Acta Universitatis Szegediensis
Acta Juridica et Politica
Tomus LXIII. Fasc. 17.

Révész Béla

Az állambiztonságtól a nemzetvédelemig

(A belső biztonsági szolgálat átalakításának alternatívái a rendszerváltás idején)

Szegedi Tudományegyetem Állam és Jogtudományi Karának 
Tudományos Bizottsága
Szeged, 2003. 

TARTALOM

1. A látható felszín: a jogi szabályozás
2. Állampárti változatok
3. Az állambiztonsági apparátus forgatókönyve
4. Ellenzéki tervek. Dunagate
5. Állambiztonsági ellenzék-kép a jelentések tükrében

A mindenkori államhatalom fennmaradásának és folyamatos működésének legvégső garanciáit az állam létét politikai szempontból garantálni hivatott speciális intézményrendszer képezi. A politikai rendőrség, az államvédelmi, állambiztonsági szervek az állam típusától és formájától, továbbá a politikai rendszer milyenségétől függetlenül jelentik az állam lényegi részét. A hatalom gyakorlásának demokratikus vagy diktatórikus volta ugyanis nem a politikai rendőrség meglétének vagy nem-létének vonatkozásában jelent cezúrát, hanem működésének legitimációja, szabályozása és ellenőrzése kérdéseiben. Ezek a szempontok viszont már tartalmi különbségekre utalnak, amelyek kiváltképpen akkor szembetűnők, ha az állambiztonsági intézményi modell átalakítása a tágabb politikai környezet minőségi megváltoztatásának, a politikai rendszer megváltoztatásának a következménye.
Természetesen előfordulhat, hogy a politikai rezsim változatlansága mellett is bekövetkezik a politikai rendőrség intézményrendszerének jelentősebb átalakítása, de a politikatörténet inkább a két alrendszer párhuzamos, reflexív változásait példázza. Ez az összefüggés a magyar rendszerváltás folyamatának tanulságai alapján modellértékűnek mondható. Az egypártrendszer lebontása, a jogállamiság alapintézményeinek kialakítása jelentős mértékben a politikai rendőrség diktatórikus funkcióinak felszámolásával volt azonos. A többpártrendszer követelésének intenzitása egyben kifejezte a különböző politikai tényezőknek a szocialista állambiztonsági rendszerrel való szembefordulása mértékét is, és ez fordítva is érvényesnek bizonyult. De éppen azért, mert a pluralizmus körüli értelmezési vita a radikális ellenzékiektől nem csupán az állampárt teroretikusaiig, de magának a politikai rendőrség vezetői csoportjáig bezárólag sokszereplőssé vált, így érthető, hogy a politikai rendőrség jövőbeli helyzetét illetően is a legkülönbözőbb, legeltérőbb koncepciók, tervek, elképzelések, alternatívák fogalmazódtak meg - bár ezek túlnyomó többsége mindmáig nem is került a nyilvánosság elé. Ennek a bonyolult időszaknak a tényleges szereplői és ezek valódi szándékai csak lassan válnak láthatóvá. Ennek oka részben a korabeli iratok megsemmisülése, -semmisítése, részben pedig kutathatóságuk (indokoltan) szigorú feltételeiben keresendők. 
A jelenkor-történeti kutatások jogi, szervezeti, eljárási, technikai gondjai ugyanis megsokasodnak, ha azok témája éppen politikatörténeti vonatkozású. Ha pedig a kutató forrásként irattári szempontból minősített iratokra is támaszkodni kíván, fel kell készülnie arra, hogy nagyobb eséllyel vallhatnak kudarcot elképzelései, mint más, “civil” természetű kutatások esetében. Évek múlva, visszatekintve a rendszerváltás utáni időszak ez irányú törekvéseire, az akkori érdeklődő meglepve fedezheti fel, hogy az 1990-es években a tényleges kutatási eredmények mértékét mintha meghaladná a kutatás feltételeivel-akadályaival foglalkozó írások és tanulmányok köre. A módszertani jelentőségen túl természetesen fontosabb kérdésről van szó. Lényeges politikai és közjogi érdekek fűződnek ugyanis az egyes iratok napvilágra kerüléséhez, vagy éppen végleges eltűnésükhöz. Pedig társadalmi értelemben nem kevesebbről van szó, mint a rendszerváltás sikereinek és kudarcainak megértéséről, szocio-mentális feldolgozásáról. A kellő önismeret kialakításához nélkülözhetetlen “információs kárpótlás” a társadalom kiegyensúlyozott morális állapotának a kialakulásához is hozzájárulhat. Bár a kutatás lehetőségeiről és korlátairól zajló vita politikailag/ideológiailag erősen színezett, mégis kutatás-módszertani szempontból is általánosítható néhány megállapítás: 
1. A tudományos kutatás hatályos jogi szabályozása - részben ennek politikai természete folytán - mindmáig hézagos, ellentmondásos, felülvizsgálata és korrekciója - a nemzetközi tapasztalatok figyelembevételével is - elkerülhetetlen.
2. Pontos forráskataszterek kialakítására lenne szükség, mivel hiányuk folytán nehezen vagy egyáltalán nem állapítható meg a megsemmisült, a megsemmisített, illetve az ismeretlen helyen lévő iratok köre.
3. A “folyó ügyeket” érintő iratokra hivatkozással a kutatási engedélyek megtagadása meghatározatlan ideig az iratkezelő szervezet belügye maradhat - hatékony külső ellenőrzés híján. 
4. Gyakori probléma, hogy a kutatási cél kényszerűen módosul, mivel az eredeti tervnek megfelelő iratok nem kerülnek elő; így végül az - akár véletlenül - előkerült dokumentumok határozhatják meg a kutatás (új) irányát, nem pedig fordítva. 
5. A fennmaradt iratállomány hitelességét nagyfokú bizalmatlansággal kezelő történészek körében megfogalmazódott az a szigorú bírálat is, amely szerint “a legutóbbi kelet-közép-európai tapasztalatok rávilágítottak, hogy a kommunista korszak újonnan megnyíló irattárai teljesen alkalmatlanok a történelem hiteles feltárására”.
A legnagyobb gondot azonban - amint arra Glatz Ferenc is felhívta a figyelmet - ott kell keresni, ahol már véget érnek a kutatás-módszertan belső ügyei, és megkezdődnek a kutatásokkal kapcsolatos különféle külső szempontú elvárások: “a jelenkorkutatás és jelentörténet művelésének legnagyobb akadályaként […] magát a társadalmi intoleranciát jelölném meg. Nem az iratok elzárt voltát, a források szegényességét”.
Az mindenesetre kétségtelen, hogy a jogszabályok adta - előnyös vagy kedvezőtlen - lehetőségek keretei között valóban megindult az a kutatómunka, amelynek eredményeként az elmúlt években egyre nagyobb számban kapnak nyilvánosságot a zárolt irattári és levéltári dokumentumok. Az eddigi iratközlések azonban e dokumentumok feltárásának jelentőségét főként azonnali nyilvánosságra hozataluk tényében látták, és így kevésbé párosultak a kritikai forráskiadványok feldolgozására és közzétételére vonatkozó módszertani szabályok betartásával. Ez voltaképpen az ismeretterjesztő-népszerűsítő, illetve a tudományos publikációk közötti határvonal elmosódásához vezet.

1. A látható felszín: a jogi szabályozás
1.1. A politikai rendszer és politikai rendőrség helyzetének és kölcsönös viszonyának leírásakor elkerülhetetlen, de közel sem kizárólagos út vezet jogrendszerbeli pozíciójuk vizsgálatán keresztül. Ha jogdogmatikai elemzés útján kívánnánk közelebb kerülni az egypártrendszer állambiztonsági szervezetének és a jogállam nemzetvédelemi struktúrájának összehasonlításához, elegendő lenne néhány ismert jogszabály egybevetése. 
Így az állam- és közbiztonságról szóló első nyilvános jogszabály 1974-ben a következőképpen határozta meg az állam belső rendjének védelmével kapcsolatos feladatokat:
Az állam belső rendjének védelme érdekében:
- fel kell deríteni a Magyar Népköztársaság állami, társadalmi, gazdasági rendje, a béke, és az emberiség elleni, az állampolgárok személye és tulajdona ellen elkövetett, továbbá az egyéb bűncselekményeket; meg kell akadályozni ezek elkövetését;
- le kell leplezni a hazánkkal szemben álló hatalmak, azok szervezeteinek, egyéb külföldi szervezeteknek, a Magyar Népköztársaság társadalmi, vagy gazdasági rendjének megdöntésére, aláásására vagy gyengítésére irányuló terveit, tevékenységét és meg kell akadályozni kártevő munkájukat.
Az állampárti szabályozásnak a nyilvános szintje olyannyira rendszersemlegesnek és időtállónak bizonyult, hogy a rendszerváltást is túlélte, hiszen 1990-ben csak a Magyar Köztársaság szuverenitásának és alkotmányos rendjének védelme érdekében létrehozott titkosszolgálatok különleges titkosszolgálati eszközökről és módszerekről - a “különleges eszközök”-ről - született törvény, majd a nemzetbiztonsági törvény is megelégedett az éppen elkerülhetetlen stiláris módosításuk megtételével.
Mindezek ellenére Magyarország jog- és politikatörténetének valódi fordulópontjaként értékelhető az 1990-es év. Ekkor nyert ugyanis de iure először részletes szabályozást a magyar titkosszolgálat szervezeti rendszere. Az Országgyűlés 1990. január 25-i ülésén fogadta el az 1990. évi X. törvényt, amely a különleges titkosszolgálati eszközök és módszerek engedélyezésének szabályozásáról rendelkezett.
Az 1989. október 18-án módosított Alkotmány 40/A §-a értelmében került szabályozásra a kérdés törvényi szinten, eszerint az alkotmányos, emberi jogokat érintő intézkedésekre nézve kizárólag törvényi formában történhet jogszabályi rendelkezés. Az alkotmányos rend védelme, valamint a bűnüldöző szervek feladatainak teljesítése során természetesen olyan intézkedésekre is sor kerülhet, amelyek nagyban érintik az alapvető jogokat. Az eljárások során ez leggyakrabban a különleges eszközök alkalmazási területével képez kapcsolódási pontot az állampolgári jogok sérülése terén; ezért kiemelten indokolt volt a titkosszolgálati eszközökről részletesen rendelkezni törvényi formában. A jogalkotók szándéka szerint az 1990. évi X. törvény átmeneti szabályozást tartalmazott volna addig, amíg meg nem születik a nemzetbiztonságról illetve a rendőrségről szóló törvény. Erre végül több - a rendőrségi törvény esetében négy, a nemzetbiztonsági esetében öt - évet kellett várni, a köztes időszakban pedig ezen szabályanyag került kiegészítésre, módosításokra.
Fontos újdonsága a szabályozásnak, hogy a törvény meghatározza a “különleges eszköz” fogalmát: eszerint különleges eszköznek minősül minden olyan eszköz és módszer, melyet az érintett tudta nélkül alkalmaznak és amelynek használata a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint a magántitok, a levéltitok és a személyes adatok védelméhez fűződő jogokat sértheti Alkalmazásuk feltétele, hogy olyan nemzetbiztonsági feladatok ellátásához kapcsolódjanak, melyek a Magyar Köztársaság szuverenitását és alkotmányos rendjét veszélyeztető tevékenység üldözésére vonatkozóak. Ezek a feladatok: a külső és belső biztonságot veszélyeztető leplezett törekvések megelőzése, felderítése és megakadályozása, a kormányzati döntésekhez szükséges titkos információk beszerzése, a kiemelt, veszélyt jelentő bűncselekmények és az elkövetéssel gyanúsítható személyek felderítése, valamint a kiemelten fontos munkakörben dolgozó személyek oltalmazása. A kiemelt veszélyt jelentő bűncselekmények közé tartozott a rémhírterjesztés, az állam elleni bűncselekmények, az emberiség elleni bűncselekmények, a terrorcselekmény, a légi jármű hatalomba kerítése, a külföldre szökés, a zendülés és a harckészültség veszélyeztetése. Mivel a funkcióellátás gyakorlati kivitelezéséhez a különböző szakszolgálati szervek együttműködése nélkülözhetetlen volt, így bevonásra került e körbe a hírszerző, kémelhárító szolgálat, valamint a Magyar Néphadsereg hírszerzése is. 
Az állampolgárok alapvető jogait védő, garanciális jelentőségű szabályozásban részesült a különleges eszközök engedélyezésére vonatkozó eljárás. Ennek értelmében az előzetes engedélyezés alkalmazásával - ahol lehetséges - élni kell, ha a jogsérelem lehetősége fokozottabban jelentkezik, és ahol az eszköz jellege ezt megkívánja. A főszabály alóli kivételt azon intézkedések jelentették, melyek a bűnüldöző munka sajátosságaiból adódóan fogalmilag nem lehettek engedélykötelesek (például személyek megfigyelése, informátorok alkalmazása). Az engedélyezési eljárás megindítása kötelező volt azokban az esetekben, amikor technikai úton történő adatszerzésnek, postai küldemény ellenérzésének vagy magánlakásba történő titkos behatolásának alkalmazásának engedélyezéséről kellett dönteni.
A kérelem előterjesztésére jogosult személyek a titkosszolgálatok, illetve a bűnüldöző szervek felett felügyeletet gyakorló szervek vezetői lehettek. Titkosszolgálatok esetében ez a Minisztertanács által kinevezésre került vezető, bűnüldöző szervek esetén az országos rendőrfőkapitány. A kérelmet írásban kellett indokolással együtt előterjeszteni, az engedélyezésről az igazságügyminiszter döntött. A különleges eszköz alkalmazása - amennyiben erre engedélyt adott a miniszter - csak a feltétlenül szükséges ideig volt alkalmazható: Ezen szubjektív határidőt a törvényalkotó egy egyhónapos objektív határidőben konkretizálta, amely egy ízben - további egy hónappal - volt meghosszabbítható, amennyiben alkalmazásának feltételei változatlanul fennálltak. Garanciális szabálya a törvénynek, hogy a titkos információgyűjtés során keletkezett minden olyan adatot, mely az elrendelés okával nincs összefüggésben, meg kellett semmisítenie az eljáró hatóságnak.
Előfordulhatott, hogy csak az információszerzés során derült ki, hogy az intézkedés a kijelölt cél elérésére alkalmatlan, illetve hogy már el is érte célját. Ebben az esetben az eljárás haladéktalan megszüntetését kellett elrendelni az iratok megsemmisítésével párhuzamosan. Amennyiben a titkos eszközök alkalmazása során beszerzett információk nem alapozták meg a célszemély büntetőjogi felelősségrevonását, úgy az engedélyt kérő személy tájékoztatta az érintettet a vele szemben alkalmazott titkos intézkedésekről, és az ezzel összefüggésbe hozható adatokat megsemmisítette. 
Az 1990-es évektől kezdve a szervezett formában történő bűnelkövetés egyre gyakoribbá vált. Ezért került be a törvényi szabályozásba az a rendelkezés, miszerint a különleges eszközök alkalmazására feljogosított szervek között szerepeltek a rendőrség bűnügyi szervei is. Ezek a szervek azonban kizárólag bűncselekmények megelőzése, és felderítése érdekében használhatták a titkos eszközük adta lehetőségeket, meghatározott körben. Csakis az olyan társadalomra különösen veszélyes bűncselekmények elkövetése vagy ennek veszélye esetén élhettek a bűnüldöző szervek a titkosszolgálati eszköztárral, melyekre nézve a Büntető Törvénykönyv öt évi vagy annál súlyosabb büntetéssel fenyegeti az adott deliktumot. Ezen a specifikus vonásán kívül a rendőrség titkos információgyűjtése során az általános szabályok voltak az irányadóak.
Mivel az 1990. évi X. törvény olyan szabályanyag lefektetésére vállalkozott, amelynek a jogalkotásban csupán hézagos előzményei voltak, így a kérdést indirekt érintő egyéb jogszabályokat is módosítani kellett. Kiemelést érdemel az állam és közbiztonságról szóló 1974. évi 17. tvr., melynek kapcsán - hatályban tartása mellett - fontos módosító rendelkezés, hogy az állam belső biztonságával összefüggő feladatokat ezentúl nem a Belügyminisztérium szervei, hanem a nemzetbiztonsági szervek látják el. A nemzetbiztonsági szolgálatot kivette a Belügyminisztérium irányítása alól, a Minisztertanács közvetlen felügyelete alá helyezve azt. Ez egyben azt is jelentette, hogy a nemzetbiztonsági szolgálat a hatálybalépéstől kezdve nem képezi a rendőrség szerves részét, hanem önálló jogosítványokkal, és rá nézve önálló szabályozással bíró szervezet lett, mely a bűnüldözéssel kapcsolatos feladatmegosztásra is döntő kihatással bírt a hatálybalépés után.
Nagy hiányossága volt a törvénynek, hogy az ellenőrzési rendszer kidolgozatlan maradt, hiszen sem a szakmai, sem a társadalmi kontrollra vonatkozó rendelkezések nem kerültek a jogszabályba. Ez már akkor komoly alkotmányosságai aggályokat vetett fel, hisz ezen mechanizmus hiánya ellenőrizhetetlenné tette a jelen jogszabály rendelkezéseit alkalmazni jogosult hatóságok munkáját.
A törvényt időrendben szorosan követte a Minisztertanács 1024/1990. MT határozata, amely a nemzetbiztonsági szolgálatok megszervezését végző bizottság felállításáról rendelkezett. Az új nemzetbiztonsági szolgálatok kialakításával kapcsolatos feladatok összehangolására, koordinálására, megszervezésére életre hívott bizottság megbízatása 1990. május 30-ig tartott. Feladata volt
- a nemzetbiztonsági szolgálatok általános szervezeti rendjére vonatkozó elvekre nézve az egyes feltételek kialakítása,
- a nemzetbiztonsági szolgálatok működésévei összefüggő szabályanyag kidolgozásának koordinálása,
- az átszervezéssel összefüggő együttműködés összehangolása a nemzetbiztonsági szolgálatok és az érintett minisztériumok között.
Ezt követően a Minisztertanács 1062/1990. MT határozata rendelkezett az egyes szervezeti megoldásokról. A nemzetbiztonsági szolgálatok és a rendőrség bűnügyi szerveinek operatív technikai (titkosszolgálati eszközökkel) való kiszolgálását végző szerv a Nemzetbiztonsági Szakszolgálat nevet kapta, mely szakszolgálat a belügyminisztériumtól a Nemzetbiztonsági Hivatal szervezetének egységeként szerepel a későbbi titkos információgyűjtésre vonatkozó rendelkezésekben. A Szakszolgálat vezetőjét a Nemzetbiztonsági Hivatal vezetője nevezte ki a belügyminiszterrel és a nemzetbiztonsági szolgálatok vezetőivel egyetértésben.
A 90/1990. számú minisztertanácsi rendelet szerint a Nemzetbiztonsági szolgálat feladata kiegészült a biztonsági okmányok védelmével és technológiai ellenőrzésének megszervezésével. Bár a szolgálat hatósági jogkörrel rendelkezik, személyes szabadságot korlátozó kényszerintézkedést nem alkalmazhat. Az információs szolgálat többletfunkciói a következők voltak:
- a Magyar Köztársaság nemzeti érdekeinek, érvényesítését szolgáló tevékenység előmozdítása a bizalmai információk fogalomkörébe tartozó adatok megszervezésével, elemzésévei és értékelésével,
- a hírszerzés egyik alapintézménye - az Országos Rejtjel Központ - működtetése, valamint az arra illetékes állami szervek rejtjelező eszközökkel történő ellátásának szervezése.
A Minisztertanács 98/1990. MT rendelete a 26/1990. MT rendelet módosításról ugyancsak részletszabályokat fogalmaz meg a titkos információszerző tevékenységre nézve. Ettől kezdve a nemzetbiztonsági valamint titkos információszerzéssel összefüggő feladatokat ellátó szolgálat irányítását a miniszterelnöki hivatal e feladatokkal megbízott politikai államtitkára útján látta el. (N. B. ez a rendelet a választások után felállt új, Antall-kormány első szabályozása a nemzetbiztonsági feladatok körében.)
Láthatjuk, hogy a 90-es évek bővelkednek a hírszerzésre vonatkozó jogszabályokban. Ez elsősorban azzal a ténnyel magyarázható, hogy a megváltozott, illetve átalakulásban lévő politikai helyzet indokolttá tette a titkos információgyűjtés részletszabályainak megkonstruálását. Ez természetesen magában foglalta a szervezeti átalakításra nézve az egész kérdéskör átdolgozását, amelynek köszönhetően egy teljesen új intézményrendszer került kialakításra.
A 166/1992. kormányrendelet a titkosszolgálati eszközökre vonatkozóan tartalmaz szabályokat. A korábbiakban említettekhez képest lényeges különbség, hogy ez a jogszabály nem kizárólag a nemzetbiztonsági feladatokat ellátó hatóságokra és szervekre nézve tartalmaz rendelkezéseket, hanem a rendőrség titkosszolgálati eszközöket igénylő részletrendelkezéseit is szabályozza. A kormányrendelet 3. számú melléklete sorolja fel taxatíve azon titkosszolgálati eszközéket, valamint az azokra vonatkozó definíciókat, amelyekkel a rendőrség is jogosult élni. Ennek a ténynek a kiemelése azért is indokolt, hiszen a rendelet ebben az vonatkozásban az 1994. évi XXXIV. - rendőrségi , valamint a 1995. évi CXXV. - nemzetbiztonsági - törvény elődjének is tekinthető.

