesen a balga 
bókok burjánzón éteri flitterei alatt, 
ezért lehet a testi létezés, ez a félig kész való, 
a lelki teremtődés embrionális állapota; 
akár egy várószoba, 
melyből a mindenségre nyílik az ajtó... 
Haláltusájában a test, fájdalomtól hajtva, 
ezért gyűri, vajúdja függetlenné a lelket, 
kitöltve véle a tágas térséget, 
ezért tépi ki magát csontom a magmát 
bugyoláló háj fodraiból lelkem igavonójaként, 
ezért habzik a bál vörhenyes lávaként, 
s ezért bugyborékol az epe méregzölden 
a fésületlen fűpamacsokra, és ezért nincs csokra 
az Életnek a testben - szobrától elkoncsorogva 
a szellem ezért nyer végérvényes alakot, 
a semmit pároztatva vackán a Végtelennek, 
ahol a vágyak testetlen szellennek 
orra alá az ízetlen Szellemnek, 
ahol a Vég az ég belén kanyarog 
- mint lefolyón a mocsoktól habos 
lé, mellyel a széptan gargarizál - 
s a lég a kanyarokban hunyorogva dudál. 
S ezüst pálmafás, seszín nyakkendőjét igazgatva, 
kaszájával a márványt diszkréten kocogtatva, 
megnyitja a bált a Halál. 
És az identitásuk nyűgétől megszabadult párok, 
a kettős tudatok körbekeringenek az éteri promenádokon, 
s hetyke jávorbajsza alatt Marica belépőjét dúdolgatva, 
kacéran élveteg mosollyal ajkán sétál köztük az Úr. 
És hajnaltájt a mámor gőzeiben a párok 
egymásba nyúlnak az eldugott benyílók boglyos félhomályán 
és az eszméletlenségig tapogatják egymás lételvét, 
míg csak fel nem kukorékol újból a klarinét, 
s habos pezsgéssel pattog száz pikula, 
s üstdobok moraja hangzik onnan, legeslegbelülről, 
s Isten a maszkot leoldja füléről, 
s egybeparancsolja, 
megnyugtató egységgé toldja 
kintlevőségeit: a lelket és az anyagot, 
visszahörpinti magába a magot. 
Hisz mindennek ő maga az ára, ő a fedezete. 
Az egész világ az ő képzelete. 	
Megtérés a reményhez 
Ki letaszítod sorsod pereméről 
a homályos, soha el nem készülő dolgokat... 
W.S. 
Rőzsével megrakott szánom húztam távoli 
erdei szállásom felé, s mint alma a harapás alatt, 
nyikorgott a kamasz, decemberi hó. Még az ökörnyál 
emléke úszkált a gallyak között, s az ágak 
ujjbegyén a levelek helye még be sem hegedt. 
A lombok képzetét a madárdal emléke 
magasan lobogtatta még fejem fölött, de én 
már koponyám melegét vonszoltam biztos 
odúmba s balzsamot gyűjtöttem tovatűnt 
pillanataimhoz. Zárat, reteszt és lakatot, 
vasalt kazettát, hétkulcsos ládát készítettem 
hosszú gyertyáim hamis fénye köré, majd álmot, 
puhán döcögő legendát, melegtől rojtos mesét 
tömködtem az ablakok s az ajtó megvetemedett 
eresztékeibe. Odúm tüze hangulatom 
karjába gömbölyödött, s a napokon 
úgy bukfenceztem át meg át, 
...mint a gyerek, ki hegyoldalban hempereg, 
s elvéti az égtájakat, eget-földet összekutyul, 
nyelvén fűszál fütyül, golyóját éter pörgeti, 
és mellén, hátán forgatja, tereli, 
tessékeli a nagy, kék csillagot. 
Ropogott s nyalta a falat a görbe rőzse, 
majd tömpe görcsbe rántotta végeit - 
összehajlott a láng, behorpadt a meleg, 
a csönd szíve megállt, felbugyogott a fagy, 
arcomon az idegek tetvei pattogtak, 
s magába nyelt az űr, a bús kamaszt 
a hőtlen hűség, a végtelenben kóválygó malaszt. 
Akiért lettem, bütykös ujjával 
bekopogott és megölelt. 
Legbelül ölelt, mint a szenvedés. 
S heve tejfogam mind a parázsra hányta, 
árva arcom, ölem s szívem is kitárta. 
Magyarázott reggeltől estelig, amíg 
össze nem szakasztott vele a kín. 
És én kiköptem mind, amit képzeletem 
amőbájába töltve egyszer már megettem, 
amit szellemként jártam, mint bányajáratot, 
s a lélek-sújtólég amelyből kidobott. 
Kiköptem... Pöktem, mint pisztoly az ólmot!
Az ilyen kínnak pörölyét az Idő 
suhintja rá a kopott csigolyákra, 
a kapkodó szívre, zakatoló májra, 
lazuló inakra, sípoló tüdőre. 
s melyet ezer árok keresztez, a bőrre. 
De ez a kései fájdalom a lelket. 
melyet sok-sok évig magából épített, 
saját iszonyatos erejéhez méri, 
és így a sújtás most pusztán a rossz testet, 
a lélek bűzölgő ürülékét éri. 
Vállamra dobtam hát a hámot, 
s a porhót szántottam a szánnal... 