1.2. Bár a hatályos jogszabályok összehasonlító dogmatikai elemzése valóban elkerülhetetlen, a titkosszolgálati munka szabályozásának megismerése vonatkozásában mégis komoly módszertani hiányosságokba ütközik. A jogi norma ugyanis ennek a valóban titkos viszonynak több vonatkozásban is csupán a felszínét - stílusosan: “fedését” - jelenti. Ennek egyik módja például az a félrevezető “operatív játszma”, amikor egy jogszabályt egészen más tartalommal hirdetett ki az állam, mint amilyennel a jogalkotó meghozta, illetve a meghozott norma valódi tartalma titkos maradt. 
Ilyen például a Népköztársaság Elnöki Tanácsának 1950. július 12-én meghozott 26. sz. törvényerejű rendeletének esete, amely jelentősen súlyosbította a külföldre szökés büntetési tételét. Alapesetben életfogytiglani börtön, minősített eseteiben halálbüntetés szankcióját fűzte a tényálláshoz. Az 1950. július 30-án - az 1950. évi 128-129. számban - közölt 1950:26. sz. törvényerejű rendelet mégis “A Magyar Nemzeti Bankról” szólt, és az eredeti tartalmú jogszabály soha nem is került kihirdetésre.
Fontosabbnak bizonyult azonban ennél a kommunista rendszerek azon másik jellegzetessége, miszerint a jogrend soha nem játszott jelentős szerepet a társadalmi folyamatok kiszámíthatóvá tételében. Kétségkívül igaz, hogy a kommunista uralom alatt a jog alárendelődött a politikának. A rendszer jogilag körülhatárolatlan szervezetek és testületek uralmán alapult, melyek semmiféle törvényes korlátozásnak nem voltak alávetve, és nyugodtan semmibe vehették a törvény rendelkezéseit. Ez azonban még nem jelenti, hogy a kommunista rezsimeknek nem lett volna jogrendszere. A duális állam fogalmi modellje, amelyet eredetileg a náci rezsimre dolgozott ki Ernst Fraenkel, a kommunista rendszerekre is jól alkalmazható. Fraenkel szerint a náci államot legjobban úgy írhatjuk le, ha olyan szervezetnek tekintjük, amely két különböző típusú alrendszert tartalmaz: az egyik a Maßnahmenstaat (rendeleti állam), a másik a Normenstaat (normatív állam). Bár a rendeleti állam fölötte áll a törvények uralmának, miközben a normatív állam nem, de a politikai hatalom birtokosai gyakran módosítgatják a választóvonalat a két tartomány között. 
Fraenkel eredeti megállapításait kettős analógiával alkalmazhatjuk az állambiztonsági szabályozás sajátosságaira. Az első lépésben a nemzetiszocialista keretek között felállított tételt annyiban érvényesnek tekintjük a kommunista hatalomgyakorlás esetében, hogy a totalitárius mozgósítás és terror itt is azt a célt is szolgálta, hogy teljesen eltörölje a határvonalat az állam normatív és rendeleti területei között. Ennek az összefüggésnek viszont további következményei mutatkoztak a jog területén. Míg a normatív állam jogalkotása a alapvető társadalmi viszonyok szabályozását a (korlátozott) nyilvánosság szférájában engedte elvégezni, addig a rendeleti állam ugyanezt megtartotta a jog alatti szabályozás rejtett dimenzióiban. 
A rendszerváltás idején felállított országgyűlési vizsgálóbizottság éppen ennek az összefüggésnek a feltárásakor állapította meg a következőket: “Az állam- és közbiztonságról szóló 1974. évi 17. törvényerejű rendelet, valamint a rendőrségről szóló 39/1974. (XI. 1.) MT rendelet - amelyek nyílt jogszabályok - nem adtak felhatalmazást az állambiztonsági szerveknek titkos bizonyítási módszerek (távbeszélő lehallgatása, postai küldemények felbontása stb.) alkalmazására. A 6000/1975. (VI. 2.) MT határozat az 1974. évi 17. tvr. 12.§-ára való hivatkozással meghatározta a Belügyminisztérium állambiztonsági főcsoportfőnökségének a feladatait. A határozat utalt a titkos információk beszerzésére, a felderítő és megelőző intézkedések rendszerére, az ellenséges elemek tevékenységével szembeni védekezésre, de utalt arra is, hogy az állambiztonsági szervek feladataik végrehajtása során »jogszabályban meghatározott eszközöket és módszereket alkalmazhatnak«. A Minisztertanács elnökhelyettesének 1/1975. számú, 1975. június 2-án kelt utasítása rendelkezett az állam biztonságának a védelmében alkalmazható eszközökről és módszerekről. Az utasítás 2. pontja engedélyezte »a rejtett operatív technikai lehallgatást«, »a postai küldemények titkos ellenőrzését« stb. A fent említett két alapvető titkos jogszabályt - elmondása szerint - sem a belügyminiszter, sem az állambiztonságot irányító helyettese nem ismerte. E jogszabályokra száznál több belügyi parancs, utasítás és intézkedés épült. Ezek igen aprólékosan, bürokratikusan szabályozták a titkos technikai rendszerek és módszerek alkalmazását. A szabályozásnak az a módja, hogy alacsony szintű és titkos jogszabályokkal korlátozták az Alkotmányban biztosított állampolgári jogokat, alapvető jogelveket sértett. (Kiemelés - r. b.)”
Ezeknek a nem jogi jellegű, de az állampolgárok alapvető jogait mégis közvetlenül érintő normák sajátos rendszert képeztek a “rendeleti állam” szabályozásában. A teljes szabályozási struktúrát egy belügyminiszteri utasítás a következőképpen határozta meg:
A Belügyminisztérium tevékenységét érintő magasabb szintű jogszabályok (törvény, törvényerejű rendelet, NET határozat, MT rendelet és határozat, valamint a belügyminiszteri rendelet) kibocsátásának rendjére a jogszabályalkotásra vonatkozó általános szabályok az irányadók. E jogszabályok tervezetének előkészítése, illetőleg az abban való közreműködés - az érdekelt szervek bevonásával - a Belügyminisztérium Titkárságának a feladata. Háborús jogszabály tervezeteknél e tevékenységet a BM “M” és Szervezési Csoportfőnökség látja el.
1. A miniszteri utasítás:
a) A miniszteri utasítás jogszabály. Miniszteri utasításban kell szabályozni a magasabb szintű jogszabályok végrehajtásának rendjét és az arra hivatott szervek feladatait, a belügyi munka irányítására, vezetésére, a szakmai jellegű feladatok végrehajtására vonatkozó kérdéseket.
b) Miniszteri utasítás kiadására jogosult a miniszter, az államtitkár és a miniszter által 
feljogosított miniszterhelyettesek. Az államtitkár és a miniszterhelyettesek - hatáskörükben - a Belügyminisztérium egészére vonatkozó és az irányításuk alá tartozó szervek munkáját átfogóan rendező kérdéseket szabályozzák miniszteri utasításban.
2. A jogszabálynak nem minősülő ún. jogi iránymutatások - a jogszabályok átfogó vagy egyes részei értelmezésére, alkalmazására vonatkozó iránymutatások - a következők:
2.1. irányelv,
2.2. elvi állásfoglalás. 
2.1. Az irányelv:
a) Irányelvet kell kiadni valamely jogszabály átfogó értelmezésére, végrehajtásának fő irányára, módszereire, a jogalkalmazásban követendő főbb elvek meghatározására.
b) Irányelv kiadására jogosult a miniszter, az államtitkár és a miniszterhelyettesek.
2.2. Az elvi állásfoglalás:
a) Elvi állásfoglalást kell kiadni valamely jogszabály egyes kérdéseinek értelmezésére, alkalmazására, az egységes jogértelmezés és jogalkalmazói gyakorlat meghatározására.
b) Elvi állásfoglalás kiadására jogosult a miniszter, az államtitkár, a miniszterhelyettesek, a főcsoportfőnök-helyettesek, a BM Titkárság vezetője, az országos (Kormányőrség) parancsnokok, az országos parancsnok helyettesek, a csoportfőnökök és az önálló osztályvezetők.
3. A belügyi rendelkezések - a Belügyminisztérium szervei irányításának és vezetésének jogszabálynak nem minősülő jogi eszközei - a következők:
3.1. parancs, 
3.2. szabályzat,
3.3. ügyrend (a BM egészségügyi és tanintézeteinél Szervezeti és Működési Szabályzat),
3.4. intézkedés,
3.5. körlevél.
3.1. A parancs
a) A parancs a legáltalánosabb vezetési eszköz.
b) Parancsban kell foglalni a szolgálati feladatokra, a katonai fegyelemre és rendre, valamint a személyi állományra vonatkozó rendelkezéseket.
c) Parancs kiadására jogosult a miniszter, az államtitkár, a miniszterhelyettesek, a főcsoportfőnök-helyettesek, a BM Titkárság vezetője, az országos (Kormányőrség) parancsnokok, a csoportfőnökök, az önálló osztályvezetők és a hatáskörükbe tartozó kérdésekben valamennyi vezető (parancsnok).
3.2. A szabályzat:
a) Szabályzatban kell meghatározni a szolgálat ellátásának rendjét, a személyi állomány magatartási szabályait, alapvető jogait és kötelezettségeit, a szolgálati szervek és közegek általános feladatait, valamint a minisztérium egyes szervei tevékenységének általános szabályait.
b) Szabályzat kiadására jogosult a miniszter, az államtitkár, a miniszterhelyettesek, a főcsoportfőnök-helyettesek, a BM Titkárság vezetője, az országos (Kormányőrség) parancsnokok, a csoportfőnökök és az önálló osztályvezetők.
c) Az alapvető szabályzatokat a miniszter, az egyéb szabályzatokat - a kiadására jogosult - illetékes vezető {parancsnok) parancsával kell hatályba léptetni.
3.3. Az ügyrend:
a) ügyrendben kell meghatározni az illetékes szervnek a Belügyminisztérium szervezetében betöltött funkcióját, szakmai feladatkörét, a szervezeten belül működő vezetők feladatát, hatáskörét.
b) Ügyrend kiadására jogosult a miniszter, az államtitkár, a miniszterhelyettesek, a főcsoportfőnök-helyettesek, a BM Titkárság vezetője, az országos (Kormányőrség) parancsnokok, a csoportfőnökök és az önálló osztályvezetők.
3.4. Az intézkedés:
a) Intézkedésben kell meghatározni az érintett szervek számára valamely jogszabály, vagy belügyi rendelkezés végrehajtása érdekében, illetve meghatározott ügyben, vagy ügykörben kifejtett tevékenység konkrét előírásait.
b) Intézkedés kiadására jogosult: az ügykörébe tartozó kérdésben valamennyi vezető 
(parancsnok).
3.5. A körlevél:
a) Körlevélben kell meghatározni a szervek értesítésével, tájékoztatásával összefüggő kérdéseket, valamint az intézkedések megtételével kapcsolatos feladatokat.
b) Körlevél kiadására jogosult: a hatáskörébe tartozó kérdésben valamennyi vezető 
(parancsnok).
Bár maga az utasítás is az ügyrendet a belügyi rendelkezéseknek - azaz a Belügyminisztérium szervei irányításának és vezetésének jogszabálynak nem minősülő jogi eszközei - körébe sorolja könnyen belátható, hogy milyen mélyen érintette az állampolgári jogok körét a III/III-as Főcsoportfőnökség Ügyrendje, amely egészen a rendszerváltásig hatályban maradt. Eszerint Főcsoportfőnökség az alábbi operatív erők, eszközök és módszerek foganatosítására, illetve felhasználására jogosult:
a) titkos külső figyelést alkalmazni;
b) titkos környezettanulmányt lefolytatni;
c) rejtett operatív-technikai lehallgatást és más megfigyelő eszközöket alkalmazni;
d) krimináltechnikai eszközöket titkosan alkalmazni;
e) postai küldeményeket titkosan ellenőrizni;
f) feladataik titkos ellátásához fedőigazolványokat készíteni;
g) azonosítási eljárásokat titkosan foganatosítani (személyt, tárgyat, nyomot stb.);
h) operatív nyilvántartást (adattárat) vezetni;
i) magyar és külföldi állampolgárok által elkövetett szabálysértések és bűncselekmények nyomozását megszüntetni, illetve a megszüntetést az illetékes hatóságoknál kezdeményezni;
j) ellenséges csoportok és szervezetek soraiba hálózati úton vagy hivatásos állományú beosztottal rejtetten beépülni, illetve azok egyes tagjait felhasználni az ellenséges tevékenység mélyreható felderítése érdekében;
k) az ellenséget zavart keltő hírekkel félrevezetni;
l) titkos vagy leplezett előállítást, kutatást és motozást foganatosítani.
Korábban érzékelhettük már az állam- és közbiztonságról szóló törvényerejű rendelet hatályosságának flexibilitását, miközben egy 1982-ben született belügyminiszter-helyettesi parancs közel két évtizeden keresztül rendelkezett a “társadalomra veszélyes ellenséges személyek kiválasztásáról és ellenőrzéséről”. Ez a “legáltalánosabb vezetési eszköz” - a fentiek értelmében - a szolgálati feladatokra, a katonai fegyelemre és rendre, valamint a személyi állományra vonatkozó rendelkezéseket volt hivatva tartalmazni. Ezzel szemben a belügyminiszter-helyettes megparancsolta:
1.	A különnyilvántartási rendszerben azon társadalomra veszélyes ellenséges személyek szerepeljenek, akik a Magyar Népköztársaság állami, társadalmi, gazdasági rendjével szemben a fellépés lehetőségét latolgatják, várhatóan fellépnek, magatartásukkal tényleges veszélyt jelentenek társadalmi rendszerünkre.
2.	A BM III/II. Csoportfőnökség és a rendőr-főkapitányságok III/II. osztályai elhárítási területeiken következetesebben alkalmazzák a különnyilvántartási rendszer előírásait és lehetőségeit. Növeljék az “F” dosszié keretében ellenőrzött személyek számát a kémelhárítás szempontjából érzékeny területeken: az imperialista hírszerző, elhárító és speciális szervek látókörébe került ellenséges beállítottságú magyar állampolgárok, a terrorcselekmények elkövetésére hajlamosak köréből; a népgazdaságvédelem, a katonai objektumok védelme, az amnesztiával hazatértek és az idegenforgalom területein; valamint azok közül, akiket súlyos népgazdasági kár okozásáért, államtitok, szolgálati titok kiszolgáltatásáért felelősségre vontak.
3.	A BM III/III. Csoportfőnökség és a rendőr-főkapitányságok III/III. osztályai elhárítási területein az ellenséges támadás fő irányába, mindenekelőtt a kulturális, ifjúsági területeken kell jelentősebb fejlődést elérni az “F” dossziés személyek kiválasztásában. Tovább kell folytatni az ellenséges egyházi személyek, a rendkívüli eseményeket elkövetők, a börtönből szabaduló elítéltek köréből elsősorban a visszaesők kiválasztását és ellenőrzésük javítását.
4.	A BM III/IV. Csoportfőnökség szervezze meg a katonai szolgálatra egyéni elbírálás alapján bevonultatott “F” dossziés személyek katonai szolgálati ideje alatti ellenőrzését, gondoskodjon arról, hogy különleges katonai alakulatokhoz vagy bizalmas jellegű beosztásokba ne kerüljenek.
5.	A kiválasztást ellenőrzött információk és egyéni elbírálás alapján kell végezni. Minden esetben meghatározó a személy magatartásában és cselekményében rejlő társadalmi veszélyesség.
6.	Különnyilvántartásba kell venni és ellenőrizni - a bizalmas nyomozás alatt állók kivételével - azokat, akik:
a)	ellenséges célzatú akciók tevőleges résztvevői, ellenséges mozgalmak, csoportosulások szervezői, antiszociális csoportok, huligán galerik politikailag ellenséges hangadói. Ezeket akkor is különnyilvántartásba kell venni, ha eddig nyilvántartási rendszervben nem szerepeltek.;
b)	a BM állambiztonsági szervek Operatív Nyilvántartási Szabályzatában meghatározottak szerint a személyek operatív nyilvántartásában szerepelnek és az elmúlt években aktivizálódtak. Ellenséges terveik megvalósítása érdekében keresik a kapcsolatot ellenséges magatartást tanúsító személyekkel, csoportokkal, illetve politikai és anyagi támogatás reményében összeköttetést keresnek külföldön élő elvbarátaikkal, börtöntársaikkal, ellenséges emigráns szervezetekkel;
c)	bizalmas nyomozás alatt álltak, ügyük büntető eljáráson kívül - megelőző, akadályozó, korlátozó, operatív megszakító célú intézkedéssel - lett lezárva és időlegesen a bűncselekmény folytatásától elálltak. Operatív adatok alapján azonban várható, hogy ismét társadalom-ellenes tevékenységbe kezdenek, ezért utóellenőrzésük indokolt;
d)	állam elleni, vagy kiemelt közrend- és közbiztonság elleni bűncselekményért el voltak ítélve, megbánást nem tanúsítottak, visszaesőként követték el bűncselekményüket, újabb bűncselekmény elkövetését latolgatják, garázda, erőszakos, terrorcselekmény elkövetésére hajlamosak;
e)	külföldi kiküldetésük időszakában a hivatalos mértéket meghaladó, tisztázatlan tartalmú kapcsolatot építettek ki a fogadó állam vagy más kapitalista állam olyan állampolgáraival, akik ellenséges speciális szolgálatnak vagy ellenséges emigráns szervezetnek a tagjai, továbbá kivándorlásból és jogellenes tartózkodásból engedéllyel végleg vagy a külföldi tartózkodás szabályait megsértve az engedélyezett idő lejárta után késedelemmel visszatértek, és várható, hogy mint bázist az ellenséges speciális szervek megkeresik és aktivizálják őket, valamint azokat, akiknek tartós ellenőrzését a kémelhárítás objektumaiban és vonalain folyó felderítő, szűrő, kutató és feldolgozó munka adatai indokolttá teszik;
f)	katonai objektumok környezetében laknak és állam ellenes bűncselekményt követtek el vagy ellenséges külföldi kapcsolattal rendelkeznek, illetve objektumok, gyakorlatok, szállítások környezetében állambiztonsági szempontból figyelemre méltó körülmények között merültek fel. 
Az ellenséges kategóriába történő besorolás természetesen nem egyszerűen a nyilvántartási rendszerben való regisztrációt jelentette, hanem súlyos korlátozó intézkedések alkalmazásával járt. Ezek a következők lehettek:
a)	a vonatkozó kormányhatározat alapján fontos és bizalmas munkaköröket nem tölthetnek be. Az ilyen munkakörben dolgozók kiszorítását az illetékes szervekkel egyeztetve kell kezdeményezni;
b)	hadi- és más népgazdaságilag különösen fontos üzembe, kiemelt kulturális intézménybe, oktatási területre való elhelyezkedésüket meg kell akadályozni, az ott dolgozók kiszorítását kezdeményezni kell;
c)	fegyverviselési engedélyt nem kaphatnak. Különnyilvántartásba vétel esetén a meglévő engedély visszavonására intézkedni kell;
d)	útlevelet egyéni elbírálás alapján kaphatnak. Az illetékes operatív szervnek minden esetben állást kell foglalni az engedélyezés, vagy elutasítás kérdésében. Kiutazásuk előtt és visszatérésük után biztosítani kell fokozott ellenőrzésüket és információt kell beszerezni külföldön tanúsított magatartásukról;
e)	 hadkötelesek katonai szolgálatot teljesíthetnek, egyéni elbírálás alapján abból kizárhatók;
f)	szükség esetén meg kell akadályozni, hogy egyetemekre, főiskolákra felvételt nyerjenek, illetve különnyilvántartásba vétel esetén kiszorításukat kell kezdeményezni;
g)	az “F” dosszié megnyitásakor külön kell állást foglalni “M” esetén történő őrizetbe vételükről vagy annak mellőzéséről;
Az normatív és a rendeleti állam Fraenkel által felvázolt diszkrepanciája így éppen a politikai rendőrség (fél)nyilvános és titkos szabályozásának kettősségében mutatkozik meg legvilágosabban.