Három holló óbégatott egy dermedt bokron által... 
Az emlékek csóváit csapzott 
hajammal szememből együtt fújva ki, 
fürkészőn lépve, mint az őz, 
ha farkas hasa szőre surrog közeli 
horhos havas csapásán és hiúz 
karma tartja a hajladozó gallyat - 
biztos szállásom felé vettem újra utamat, 
hol a láng dalolva pásztázza a falat, 
édes dadogással porladnak a napok, 
mint kisded markában tejbe mártott kalács, 
de a kéményt a fagy két kézzel markolja, 
öklével rugdossa az ajtót a hideg, 
rálendül a zsúpra egy roppant kalapács, 
az eresz aljában megdől a farakás, 
s odabent morcosan bóbiskol a meleg, 
szidja a hajlékra ágaskodó telet... 
Ó, jaj, kezem, lábam! 
Ó, jaj, nyakam, vállam! 
Ó, te hatalmas Porlasztó, 
ki e világ hajtóanyagát 
szíved szelével kevered! 
Ó, bennem, te, lyukas dűzni! 
Mért nem tudok egyetlen elegybe 
mindenemmel együtt belekeverülni?! 
Ó, te csonkig rágott köröm, 
csontig leégett gyertyaszál, 
mely hamvában forgó 
fejem fölött kaszál, 
sorsommal vagy vemhes, s lehunyt fényed alatt 
láthatatlan marad a pillanatonként 
világracuppanó, sivalkodó jövő, 
míg a múlt agyara mindegyre csak szántja 
a földet s kínjában feledést tüsszent 
a hosszú barázdákba... 
Oszló kandúr szaga jár át; leheletem 
sovány páracsíkját a szél földre csapja. 
Eljött, immár itt van a számadás napja! 
De a tisztítótűz nekem nem kegyelem: 
nagy üstben agyvelőm rotyog kis szívemen. 
Bordámhoz markolja tüdőm a félelem, 
ámbár erős vagyok, mint a levert cövek, 
ha teszek valamit, megáll, mint a kövek 
- képzelem néha, de agyvelőm rámmordul, 
s a végzet hátulról földre taglóz, orvul. 
Ha kihűl az ábránd, foltos lesz a lélek, 
mint hiéna lélegzete, 
s ami megmarad épnek: 
a halál! Már hajam szála görbül, 
s a kazalnyi dunyha mellemen kizöldül!... 
Egy pint vagyok s látok egy fontot - 
átkozott legyen a gravitáció, amely 
egyberántja az ismeretleneket, 
hogy egymás mértékegységeit 
tapogassák az idők végeztéig! 
Mint a folyam, mely medrében rohan, 
s benne egy csöppnyi víz..., s e híg, 
mákszemnyi semmiség gátat tarol, 
százéves tölgyeket dönt és fullaszt magába, 
sziklát tipor s szilánkjait 
iszapszájában gömbölyűre szopja...! 
Egy szegény, árva vízcsepp, 
mely tudja, mi a dolga, 
s elvégzi azt, és menne látni művét, 
de egy úszó fatörzs, egy szomjas szikla, 
vagy egy fulladt bogár magába szívja... 
Nem tudok úrrá lenni félbeharapott életemen, 
mely saját levének mámorától kapatos; 
messzi, az éjszakába nyújtom a napok 
jojóit és kidülledt szemmel zuhanok 
vissza, az ernyedt reggelekbe. 
Süllyedjek el, mint forró kiskanál 
a vajban, mit az illúzió köpül, 
melegedjem inkább szánom tüze fölött, 
csak aki ellökött - bár utolsó órám 
az Ő karján ketyeg - záram, lakatom, reteszem, 
vasalt kazettám, hétkulcsos ládám 
mélyén érezhessem!... 
De meghátrál 
lelkem a súly alatt. Mint nádszál, 
hajlik a lét gerince, 
és sápadt-tétován 
növök, mint krumplicsíra, 
melyet a fénytől elzár a pince. 
E létbe félve tértem meg régvolt 
halálomból, amelybe újra tartok, 
szédelegve származom vissza a jövőbe, 
botladozva foszlom magammá a múltba 
- e ringlispílből nincs ki kivegyen! 
Ha kiáltok, csak évszázadok múlva 
és évezredekkel ezelőtt 
csattogtatja szárnyát rémült tenorom... 
A jelen gőgös, néma, tömzsi hegyorom! 
Nem tudok valakihez szólni, mindig csak Tehozzád, 
Téged érint szám, Te nyeled nyögésem, 
a pörgés belédsorjázó hangfragmentumait. 
Belédveszek, Belőled jövök, 
Benned vagyok magam, mert általad vagyok. 
Öntőformám vagy, minden, mi kívülem, 
a létben teng-leng s lényegét 
leplezve fürkészi helyét. 
Messzire kimagasodsz Te belém, 
túlérsz a puszta képzeleten, 
túlérsz a cselekedeten, 
bekapod számmal a Napot, 
és a világ köröttem elsötétül, megkövül, 
megdermed, mint a jégverem, 
és a Te fényedre éhes szememet 
magamba fordítom, rád vetem, 
és úgy ülök, és úgy megyek, 
úgy beszélgetek veletek, emberek, 
és úgy halok, úgy születek, 
.és minden áll, de meg nem torpan. 