2. Állampárti változatok
2.1. A Kádár-korszak elemzésével foglalkozó munkák általában egyetértenek abban, hogy a nyílt válság kezdete a nyolcvanas évek közepére tehető. Ekkorra vált nyilvánvalóvá, hogy a rendszer további megreformálása elképzelhetetlen. A krízis kiéleződését jelezték az 1985 júniusi országgyűlési választások “gyenge” eredményei, a március 25-28-i XIII. pártkongresszus, illetve a december 13-15-i VIII. Hazafias Népfront-kongresszus által megfogalmazott bírálatok és a június 14-16-a között megrendezett monori találkozó vitái. A demokratikus ellenzék, a “népi-nemzeti” irányzat és a “pártellenzéki” reformszárny 1985 után egyre erőteljesebben fogalmazta meg a pluralizmus igényét, amely lényegében a többpártrendszerre való áttérés követelését jelentette. Az egypártrendszer “tabunak” számító témáját a monori találkozó résztvevői még csak feszegették. 1987 szeptemberében a lakiteleki tanácskozáson már markánsabb kritikákat lehetett megfogalmazni, a Magyar Demokrata Fórum életre hívásával pedig a résztvevők azt a mozgalmat alapították meg, amely később párttá szerveződve, az 1990. évi szabad választásokon elért győzelmével “leváltotta” a parlamentben addig egyeduralmat gyakorló MSZMP-t. Bár a Társadalmi Szerződés című program elsőként mondta ki a változatlanságot megtestesítő Kádár János eltávolításának szükségességét, alapvetően csak alkotmányos keretek közé kívánta szorítani az egypártrendszerű berendezkedést. A gazdasági reformprogram, a Fordulat és reform “politikai párja”, a Bihari Mihály által 1987 augusztusában írt Reform és demokrácia a demokratikus szocializmust hirdette, a kommunista párt politikai vezető szerepének elismerése mellett. Bihari csak 1988 második felétől fogalmazta meg egyre markánsabban a többpártrendszer követelését, hangsúlyozva a fokozatos, “késleltetett” bevezetés szükségességét.
A ‘80-as évek végére nyilvánvalóvá vált, hogy érdemi változásokat csak a többpártrendszer deklarálásával, és az erre épülő szabad választások megtartásával lehet elérni. Az 1988. májusi országos pártértekezlet határozata fogalmazta meg a “párt vezető szerepére épülő” szocialista pluralizmust. A politikai rendszer demokratizálását azonban a pártvezetés ekkor még az egypártrendszer keretei között képzelte el. Még 1989 februárjában is többször megfogalmazódott a Központi Bizottság ülésein, hogy az egypártrendszer önmagában nem zárja ki a demokráciát és a jogállamiságot, a pluralizmus kibontakozását ugyanis nem az egypártrendszer, hanem annak “torz működése gátolta”. A többpártrendszer azonnali bevezetését a pártvezetés elutasította. Az indoklás szinte mindig ugyanaz volt: az “ország nincs felkészülve” ennek megvalósítására, “fennáll a veszélye a folyamatok destabilizálódásának, ellenőrizhetetlenné válásának”. A Politikai Bizottsági tagok közül többen is úgy gondolták, hogy a “látszatpluralizmus”, vagyis az “egypárti pluralizmus” fenntartható, és valódi versenyhelyzetet teremtő választások csak 1995-ben lesznek. A pártokról és a választási rendszerről szóló, január 19-én kelt feljegyzésében Fejti György központi bizottsági titkár viszont amellett foglalt állást, hogy a parlamenti helyeket - lengyel mintára - még a választások előtt el kell osztani, előre biztosítva az MSZMP többségét.
Az MSZMP ugyan már korábban is kinyilvánította, hogy szabad választásokat akar; ennek értelmezése azonban alig két hónap leforgása alatt megváltozott. Márciusban ez még azt jelentette, hogy előzetes koalíciós megállapodásokon alapuló kvázi-szabad választások lesznek, májusban pedig már valódi, a pártok versenyén alapuló választásokról volt szó. Ezt először Nyers Rezső mondta ki a Politikai Bizottság 1989. május 2-i ülésén: 
“Na most, mit akarhatunk mi, mit akarhatunk? Nem akarhatjuk ma már az előzetes koalíciót, sajnos. [...] nem olyan a helyzet. Ha korábban kezdjük, talán még lehetett volna, most már nem megy. Tehát, megmérettető, versengő választások. El kell fogadnunk ezt a tézist.” 

2.2. A nyilvánosság előtt zajló politikai események mögött ma már felismerhetők azok az elméleti erőfeszítések is, amelyek a pártállami hatalom megtartására vagy leépítése radikalizmusának enyhítésére megfogalmazódtak. Az első elemzést még 1988 őszén az MSZMP KB Társadalompolitikai Osztálya végezte, majd ezt követte az a javaslat, amely bekerült az 1988 decemberi KB-ülés elé . Ekkor született az a döntés, hogy alakítsanak három - különböző műhelyekben dolgozó - munkacsoportot, s azok dolgozzák ki elképzeléseiket a politikai rendszer megváltoztatásáról, majd a Politikai Bizottság majd döntse el, hogy a három anyagból melyiket terjesztik a Központi Bizottság elé. Az egyik munkacsoportot Grósz Károly vezette és Kövér Árpád volt a titkára, a másikat - amelyik a Társadalomtudományi Intézet szellemi bázisára épült - Aczél György irányította és Halay Tibor volt a titkára. A harmadik grémium a Politikai Főiskolán alakult meg, Romány Pál rektor, az MSZMP KB tanácsadó testületének az elnöke volt a vezető, Kemény László rektor-helyettes pedig a titkár.
2.2.1. A Politikai Főiskolán az átmenet ötféle alternatíváját vázolták fel. Az első az egypártrendszer fenntartásának esélyeivel és következményeivel foglalkozott. Ez az elemzés kimutatta, hogy csupán egyetlen módon lehetne megőrizni a monolit struktúrát - erővel. Ezt azonban a nemzetközi viszonyokból adódó következmények, a várható belső feszültségek, a polgárháborús végkifejletek és az általános emberiességi megfontolások, egyszerűen “civilizációs szintünk miatt is” kivihetetlen, politikailag kalandor, erkölcsileg pedig tarthatatlan lépésnek tartották.
A második tanulmány abból a feltételezésből indult ki, hogy Magyarországon “baráti” pártok jönnek létre. Ez olyan modell lett volna, amely azzal számol, hogy “rendszerellenes, a szocialista társadalmi berendezkedést megdönteni akaró politika erők játszanák a fő szerepeket a politika porondján”. Ebben a verzióban fennmaradt volna az MSZMP vezető szerepe, de többpártrendszerben, szövetséges politikai erőkkel együttműködve. Ezek a pártok az akkori alternatív szervezetek egy részéből fejlődtek volna ki - a modellkészítők feltételezése szerint. 
A harmadik föltételezés a koalíció és az ellenzék parlamenti szembeállására épült. A “szocializmusellenes erők” itt arra kaptak volna lehetőséget, hogy az Országgyűlésben nyíltan képviselhessék nézeteiket - ellenzékben. A koalíciós pártok a baloldal vonulatait képviselték volna, megőrizve az MSZMP vezető erejét, egy demokratikus szocialista berendezkedés megvalósulásával. Amikor ez a modell készült, az MSZMP taktikáját tekintve az volt a fő dilemmája, hogy mennyire bontsa le a saját hatalmát. A harmadik verzió egyébként az akkori közvélemény-kutatások adataira épített. Ezek szerint az MSZMP-nek 34-35 százaléknyi politikai ereje volt 1988 végén, 1989 elején. Ez az anyag már azt is feltételezte, hogy jogi korlátozás nélkül folyik majd a politikai harc.
A negyedik modell lényege az volt, hogy az MSZMP megmarad, létrejönnek a vele szövetséges pártok de a politika színtérére lépnek a szocializmussal szemben álló erők is. Itt a hatalom annak a koalíciónak a kezében van, amelyik érdekelt a rendszer megújításában, de ebben a pártszövetségben az MSZMP már nem tartja meg a vezető szerepét. Tehát egy baloldali koalíció vezeti majd az országot, ebben azonban nincs meg az a hegemóniája az MSZMP-nek, ami az addigi szisztéma alapja volt. Az elemzés szerint ez a szituáció “politikai káoszhoz” vezetett volna. Különösen azért, mivel a többi baloldali párt nem volt megszervezve, az ellenzék pedig gyors megerősödésével, a rendszerváltás továbbvitelével és a demokratikus viszonyok újabb kritikájával “működésképtelenné tette volna az országot”.
Végül az ötödik verzió lényege: átadni a hatalmat. A politikai rendszer teljes liberalizálásával, mindenféle jogi, alkotmányos kötöttség elvetésével olyan szituációt teremteni, amelyben a hatalom a szocializmust ellenzők kezébe kerül. 
2.2.2. Ugyancsak az átmenet alternatíváit vázolta fel Tőkés Rudolf tanulmánya is, de ennek kiinduló forrása az egymást követő alkotmányos-intézményi tervezetekben található. Az első a kommunista-modell (“K-modell”), vagyis az 1949. évi XX. törvény, azaz a régi kommunista alkotmány az 1989-ig elfogadott módosításokkal. 
A második a reformszocialista modell - “RSZ-modell”), amely azt a törvényjavaslat-csomagot foglalja magában, amelyet az Igazságügyi Minisztérium főtisztviselői 1989. január-február folyamán terjesztettek az MSZMP Központi Bizottsága elé.
A harmadik az átmeneti modell (“Á-modell”), amely az 1989. évi XXXI. törvényt - amely kiegészítette, és teljesen átalakította a “K modellt” -, továbbá azokat a törvényeket is tartalmazza, amelyeket az Országgyűlés 1989 októberében fogadott el.
A negyedik a demokratikus modell (“D-modell”), amely tartalmazza annak a politikai megállapodásnak az eredményeit, amely a Magyar Demokrata Fórum (MDF) és a Szabad Demokraták Szövetsége (SZDSZ) között jött létre 1990 májusában, s melyet a szabadon választott Országgyűlés 1990 nyarán törvénybe is iktatott.
Végül az ötödik a “D+ modell”, amely mintegy összegzi mindazokat az alkotmánymódosításokat, amelyeket az Országgyűlés 1990 óta fogadott el, s több más törvényt az “alkotmányos jogállásról”, amelyek vagy új intézmények létrehozásáról, vagy a régiek átalakításáról intézkedtek. 
Az említett öt modell közül a Tőkés Rudolf a középső hármat - vagyis az “RSZ-modellt”, az “Á-modellt” és a “D-modellt” - tekinti olyannak, amely az átalakulási alternatívák megvalósulása szempontjából különösen fontosak.
2.2.3. Harmadikként érdemes áttekinteni azokat az 1989 elején készült prognózisokat is, amelyek a szovjet elemzések eredményeként már valószínűsítették a kelet-európai országokban bekövetkező rendszerváltást. 1989 februárjában az SZKP KB Nemzetközi Osztálya feljegyzést készített Alekszandr Jakovlev az európai szocialista országokkal való kapcsolatok fő kérdéseiről. A szocialista országok fejlődési irányának néhány lehetséges forgatókönyvét kívánták ebben megfogalmazni. 
Az egyik lehetséges változat: zökkenőmentes demokratizáció és a szocializmus egy új formájának bevezetése az uralkodó párt vezetésével. Eszerint nem lehet kizárni, hogy a kormányzati hatáskörök kérdésében a politikai vezetésnek engedményeket kell tenni, nem lehet kizárni, hogy az önkormányzatiság nagyobb szerepet kap, hogy a politikai életben megnő a súlya a képviseleti szerveknek, ami a konstruktív ellenzéket tulajdonképpen bevonja a társadalom irányításába, sőt akár a hatalomért folyó küzdelem egyik erejévé teszi őket. Ez a parlamentáris vagy elnöki szocializmus felé vezető út néhány ország (LNK, MNK, CSSZSZK) esetében a Szovjetunió számára kedvező lenne - véli a feljegyzés. Amennyiben a demokratikus változásokat az uralkodó párt kezdeményezi, igen komoly esélye lenne arra, hogy a belső stabilitás megmarad, illetve hogy a szövetségeseik irányában meglévő kötelezettségeiknek továbbra is eleget tesznek. 
Egy másik lehetséges forgatókönyvre a “reaktív változás” a jellemző. Ez az addig történtek közvetlen folytatása volna úgy, hogy egy “miniválság” után az uralkodó párt újabb és újabb engedményeket tenne. Ez a forgatókönyv - a szovjet megfigyelők szemszögéből - lehetővé tenné a “legrosszabb” - a politikai földcsuszamlás - elkerülését, ám végső soron a “politikai élet perifériájára” taszítaná a pártot, erősítené a pesszimizmust, a kételkedést a szocializmusban, “egyre mohóbb követelésekre sarkallná az ellenzéket”, és fokozatosan fölkészítené a társadalmat a szocializmus kereteiből történő kilépésre. Egy ország átalakulása a tradicionális vegyes gazdaság és a korlátozás nélküli politikai játéktér irányában nem feltétlenül eredményezi azt, hogy a szövetségeseik felé fennálló kötelezettségeikről megfeledkezzenek, de annyi az adott ország külpolitikai orientációját intenzív politikai csatározás terepévé alakítaná át. 
Végül a Nemzetközi Osztály kutatói szerint elképzelhető egy harmadik út is: “a társadalom irányításának jelenlegi rendszerét megőrizni, a tömegek társadalmi és politikai aktivitását elnyomni”. Ennek a forgatókönyvnek az a legfontosabb jellegzetessége, hogy nyíltan “konzervatív cselekvési tervre” épülne, korlátozott reformokat eredményezne, leginkább csak a gazdaságirányítás területén, és a szovjet peresztrojka aktív elutasításával érne fel. Ez az irány azt is jelentené, hogy a jövőben nem lehetne kizárni egy adott válsághelyzet erőszakos megoldását sem, mely akár a társadalmi feszültségek kirobbanásával is együtt járhat, aminek kiszámíthatatlan következményei lennének az adott ország belpolitikájára és külpolitikájára egyaránt. Egy ilyen válság legfontosabb kiváltó oka az lehet, hogy a lakosság elégedetlensége az egyre rosszabb gazdasági helyzet és a romló életszínvonal miatt fokozódik.
Az általános kelet-európai körképen túl egy további elemzés külön kitér az egyes országok átalakulás prognózisára. Először Magyarország “legvalószínűbb” forgatókönyvét vázolja fel: “Radikális reformok a gazdaság állami szektorában, az ipar és a mezőgazdaság részleges reprivatizációja, piaci viszonyok alapján működő vegyes gazdaság kialakulása. Az ország szorosabb intézményi kapcsolatot épít ki az Európai Unióval, esetleg az EAST-tel [NATO-val?], erősödik az együttműködés Ausztriával. A többpártrendszer bevezetésével fokozatosan visszaáll a parlamenti demokrácia. Az elkerülhetetlenül hanyatló KGST-kapcsolatok és a formális VSZ-tagság mellett egyre inkább a semlegesség kerül előtérbe, és kialakulhat egy Duna-menti Föderációt szorgalmazó mozgalom, amennyiben az ötletet támogatják a szomszéd országok is.”
A feljegyzés a megvalósulás feltételei között megjegyzi: a Magyar Szocialista Munkáspárt, ha reformista szárnyának helyzete jelentősen megerősödik a vezetésben és a párt egészében, magához ragadja a kezdeményezést a társadalmi, gazdasági és politikai struktúrák átalakításában; fokozatosan koalícióra lép a szociáldemokrata mozgalommal (ami nem zárja ki a párttagok jelentős részének átlépését a szociáldemokratákhoz vagy a párt békés kettéválását). Ha más pártok befolyása növekszik is rövid távon, az események nagy valószínűséggel a fenti, első forgatókönyv egy változata szerint alakulnak, hiszen egyik mozgalom sem tehet szert akkora erőre és befolyásra, mint az MSZMP reformkörei és a szociáldemokrata beállítottságú erők. 
A másik forgatókönyv egy “pesszimista” változatot ismertet: “Engedményeket tesznek a párt konzervatív szárnyának, mely közép- és alsó szinten erős pozíciókkal rendelkezik. Megkísérlik minimalizálni a hagyományos sémától való eltérést. Következetlenül és kompromisszumokkal hajtják végre a reformokat. Nő a gazdasági és társadalmi feszültség. Tovább csökken az életszínvonal, a sztrájk-mozgalom kiszélesedik, a szakszervezetek átpolitizálódnak. Előfordulhat a külső adósság-csőd bejelentése, romlik a viszony a hitelezőkkel, köztük a nemzetközi monetáris-pénzügyi intézményekkel. Akadályokat gördítenek az ellenzéki pártok és mozgalmak legális kifejlődésének útjába. Elhalasztják a parlamenti választásokat. Az MSZMP jelenlegi vezetésében tovább csökken a reformszárny ereje, illetve gyengül a párton és az államapparátuson belüli támogatóinak pozíciója. Csökken az MSZMP választási esélye (egészen a választások esetleges elvesztéséig). Az alternatív politikai erők veszik át a kezdeményező szerepet. Ennek eredményeképpen újra elkerülhetetlenné válnak a radikális reformok, csakhogy ezúttal egy új, gazdasági és politikai szempontból kedvezőtlenebb helyzetben.” 
Bár az első forgatókönyv megvalósulását Moszkvában nem tartották teljesen elképzelhetetlen, mégis úgy vélik, hogy egy, az első és a második forgatókönyv elemeit egyaránt tartalmazó, “felemás megoldásnak” kedvez a helyzet. A belpolitikai helyzet elkerülhetetlen súlyosbodása ebben az esetben az első forgatókönyv irányában mozdíthatja el az eseményeket, vagy növeli a második, “pesszimista” forgatókönyv bekövetkezésének esélyeit. 
Azt már “belső használatra” említik a szakértők, hogy “alapos elemzésnek kell alávetnünk a kelet-európai szovjet nagykövetségeken folyó munkát, ami bizonyos esetekben a nagykövet vagy egyes diplomáciai vezetők leváltását eredményezheti, ha tevékenységük ellentétes megújult külpolitikai érdekeinkkel. Különös figyelmet kell szentelni az azokban az országokban dolgozó kádereinknek, ahol a feszültségek fokozódására vagy kirobbanására kell számítani. (…) Rendkívül fontos megváltoztatni hírszerzési politikánkat a kelet-európai szocialista országokban zajló eseményeket illetően. Objektív jelentésekre van szükség, amelyek megmagyarázzák és megindokolják ezeket az eseményeket, mert ezen az információn alapszik saját gazdasági és politikai reformintézkedéseink igazolása.
A valóságban nem sikerült a szovjet előrejelzések szerinti “optimista forgatókönyvet” megvalósítani. A forgatókönyv ebben az értelemben azt jelentette volna, amit általában szokott: megvalósítandó cselekvések, megjelenítendő történetek sorát. Ezzel szemben a “pesszimista változat” valósult meg, amely viszont csak az elkerülhetetlenül bekövetkezendő események láncolatát regisztrálta előre. Az MSZMP ugyan igyekezett a kezdeményező szerepet - vagy annak látszatát - megtartani, de részben belső megosztottsága, részben a hazai viszonyok reális felmérése, részben az ellenzék váratlanul gyors megszerveződése és kitartó tárgyalási magatartása miatt folytonos engedményekre kényszerült. Ezek az engedmények már a tárgyalások során is messze túlmutattak az általuk korábban vágyott modellváltáson, majd elvezetett a szocialista rendszer békés megszűnéséhez.