Szánom száguld a fagyos porcukorban. 
Soraim grádicsán bukdácsolok Tehozzád, aki 
puszta léteddel téped ki értelmét a szavaknak, 
s a megtisztított hangokat megint 
széjjelsepred az űrben... 
Szétfújod gyenge tákolmányomat, amelyet köréd 
eszkábáltam, mert voltam oly merész, 
hogy dolgaim közt elhelyezzelek. 
Látom már: aki lelkét igába fogva tömködi 
lazult tanok közé az isteni habarcsot, 
gyufát gyújt déli napvilágnál, 
tengerbe vizel vagy tűzhányóba köp - 
a lényeg néki sűrű, őszi köd..., 
szemét lehunyja akkor..., megpihen..., 
hogy frissen érje az új küzdelem, 
s a mámor, melyet vélt győzelme kelt. 
De akinek titkos fegyvere az alázat, 
fűben, fában, kőben, kósza sugarakban, 
hullámok tajtékában kavarogva maga is 
gyönyörködhet tündökletes egyszerűséged 
örökkévalóságában mindörökké. 
Nem akarom én villámok hurkáit 
kizsolozsmázni a felhők közül, 
értelmem fölvillantott vakuját 
bizonyíték gyanánt nem ünnepelem - 
a Te idődet várom, 
legvégső évszakodat: 
a teremtés befejeztét, amikor az utak 
sugarasan futnak a láthatár mögé, 
fűszálegyenesen hajladozik majd az akác, 
s hárfás borrá dallamosodik a zsémbes ecet. 
Életem egészét osztom én akkor számlálatlanul, 
s miképp az átadottal mindig több marad: 
keresztem úgy fogy - 
úgy hatványozódik fölém a jövő! 
Szánom s havát fölissza az idő... 	
A stigma krátere 
Ablak keresztje. Messzi-messzi este. 
Gőzmozdony horkol szikrát eregetve. 
Magas, sötét szoba. Vállfán lóg a halál. 
Belső zsebét kinyomja az ormótlan magány. 
Szék, asztal, rácsos ágy. Ódon diósifon. 
Állótükör. Mély és üres. Túl minden bánaton. 
Akár egy harcsa fél szeme. Fényesre nyalt iszap. 
Az ingaóra védtelen pupillájába csap. 
Barlangmélyi zene. Egy vízcsap pityereg. 
Salétromos nyirok, akár ha méz pereg. 
Rétegződik a csend, mint tortában a krém 
- közte rémült szivacs -; ha egyszer összeér, 
megsüketül az agy, a fül is elbutul: 
félelem rengi be. Amikor alkonyul 
pókok szállnak alá, s kötélhágcsójukon 
aláereszkedik a narancsszín iszony. 
Sötét, míves nyomat függ a kis ágy fölött. 
Töviskoronás Jézus. Szíve sárgán dörög. 
Szemben Szűz Mária. Cirádás képkeret. 
Karján a kisded rózsás teste remeg. 
A komód sarkán szalmaszakajtóban dió, 
mellette egy ódon ívlámpás rádió.
Hatalmas dunyha ül, mint a török basa. 
Füle, lába csücsök. Lúdtoll a potroha. 
Villanydrót döngicsél a porcelánokon, 
akácfa ágán hintáz egy rég halott rokon. 
Kiöltött nyelvén dongó, borzas feje lecsüng, 
gúvadt szemében tüzet rakott a csönd. 
Vedlett hokedliben csörtet a vaksi szú, 
kristálypalackban szunnyad koromsötét aszú. 
Az égbolt szürke posztó, melyről a gombokat 
letépték - helyükön sötét mocsár fakadt. 
A neonfény alatt cserebogár kering, 
mint kacsaúsztatóba telepített hering. 
Akváriumszoba. Tengernyi hallgatás. 
Pucér horoggal turkál legalján a halász. 
Falak. Kívül falak. 
Belül falak. Falak. 
Keresztül-kasul járja 
őket egy árny-alak. 
Akit, bár ismerek, meg nem szólíthatok, 
aki az álmaimból nagy néha átlobog 
s el is suhan hamar... Akár egy néma gong: 
felhők foszlányain átsüt a hold-korong. 
Valaki betakar. Kérges, otromba kéz 
torzzsal tengerit morzsol. Körme alatt penész. 
Egy-egy fullasztó sóhaj korcs ásításba csap, 
nyelvem töve duzzadt mandulámhoz tapad. 
Jó lenne görbe orral sírni, mint a teás- 
kanna, ha fütyülőjén babrál a gőznyomás! 
Föloldódni könnyben. Királyvízben arany. 
Mint a káka tövén a hősies varangy: 
lázasan kuruttyolni, míg borzas szívemen 
tarlóssá nem gerjed végül a félelem; 
akár siheder kandúr hátán a borzadály... 
A fénypászmákba taknyos éket döf a homály. 
Mögötte valami, valaki közeleg. 
Hatalmas, mint a fa, mely álmomban lebeg. 
De félelmembe botlik. Már csak a puszta törzs. 
Szálkás, száraz faszem botja fején a görcs. 
Tízszer száz éjszaka s ama egy ráadás, 
mely kévébe fogja a széteső kalászt. 
Elpereg mind a szem, akár a csigolyák. 
Hallani széttartó gerincem sikolyát. 
Ezeregy félelem. Senki. Majd valaki, 
ki rozoga hitem bástyáját öleli. 
Átbújunk a ködön, két kőkemény vagány, 
árnyék lobog rólunk, mint szőrös kacagány. 
Testlevek, erjedő ammóniás tócsák 
- isten buzgárjai -, izzadság, piócák... 
...A napfény narancsa fölissza árnyamat, 
mely megkülönböztet. Magányom itt marad. 	

IV.
HEMICRANIA

A
versben
szereplő
félkövérrel
szedett
szövegrészek
Mihail Bulgakov
A Mester és Margarita
című
regényéből
valók.
	
Hemicrania 
(szvit férfihangra) 
Kora reggeltől nyelvel már a nap, 
nyálát hónaljig sodorja a hő, 
s ha a szellő a fák hajába kap, 
lila tokával kóvályog elő. 
A promenádon felforr a finom por, 
a restaurant-ból kifordul a séf; 
csupa pocak és merő egy tompor, 
a húgyhólyagját rugdossa a sérv. 
A meggyes kofa vesszőkosarára 
pihenni tér egy darázs-peloton, 
bőg a retek és bömböl a saláta, 
szurkot öklend a hőgutás beton. 
Aszfaltba ágyazva cirpel az acél - 
a sínpár mint a végső párhuzam -, 
s a távolban már ott remeg a Cél. 
Kerék sikong. Kerületén zuhan. 
Mily korán jön a késő délután, 
milyen kései ez a nyárelő... 
A narancssárga villamos sután 
dülöng. s a végzet egyre nő. 
...Eltűntek a templomot a félelmetes 
Antonius-bástyával összekötő függőhidak, 
s az égből leereszkedő feketeség elöntötte 
a hippodrom szárnyas isteneit, 
a lőréses falú palotát, a piacot, 
a karavánszerájt, az utcákat, a tavakat... 
Elveszett Jerusalaim, a hatalmas város, 
mintha sosem létezett volna... 
A föld körkörös izmai közt cuppogó balga bütyök 
- szapora talpam lassacskán elnehezült. 
Már egy temérdek szemérmű dombháton haránt 
lopódzó horhó sárfodros csapása 
hörpölte görbe léptem... 
...Hát ideértem. 
hol e meredek slicckanyar az erdő 
torkához kaptat, s szökellő férfierőm 
elenyészik a zománcrideg szálfák oszlopcsarnokában, 
vérvörös champagne gyöngyözik dermedt hátamon, 
rengő gerincem előtt széthajlik a páfrány, 
s összelebbennek fölöttem a lombok húsos ajkai... 
...s bőszen dagasztván a rőt ragadványt, 
haladtam lankadatlan, s mintha csak 
rámpás bor zsongott volna agyamban, 
borzongott az agyag. 
...De tintás 
borulat lepte be ekkor a keskeny eget, a szurdok 
elsötétült, mint satuba fogott gyapjasgombafej, 
és az égbolt kocsonyás lege haragosan felfortyant, 
át-átpöffent a duzzadt martok lefcses meredélyén, 
majd nehéz slájmját gyér hajamból a sűrű 
rengetegre seperve, lobbot vetett a makkfák 
milliárd pihekönnyű lobogóján. 
Villámok útját járták az ideges pólusok 
hasadékain villódzó villás farkú fecskék; 
töviscsóváik csontig redőzték síma homlokom. 
Az ében hömpölygésben albínó gólyák csapata 
húzott délkeletnek: harminchárom tejfehér kereszt - 
retkes lábbal harangoztak a fellegek, 
ecetes kapcával csapkodtak pofán, 
de izzó nyilával végre általdöfött 
országába atyám... 
...Sírhantomon vadkanok dagonyáznak, 
meghágják vágyra járó hajléktalanok, 
lebiggyesztett szeméremajkú neurotikus 
hetérák csiklandnak faggyús krizantémjaikkal; 
fejfám tövébe temeti szeretett 
aranyhörcsögét egy nyúlszájú kamasz... 
...Megéledt a gaz, 
könnyfacsaró torma döfte gyökerét töppedt szívemig, 
fakó epémre temérdek árvacsalán sereglett, 
zöld nyelvvel nyalogatta húsomat a lósóska, 
vadzab sarjadt utolsó vacsorámon, 
s tomporomnál kókadt pásztortáska fityegett; 
zsíros rögömön vörösre tapsolták 
húsos tenyerük a lusta útilapuk... 
...Igen, semmi kétség, 
ez megint az a leküzdhetetlen, 
szörnyű betegség... 
a migrén, a hemicrania, 
a féloldalas főfájás... 
nincs ellene orvosszer, 
nincs tőle menekvés... 