2.3. A politikai átmenet különböző alternatívái ha explicite nem is foglalkoztak az állampárt erőszakszervezeteinek, benne az államvédelmi szervek átalakításának esélyeivel, valójában minden hatalomelemzés megkerülhetetlen kérdése volt. Mégis, a hivatalos pártdokumentumok, illetve az Igazságügyi Minisztériumban készült tervezetek 1989 nyaráig egyáltalán nem tartalmaztak a fegyveres erőkre, a rendőrségre vonatkozó konkrét szabályozási javaslatokat. (Nem tekinthető ilyennek az MSZMP KB 1988. decemberi határozata sem, amely “A kormányzati munka korszerűsítésé”-vel foglalkozva a fegyveres erők vonatkozásában tulajdonképpen csak a nómenklatúra újraszabályozásával törődött.)
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások I/6-os - az erőszakos megoldásokat kizáró jogi garanciák megteremtésével foglalkozó - munkabizottság MSZMP-s részvevője (az Igazságügyi Minisztérium részéről Holló András) az 1989. augusztus 2-i ülésen először (és utoljára) tett átfogó javaslatot az Alkotmánynak a fegyveres erőkkel foglalkozó új, IV. fejezettel történő kiegészítésére. 1989 szeptember 1-én a Politikai Intéző Bizottság javasolja a Központi Bizottságnak, hogy a békés politikai átmenet jogi kereteit alapvetően három törvénytervezet foglalja össze. Ezek az alkotmánymódosításról, a pártok működéséről és gazdálkodásról, valamint az országgyűlési képviselők választásáról szóló törvényjavaslatok. A törvénytervezetekhez több megjegyzést fűzött a Politikai Bizottság. Javasolta, hogy az alkotmánymódosítás során - még az új alaptörvény elfogadása előtt - a békés politikai átmenet szempontjából lényeges változtatásokat el kell végezni. Ezek közül - politikai jelentősége miatt - kiemelte: “garanciális jelentősége van annak, hogy a fegyveres erők és a rendőrség alkotmányos szabályozást kapjanak”. 
Az MSZMP Központi Bizottság tulajdonképpen csak utolsó, az 1989. szeptember 12-13-i ülésén tűzte napirendre a fegyveres erők és testületek kérdését, akkor is a “pártstruktúra módosításának” vonatkozásában. Ezt követően a Kulcsár Kálmán igazságügyminiszter által szeptember 22-i keltezéssel benyújtott alkotmánymódosító javaslat csupán azt rögzítette - és ezt fogadta el 1989. október 18-án az Országgyűlés - hogy “a rendőrséggel és az állam biztonságával összefüggő részletes szabályokat alkotmányerejű törvény határozza meg”.
Látható tehát, hogy a politikai hatalom nyilvánosan nem kívánt állást foglalni az államvédelmi szervek további sorsára vonatkozóan sem az állampárt politikai, sem pedig az államapparátus szakértői tevékenysége szintjén. Mindez természetesen nem azt jelentette, hogy sem koncepció, sem program ne született volna az egyik legfontosabb hatalmi kérdést illetően. Sokkal inkább arról volt szó, hogy a nyilvánosság tágabb, de még a tárgyalási folyamatok szűkebb résztvevői körét is ki kívánták rekeszteni az előkészítő munkákból, egyben meghatározatlan távlatokba helyezni a “az állam biztonságával összefüggő részletes szabályok” meghozatalának időpontját. Kőszeg Ferenc nem zárta ki annak lehetőségét, hogy az 1989 nyarán nagy nyilvánosságot kapott munkásőrség-vita tulajdonképpen az állambiztonság átszervezésének elkerülhetetlenségéről volt hivatva elterelni a figyelmet: “Abban az I/6-os bizottságban, amelynek én is tagja voltam, az volt a fő cél, hogy megértessük, hogy márpedig a munkásőrséget jogutód nélkül fel kell számolni, és nem szabad elfogadni azt a javaslatot, aminek az elfogadására az MDF akkoriban hajlott, azaz Pozsgay Imre javaslatait, hogy a munkásőrség alakuljon át nemzeti gárdává. Ez volt az érdeklődésünk homlokterében és ennek következtében nagyon keveset foglalkoztunk az állambiztonsági szervezettel. Utólag azt mondom, hogy hibásan, tévesen.”

3. Az állambiztonsági apparátus forgatókönyve
3.1. Ami az állambiztonság átalakítása kapcsán a politikai vezetés szintjén tematizálatlan, de legalábbis titokban megtárgyalt ügy maradt, azzal kapcsolatban a belügyminisztérium felső és középszintű, aktív és retirált vezetői egyre gyakrabban álltak a nyilvánosság elé. Mindezek természetesen semmit, vagy csak nagyon keveset érzékeltetettek a hatalom és a biztonsági szolgálat valódi szándékaiból, az érdeklődés “elterelésére” mindenesetre alkalmas operatív eszköznek bizonyult. Az tagadhatatlan, hogy a rendszerváltás szereplői cselekvéseinek és döntéseinek egyik meghatározó motívuma a kölcsönös félelem volt. Ezt felerősítette az kellő és hiteles információk hiánya a másik fél célkitűzéseiről, amely újabb félelmek indukálásához vezetett.
Grósz Károly, az MSZMP akkori főtitkára arra a kérdésre, hogy mi motiválta hírhedt beszédét 1988 novemberében, hogy Magyarországon újra tombolhat a fehérterror, évekkel később kifejtette: “A beérkező információk azt jelezték, hogy néhány csoport leszámolást tervez. Ezek az akkori pártképződmények, és alakuló szervezetek voltak. Ilyen szituációban egy politikusnak a hívei tudtára kell adnia, hogyan gondolkodik bizonyos kérdésekről. Lehetett volna persze másképpen is fogalmazni. Nem írtam meg előre a beszédemet, s utólag jöttem rá, hogy a fehérterror kifejezésen sokan Franczia Kiss Mihály magatartását értették, holott én nem erre gondoltam. Nem arra gondoltam, hogy holnapután tömeges akasztások lesznek. Hogy néhány embert fel fognak akasztani, arra fel voltam készülve. Akkoriban készült már a rendkívüli állapotról szóló munkaprogram.” Ráadásul ezt a félelmét a főtitkár 1989. márciusi moszkvai tárgyalásain is szóba hozta: “Az emberek félnek egy esetleges fegyveres összecsapástól.” 
Ugyanakkor ma már arra vonatkozóan is vannak adatok, hogy a Grósz által citált belügyi jelentések valóban léteztek, még ha azok valóságtartalma bizonytalan, esetleg az általuk sugallt veszély eltúlzott is. Egy 1989 februári jelentés szerint például “több megye jelentette, hogy életveszélyes fenyegetést tartalmazó levél érkezett MSZMP-tag, nyugdíjas TSz-elnök részére. A Keszthelyi városi kapitányság jelezte, hogy egy ismeretlen személy egy névsorral rendelkezik, hogy likvidálják a rendőröket. Számos telefonos figyelmeztetés érkezett robbantásokra, terrorakciókra. Összefoglalóan megállapíthatjuk, hogy a beérkezett információk tükrözik az ország feszült politikai helyzetét.”
A demokratikus ellenzék viszont - ugyanebben az időszakban - saját tapasztalatai alapján hívta fel a figyelmet a bizonytalanság fokozódásából adódó veszélyekre: “A Belügyminisztérium, az állambiztonsági szervezet, a rendőrség és az újabban belügyminisztériumi felügyelet alá került tanácsi apparátus összességében az állami élet egyik legerősebb nyomást gyakorló csoportja, amelynek érdeke és akarata jelentősen befolyásolja a politikai döntéseket (…) Valójában a rendőrség jelenlegi felhatalmazásai módot adnak rá, hogy a politikai vezetés anélkül, hogy az állam biztonságát súlyos veszély fenyegeti, rendkívüli állapotot vezessen be. Ehhez egyetlen hatályos jogszabályt sem kell megváltoztatnia. (..) A politikai vezetés gyengülésével a rendőrség merészebben lép fel szuverén erőként. Egyre szabadabb állampolgárok, egyre inkább elszabadult rendőrség - e két erő összecsapása könnyen vezethet anarchiához.”
Nyár végére a félelem légköre nem csupán az állampárt és az ellenzék kapcsolatában vált meghatározóvá, de magán az MSZMP-n belül is. Olyannyira, hogy az 1989. október 6-9-e között megtartott kongresszuson a szembenálló felek kölcsönösen tartottak a másik oldal fegyveres erőket is bevetni kész szándékaitól. Grósz Károly szerint “Kárpáti Ferenc honvédelmi miniszter telefonált a rendkívüli kormányülésről, ő közölte, hogy Német Miklós javasolta letartóztatásunkat. (…) Késő éjjel telefonált, hogy a foghíjas kormány letett a letartóztatásunkról. Én ezt nagyon nehezteltem, mondtam is neki, de jó lenne, politikailag nekem jobbat nem tehetnének, mint ha letartóztatnátok. Én arra gondolok, hogy Német fejében azért fogalmazódott meg ez az elképzelés, mert tudott róla, hogy van egy forgatókönyv a rendkívüli állapot bevezetésére, csak azt nem tudta, hogy abban pontosan mi szerepel, s esetleg attól tartott, hogy mi ezt a tervet valóra akarjuk váltani.”
Ugyanerre a honvédelmi miniszter másként emlékezett: “Németh Miklós az egyik szünetben valóban összehívott egy korányülést; abban az épületben tartottuk, ahol a kongresszus zajlott. Épp csak elhelyezkedtünk, amikor telefonon kihívták Némethet. Amikor visszajött, sápadt volt és ingerült. Azt mondta, hogy arról kapott értesítést, hogy munkásőrök vonultak be az épületbe, s vezetőik Grósszal tárgyalnak. Ezt a bejelentést nagy megdöbbenés fogadta, síri csend volt, mindenki hallgatott. Ez úgy ért bennünket, mint derült égből a villámcsapás. Németh rám nézett, kérdezte, mit csináljunk. Azt mondtam, talán meg kellene kérdezni Grószt, hogy mi a helyzet. Átmentem hozzá, láttam ott pár, Puja Frigyes kivételével számomra ismeretlen embert. Megkérdeztem tőlük, hogy mit terveznek. Grósz azt válaszolta, hogy semmit. Megkeresték ezek a munkásőr vezetők, arra várnak választ tőle, hogy mit tegyenek ebben a helyzetben. Hogy mit, arra Grósz azt mondta, pártszervezésről tárgyalnak. Akkor megkérdeztem, hogy mit jelent a munkásőrség bevonulása, mire körbemutatott, hogy ‘mi vagyunk azok’. Lehettek úgy négyen. Visszamentem a kormányülésre, beszámoltam arról, amit láttam, s ezzel az ügy le volt zárva. Letartóztatásról szó sem esett. (…) Abban az időben sok ilyen rémtörténet keringett, de egynek sem volt valóságos alapja. Én nem tudok arról, hogy bármikor, bármi is veszélyeztette volna a békés átmenetet.”
Annak pedig gyakran adta tanúbizonyságát az állambiztonsági szolgálat, hogy külső és/vagy belső politikai veszélyek eltúlzásával igyekszik a politikai vezetéstől a maga számára előnyös döntéseket kikényszeríteni. Ennek a bonyolult játéknak a politika- és intézménytörténeti vizsgálódások számos példáját tudják szolgáltatni. A tárgyalt időszakból álljon itt egyetlen példa. A Belügyminisztérium a Nagy Imre és társai újratemetéséhez hozzájáruló 1988. novemberi PB-döntéstől kezdve készült a politikailag igen kockázatosnak minősített esemény lebonyolítására. A “temetés előkészítésére alakult ÁB operatív bizottság” 1989. május 9-i ülésén gyakorlatilag egy puccs megtervezésével, előkészítésével vádolták meg az ellenzéket: “Az ellenzék körében általánosnak tekinthető elképzelés, hogy politikai nyomással, a belpolitikai helyzet végsőkig kiélezésével megkíséreljék még ez évben a kormányt lemondásra kényszeríteni, a hatalmaz átvenni. Ennek érdekében szakértői csoportokat hoztak létre, amelyek belpolitikával, külpolitikával, szociális, kulturális és katonapolitikával stb. foglalkoznak, végső céljuk egy ‘árnyékkormány’ kialakítása”. Mindezekre tekintettel “a megalakult operatív bizottság hangolja össze az állambiztonsági szervek tevékenységét, melyek fő feladata a politikai vezetés naprakész tájékoztatása, és olyan javaslatok megtétele, amelyek politikai és állami cselekvésre irányulnak”.

3.2. Az állambiztonsági szolgálatok számára természetesen mindebből csak az lehetett fontos, hogy tevékenységi irányukat, célcsoportjaikat, ellenségképüket megerősíti vagy éppen módosítja a politikai vezetés. Ebből a szempontból viszont - amint a korábbiakban láthattuk - a “társadalomra veszélyes ellenséges személyek kiválasztásáról és ellenőrzéséről” szóló 1982-es belügyminiszter-helyettesi parancs stabil és változatlan ellenségképpel szolgált a III. Főcsoportfőnökségnek - a rendszerváltás idején is. Mindez azonban nem jelentette azt, hogy az állambiztonsági etalonként szolgáló ellenségkép a két évtized során egyáltalán nem változott volna. A belső ellenséges kategóriáknak megfelelően kialakított állambiztonsági struktúra a III/III-as Csoportfőnökség vonalán a Kádár-korszak egészében gyakorlatilag nem változott:
III/III-1. Osztály (az egyházak vonalán tevékenykedő ellenséges elemek elhárítása);
III/III-2. Osztály (az ifjúság körében tevékenykedő ellenséges elemek elhárítása);
III/III-3. Osztály (az “F”-dossziés személyek ellenőrzésének szervezése; a jelenleg is aktív, volt politikai elítéltek, valamint az írásbeli izgatást elkövetők elhárítása);
III/III-4. Osztály (a kulturális területeken tevékenykedő ellenséges személyek elhárítása);
III/III-A. Önálló Alosztály (a párt és a kormány vezetőinek operatív biztosítása);
III/III-B. Önálló Alosztály (elemző, értékelő, tájékoztató);
Csoportfőnökség Titkársága;
- szakirányítás szempontjából a rendőr-főkapitányságok III/III. Osztályai.
A belügyi munka lényegét érintő változást nem eredményezett ugyan, de a hangsúlyokon mégis módosított a Politikai Bizottság 1986. július 1-jei állásfoglalása. A Politikai Bizottság az MSZMP Központi Bizottsága Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztályának jelentése alapján foglalkozott az “ellenzéki-ellenséges csoportok” tevékenységével összefüggő politikai feladatokkal. Az a tény, hogy ezt az előterjesztést nem a korábbi “profilgazda”, a Közigazgatási és Adminisztratív Osztály terjesztette elő, azt jelezte, hogy az ellenségkép az “összeesküvés-elméletek” felől átcsúszott az “ideológiai diverzió” koncepciójának irányába. Mivel az itt megfogalmazott tételek meghatározták a BM III/III-as csoportfőnökség működésének azon elveit is, amelyek később, a kerekasztal-tárgyalások idején is érvényben voltak, ezért érdemes felidézni fontosabb megállapításait. 
Az “ellenzéki-ellenséges” tevékenység értékelésekor az előterjesztés logikája változatlanul az értelmiség népies-urbánus tagoltságából indult ki: 
“A polgári radikális csoportosulás szervezett, féllegális és illegális tevékenységet folytat. Elutasítja a létező szocializmus valamennyi formáját, az ún. ‘szovjet típusú társadalmakat’ és az egypártrendszert, és ennek alternatívájaként valamiféle ‘pluralista demokrácia’ megvalósítását tekinti stratégiai célnak. […] A nacionalista vagy nemzeti radikális irányzat voltaképpen laza írói csoportosulás, amely sajátos arculatát nem politikai program adja meg - ilyennel valójában nem is rendelkezik -, hanem az, hogy a csoporthoz tartozók a határon túl élő magyarság sorsát minden más kérdés elé helyezik.” 
A Politikai Bizottság határozata az ellenséges-ellenzéki csoportok tevékenységével összefüggő feladatokkal kapcsolatban megállapította: 
“Az ellenséges tevékenység visszaszorítása érdekében folytatandó munka feladata változatlanul e csoportok szélesebb tömegkapcsolatai kialakulásának megakadályozása. […] Azokkal szemben, akik szervezett, illegális politikai tevékenységet folytatnak és kapcsolatot tartanak fenn az imperialista fellazító és ellenséges propagandaközpontokkal, következetesen élni kell az adminisztratív korlátozások eszközeivel. […] Nem lehet eltűrni, hogy a sajtóba beszivárogjanak az ellenzéki csoportok illegális kiadványai által terjesztett ellenséges nézetek.”
A Politikai Bizottság határozatát követően a Belügyminisztérium, illetve az állambiztonsági vonal szervezete gyakorlatilag a korábbi struktúrában működött tovább, a hangsúlyok némi újrafogalmazása mellett.
Az MSZMP Politikai Bizottságának az ellenséges-ellenzéki csoportokról szóló 1986. július 1-jei titkos határozata 1989-ben is érvényes volt. Ez voltaképpen megkérdőjelezte annak őszinteségét, amit akkoriban a hatalom - elsőként az MSZMP Központi Bizottsága az 1989. február 10-11-i ülésén (majd később egyre gyakrabban) - a többpártrendszer keretei közötti demokratikus hatalomgyakorlásra való békés átmenettel összefüggésben hivatalosan és nyilvánosan deklarált. A Csoportfőnökség utolsó vezetőjének visszaemlékezése elismeri ez irányú ténykedésüket: 
“…az ellenzék különböző csoportjait 1989 elejéig szorosan, attól kezdve fokozatosan enyhébben, 1989 nyarától csak éppen hogy, október 23-a után pedig sehogy nem ellenőriztük. […] A munka kevésbé látványos részeként 1989 elején, tehát még a háromoldalú tanácskozás megkezdése, a megállapodások aláírása előtt megkezdtük az általunk elképzelt jogállamiságba mutató átalakulás ütemezésének, alapvető elveinek és szervezeti kereteinek megtervezését.” 
Az állambiztonsági szolgálatnak arra az esetre is volt válasza, ha az ellenséges kategóriák tevékenysége nem lépi át a büntetőjogilag pönalizálhatóság határát. Ilyenkor az elhárítás különféle operatív eszközöket és “kombinációkat” alkalmazott. A nyílt intézkedéseken túl ilyenek az operatív megelőzés, a bomlasztás, leválasztás, elszigetelés, az ellentétek szítása, a meglévő ellentétek kihasználása és mélyítése, a vezéregyéniségek lejáratása stb. Így az ellenséges erők lejáratására ki kell használni a közrendet, a közbiztonságot, a közerkölcsöt sértők által elkövetett bűncselekményeket, szabálysértéseket is, emellett pedig “az eredményes operatív elhárító munka érdekében javítsák kapcsolataikat kulturális életünk társadalmi és állami vezetőivel”. 

3.3. Ennek az egységes és az állambiztonsági szervek szempontjából megbízhatóan alkalmazható ellenségképnek általános érvényét és legális pozícióját rendítette meg elsőként az 1989. január 10-én elfogadott egyesülési, illetve a gyülekezési jogról szóló törvény. Két hónappal korábban még évtizedes rutinnal kezelték az eseményeket. Az 1988. november 15-i nemzetközi Románia Napra, a brassói munkásmegmozdulás első évfordulójára tizenöt szervezet szolidaritási tüntetés megtartását kezdeményezte a Román - Magyar Szolidaritási Parknál, ahonnan Románia budapesti nagykövetsége elé kívántak vonulni. November 9-én a hatályos BM-rendeletnek megfelelően bejelentették a tüntetést. A tüntetés meghirdetett útvonalát a rendőrség lezárta, a nagykövetség épületét körülvette. A tüntetőket eltérítette az eredeti útvonalról, majd erőszakos fellépéssel megakadályozta a továbbhaladást; hat személyt előállítottak. A rendőri erőszak brutalitása a hatályos jogrendszer szerint legitim volt, a tömegoszlatás szabályszerűen történt. 1989 elején viszont olyan törvényi helyzet jött létre, amely szerint szűk kivételektől eltekintve “a közterületen tartandó rendezvény - a bejelentés megtétele után - minden további intézkedés nélkül megtartható.” 
A hagyományos ellenségkép eróziója azzal folytatódott, amikor a büntető törvénykönyvnek az Igazságügyi Minisztérium által javasolt módosítása nyilvánosságra került. Ennek hivatalos indoklása ugyanis a következőket tartalmazta: “A hazánkban zajló társadalmi politikai átalakulás, a jogállami garanciák következetes megteremtésének igénye szükségessé teszi az állam elleni bűncselekmények szabályozásának felülvizsgálatát. Ennek terjedelmére és időpontjára két megoldás merült fel: a) az állam elleni bűncselekmények teljes körének felülvizsgálatára az új alkotmány elfogadását követően kerüljön sor. Ennek az az indoka, hogy az állam elleni bűncselekmények jogi tárgya az alkotmányban rögzített elvekhez és intézményekhez kapcsolódik; b) a felülvizsgálatot haladéktalanul el kell végezni, annak érdekében, hogy a büntetőjogi szabályozás ne válhasson a demokratikus fejlődés, az emberi jogok és az állampolgári szabadságjogok kibontakozásának gátjává. E két megoldási lehetőséget vizsgálva arra a következtetésre kell jutni, hogy az állam elleni bűncselekmények szabályozásának felülvizsgálatával nem lehet várni az új alkotmány létrehozásáig. Törvényességi szempontból nem tartható fenn, hogy a hatályos jog ugyan lehetőséget ad a jelenlegi alkotmányhoz kapcsolódó politikai-társadalmi gyakorlat kereteit túllépő folyamatok résztvevőinek büntetőjogi felelősségre vonására, de erre a bűnüldöző szervek toleranciája folytán nem kerül sor; ennek ugyanis nincs jogi biztosítéka. Ezért a Minisztertanács elrendelte az állam elleni bűncselekmények felülvizsgálatának gyorsítását.”
A zűrzavart fokozta, hogy a jogforrási hierarchia az állambiztonsági szervek vonalán szinte megfordult: az elhárító munka részesei közvetlenül a rájuk vonatkozó parancsokat hajtották végre, ehhez kellett magukat tartaniuk. Így a magasabb belügyi normák bonyolult rendszerét - tájékoztató, közlemény, körlevél, állásfoglalás, elvi állásfoglalás, irányelv, belügyi iránymutatás, ügyrend, szabályzat, intézkedés, parancs, miniszteri utasítás - általában annyiban tekintették tevékenységük szabályainak, amennyiben ezeket felettesük oktatás formájában ismertette, vagy ezek betartására utasította őket. Még távolibbak voltak azonban a “külső” jogrendszer rendelkezései, amelyek többnyire csak a belügyminisztériumi normák közvetítésével jutottak el az állambiztonsági szervek munkatársaihoz. 
Az állambiztonsági csoportfőnök napi gyakorlatában érzékelhette a konfliktust: “Új pártok, szervezetek alakultak. A Szabad Kezdeményezések Hálózata SZDSZ-szé, a lakiteleki értelmiségi csoport MDF-fé alakult, a Fidesz is színre lépett, az FKGP újraszerveződött, Néppárt, Liga Demokrata Párt… egymás után. A parancsok szerint mindez állambiztonsági feladat lett volna.”
Az állambiztonság szabályozása tehát jogi szempontból és gyakorlatilag - a normális tagoltságon túl - több szintre szakadt. A felsőszintű politikai és állami vezetés szándékát a politika makroszférájának az eseményei befolyásolták, és ez a vezetés a nyilvánosság előtt a demokratikus átalakulás békés útja reprezentánsának mutatkozott. A Belügyminisztérium vezetése - pártjóváhagyással - igyekezett a politikai változásokkal lépést tartani, még azon az áron is, hogy a miniszterhelyettesi gárdát nyár elején lecserélték, köztük a III/III-as főcsoportfőnököt is. Operatív szinten az állambiztonsági szervek működésének legfontosabb motívuma viszont a közvetlen vezetés parancsainak realizálása maradt, még ha esetleg az ötvenes évekből megmaradt intézményi háttere is volt ezeknek az intézkedéseknek. A főcsoportfőnök 1989. augusztus 15-én, november 6-án, 21-én és december 6-án írásos emlékeztetőket, majd körlevelet adott ki, amelyekkel - szavai szerint - a “jogállamiságba való átmenetet” akarta előmozdítani, de - tette hozzá - “az érvényes jogszabályokból álló évtizedek alatt felépített akadályt nem háríthattam el”.
Közben pedig folytak a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások, ahol négy munkabizottság tárgyalásai is - közvetlenül vagy közvetve - érintették az állambiztonsági szervek tevékenységét. Az őszi MSZMP-MSZP szakadásig 80%-os párttagságú Országgyűlés úgy érezte, hogy a szuverenitását korlátozó kerekasztal-tárgyalások foglyává vált, bár olykor - nem kis részben az MSZMP/kormány sugallatára - a megállapodásoktól eltérő módosító javaslatokkal alakította át a tárgyalásokon megszületett konszenzust. Az állambiztonság vonatkozásában olykor interpellációk szintjén közeledtek a képviselők e kérdéshez, de a fegyveres erők alkotmányjogi helyzetének rendezését a parlament végül a Nemzeti Kerekasztal megállapodásában rögzített szándékok jóváhagyásával fogadta el. 

3.4. Hogyan próbált 1989 nyarán e folyamatok középszintjén, az egyre áttekinthetetlenebb helyzetben a Belügyminisztérium manőverezni? Korábbról magával hozott tekintélyét változatlannak érezve, továbbra is kompetensnek tekintette magát a politikai helyzet egészének értelmezésére és befolyásolására. Legalábbis ez derül ki abból a Jelentésből, amelyet a Belügyminisztérium előterjesztése nyomán az MSZMP KB Nemzetközi, Jogi és Közigazgatáspolitikai Bizottságának 1989. június 9-i ülése vitatott meg. A tárgyalt időszak politikai közhangulatát egyébként jól érzékelteti Fejti György előterjesztése, amelyben az MSZMP Központi Bizottsága két héttel korábbi (1989. május 19-i) ülésén a politikai egyeztető fórummal kapcsolatos tárgyalásokról tett jelentést. Az előadó szóbeli kiegészítést nem fűzött az előterjesztéshez, a Központi Bizottság tagjai kérdést, észrevételt, megjegyzést nem kívántak hozzáfűzni, így egyhangúlag elfogadták a dokumentumot. 
“1. Az MSZMP Központi Bizottsága politikai egyeztető fórum létrehozásáról szóló 1989. május 8-ai javaslata számos pozitív, támogató megnyilatkozás mellett, tartózkodó és részben elutasító reagálásokat is kiváltott. A Szakszervezetek Országos Tanácsa, a Hazafias Népfront, valamint az 1989. április 8-ai többoldalú megbeszélésen részt vevő szervezetek egyetértéssel fogadták a kezdeményezést. Méltányolták az MSZMP azon törekvését, hogy nem fogad el tisztán kétoldalú tárgyalási konstrukciót, mert ez jelentős társadalmi erőket rekesztene ki a politikai egyeztetésből. Részvételi szándékukat valamennyien megerősítették. Az Ellenzéki Kerekasztal szervezeteinek válasza ellentmondásosnak tekinthető. A kerekasztal - meglehetős sietséggel nyilvánosságra hozott - állásfoglalása a kezdeményezés érdemi megválaszolása nélkül elutasítást tartalmazott, s az MSZMP-t az előkészítő tárgyalások egyoldalú megszakításával vádolta. Ugyanakkor az időközben lefolytatott konzultációk jelezték, hogy a gyors elutasítás nem feltétlenül tükrözi az egyes szervezetek álláspontját és törekvéseit. Az Új Márciusi Front válaszában - az MSZMP-t és az Ellenzéki Kerekasztalt egyaránt felelőssé téve a tárgyalások holtpontra jutásért - lényegében megismételte az Országos Nemzeti Bizottság felállítására irányuló javaslatát.
Az MSZMP reformköreinek országos tanácskozása a társadalmi kiegyezés fontosságát hangsúlyozva a patthelyzet kialakulását az MSZMP halogató taktikájának tulajdonította. Az előkészítő tárgyalások megrekedését élénk sajtópolémia kísérte, amely a közvélemény számára az álláspontok megmerevedését sugallta. 
2. Az MSZMP tárgyalócsoportja szerint a sajtó útján való további politizálás nem vezethet eredményre. A társadalom vélhető többsége a párt hatalmi helyzetéből indul ki, s - a tárgyalások konkrét tényeinek ismeretétől függetlenül - mindenképpen az MSZMP-t hibáztatja a késlekedés miatt. A hétvégén az MSZMP képviselői a kompromisszum keresésének szándékával ismét egyeztető megbeszélést tartottak az Ellenzéki Kerekasztal szakértőivel, ahol újabb kezdeményezéssel éltek. A javaslatokat a kerekasztal képviselői alapvetően kedvezően fogadták, azt előrelépésnek minősítették. Az Ellenzéki Kerekasztal végleges válasza a héten várható. Mindezek alapján a Központi Bizottság május 8-ai elvi tárgyalási javaslatát indokolt az alábbi konkrét formába önteni, s az előkészítést a holtpontról kimozdítani. […] 
3. Az MSZMP tárgyalócsoportja szükségesnek tartja egy KB-dokumentum közzétételét, amelyben - a fentieken túl - a párt felhívással fordul tagságához, alapszervezeteihez, alakuló reformköreihez és a közvéleményhez. Ebben szólítson fel minden haladó erőt az országos politikai egyeztető tárgyalások támogatására, arra, hogy a demokratikus és szocialista jogállamiság alulról is építkező társadalmi közmegegyezés útján jöjjön létre.”
A Horváth István belügyminiszter által előterjesztett Jelentés stílusában és mondanivalójában pontosan illeszkedett az MSZMP fenti dokumentumához. Vezérgondolata - mint bármely ebben az idősszakban született pártdokumentumnak - a helyzet kritikus voltának elismerése, amelyből a szocializmus demokratikus megújítása (akár a többpártiság árán is) jelenti a kivezető utat. A Jelentés kiindulópontként az állambiztonsági tevékenység szempontjából vette sorra a politikai helyzet főbb jellemzőit. Ennek nemzetközi vonatkozású paneljei a szokásosak voltak: 
- átalakulóban van az egész nemzetközi kapcsolatrendszer; 
- elkezdődött a bipoláris világrend eróziója; 
- reális a veszélye a kelet-európai régióhoz tartozó szocialista országok lemaradásának;
- a jelenlegi szocializmus-modell politikai, társadalmi és gazdasági tartalékai egyaránt kimerültek;
- csökken a szövetségi rendszer kohéziója;
Belpolitikai téren a következő problémákat emelték ki: 
- a tartósan elhúzódó súlyos gazdasági helyzet, az ideológiaipolitikaitársadalmi zavarok a “kibontakozásért tenni kész erőket” is elbizonytalanítják;
- fokozódó mértékű a társadalmi bizonytalanság; 
- a jelenlegi politikai struktúra egyre gyengülő hatásfokú.
A társadalmi, politikai válsághelyzet elemzésekor viszont politikai kiutat is javasolt a belügyminiszteri Jelentés: 
“A kialakult helyzetben csak következetesen véghezvitt politikai és gazdasági reformfolyamat lehet a megoldás, amelynek eredőjeként kialakulhat hazánkban is egy ‘pluralista alapokon nyugvó, demokratikus szocializmus’. Az így kiépülő társadalmi berendezkedés - úgy látjuk - lényegi jegyeiben közelebb áll az 1945-48 közötti koalíciós időszakhoz, mint az elmúlt 40 év bármely periódusának berendezkedéséhez. Ez a társadalmi berendezkedés a különböző érdekeket intézményes formában is kifejező és megjelenítő ‘jogállam’ demokratikus intézményrendszere és alkotmányos rendje lehet, amely az alulról felfelé építkező demokratikus pártok és érdekvédelmi szervezetek együttműködésére, esetleg koalíciójára épül, amely megtestesíti az államhatalom toleráns formáját.” 
Ennek kapcsán tett a Belügyminisztérium kritikai megjegyzéseket az ellenzékre, amely kérdést mint a “nehéz helyzetbe kerül állambiztonsági szolgálat” problémáját említette: 
“Jelentősen felerősödtek a különböző politikai szervezetek és a már működésüket deklaráló proto-, illetve utódpártok részéről azok a politikai folyamatok, melyeknek célja a jelenlegi kormányzó párt politikai és hatalmi labilitásának igazolásán túl, egy erős, egységes és akcióképes ellenzék-kép kialakítása. Menetelésük a többpártrendszer és a hatalom felé erőteljes, markáns. A különböző politikai szerveződések és pártok a változások felgyorsítására, a választási felkészülésükre, szervezeti erősödésükre nézve kedvezően ítélik meg az egyre erősödő és célirányosabbá váló nyugati politikai figyelmet és anyagi-erkölcsi támogatást. Rendkívül fontosnak tartják a nemzetközi politikai formáció-rendszerekbe való szerves beépülést, valamint a szocialista országok alternatív szervezeteivel erősödő kapcsolatot. A Nyugat változatlanul elismeri az MSZMP és a hagyományos szervek legitimitását, ezzel egy időben azonban intenzív kapcsolatokat épít ki az új politikai szerveződésekkel, azokat tevékenységükben ösztönzi, segíti, tanácsokkal, meghívásokkal, anyagi és egyéb úton támogatja.”
A Jelentés második része az állambiztonsági szolgálat 1945 utáni történetének áttekintésével kezdődött, kiemelve, hogy “a politika torzulásai a szervezetet a törvénysértés eszközévé, egyes tagjait áldozatává tette”, majd “a régi modell visszahúzó ereje az ‘56 után kinyilatkoztatott pozitív politikai szándékok egy részének buktatója lett”. Ebből adódott az ellentmondás: a hangoztatott politikai igény ellenére is előfordult, hogy a törvényekben megfogalmazott “bűncselekmények elleni harc” helyett az állambiztonsági munka a nézetek elleni küzdelem eszközévé lett. A hatvanas évektől viszont a Jelentés azt a helyzetet tartotta jellemzőnek, hogy “mivel a politikai hatalom biztonsági szisztémája egy pártra épült, melyben időközönként határozottabb hangsúlyt kapott az apparátus által jól-rosszul képviselt napi politikai igény, nem alakulhatott ki a szervezet önálló törvényeken alapuló felelőssége, legitim képe a társadalom felé. […] Az elmúlt évtizedekben a szövetségi rendszer egészében egy elavult, a forradalom győzelme után kialakult és konzervált, a szocializmus fennmaradásáért folytatott élet-halál harc reflexe, erre alapozott totális elhárítás elmélete kezdetben irányította, később befolyásolta a munkát, akkor is, amikor a konszolidált társadalom teljesen más viszonyokat produkált, illetve igényelt”. 
A politikai és tudományos hírszerzés, az információszerző és -feldolgozó funkció, az ellenséges hírszerző szolgálatok tevékenysége elhárításának részletezését követően a belső elhárító szolgálat munkájával kapcsolatban megállapította: 
“[…] a jelenlegi új helyzet az átmenet viszonyait tükrözi. Az eddig nézeteik miatt üldözött kategóriák jelentős részével a politika partneri viszonyra törekszik. Az átmenet konfliktusokkal, bizonytalanságokkal terhes. Mindennek az állambiztonsági munkára hatása van, amelyet a szolgálati munka új irányainak, a rendeltetésnek és működési módoknak kiformálódásával meg kell oldani”. 
Ezt az új modellt viszont még nem dolgozták ki. Amikor a Jelentés azt javasolta, hogy az állambiztonsági szolgálatot - szakszolgálati szerepénél fogva - egyértelműen az alkotmány, illetve az ehhez kapcsolódó magas szintű jogszabályok keretei közé kell helyezni, akkor megkerülhetetlen a kérdés: vajon milyen alkotmányra gondolt a Belügyminisztérium. 1989. május 29-i keltezéssel az Igazságügyi Minisztérium kidolgozott egy újabb törvényjavaslatot az alkotmány módosítására, ezt megelőzően pedig 1988. november 30-i, 1989. január 30-i, majd 1989. május 10-i dátummal jegyzett az Igazságügyi Minisztérium nagyrészt hasonló alkotmánymódosító koncepciókat, tervezeteket, javaslatokat. Ezek előkészítésének mindegyikében aktív szerepet játszott a Belügyminisztérium. Közös vonásuk mégis az, hogy nem csupán a “belbiztonsági szerveknek”, de magának a rendőrségnek a szabályozása is teljes mértékben hiányzik ezekből, sőt, még csak említésre sem kerültek. A Jelentésben kifogásoltakért tehát éppen maga a Belügyminisztérium lehetett a felelős. 
Mindenesetre egy “új típusú demokratikus, szocialista rendszer” alkotmányától és törvényeitől várta a Belügyminisztérium, hogy állampolgárai és intézményei biztonságát megvédje. A társadalom alkotmányos keretek közötti formálódásához, fejlődéséhez viszont “biztosítania kell a társadalom védelmét, hozzá kell járulnia az eddig fejlődés eredményeit veszélyeztető társadalmi robbanás és konzervatív visszarendeződés veszélyei elhárításához.” E feladatkörben természetesen nélkülözhetetlenül szükség van - a megelőzés és felderítés érdekében - az állami apparátus részeként a hírszerzés, a kémelhárítás és a belső elhárítás speciális és titkos eszközökkel végzett munkájára. És bár ebben a munkában “a nemzeti érdeket, célokat kell követni”, de éppen erről az alapról működhet együtt “a szövetségi rendszerbe tartozó és más államok speciális szolgálatával”.
A Jelentés az eddigi “ellenségképet” fel kívánta váltani az alkotmányos rend védelmével, “a nemzet biztonságát sértő, veszélyeztető cselekmények, az azokat hordozó személyek, csoportok felderítésével”. Ennek a feladatrendszerét a következőképpen javasolta szabályozni: 
“a.) olyan információk, értesülések, adatok gyűjtése, értékelése, amelyek
- az alkotmányos rend, a társadalom biztonsága ellen irányulnak;
- az intézményrendszer működését, tagjainak hivatalos tevékenységét akadályozzák, jogellenesen befolyásolják;
- idegen állam ellenséges speciális szolgálatának tevékenységére utalnak;
b.) olyan törekvések felderítése, amelyek
- erőszak, terror-diverzió előkészületeire, annak alkalmazására utalnak;
- állami érdekeinket sértik, vagy veszélyeztetik.
Közreműködnek továbbá:
a.) azon személyek védelmében, akikre közérdekből titokvédelmet igénylő tényeket, adatokat, tárgyakat vagy ismereteket bíznak; ilyenekhez hozzájutási lehetőséget kapnak, illetve azok ellenőrzésében, akik ezt maguknak megteremtik, akikre a törvénysértés gyanúja merült fel;
b.) azon személyek védelmében, akiket stratégiai, illetve kiemelkedő honvédelmi jelentőségű létesítmények biztonsági szempontból érzékeny helyein alkalmaznak vagy alkalmaztak;
c.) olyan biztonságtechnikai intézkedésekben, amelyek közérdekből titokvédelmet igénylő, tárgyak vagy ismeretek jogosulatlanok elleni védelmét célozzák.”
Ezeknek a feladatoknak a végrehajtásához a Belügyminisztérium már nem tartotta megfelelőnek “az eddigi törvényes kereteket”, amelyek az 1974. évi 17. törvényerejű rendeletben és a 39/1974. MT sz. rendeletben nyertek megfogalmazást. Túllépve kompetenciájának határait, a Jelentés ennek sorrendjét az alábbiakban vázolta fel:
“- az új alkotmány elfogadása;
- a büntető törvénykönyv és a büntetőeljárási törvény módosítása, különös tekintettel az államellenes bűncselekményi kategóriák újrafogalmazására;
- az állam- és közbiztonság védelméről külön törvény megalkotása. Célszerű-e törvénybe foglalni a BM biztonsági szolgálatának, a rendőrségnek és más belügyi hatóságoknak feladatait, szervezetét, hatáskörét és működési rendjének alapvető szabályait.”
A történések időrendje a későbbiekben pontosan a fentieknek megfelelően alakult, bár ehhez a Belügyminisztériumnak volt már a legkevesebb köze. Új alkotmány helyett a háromoldalú tárgyalásokon kialakított konszenzusnak megfelelő alkotmánymódosításra került sor. A Btk. módosító javaslata - bár egy korábbi verzió ekkor már be volt terjesztve az Országgyűlés elé - az I/4. számú albizottság munkájának eredményeként véglegesült, a nemzetvédelmi törvény megalkotására pedig várni kellett még néhány évet. 
Az állambiztonsági munka belügyi koncepciójának valódi politikai természetére a leendő “demokratikus, szocialista” alkotmányhoz való kötöttségénél többet árult el a Jelentés azon része, amely az államvédelmi állomány átalakításának programjával foglalkozott: 
“Az állomány döntő többsége alkalmas az új feladatok befogadására és megvalósítására, de kiemelkedő jelentőségű, hogy arculatát, szemléletét is az új koncepció irányába formáljuk, azok megvalósítására alkalmassá tegyük.
Fontos tényező, hogy a többpártrendszer viszonyai között a szocialista pozíciók és az alkotmányos, törvényes rend védelmének biztosításához, a szolgálati egység megőrzéséhez a meglévő pártállás, párthoz tartozás feladása nélkül, pártszervek és szervezetek a biztonsági szolgálaton belül megfelelő átmeneti időszak közbeiktatásáig működhessenek. Ugyanakkor a jelenlegi helyzetet és a kibontakozás folyamatát figyelembe véve, fontos, hogy az MSZMP kiemelt figyelmet fordítson a speciális szolgálatra. Véleményünk szerint az MSZMP-nek arra kell már most felkészülni, hogy a politikai szervező és nevelő munkát a testület területén kívül kell hogy megoldja tagjai számára.”
A BM belső állambiztonsági szolgálata struktúráját a fentieknek megfelelően új belső tagozódással javasolta a Jelentés megújítani: 
“Belső Biztonsági Szolgálat (III/III. Csoportfőnökség)
A belső biztonsági szolgálat az alkotmányos, a törvényes rend szempontjából alapvető biztonsági érdekek szférájába tartozó területek védelmét foglalja magába.
Fő feladatai:
- Az alkotmányos, a törvényes rend ellen fellépő erők elleni tevékenység, a terror-diverzióval való belső fenyegetés, rendkívüli események és ilyen cselekvések előkészítésére, tervezésére, végrehajtására, erre való szövetkezésre utaló tervek, személyek, csoportok, alakulatok felderítése, és a terror-diverziós cselekmények megfelelő ellenintézkedésekkel történő akadályozása.
- Az alkotmányos hatalom és intézményrendszere, az ország nem gazdasági jellegű infrastruktúrája védelmének megszervezése. A Büntető Törvénykönyvben az állam elleni bűncselekmények közé felvett, abba ütköző törvényellenes erők elleni fellépés.
- A pluralista viszonyokkal együtt járó szerveződések, pártok, egyesületek, szervezetek társadalmi konszenzust elősegítő tevékenységét alkotmányellenes elképzeléseik érdekében felhasználni kívánó személyek és csoportok, valamint a nemzetközi téren működő szélsőséges erők bázisépítő, -kialakító tevékenységének felderítése, naprakész értékelése és elemzése, akadályozása.
A fentiekből következően megszüntetjük a szolgálat eddigi ifjúságvédelmi vonalát, és így a tevékenység a jövőben csak az ORFK feladatkörébe tartozik.”
Az Állambiztonsági Vizsgálati Osztály (III/l.) munkájában főként a szervezéstechnikai szempontok fokozottabb figyelembevételét javasolta, de a Szakszolgálatok (operatív-technika, külső figyelés, levélellenőrzés, operatív információ [hanginformáció] feldolgozása, rádióelhárítás) vonatkozásában már az emberi jogi aspektusok is szóba kerültek: 
“A törvényességi követelmények egyértelműen indokolják, szükségessé teszik, hogy az operatív felderítést és a vizsgálatot szervezetileg és felügyelet oldaláról elkülönítsük, önállóak legyenek. Ez a struktúra az állambiztonsági szolgálatnál eddig is érvényesült, de tekintettel a szükségtelen párhuzamosságra indokoltnak tartjuk az állambiztonsági és bűnügyi vizsgálati szervek egységes vizsgálati osztályba történő összevonását.” 
[A Szakszolgálatok] “Továbbra is ellátják a Belügyminisztérium bűnüldöző tevékenységét végző - bűnügyi és belbiztonsági - szerveinek az igényeit. A jogállamiság követelményei szerint - szigorú törvényességi alapon - szűkítik az állampolgári jogok szféráját érintő telefonlehallgatást és levélellenőrzést.”
Végül a Jelentés a struktúra és a szolgálat-munkaszervezési átalakítások feladatait két ütemben tartotta megvalósíthatónak:
“1. A katonai elhárítás esetleges Magyar Néphadseregbe történő integrálásának megvizsgálása és eldöntése, a BM Vizsgálati Osztály létrehozása, a népgazdaság és ifjúságvédelmi tevékenységnek az ORFK szervezetébe történő átrendezése.
2. A hírszerzés, a kémelhárító szolgálat és a belső biztonsági szolgálatnak az új koncepcióra, feladatokra, irányokra történő beállítását a folyamatos munka menetében az új törvények megalkotásával összhangban célszerű végrehajtani. A struktúra és a szervezeti igazításokat, a területi szervek irányába történő decentralizálást, a zavartalan működést biztosító új feltételrendszerek kialakítását követően, folyamatosan végezzük el.”
A Jelentés jóval meg kívánta haladni a korábbi szabályozásoknak a jogforrási hierarchiában elfoglalt (pontosabban: módosítani azon kívüli) helyét, főként azokon a pontokon, ahol az alkotmányos rendezés szintjére akarta emelni az állambiztonsági munka felépítésének és működésének alapelveit. Ugyanakkor folyamatosan jelen volt a Jelentésben a szocializmushoz, illetve a szocialista alkotmányhoz való igazodás, a rá való hivatkozás kényszere is. Ez a helyzet pedig implicite magában hordozta annak lehetőségét, hogy a tárgyalások során vagy az alig megkezdődött politikai átalakulás folyamán egyes célkitűzéseket, követeléseket olyként minősítsenek az állambiztonsági szervek, mint amelyek akár a hatályos, akár a projektált “új típusú demokratikus, szocialista rendszer” alkotmányát veszélyeztetik, azaz alkotmánysértőek. Amikor közel másfél hónappal később - éppen a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások felénél - 1989. augusztus 15-én sor került a Belső Biztonsági Szolgálat rendkívüli országos értekezletére, akkor a fenti kérdésnek - lényegében szemantikai - értelmezésében is állást foglalt a biztonsági szolgálat: 
“A politikai szférában zajló mozgások irányukban, tartalmukban és dinamizmusukban is módosultak, s a meghirdetett modellváltás mellett a hangsúly - legalábbis néhány szervezet és a társadalom egyes rétegeinek megnyilvánulásában - a rendszerváltás igényére tolódott el. Fentiek figyelembevételével a Belső Biztonsági Szolgálat kikerülhetetlen kötelessége a változások elemzése és viszonyának az új helyzethez történő meghatározása. Pontosan meg kell fogalmazni, hogy - a fő tendencia, a modellváltást, illetve a rendszerváltást célzó programok, valamint az azokat képviselők politikai küzdelme mellett - melyek a társadalmi változásokat leginkább befolyásoló körülmények. Az elemzések elvégzése után működésében és struktúrájában olyan módosításokat kell végrehajtania, melyek hosszabb távon biztosíthatják Magyarország belső rendjének, biztonságának stabilitását, az intézményrendszer, az alkotmányos, demokratikus rend védelmét. A Belső Biztonsági Szolgálat társadalmunk döntő többségével együtt abban érdekelt, hogy egy demokratikus, pluralista, szocialista, de legfőképpen magyar modell valósuljon meg.”