...Aztán a völgyre hanyatlott az alkony s befolyta 
a tojtát, a kjémest, a szülinapi gyejtyás-emeletest,
 s csak a kinnfelejtett használt vatta füldugasz 
aranysárga kenőcse lángolt meg a Koponyahegy 
keresztje egy erősen elrajzolt színes nyomaton; 
az ajándék ló is elaludt már álombeli almán, 
Gagajingyuji kejingett csak az űjben, a tyúk 
is elült, s foghíjasan mosolygott a harapás az almán 
- bár medveszarból még évi 48 kiló esett egy főre, s a 
tintaceruza-gyártás az USA-belinek a hétszeresére nőtt 
- álmainkból kilovagoltak a delejes csókú királyfik, 
elpörögtek a csodakarikások és iszonyatos 
gágogás hallatszott tollpárnáinkból, 
mélyhűtőinkből malacsivalkodás zengedezett, 
baglyok huhogtak bútorainkban, szúette 
ajtófélfáinkba darazsak telepedtek, 
s megindultak a horgolótűvel átdöfött jancsibohócok, 
a kitekert karú, kancsal évibabák, 
masíroztak a fölfeslett hasú plüssmacik, 
megkopott-sárga gumikacsák totyogtak, 
zümmögve közeledtek a felhúzható kaucsukaligátorok, 
s ágyunk alatt karamboloztak a káros vízerek. 
...és: JE CCS!
 - roppant meg egy ágydeszka ajepülőbojdámnál... 
...és: JOPP!
 - reccsent meg egy másik. a tajkóm bökve meg... 
...aztán táncra perdült alattam valahány, mintha egy 
Petroff kalapácsain vetettem volna ágyat, 
melyen koffeinmérgezett 
dixieland-zongorista szaporáz, 
és fájdalmában felnyögött a ház, 
kipotyogtak az aszott faszegek, 
és fogadkoztak mind a félszegek, 
de ők is kihulltak 
hiába pirultak, 
eltántorogtak, mint a részegek... 
...s lehangolódtak mind a sodronyok, 
és besült a sok-sok serteperte nyak, 
mert fölszikkadt a szélseperte nyák, 
s az eresztékből kicsorgott az enyv, 
ürességtől kongott a partföveny, 
ájultan tátogott a deszkamóló, 
s a strandon átcsapott a szöszke hólé, 
hol lucskos kalocsniban csatlatva kerestem 
ösvényt feléd, de bambán ragyogott 
a rácsosra gereblyézett homok, 
és harsogott, mint vérbő jonatán, 
éhes fogaim porcelán-fonatán, 
de a tiltott gyümölcs egyre csak fogyott, 
s távol sirálycsapat villant, vijjogott, 
és sehol se vagy te és sehol egy lábnyom - 
Achilles-inamba szállt a bátorságom! 
...A zivataros sötétségben 
kerevetén fekvő helytartó nagy, 
mohó kortyokban ivott, 
néha-néha a kenyérért nyúlt, 
apró darabkákat tördelt belőle, s úgy nyelte, 
időről időre kiszívott egy-egy osztrigát, 
citromot rágott hozzá, és megint ivott... 
Monoton morgássá meszesednek a zajok; súlyos 
pihén-puha pörölyével a csönd átszakítja a 
képzelet falait. 
Mögötte az amorf való szögletes morfiuma 
gomolyog vak páriák áttetsző sóhajaként. 
Lomha bodrain átvigyorog 
s testes sejtjeit széthúzza vörös körmeivel a Semmi. 
VAN a Hiány, s nincs, ki szilajon rátelepedve, 
keményen beleürítene lágy vágyába s LENNE. 
Torzonborz torkának kampós odva mélyén 
virraszt a gyönyör dőre baglya; 
nincs, aki manduláinak tömött vánkosáról 
elriasztaná a sikoly pőre tőrét - horgas 
csőrével merve ki láváját - s jegelné. 
Nincs az a kincs, 
nincs az a nyálzó izomból kiizgult gyöngyszem, 
nincs az a VANva gyarapvó LENNE. 
Nincs az a kincs, az a bilincs. 
Nincs a Hiányra hágó LEVÉSnek medre. 
Nincs az a hamvas hasztalan akarás, 
nincs az a megmaradás; 
nincs az adás, csak a megmaratás. 
Kósza jószágod nem kerülgetik zsiványok. 
Nincs oly toprongyos kóbor haramia, aki 
formázhatatlan javakra vetne szemet. 
Elveket izzad, tetteket vedlik az elme s elmegy 
- gyönyörré zanzásodik a gyönyörködés -;
mind ingerlékenyebbé töpörödve hergeled 
egyre torkosodó érzéketlenségét. 
A rettegés gyalázata 
csak az alázat látszata. 
Elvetemedik a térfertőzött Idő. 
Seggébe tolul lábszaga 
s egy böffenéssel messzire kilő. 
Szimatot fognak, s a felejtés 
röppályájáról visszakanyarodva, 
utánad csaholnak az emlékek. 
Legott fölsejlik a kérlelhetetlen Cél, 
átbaktat a hegygerinc döglött brontoszauruszán, 
lompos iszákjában hajdani huncfut kebeleknek rumbatöki, 
kaszáján hullamerev csiklók fürtjei lengnek, 
vizeletlangyos sablák dörgölik csontos tomporát; 
átkel a vágyon - rád hajol. Már lehelete ismerős. 
...mi préseli ki belőle a riadt, félelmetes kiáltást? 
Mindig ugyanaz. Torz, orrtalan hóhérlegényt lát 
maga előtt, aki ugrándozva, furcsán huhogva, 
a keresztre feszített és szenvedéseibe 
megtébolyult Gestas szívébe döfi lándzsáját... 