3.5. Az ellenségkép további módosítására szeptember első felében, közvetlenül a háromoldalú tárgyalások addigi szakaszának lezártát összegző (1989. szeptember 18-i) megállapodás elfogadása előtt került sor. A Belügyminisztérium 1989. június 26-i miniszteri értekezletének döntése értelmében a közigazgatási szakterületek és a BM Titkárság dolgozzon ki javaslatot szeptemberre azzal kapcsolatban, hogy az alternatív szervezetekhez, a különböző pártokhoz milyen legyen a Belügyminisztérium viszonya. A miniszteri értekezlet számára készült Előterjesztés melléklete tartalmazta a legfontosabb ellenzéki szervezetek programjairól és adatairól készített, az 1989. júniusi állapotnak megfelelő összeállítást, de maga a dokumentum is röviden összegzi ezt. (Az anyag bevezető megjegyzése szükségesnek tartja megemlíteni, hogy az “ellenzéki” kifejezést csupán azért használják, “mert e szervek maguk is ezt alkalmazzák”.)
Az Előterjesztés úgy vélte, hogy az ellenzék körében nem található átfogó, egységes álláspont a Belügyminisztérium működésére vonatkozóan. Ennek egyik legfőbb okát abban látta, hogy a minisztérium depolitizálásával kapcsolatban generális megoldást bemutató elképzelést csak a Szabad Demokraták Szövetsége publikált. Másoknak az SZDSZ-hez hasonló állásfoglalása nem alakult ki, csupán aktuális részkérdésekről nyilvánítottak véleményt, ezek egy része is csak egyéni véleményként, nem pedig a szervezetek állásfoglalásaként jelent meg. “Egyeztetett nézeteket a Nemzeti Kerekasztal szakértői bizottsági ülésein és más közös fórumon jelenítettek meg. A nyilatkozatok nagy része a jelen helyzet bírálatával foglalkozik. Ebből lehet ugyan következtetni a szerintük helyes megoldás lehetséges útjára, azonban részletekbe menő, kidolgozott koncepcióval ritkán lehet találkozni.” Sorra vette az Előterjesztés az ellenzéki pártoknak a tanácsok központi irányításáról, a határőrségről, a minisztérium pártirányításáról szóló álláspontját, majd az állambiztonsági tevékenység vonatkozásában megállapította: 
“Az Ellenzéki szervezetek az illegálisan (sic!) még mindig pártirányítás alatt álló minisztériumon belül a mai napig is az állambiztonsági szolgálatban látják az MSZMP politikájának legközvetlenebb támaszát. Szerintük tételüket erősíti, hogy éppen az állambiztonság volt az ellenzéki szervezetek és személyek adminisztratív üldözésének legfőbb végrehajtója. A szolgálatot az 1956-ban csak formailag megszüntetett ÁVH-nak a belügybe integrálódott eszmei és jogutódjának tekintik. A tevékenység alatt többnyire nem a hírszerzést és a kémelhárítást, hanem a belső reakció-elhárítást értik. A hírszerzéssel és kémelhárítással kapcsolatban az az állásfoglalásuk, hogy a kettőt szoros szervezeti egységben, külön titkosszolgálatként ki kell vonni a minisztérium kötelékéből, és közvetlen minisztertanácsi vagy parlamenti bizottsági irányítás alá kell vonni. A javaslat elvi alapja, hogy a hírszerzés és a kémelhárítás nem lát el hatósági feladatokat, így a minisztériumba való beépítése idegen testként történt és hat. A belső reakció-elhárítás kérdésében az a véleményük, hogy azt teljes egészében meg kell szüntetni, a belső ellenzék üldözésében részt vett személyeket pedig el kell távolítani a minisztériumból. A szolgálatot mindezek ellenére szükségesnek tartják, megjegyezve azonban, hogy működését magas szintű jogszabály rendezze, és vele szemben erős társadalmi kontroll érvényesüljön.”
Az Előterjesztés a jövőre vonatkozó javaslatai körében első helyen említette: hiba lenne, ha elhinnék, hogy “van olyan módszer, amelynek segítségével az apparátus máról holnapra az egypártrendszer politikai védőbástyájából a törvények ‘szimpla’ végrehajtójává és pártoktól független szakmai irányítóvá válhat”. Nem tartotta sem szükségesnek, sem lehetségesnek, hogy az ellenzéki szervezetekhez fűződő viszonyt részletezze, hiszen “kialakulatlan programjaik mellett aktuálpolitikai magatartásuk, sőt az MSZMP-hez fűződő viszonyuk is gyakran változik”. A folytatható párbeszéd körében kiemelte a konstruktív együttműködést, amely “vitát, s ennek nyomán elhatároló vagy elutasító magatartást, illetve közös platformot és cselekvést is eredményezhet. […] Elfogadjuk, hogy politikai és társadalmi erőként minősítenek bennünket. Ami abban helytálló, azt nem csak elismerjük, de érvényesítjük is. Ami azonban a programjaikban, felhívásaikban és kiáltványaikban nem reális és nincs összhangban a kötelező jogszabályokkal, azt határozottan visszautasítjuk”. 
A Titkársági Előterjesztést véleményező belügyminisztériumi államtitkár egyik kiegészítő megjegyzése arra irányította a figyelmet, hogy a Belügyminisztérium kiemelt - a fővárosi kezdeményezésű EKA-nál mindenképpen nagyobb - jelentőséget tulajdonított a vidéken történteknek. Az államtitkár ugyanis felhívta a figyelmet arra is, miszerint “fontos belpolitikai jelentőségű kérdés az is, hogy az egyes központi vélemények, reagálások milyen hatást eredményezhetnek az irányított, illetve felügyelt területi szerveknél, a végrehajtó szolgálatnál. Ennek velejárója az is, hogy a területi szervek alternatív szervezetekkel való tárgyalásairól, együttműködési formáiról a BM illetékes vezetői is időszerű információkkal rendelkezzenek”.