Még csóklik a száj s már porlik az orrlik, 
lehull a lét magvaváló makkja, 
ösztövér tövén kövér nyű kotlik, 
nyaffog a térd - elnehezült pakkja. 
Döglött cimpák, emeletes tokák, 
ernyedt tenyér, prémekbe fulladt talpak, 
kókadt belek, s mint kopott fékpofák, 
fityegnek barna halmai a farnak. 
...Az Idő végbelén kanyarog a záp szél, 
egymásba harapnak 
a lenyelt fogak, 
ám a köldök alatt, a herék kerekén 
meredező csővel, 
új kín bólogat. 
Hiába dagadoz dölyföm birtokában 
csírától roskadó két, lapátnyi markom, 
magányos maradtam, 
amilyen magányos csak egy görögdinnye 
lehet decemberben az Északi-sarkon. 
...esküszöm a lárokra 
meg a tizenkét isten lakomájára, 
sokat adnék érte, ha már ma elindulhatnék!... 
Félpofásan csetlik-botlik a Hold, 
átdől az akác pőre koronáján, 
s akár ha böllér vértől feldagadt 
rongyot facsar, míg végsőt rúg az ártány, 
hamvas taknya az ágakba akad, 
lejojózik egy szőrös töklevélre, 
ott bárgyú-bandzsán elterpeszkedik, 
s visszapislog a dunsztos sötétségbe. 
Arrébb posvány aléltan szörcsögő 
vemhes spongyája - böffenése ecet, 
ihol egy morc vakond pörsen elő, 
s amott sovány hörcsög majszol perecet. 
Dorombolva hempergőzik a csönd, 
magába dönt egy nagy köcsög kovászt, 
püffedt szorvája odúmig tolul, 
számban matat, szívemben kotorász. 
Kitölt s lehajt, nedveim gurgulázza, 
tiltott fámat csontig lerázza, 
karomba fonja nyákos csápját, 
koccintása velőmig jár át, 
s végül az idegek utolsó parázna 
rángásait is tésztájába rántja - 
luszteren lengő palacsinta, 
     tátogok,           mint a 
  frissen                     megkent 
hinta... 
...s mikor elül a kajla lendület, 
méla halmának vajban duzzogó 
prémes pépjére halkan csöppenek; 
magammal tépek némi kese fényt 
a csillár ágasáról, de megint 
élesztőt fúj - fejbúbig telehint -, 
és úgy megdagaszt, mint egy meselényt. 
Csendjébe tunkol, sötétjébe teper, 
kinyom, szétlapít és összeseper, 
ajka eper és barack a válla, 
hamis köveknek minden talmi bája 
pupilláján dereng, combja padlizsán, 
rőt kandúr horkol kártyapakliján, 
varázsgömbjein rügyet bont az áram, 
báva pávaszem pislog udvarában, 
kelyhének nedve fortélyos zamat, 
elszédülnek farán a szép szavak, 
ellibben-lobban rókaprém-sörénye, 
s ki beleszippant, boszorkányos kénye 
szerint mozog - mi vértől átkozott, 
köréje gyűl, s csak úgy tolong beléje -,
...mert jót ígért, de csupán kárt hozott, 
aki dicsérte, menten elkárhozott, 
pártáján hold volt, patája kova - 
holdtöltekor a Szent Mihály lova 
galoppozott és csóvát öklendezett 
a hétrét görnyedt házsorok felett, 
látott a vak és megvakult a látó, 
az Úr kezében megszédült a dákó, 
üstökös magja hullt, bukott angyal nyögött, 
lefialt a gonosz a keresztfa mögött... 
...s amott, 
a domb fölött, 
az izzó comb tövén, 
ahonnan bordón hömpölyög, 
s a horizontig szétterül, kövér, 
gőzölgő vérrögöt görgetve siralmunknak völgye, 
könnytől lucskosan bújt elő a Mester és a hölgye... 
...s az őszi éjbolt fénytaván, 
egy horpadt égi pléhtevén 
a hős Gagajin úsztatott, 
a jobbján V. I. Uljanov, 
balról Jesua és Joszif; 
Jujij tölt, s ekképp szól: “Proszit!” - 
s ekkor előlép egy kövérkés kandúr, 
megpödri bajszát, mint egy echte pandúr: 
“Jusson ide is Gorbatschow!” 
- sok kiló vodka lecsorog,
még a Tejút is elpirul, 
s a macska megint inni kér, 
aztán pimaszul körbefúj: 
“TANÚJJ! MEMMONTAM, HOGY TANÚJJ!”
- …szavai messze kacskaringnak 
szárnyán a suta kecskerímnek, 
és elszunnyadnak rendre mind, 
bár fölrebben még egy-egy kurta rund, 
de az eszme már fölkéredzkedik, 
s amilyen gyengék, nem marasztalák, 
megrázkódik az űrszekér, 
mint egy mesebeli szakáll, 
a mámor bevégeztetik; 
savas eső szitál... 
...Kérlek, ne feledkezzél meg rólam, 
emlékezz meg rólam, a csillagjós fiáról 
- kérte álmában Pilátus. 
És amikor a mellette haladó 
en-nasirai koldus biztatóan bólintott, 
Judea kegyetlen helytartója sírt 
és nevetett örömében... 