4. Ellenzéki tervek. Dunagate
4.1. A rendőrség, illetve az állambiztonsági szolgálat kérdésének felsőszintű, politikai megítélése és az operatív munka végrehajtási szintje 1989 közepére egyre távolabb kerültek egymástól. A politikai tárgyalások szereplői - pozícióik eltérő voltából adódóan - más és más verziót alakítottak ki a hatalom koncentrátumának újraszabályozására. Abban nem volt nézetkülönbség, hogy minden államnak elemi szükséglete a főhatalom gyakorlása feltételeinek biztosítása, így az állambiztonsági szervek létjogosultságát komolyan senki sem kérdőjelezte meg. Lényeges eltérés mutatkozott azonban annak a megítélésében, hol kell mindennek elhelyezkednie az állam szervezeti rendszerében, és ami ennél is fontosabb, milyen irányítási-ellenőrzési szisztémával akadályozható meg az állambiztonsági szervezet túlzottan önálló mozgása, másfelől milyen módon lehet kizárni bármilyen pártszándékot, amely ennek monopolizálására törekszik. Szavakban minden javaslat a “jogállamiság” eszményére hivatkozott, ennek azonos fogalmi keretek közötti értelmezésére azonban az átalakulás időszakában nem került sor. Pedig teljesen ellentétes tartalmat nyer a politikai rendőrség kialakítandó szervezeti rendszere és funkcióköre, ha a “szocialista jogállamhoz”, vagy a jelző nélküli jogállamisághoz kapcsolódik. 
Nem az állambiztonság körében, de közvetve ahhoz is kapcsolódva alakult ki igen korán az egyik legelőkészítettebb alternatív szabályozási koncepció a büntető törvénykönyv vonatkozásában. 1989 elején a Független Jogász Fórum tartott egy tanácskozást a Btk. reformjáról. Elfogadott és nyilvánosságra hozott egy állásfoglalást, amely elsősorban az államellenes bűncselekmények tényállásainak újraértelmezése miatt fontos.
“Büntető törvénykönyvünk átfogó reformra szorul.
Összhangba kell hozni az aláírt és kihirdetett nemzetközi egyezményekben vállalt kötelezettségeinkkel, valamint a piacgazdaság kialakulásával együtt járó új helyzettel, meg kell változtatni továbbá azokat a bűncselekményeket, amelyek a büntetőjogi felelősséget indokolatlanul szélesen vagy értelmezhetetlen fogalmakkal határozzák meg.
Az átfogó reform hosszabb időt igényel, vannak azonban olyan területek, ahol azonnali változtatásra van szükség.
I.
Ilyen mindenekelőtt az állam elleni bűncselekmények területe, ahol a változtatásnál a következő szempontokat kell figyelembe venni:
1. Nem tarthatók fenn azok a bűncselekmények, amelyek korlátozzák a véleménynyilvánítás szabadságát és kriminalizálják a politikai vitákat.
Egy demokratikus államban a politikai viták színtere nem a bírói tárgyalóterem, hanem a nyilvánosság.
2. Állam elleni bűncselekményként azokat a cselekményeket kell büntetni, amelyek sértik vagy veszélyeztetik az ország függetlenségét, területi épségét, a demokratikus játékszabályoknak megfelelő alkotmányos rendet, továbbá amelyek az ország felségjelvényeit becsmérlik.
3. Ki kell iktatni a tényállásokból a jogilag értelmezhetetlen fogalmakat, mint pl. a gyengítés vagy a szocializmus érdekében kifejtett tevékenység.
4. A társadalmi szervezetek és a közhatalmi jogosítvánnyal nem bíró állami szervek (vállalatok, intézmények) vezető tisztségviselőinek védelme nem lehet az államvédelem feladata.
5. A magánszféra nem tartozik sem az államvédelem, sem a közrendvédelem területére, ezért a családi vagy baráti körben folytatott beszélgetéseket nem szabad kriminalizálni.
E szempontokat figyelembe véve a következő konkrét változtatásokat javasoljuk:
1. Összeesküvés miatt a jelenleg fennálló rend békés megváltoztatására való törekvés is büntethető, ha azt legalább két ember latolgatja.
Ehelyett az alkotmányos rend erőszakos megváltoztatására, az ország függetlenségének, területi épségének megsértésére irányuló szervezetben tevékeny szerepet vállaló személyeket kell büntetni, továbbá azt a személyt, aki a hatalom erőszakos megszervezésére, illetve jogellenes, erőszakkal vagy erőszakkal való fenyegetéssel történő megtartására irányuló cselekményt követ el, valamint azt is, aki külföldi kormányt arra törekszik rábírni, hogy Magyarországgal szemben ellenséges cselekményt kövessen el, különösen, hogy Magyarország belügyeibe fegyveresen beavatkozzon.
2. Lázadás miatt jelenleg minden 20-25 embert számláló csoportosulás tagjai felelősségre vonhatóak, ha bármilyen formában kifejezik politikai, szociális vagy gazdasági helyzettel kapcsolatos elégedetlenségüket.
Helyette az olyan tömegcsoportosulást kell bűncselekménynek minősíteni, amelynek résztvevői erőszakos cselekményeket követnek el avégett, hogy a legfelsőbb állami szerveket alkotmányos jogkörük szabad gyakorlásában akadályozzák vagy intézkedésre kényszerítsék.
3. Az izgatás (és a csaknem azonos szövegű közösség megsértése) nagymértékben alkalmas a szabad véleménynyilvánítás megakadályozására, a politikai viták tárgyalóterembe terelésére. Erősen ideologikus töltetű, jogilag értelmezhetetlen fogalmakat tartalmaz (szocialista meggyőződés, szocializmus érdekében kifejtett tevékenység) és kriminalizálja a magánszférát.
Állam elleni bűncselekményként csak az állami jelképek nyilvános megsértését kell büntetni.
Továbbra is büntetni kell a népek, nemzetiségek, felekezetek vagy fajok elleni gyűlöletet kifejező cselekményeket, de nem az állam elleni, hanem a közrend elleni bűncselekmények között, közösség elleni izgatásként.
A fenti három pontban foglalt bűncselekmények tényállásait a Független Jogász Fórum kidolgozta, és az elkészült szöveget megküldi az Ellenzéki Kerekasztalt alkotó független politikai szervezeteknek és - tájékoztatásul - az Igazságügyi Minisztériumnak.
4. A merényletet - az új alkotmány létrehozásáig - hatályon kívül kell helyezni.
Ez a bűncselekmény egy emberölés vagy testi sértés, amelyet - a szocializmus érdekében kifejtett tevékenysége miatt - népképviseleti szerv tagja, állami szervnél vagy társadalmi szervezetnél irányító tevékenységet betöltő személy ellen követnek el.
A szocializmus érdekében kifejtett tevékenység jogilag értelmezhetetlen fogalom. A társadalmi szervezetek, állami vállalatok és intézetek vezetőinek védelme nem tartozik az államvédelem területére. Az ezután visszamaradó személyi körbe tartozók mind hivatalos személynek minősülnek, így őket a törvény egyéb szabályai alapján is fokozott védelem illeti meg. 
Az államot képviselő legmagasabb rendű személy (vagy személyek) élete és testi épsége elleni támadást - annak motívumától függetlenül - állam elleni bűncselekménynek tekinti a legtöbb ország büntetőjoga, ezért az új alkotmány hatálybalépésével egyidejűleg és annak megfelelően a merényletet újra kell szabályozni. Az átmeneti időre elegendőnek tűnnek az életet, testi épséget és a hivatalos személyt védő tényállások.
5. A más szocialista állam sérelmére elkövetett bűncselekményt hatályon kívül kell helyezni.
Az állam elleni bűncselekmények közé csak a magyar állam ellen elkövetett cselekmények tartoznak. A külföldi államok és képviselőik védelmére - megkülönböztetés nélkül - egy új fejezetet kell alkotni.
6. Az állam elleni bűncselekmények büntetési tételeiből törölni kell a halálbüntetést.”
A Szabad Demokraták Szövetsége két fordulóban, 1989. március 13-án, illetve április 6-án tartotta meg az első közgyűlését. A Corvin moziban elfogadták a Rendszerváltás programja című, később “kék könyvként” ismertté vált szabaddemokrata programot. A dokumentum külön fejezetet szentelt az erőszakszervezetek depolitizálása kérdéseinek.
Az MSZMP tárgyalási, megegyezési készségét mérlegelve a program megállapítja: ezt csak akkor lehet őszintének, hitelesnek tekinteni, ha a fegyveres testületek jelenlegi státusza lényegesen megváltozik. A hatalom erőszakszervezeti potenciálját olyan mértékűre kell csökkenteni és felügyeletét úgy kell biztosítani, hogy ne legyen számára lehetséges az egész társadalom “rendkívüli állapot-szerű elnyomása”. 
Ennek előfeltétele, hogy az állambiztonsági szervezet elkülönüljön a bűnüldöző és közbiztonsági feladatot ellátó rendőrségtől. Az elkülönült állambiztonsági szervezet pusztán nyomozó hatósággá válna, amely önálló karhatalommal nem rendelkezik, letartóztatási joga nincs. Ez még azt is biztosítaná a társadalom számára, hogy az állambiztonsági szervezet létszáma, működési köre belátható, vezetői pedig ismertek legyenek. A fegyveres erők kívánatos politikai semlegessége viszont lehetetlenné teszi, hogy a Munkásőrség, mint politikai alapon szerveződött paramilitáris alakulat fennmaradjon.
Az hatalom és az ellenzék gyökeresen eltérő koncepciói nem az egyetlen ellentmondását jelezték e kérdésnek. Az egyébként is túlszabályozott állambiztonsági szervezet ideológiai túlterheltsége miatt nem egyszerűen végrehajtó szervként működött, hanem önmagában véve is - bár korszakonként eltérő intenzitással - részévé vált a proletárdiktatúra politikai rendszerének. Ettől az eszmeiségtől és szereptől - vélhették egyes vezetők és beosztottak - az eddig ellenséges/ellenzéki minősítésű kategóriák a pártvezetésnek velük áruló módon összejátszó néhány figurájával közösen igyekeznek megfosztani. Így egymástól gyakran független, ellenmondásos, időnként ellentétes mozgásba kezdtek a politikai szféra különböző törekvései, koncepciói, valamint a szervezeti, parancsnoki szintek végrehajtó-megvalósító tevékenységi formái (mely utóbbi szintek között és ezeken belül is jelentős véleménykülönbségek alakultak ki). Pedig a rendezett átalakuláshoz mindenekelőtt nyugodt társadalmi légkör lenne szükséges. 
“Ha a társadalom pluralizálódása során a ‘biztonságot’ a különböző csoportok a különböző területeken különbözőképpen érzékelik és értékelik, akkor a rendőrségnek a váltakozó kritikával szemben nemcsak ‘belső lelki nyugalommal’ kellene felvérteznie magát. Ugyanúgy kötelességének kellene érezze, hogy prioritásait és szakmai illetékességéből eredő intézkedéseit úgy indokolja meg, hogy a döntési kritériumok utánajárhatók és politikailag lehetőleg messzemenően konszenzusképesek legyenek.” 
A hazai pluralizálódás folyamatában pedig éppen a fenti két pillére hiányzott a rendőrségnek: a “belső lelki nyugalom” és a konszenzusképesség. Fokozottan igaz ez az olyan átpolitizált rendőrség esetében, amelynek testülete egészében a pártállami ideológia jegyében szocializálódott és a rendszerváltás során egyszerre került politikai, erkölcsi, szakmai és nem utolsó sorban legitimációs válságba. 1989-ben a hirtelen sokszereplőssé vált hatalmi játszmában az egyébként is túlpolitizált rendőrség speciálisan hatalmi jellegű részlege, az állambiztonság került - érthetően - súlyos krízisbe. Ugyanakkor e válság feldolgozására tett esetleges elképzelések köréből az ellenzéknek - de olykor a politikai vezetésnek is - fel-felrémlett az erőszakos rendteremtés víziója. Az Ellenzéki Kerekasztal javaslatára nem véletlenül került be a Nemzeti Kerekasztal önálló munkabizottságban megtárgyalandó témakörei közé az erőszakos megoldásokat kizáró jogi garanciák megteremtésének kérdése.
A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások során többnyire sikerült a diskurzust a racionális párbeszéd keretei között tartva a jogállamiság értékeinek megfelelő kompromisszumos alapelveket kidolgozni - bár ez az állambiztonsági szervek alkotmányos helyzetének rendezésére csak részben igaz. 
A rendőrség/állambiztonság kérdéseit illetően az MSZMP koncepciója szinte mindvégig az volt, hogy az állam biztonságának védelmét továbbra is a rendőrség lássa el. Az ellenzék viszont úgy vélte, erre külön intézményt kell létrehozni a Minisztertanácsnak alárendelve. Ebben a kérdésben a felek - az alkotmánymódosítással foglalkozó I/1-es bizottsági üléseket követően - az 1989. szeptember 11-i középszintű politikai egyeztető bizottsági ülésen sem tudtak megállapodni. Tölgyessy Péter ekkor kifejtette: Az ellenzéknek az a határozott véleménye, hogy a normál rendőrségi feladatoktól el kell különíteni a politikai jellegű cselekmények rendészeti jellegű kivizsgálatát. Indoklásképpen a következőkre hivatkozott: 
“Először is ez egy nemzetközileg szokásos gyakorlat. Az országok túlnyomó többségében a normál rendőrségi munkától nagyon határozottan elkülönül az úgynevezett államvédelmi munka. Ennek az oka az, hogy itt a politikával határos területről van szó, mely rendkívül szorosan csatlakozik a politikai pártok, parlament működéséhez, és ezért ez különleges garanciákat követel. Meg kell mondani, hogy ezt a kifejezést sem használják ma már, hogy államvédelem, állambiztonság, nagyon sok országban rossz emlékű jelentéstartalmai vannak. Például Németországra hadd utaljak, ahol az ottani államvédelmi szerv elnevezését is megváltoztatták, és az egész irányítási módszerét is megváltoztatták, hiszen a rossz emlékű Gestapo nagyon rossz emléket hagyott maga után. Mi a javaslatunk? Német módra legyen egy alkotmányvédelmi hivatal, amely a miniszterelnöknek a felügyelete alatt van, de amely felett az Alkotmánybíróság - amennyiben ennek a felállításában megegyezünk - egy alkotmányossági felügyeletet végez, továbbá a parlament illetékes bizottsága is ezen hivatal felett egy kontrollt gyakorol. Rendkívül fontosnak tartjuk, hogy az állam ilyen irányú tevékenysége felett minél határozottabb és minél több szerv által végzett kontroll legyen, hiszen az intézményes garanciák adhatnak csak valóságos garanciát az állambiztonsági szerveknek a visszaélésével szemben. Ezért az alkotmány vonatkozó szakaszait és mondatait szeretnénk úgy megfogalmazni, hogy ott mint a rendőrség feladata ne szerepeljen a politikai rendőrségi feladat.”
A középszintű politikai egyeztető bizottság szeptember 15-i ülésén Somogyvári István tolmácsolta az MSZMP véleményét: 
“Álláspontunk szerint az állambiztonság vagy alkotmányvédelem elnevezés változhat, egy olyan intézmény, amelynek a továbbfejlesztése mindenképpen napirenden van. Az MSZMP-nek ebben az álláspontja az, hogy a közeljövőben valószínűleg erre sor fog kerülni, de addig, amíg a munkálatok megfelelően el nem kezdődnek, amíg a körvonalai ki nem alakulnak annak, hogy pontosan milyen hatáskörrel, milyen szervezeti rendszerben működjön ez a szervezet, véleményünk szerint az alkotmány szintjén nem lehet olyan módosítást végrehajtani, ami meghatározná a további jogalkotói és szervezési munkát. Ezért mi elvileg nem zárkózunk el ennek az intézménynek az átalakítása elől, de az alkotmánybeli szabályozás kérdésében azt javaslom, hogy fogadja el mindkét tárgyaló fél a javaslatunkat, és ne kössük meg a további jogalkotó munkában a jelenlegi vagy a következő parlament kezét.”
Viszontválaszában Tölgyessy Péter reagált az MSZMP által felvetettekre: 
“Az Ellenzéki Kerekasztal nagyon jól tudja, hogy az alkotmány szintjén ezt a kérdést egyszer s mindenkorra, végérvényesen eldönteni nem lehet. A mi javaslatunk arra vonatkozott, hogy az alkotmány szövege afelé vigye el a jogalkotót, illetve a rendőrség ügyében döntő szerveket, hogy a rendőrség intézményéből az államvédelmi rendőrség kikerüljön. Ennek többféle megoldása lehetséges. Elképzelhető olyan megoldás is, hogy a belügyminiszter felügyelete alatt marad továbbra is az államvédelmi rendőrség. Az volna a kérésünk az MSZMP felé, fontolja meg még egyszer, hogy egy olyan típusú alkotmányszöveg vonatkozzék a rendőrség szabályozására, amely ebbe az irányba vinné a további fejlődést.” 
Végül az ellenzék azt javasolta: az alkotmánymódosítás olyanformán történjen, hogy később lehetőség legyen az államvédelmi szolgálatnak a kivonására a rendőrség intézményéből. A konszenzusos szöveg a következő lett: “A rendőrség alapvető feladata a közbiztonság, valamint a belső rend védelme. A rendőrséggel és az állam biztonságával összefüggő részletes szabályokat alkotmányerejű törvény határozza meg”.
Természetesen nem egyszerűen a nyilvánosan zajló, és egyre hevesebb viták okozták az államvédelmi szervek elbizonytalanodásához. A korábban a legtitkosabb körülmények között működő rendszer körül megsokasodtak a találgatások, és a sajtó is alkalmat talált ebben a helyzetben a kiszélesedő nyilvánosság piacának kiszolgálására. A közvélemény előtt az egyébként valóban politikailag irányított, de egyébként rendvédő rendőrség összképe könnyen összemosódott az “igazi” politikai rendőrség képével. Ez a rendőrség belső viszonyaira úgy hatott vissza, hogy “értelmetlen rivalizálást alakított ki a rendőrség és az elhárítás meghatározott egységei között. […] Ez […] a meglehetősen összezavarodott, erkölcsileg szétzilált állományt még inkább elbizonytalanította, s mivel érezték a velük szembeni, akkor már nyilvánosan is megfogalmazott köznapi és politikai ellenérzést, tömegesen léptek ki a testületből”.
Az ellenzék gyanakvását és tartózkodó álláspontját mindvégig meghatározta a szemben ülő tárgyaló felek szemlátomást ambivalens szerepe. Az, hogy a vitahelyzetben elfoglalt mellérendelt és egyenjogú pozícióját bármikor felcserélhette a hatalom monopóliumával rendelkező hatalomgyakorlóéval. Nem szabad elfelejteni azt sem, hogy nehezen - csak az 1989. augusztus 29-én tartott ülésen - sikerült megegyezésre jutni a törvény vagy hatósági rendelkezés elleni izgatás tényállásával kapcsolatban. A törvény akkor hatályos megfogalmazása ugyanis nem zárta ki egy olyan értelmezés lehetőségét, amely alapján bármely jogszabályt vagy hatósági rendelkezést nyilvánosan és erőteljes szavakkal bíráló személyt el lehetett ítélni. Végül itt is sikerült egy olyan szövegben megállapodni, amely kizárta a mégoly erős bírálat büntethetőségének lehetőségét is.
Egy tíz évvel későbbi visszaemlékezés szerint “volt abban valami pikáns, hogy miközben egy asztalhoz ültek velünk, lehallgatták a telefonunkat és helység-ellenőrzés útján szereztek információkat a megbeszéléseinkről, majd másnap ott volt előttük a beszámoló az ellenzéki találkozókról”. Mindehhez természetesen az állambiztonsági szerveknek szükségük volt arra a fikcióra, amely a hagyományos ideológiát kiszolgálva mellékesnek és mintegy átmenetinek tekintette a politikai élet felszínén zajló “jelentéktelen” változásokat.