...És most egy nyári lak tornácán látlak, 
nyúlszőrrel takart fonott hintaszékben, 
pamut hajad pihés válladra omlik, 
s bőven áradnak ernyedt bájaid; 
fejednél, a kis asztal izgága 
intarziáján mély kelyhű, hússzín váza, 
s pimaszul vigyorog 
a csitri margaréta - 
nagy, tömött csokor, mint egy felnyitott 
férfi esernyő - s egy kis maradék 
madártej; tenyérnyi porcelánba 
csorgatott forró csokoládé, 
és összeolvadt-horpadt bonbonok... 
...elcsendesült már fejedben a lárma, 
nem ösztökél most sok sürgős dolog, 
füledbe nyomva dorombol a párna, 
a lugas hamvas arcodon lobog; 
a hárs alatt nyugágy, odébb fagyalsövény, 
s valahol messze tejbegríz rotyog, 
tehén bőg, nyúl üget - 
de megriad, fülel, 
s a teste megremeg, 
hátsó lábára áll; 
nem tudni, ki tüzel: 
ő-e - vagy a Halál?... 
...Gonoszság szelleme! Uram arra kér, 
hogy a Mestert s az asszonyt, 
aki szereti és érette szenvedett, 
vegyétek magatokhoz, s jutalmazd őket 
örök nyugalommal... 
Távol, 
ahol az álom az úr, 
s nem túr a kurta farkú kis malac, 
az üveghegyen innen, 
s azon is idefelé túl,
áll egy vár, 
magas sziklabércen; 
van abban egy kút. 
Annak a kútnak a legalján 
van egy kis víz. 
Abban a vízben ül egy nagy 
varangyos béka. 
Ennek a békának a fején 
ül egy csonka szárnyú 
szitakötő. 
Annak a szitakötőnek a szemében 
megcsillan egy iciripicuri 
fénysugár. 
Ez a satnya fénynyaláb felkúszik a kút 
gyomrából és egy egészen pindurit 
megböki a sziklavár ormán kevélyen 
strázsáló szélkakas acéltarajának a 
bal csücskét. 
Erre a szélkakas lustán megnyikordul, 
s egy pókhálószálnyi fordulatot 
tesz jobbra, 
s a cérnavékony fényerecskét egyenest 
a csukott szemhéjad alatt imbolygó 
pupilládra tessékeli. 
Az álomi fényszalag oly sebesen 
száguld végig a kijelölt útvonalon, 
hogy célba érve 
gyémántsörétté préselődik. 
Hej, de meg is ijed 
ettől a te alvó szemgolyód, 
megrándul, fölpislant a koponyádba, 
s az izzó fénygömböcskét messzi kilövi. 
...tekintetével követte a három dögkeselyűt, 
amely már jó ideje ott körözött a magasban, 
a hamarosan bekövetkező lakomára várva, 
hol meg a sárga löszös földre szegezte 
csüggedt tekintetét, félig szétrohadt 
ebkoponyát látott maga előtt, 
meg körötte futkosó gyíkokat... 
Röpül, röpül tekinteted 
csillogó serétje át a koponyádon, 
s még attól is idébb, s azon is idefelé túl, 
még az álmon is túl közelebb, 
ahol egy még magasabb sziklabércen 
egy még magasabb vár tornyosul, 
ennek legfelső udvarán egy 
még mélyebb kút torka tátong, 
annak a toroknak a legeslegmélyén 
egy gyűszűnyi vízben ül egy 
száz tonnás varangy, 
ennek a varangynak a fején van 
egy leheletfinom erezettel rácsozott 
szitakötőszárnycsonk, 
annak a szitakötőszárnycsonk-rácsozatnak 
a legkisebb négyzete 
üres, 
ennek az icurkapicurka ürességnek a 
bal sarkában 
megtapadt egy induripinduri 
sötétnél sötétebb 
sejtfarok-maradvány, 
ennek az axonfoszlánynak a 
jobb csücskében van egy
pOnt, 
amelyen megakad a szemed, 
és bármerre is pásztáz rajta, 
bárhogy is keresgél kiutat jobbra 
és balra 
és lent 
és fent 
és erre 
és amarra, 
nem tud beljebb szabadulni tőle, 
hiába oly merev és konok, 
csak bolyong keresztül-kasul 
végtelen pusztaságán...
...Milyen sejtelmes a köd a láp felett! 
Aki bolyongott ebben a ködben, 
aki sokat szenvedett halála előtt, 
aki repült földünk felett, 
erejét meghaladó terhet cipelve, 
az tudja mindezt... 
...a tekinteted egy helyben forog, 
s valahol messze tejbegríz rotyog, 
a hárs alatt nyugágy, odébb fagyalsövény, 
kókadt ernyő a tornác hűs kövén 
- férfi esernyő -, maradék madártej, 
párnád zörög, akár az érett mákfej, 
és megreccsen a fonott hintaszék, 
a riadt nyúlszőr megremeg, 
a lugas közén fél tenyérnyi ég, 
a kézfejeden lila folt lobog - 
átszűrődnek a viharfellegek, 
mélykékjük nyakadon csobog, 
bíborba szenderül a hátad, 
villám cikkan, nagyot kaszál, 
feslett pamut hajad sápadt 
válladra omlik, s bőven árad 
belőled a halál. 
A kis asztalkán még áll a váza, 
benne egy fonnyadt pásztortáska, 
fölnyitva szárad már az ernyő, 
az égen nincs egy árva felhő, 
oly világos van, nincs még kék se, 
az űrbe látni - s mégse! Mégse 
látni űrt: minden telis-teli, 
emitt a Mester lovát nyergeli, 
amott szerelme üli meg a táltost, 
s a csillogásban körbeszálldos... 
...Még a táltos paripák is elfáradtak, 
lassabban száguldottak lovasaikkal, 
s az elkerülhetetlen éjszaka 
lassan utolérte őket... 
felülről borult rájuk, és fehér 
csillagfoltocskákat hajigált szerte 
az elszomorodott égbolton... 
Megvonaglik a firmamentum hömpölygő koponyája, 
sűrül sötétje, lüktetve türemlik - s kibuggyan 
a Hold. De szétkenődik 
a pára fátylán. És lent 
buzgón pöfög a sárba habart szusz. 
Langy hornyán hetyeg az agyaggyapjas agy 
s cserfes cserépbe csorg. Homunculust 
formáz a jó humusz. Dorongja feldagad. 
Ezeregy ármány gyúl az éjjel árnyán, 
a völgy ágyékán felüvölt a sármány, 
tapló fülel a fán, a sziklán moha szörcsög, 
s a lankák alján bűzlik a szömörcsög. 
...Bozóttal prémes karszt-töbör, 
csiklója csipkés kősömör, 
kőizmú méhe gázt korog; 
a fajd felajzva tántorog - 
a húsos örvön átpörög, 
...s a hárs hónalján vén vadmacska les. 
A zúgó morgása mögött 
a patak csacskán csergedez - 
csontos a válla és a nyelve pergő, 
hab-combja közé tolakszik az erdő, 
magára húzza - mégsem marad veszteg. 
Szálfák legyeznek, legyek lengedeznek...; 
a Sár lelke sült, inas és konok - 
és még mindig csak porhanyós a kezdet... 
Ó, horpadt potroh, izzadt sodronyok! 
Ó, sziklafodrok húsos pusmogása! 
Cserépkelyhek, agyagbibék! 
Ó, kisorjázó rojtos hús kovásza! 
Kőmicsodák, zománcizék! 
Combok tövében locsogó padmalyok! 
Titkos magányban felgyúlt pendelyek! 
Sötét szobák. 
Gyöngyház szikék. 
Az öröklétből kikanyarított cafatok, éjek 
vészjelei; lesüti pisla koponyáját az égbolt. 
Édes gyantát köpköd a seb és megkeni vonóját; 
lendül a pálca, fölcsap az égig. Senki se tartja... 
Sehol egy lélek. Sehol egy dallam. Csak ez a sárba 
röffent malaszt nyí. 
De elernyed az oldalbordákra spannolt copf, 
beroskad a bélebűzhödt elme csont-türbéje, 
s az emlékezet híg kocsonyája fölött 
a fényserkés, csillagtetves Plejád 
kotol a századokon. 
S akár egy csillagközi habverő, 
mint egy világvégi vécépumpa, 
kibólogat a kozmosz kagylójából 
a veszett kutya nyele. 
A spádé árnyéka lassan, 
feltartóztathatatlanul hosszabbodott, 
s egyre közeledett a sátán fekete cipellőjéhez. 
...kipirul a horizont az irtás szegletén és feldereng 
a cser, a sok juhar, s a csalfa sombokor alól, 
mely messze kiterítve kínálja cuppanós gyümölcsét, 
kihentereg a napfény, 
csurom somvér a hálópendelye. 
A lovasok megállnak egy magas sziklaszirtre 
kifutó fennsík peremén, lovaik prüszkölnek, 
zabláikon forró hab pezseg. A Mester mellé, 
aki hunyorogva gyönyörködik az égbolt 
hajnali véráldozatában, 
ébenfekete kancáján odaléptet a nő: 
meztelen testén a gyönyör bordó billogai, 
éjjeli vágtától csapzott ölének barna prémje 
összesodródott az izzadt kancaszőrrel. 
Lemutat a völgykatlan lombjai közé 
és mosolyogva így szól: 
...Nézd, ott van előttünk örök hajlékod, amelyet 
jutalmul kaptál. Már látom a földig 
érő ablakot, a felfutó vadszőlőt, 
felkúszik egészen a tetőig. 
Ott a házad, a te örök lakod... 
...és elvágtatnak; rikkant egy kis kakas. 
A város fölül ellebben az álom. 
Az éjszaka palástja már likas. 
A sötétség vakarékát vállon 
cipeli ki egy álmos pékinas. 
A tejesember kérges markába köp. 
A pirkadat híg ködlevest kavar. 
Párás bajusszal riad fel a rög. 
Át-átdereng egy rozsdás lámpakar. 
Kukásautó horkol túl a sarkon, 
büdöset böffen s horkant rá nagyot, 
a váróban felriadnak karton 
fekhelyükön a hajléktalanok. 
Az öreg bakter - kezében piszkavas - 
kiles az ablak firhangja mögül; 
fogai közt a szalonna avas, 
s az öthúszas a kert alatt tütül. 
Rántottát dudál, viszket a buszperon... 
Ó nyargal ott! Ajkának éle kék. 
Átdübörög egy ernyedt suszteron, 
föllép - s lekési saját életét.