4.2. Ahogyan a büntető törvénykönyv megvitatása csak periférikusan érintkezett az állambiztonság újraszabályozásának a kérdéseivel, hasonlóképpen másodlagos - de nem elhanyagolható - jelentőségű volt a fegyveres erők reformjának a problémaköre. A tárgyalások egyik legérzékenyebb pontja valóban a fegyveres erők jogállásának szabályozása volt. Az átmenet békés jellegének biztosításával a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások során - amint ez korábban már kiderült - külön munkabizottság, az I/6-os foglalkozott, ám a döntő viták az alkotmány szövegének fogalmazásakor, az I/1-es bizottságban merültek fel.
Az MSZMP eredetileg csupán a hadiállapot definícióját kívánta pontosítani, és a rendkívüli állapot idején feloszló Országgyűlés jogállásának rendezése mellett a köztársasági elnök jogosítványait kívánta meghatározni. Eszerint, ha az Országgyűlés a rendkívüli állapot kihirdetésében akadályoztatott, és ezt a tényt a parlament elnöke, a kormányfő és az Alkotmánybíróság elnöke megállapítja, az államfő jogosult a rendkívüli állapot kihirdetésére. Rendkívüli állapot idején ő lesz - a javaslat által egyébként nem szabályozott - Honvédelmi Tanács elnöke és a fegyveres testületek főparancsnoka.
Az Ellenzéki Kerekasztal ezzel szemben a fegyveres erők és a rendkívüli állapotok minél részletesebb szabályozása mellett érvelt. Alkotmányi szinten kívánta rögzíteni, hogy a honvédség - tehát nem az addigi elnevezéssel élve: néphadsereg - feladata a haza katonai védelme; rendkívüli helyzetekben is csupán az alkotmányos intézmények, illetve az állampolgárok demokratikus szabadságának védelmében vethető be - azaz, az állampárt érdekében nem. Az ellenzék eredetileg a köztársasági elnököt semmilyen hadsereggel kapcsolatos jogosítvánnyal nem akarta felruházni, főparancsnoknak és a rendkívüli állapot idején felálló Honvédelmi Tanács elnökének a miniszterelnököt képzelték el. Két rendkívüli helyzetet vázolt fel az ellenzék tervezete: külső fegyveres támadás idején az Országgyűlés védelmi helyzetet, zavargások vagy elemi csapás idején feszült helyzetet rendelhet el. Ha a külső támadás, vagy az elemi csapás bekövetkezett, az államfő is kihirdetheti a rendkívüli állapotot. Belső zavargások esetén azonban erre csak az Országgyűlésnek lett volna joga.
Konszenzusra jutottak a felek arról, hogy önálló fejezet szabályozza a fegyveres erők jogállását. Az augusztus 21-i MSZMP-tervezet e kérdésben néhány eltéréssel, illetve pontosítással elfogadta az ellenzék szövegtervezetét. Munkabizottsági konszenzus született arról, hogy az alkotmány pontosan szabályozza, mikor lehet bevetni a hadsereget belföldön, illetve arról, hogy nem csupán idegen csapatok tartós magyarországi állomásoztatásához kell a parlament előzetes jóváhagyása, hanem minden csapatmozgáshoz. A legtöbb vitát e fejezetről az váltotta ki, vajon az állambiztonság fenntartása a rendőrség feladata legyen-e. Végül csak a tárgyalások végén fogadta el az MSZMP, hogy ez ne szerepeljen az alaptörvényben, ám külön törvény számára nyitva hagyta az alkotmány azt a lehetőséget, hogy mégis a rendőrség lássa el ezeket a feladatokat. 
Nem fogadta el viszont az állampárt az ellenzék azon javaslatát, hogy az alkotmányban szabályozott fegyveres testületeken kívül ne működhessen más ilyen szervezet az országban. Ehelyett - nem kompromisszumként, hanem minimum-megoldásként - az alaptörvénybe iktatták, hogy az egyesülési jog alapján politikai célt szolgáló fegyveres testület nem hozható létre - azaz a már meglevő ilyen testületek nem alkotmányellenesek. A munkásőrség feloszlatása végül felkerült az EKA “alá nem író” pártjainak népszavazási követelései közé, ám az Országgyűlés végül egyszerű törvényben rendelkezett a párthadsereg megszüntetéséről.
A rendkívüli állapotok szabályozása hosszabb egyeztetést vett igénybe, a munkabizottságban megállapodott az ellenzék és az állampárt, Ezen túl az ellenzék a rendkívüli állapotok differenciált szabályozására törekedett, mindenekelőtt el kívánta határolni a külső támadást a belső zavargásoktól. Szövegszerű javaslatát már július során megtette, ekkor ostromállapotról és feszült helyzetről beszélt, majd szeptemberben a rendkívüli állapot és a szükségállapot kifejezéseket használta, ezt az MSZMP elfogadta. 
Miután az ellenzék pártjai - elsősorban Antall József nyomására - elfogadták, hogy a köztársasági elnök legyen a hadsereg főparancsnoka, lényegében technikaivá vált az egyeztetés és igen hamar konszenzus született arról, hogy a Honvédelmi Tanács jogállását részletesen kell szabályozni. A rendkívüli állapot idején ez a testület gyakorolja az Országgyűlés által ráruházott jogokat, a kormány és az államfő jogkörét. Egyes törvények alkalmazását felfüggesztheti, de ezt az alkotmánnyal és az Alkotmánybíróság működésével nem teheti meg. Elnöke az államfő, tagjai a kormányfő, a miniszterek, a frakciók és a függetlenek csoportjának egy-egy delegáltja, valamint a vezérkari főnök. Szükségállapot idején a köztársasági elnök rendeleti úton vezeti be “a szükséges intézkedéseket.” Lényegi módosításnak tekinthető az ellenzék álláspontjának megfelelően, hogy ha - az Országgyűlés akadályoztatása miatt - az elnök hirdeti ki a rendkívüli vagy a szükségállapotot, a kormányfő, a parlament elnöke és az Alkotmánybíróság elnöke nem csupán az akadályoztatás tényét állapítja meg, hanem a kihirdetés indokoltságát is vizsgálhatta. 
Az ellenzék igen korán, az egyeztető tárgyalások megindulását jóval megelőzve felhívta a figyelmet arra, hogy a demokratikus átmenet békés jellegének biztosítására megfelelő politikai feltételrendszert kell kialakítani. 1989. április 19-én, az érdemi tárgyalások mielőbbi megkezdését sürgető nyilatkozattal igyekezett az MSZMP-t tartózkodó magatartásából kimozdítani. A késlekedést azért is tartotta az ellenzék aggályosnak, mivel “a katasztrófával fenyegető válság” és a “kormány nyilvánvaló tehetetlensége” mellett egyre inkább növekszik az “erőszakos visszarendeződés veszélye”. A kölcsönös bizalom megerősítésére javasolta a dokumentum, hogy mind az MSZMP KB, mind pedig az ellenzék tegyen hivatalos nyilatkozatot az alkotmányosság követelményeinek feltétlen betartásáról. Emellett az MSZMP-től elvárták azt is, hogy ismerje el az Ellenzéki Kerekasztal résztvevőit törvényes alapon álló egyenrangú tárgyalófélnek, és nyilvánítsa ki: semmilyen indokkal nem függeszti fel a politikai jogok gyakorlását. 
Ezt a kérdést a meginduló középszintű politikai tárgyalások önálló napirendi pontjául javasolta az ellenzék. A tárgyalás jegyzőkönyve szerint számos megfogalmazás született ennek a témakörnek a meghatározására. Ilyenek voltak például: “a demokratikus átmenet megakadályozásának tilalma”; “biztosítékok a politikai erőszak alkalmazása ellen”; “erőszak politikai célokra használatának tilalma”; “a politikai viták erőszakos megoldása elleni garanciák”; “mindenfajta erőszak kiiktatása a hatalmi viszonyok rendezéséből”; “az ellenforradalom elleni garanciák”; “a politikai tevékenység erőszakmentességének biztosítékai”; “mindenfajta erőszak kiiktatása a hatalmi viszonyok rendezéséből”. Végül - Sólyom László javaslata nyomán - “a politikai problémák erőszakos megoldását kizáró garanciák megalkotása” kifejezés került be a nyilatkozatba. Két hónappal később, amikor megállapodás született a politikai egyeztető tárgyalások témaköreivel és munkarendjével kapcsolatban, gyakorlatilag ugyanezt az elnevezést kapta az I/6. számú munkabizottság.
A megállapodás az egyes témakörökön belüli további alkérdések meghatározását a munkabizottságok önálló feladatává tette. Az ellenzék kész javaslat-csomaggal érkezett az I/6-os munkabizottság 1989. június 30-i alakuló ülésére. Mindenekelőtt a tárgyalások zavartalansága érdekében felvetették, hogy az annak bármely szintjén részt vevő bizottsági tagok személyes szabadságát védeni kell. Javasolták továbbá a megtárgyalandó kérdések körébe felvenni a munkásőrség megszüntetését; az állambiztonsági szolgálat elválasztását a közbiztonsági, bűnüldöző és igazgatásrendészeti feladatot ellátó rendőri szervezettől; az állambiztonsági szolgálatnak közvetlenül a Minisztertanács alá rendelését; a fegyveres erők belföldi bevethetőségének újraszabályozását; a fegyveres erők pártirányításának megszüntetését; a társadalmi béke megbontására irányuló kísérlet esetére válságbizottság létrehozását; a szükségállapot belpolitikai okból történő kihirdetésének tilalmát; az idegen csapatok belföldi beavatkozásának és idegen csapatok segítségül hívásának törvényi tilalmát; a személyi szabadságot korlátozó intézkedések megszüntetését, illetve felülvizsgálatát. Később az ellenzék javaslatainak köre kiegészült az önvédelmi fegyverek visszavonására, valamint az állampolgári jogok szószólója intézményének létrehozására irányuló kezdeményezéssel. Az alapvető cél mindenképpen olyan jogszabályváltozások vagy új jogszabályok kidolgozása volt, amelyek “a lehető legrövidebb időn belül meggátolják a politikai hatalmat abban, hogy a ma még rendelkezésre álló erőszakszervek bevetésével megfordíthassa a demokratizálódási folyamatot, s meggátolhassa a szabad választásokat”.
Az MSZMP javaslatai eleinte a fogalmi pontosításokra szorítkoztak. Elsősorban a “politikai átmenet”, illetve az “erőszakos megoldások” értelmezését látták szükségesnek. Az előbbire vonatkozóan itt kialakított konszenzus szerint ez 1989. június 10-től, a megállapodás megkötésétől a választásokat követően megalakuló új kormány programjának parlamenti elfogadásáig tart. (Később a középszintű politikai egyeztető tárgyalásokon ez a záró esemény az új parlament megalakulására módosult.) Hangsúlyozták azt is, hogy az erőszakos fellépésről nem csak a hatalom képviseletében tárgyaló MSZMP mond le, hanem a másik két oldal képviselői, illetve az általuk képviselt szervezetek is.
Az MSZMP a tárgyaló személyek mentelmi jogával egyetértett, de hozzáfűzte azon kiegészítését is, hogy a büntetőjogi felelősségre vonás tilalma a politikai egyeztető tárgyalásokon tanúsított magatartásáért az átmeneti időszak után is illesse meg valamennyi résztvevőt. Részükről merült fel a közszolgálatra vonatkozó, már tervbe vett törvény megalkotásának a vitapontok közé történő felvételének igénye is. Nem tekintették viszont az átmenet problémájának, és mint ilyet a bizottság kompetenciájába sorolandónak, a munkásőrség kérdését. Ezt ugyanis “stratégiai jellege” miatt egy komplex vizsgálati program, egy nemzetvédelmi koncepció keretében javasolták megvitatni, akár egy nemzeti gárda típusú önkéntes fegyveres testületbe történő átszervezés részeként. Az állambiztonsági szolgálat esetében az MSZMP átszervezés helyett a szervezet működésének nyilvános jogi rendezésére, az operatív eszközök alkalmazásának bírói ellenőrzésére, illetve az ehhez szükséges alkotmányos eszközök megteremtésére, az állambiztonsági szolgálat parlamenti kontrolljára kívánta helyezni a hangsúlyt. A fegyveres erőknél, illetve a munkahelyeken működő pártszervezetek szerepének megítélésében az MSZMP véleménye az volt, hogy ez nem képezi részét az erőszakmentes átmenet garanciáinak, ezért e kérdésben a politikai pártok működésének jogi szabályozásával foglalkozó I/3-as bizottság illetékes. 
Augusztus közepére tulajdonképpen csak egyes rendőrhatósági kényszerintézkedések (a rendőrhatósági felügyelet és kitiltás, valamint szabálysértések miatt alkalmazott elzárás) felfüggesztéséről született megállapodás, továbbá abban, hogy politikai nézetei vagy politikai magatartása miatt senkit sem lehet előnyben vagy hátrányban részesíteni a munkahelyeken. 
A tárgyalások során az I/6-os bizottság vitáiban három kérdés kapcsán mutatkoztak a leglényegesebb nézetkülönbségek: a munkásőrség megszüntetése/átalakítása, a fegyveres erők, az állami intézmények, munkahelyek depolitizálása, valamint a szószóló intézménye körül. Az I/6-os bizottság a munkásőrség vonatkozásában még a szeptember 13-i ülésén is csak abban jutott megállapodásra, hogy “a tárgyalófelek bizalomerősítő intézkedésként fogják fel, ha a munkásőrség megszünteti a fegyveres gyakorlatait, a közrend és közbiztonság védelmében való közreműködését, és fegyvereit a Honvédelmi Minisztérium felügyelete alá helyezi.” Ugyanitt sikerült az ellenzék javaslatára közös álláspontot kialakítani a társadalmi béke megbontására irányuló kísérlet meghatározására. 
A politikai egyeztető tárgyalások első szakaszát lezáró 1989. szeptember 18-i megállapodás az I/6-os bizottság munkája nyomán fogadta el a békés átmenet meghatározását, a tárgyalások résztvevői személyes sérthetetlenségének biztosítékait, a munkahelyi politikai diszkriminációk tilalmát, a rendőrhatósági kényszerintézkedések alkalmazásának az átmeneti időszakban történő felfüggesztését. Az I/6-os bizottságtól a tovább folytatandó munka során megegyezést várt a plenáris ülés olyan, még nyitott kérdésekben, mint a közszolgálati törvény, a munkahelyi diszkriminációnak a munka törvénykönyvében történő megtiltása, a munkásőrség átalakításával kapcsolatos kérdések, valamint a politikai kérdések erőszakos megoldásának kizárása. 
Ezt követően a munkabizottság 1989. november 8-ig még négy ülést tartott. Némiképp eljelentéktelenítette ekkor folytatott munkájukat az a tény, hogy az Igazságügyi Minisztérium 1989. szeptember 22-i keltezéssel véglegesítette alkotmánymódosító javaslatát, amely már tartalmazta a hatalom erőszakos megszerzésére vagy gyakorlására, illetőleg birtoklására vonatkozó tilalmat, illetve a fegyveres erők és a rendőrség depolitizálására vonatkozó rendelkezéseket. Amikor pedig 1989. október 11-én utoljára került az I/6-os bizottság napirendjére a munkásőrség kérdése, már nyilván végleges formát öltött a munkásőrség megszüntetéséről szóló azon javaslat, amelyet az Országgyűlés október 20-án, mint a XXX. törvényt fogadott el. Nem volt alaptalan az ellenzék rezignáltsága: “Ilyen körülmények között aggályosnak tartjuk, hogy a rendkívüli horderejű, már beterjesztett alkotmánymódosítás, az országgyűlési képviselők megválasztására vonatkozó törvényjavaslat stb. megtárgyalása során a konszenzusaink mennyire jutnak érvényre.”
Az I/6-os bizottság az indulásakor felvállalthoz képest nem tudta mindenben elérni célját. Ez azzal is magyarázható, hogy a többi politikai munkabizottsághoz képest jóval kisebb mértékben végzett szakjogászi munkát. Feladata főként az egypárti hatalmi viszonyok közepette kialakult hatályos jogrendszer politikai és ideológiai egyoldalúságainak felszámolása volt. Az ezekkel kapcsolatos tilalmak felállítása, bizonyos folyamatok, törekvések irányának kizárása szinte negatív jogalkotásúvá tette tevékenységét. Ugyanakkor a tárgyalások stabil hátterét biztosította azzal, hogy folyamatosan dolgozott a résztvevők sérthetetlenségének minél hatékonyabb biztosításán; másrészt nyilvánvalóan társadalomlélektani jelentősége is volt egy olyan bizottság működésének, amely feladatául éppen azt tűzte ki, hogy jogi garanciákkal kizárja egy soha nem tapasztalt demokratikus átalakulási folyamatból az erőszakos megoldásokat. 

4.3. Az állambiztonság reformjának - egyáltalán nem az I/6-os bizottság sikertelenségéből adódó - elmaradása nem magyarázhatja a Dunagate-nek nevezett politikai botrány kirobbanását, ami viszont - paradox módon - néhány hét alatt több eredményt tudott felmutatni az újraszabályozás körében, mint amennyi az azt megelőző évben született.
Azt láthattuk, hogy a reformfolyamat a Belügyminisztériumban már 1988-ban megindult, 1989 nyarán felgyorsult és külön bizottság is alakult az új szabályozás előkészítésére. A belügyminiszter a kormány kabinet-ülésére (1989. július 3.) előterjesztést nyújtott be “Az állambiztonság kérdéseiről a jelenlegi belpolitikai helyzetben” címmel. A Javaslat az alkotmányos rend védelmét, a törvények betartását állította az állambiztonsági tevékenység fő irányába. A kabinet ülésén döntés is született a jogszabályi változások előkészítéséről. Ugyanakkor a Belügyminisztériumban nem gondoskodtak az Alkotmánynak megfelelő legsürgősebb változásokról. Elmaradt a belső szabályzatok felülvizsgálata és az új utasítások, parancsok, intézkedések kiadása, a személyi állomány felkészítése az új politikai és jogi helyzetre. Időközben további tervezetek készültek a belső biztonsági szolgálat átalakítására. A reformmunkálatok folytak, de elmaradt a régi rendelkezések felülvizsgálata és módosítása. Vezetői szinten megvoltak az elképzelések a változtatásra, de elmulasztották - 1989. október 23-a után is - a határozott, egyértelmű, írásban is rögzített intézkedéseket mind az információgyűjtés irányának, mind a módszerek megváltoztatásának területén.
Igaz, hogy Alkotmányt módosító 1989. évi XXXI. törvény 39.§ (2) bekezdése 1990. április 30-ig adott haladékot az Alkotmány végrehajtásához szükséges - köztük a rendőrséggel valamint az állam biztonságával összefüggő - törvényjavaslatoknak az Országgyűlés elé terjesztésére, illetőleg a Minisztertanács hatáskörébe tartozó jogalkotási feladatok elvégzésére. A legjelentősebb mulasztás azonban mégis az volt, hogy az új Alkotmány életbe lépésével egyidejűleg az állambiztonsági főcsoportfőnökségnél nem rendelkeztek a belső jogszabályok hatályon kívül helyezéséről, és eltűrték az immár egyértelműen törvénysértővé vált gyakorlat folytatását. Csak 1989. december végén adott ki dr. Horváth József főcsoportfőnök átirat formájában egy utasítást, amely a szolgálat munkatársait arra kötelezte, hogy ezeket a személyiségi jogokat sértő titkosszolgálati eszközöket csak az Alkotmányba és a Btk-ba ütköző cselekmények esetén alkalmazzák. Horváth István volt belügyminiszter és vezető munkatársai - Pallagi Ferenc volt miniszterhelyettes és Horváth József volt főcsoportfőnök - meghallgatásuk alkalmával többször hivatkoztak arra, hogy számos intézkedésükkel “a békés átmenet ügyét” kívánták elősegíteni, de elképzeléseik bevezetésére idő hiányában már nem került sor.
A Dunagate ügy akkor robbant ki, amikor a Szabad Demokraták Szövetségének és a Fiatal Demokraták Szövetségének képviselői 1990. január 5-én feljelentést tettek hivatali visszaélés miatt a Fővárosi Főügyészségen. Azért kívánták a büntető eljárás megindítását, mert a belső biztonsági szolgálat egyik tisztjétől - Végvári Józseftől - tudomásukra jutott, hogy a Belügyminisztérium szervei egyes ellenzéki pártok, valamint ellenzéki politikusok tevékenységéről törvényellenes módon adatokat gyűjtöttek, és ezeket különféle jelentéseikben felhasználták. Feljelentésükhöz csatolták a Belügyminisztérium III/III-7. osztályának 219. számú, 1989. november 10-én kelt napi jelentését, a Graffiti moziban tartott sajtótájékoztatójukon pedig további, hasonló jelentéseket tártak a nyilvánosság elé.
A több irányból is megindított vizsgálatok megállapították, hogy a BM III. (állambiztonsági) főcsoportfőnökségének III. (belső reakcióelhárító) csoportfőnöksége rendszeresen folytatott lehallgatásokat a ‘70-es évek végétől ellenzéki politikusok és aktivisták körében is. 1988. őszétől a szerveződő pártokról “csoport-dossziét” nyitottak; felbontották és ellenőrizték leveleiket. Így például felbontották a Magyar Demokrata Fórum lakiteleki címére érkező leveleket, 1989. október 3-a és 1990. január 5-e között pedig ellenőrizték a Fiatal Demokraták Szövetsége Budapest, Molnár utcai irodájának postáját. 1989. december 8-án lehallgatták és jelentésben rögzítették Haraszti Miklós, valamint Csurka István olyan telefonbeszélgetéseit is, amelyek semmiféle összefüggésben nem álltak alkotmányellenes tevékenységgel. Ugyanebben az időben a Tamás Gáspár Miklós lakásán folytatott magánbeszélgetést is rögzítették.
Részletes, pontos adatok az iratmegsemmisítések következtében nem álltak a bizottságok rendelkezésére, de a meghallgatások alapján feltételezhető volt, hogy a Belügyminisztériumban 1989. szeptemberében, illetve 1990. január elején mintegy 1400 dosszié került megsemmisítésre. A belső szabályzatok lehetővé tették, illetve elő is írták a rendszeres, jegyzőkönyvezett iratmegsemmisítést. Ezt indokolta a szinte határtalan adatgyűjtési munka, amely eredményének nagy része vagy értéktelen információkat tartalmazott, vagy rövid időn belül elvesztette értékét. 1989. decemberében azonban indokolatlanul nagy arányú iratmegsemmisítés kezdődött a III/III. csoportfőnökségen. Kezdetben csak a valóban elavult iratokat selejtezték, majd azokat, amelyek megtartása az Alkotmány, illetve a Büntető Törvénykönyv változásai következtében törvénysértővé váltak, december végére azonban már szinte válogatás nélkül történt az iratmegsemmisítés. Többek között mintegy 1400 személyi anyag került megsemmisítésre, s mire a Katonai Ügyészség a lefoglalásokat megkezdte, már csak négy “élő” dossziét találtak. Pallagi Ferenc volt miniszterhelyettes intézkedése nyomán 1989. december 22-től - félretéve az érvényes előírásokat - a megsemmisített anyagokról nem készítettek jegyzőkönyvet, sőt helyenként megsemmisítették a régi selejtezési jegyzőkönyveket is. Egyes vidéki rendőr-főkapitányságokon az ügyészi lefoglalásokra csak január 15-e körül került sor.
Nem lehetett tudni a számítógépen tárolt adatok sorsáról sem. Az operatív technikai módszerek alkalmazásának gyakoriságára mindenesetre utalt az a tény, hogy a belföldi telefonbeszélgetések lehallgatásának engedélyezése egyszerűen osztályvezetői jogkörbe tartozott.
A különféle jelentések tartalmáról és sorsáról a tömegtájékoztatásban különféle találgatások, eltérő következtetések jelentek meg. Az bebizonyosodott, hogy a III/III. csoportfőnökség napi jelentésében olyan információk is szerepeltek, amelyek a személyiségi jogokat sértő módszerek révén keletkeztek. Ezek a jelentések a csoportfőnökség vezetőinek tájékoztatására szolgáltak, és titkos kódolással jelölték az információk forrását is. Például a feljelentéshez csatolt, 1989. november 10-én kelt jelentés is ebbe a csoportba tartozott és - forrásként a távbeszélő-lehallgatást is megjelölve - rögzítette Kőszeg Ferencnek egy külföldi ismerősével folytatott beszélgetését.
A főcsoportfőnökség titkársága - a III/III. csoportfőnökség jelentéseit is felhasználva - napi operatív információs jelentéseket is készített. Ezeket megkapta a belügyminiszter, az államtitkár, az állambiztonsági és a közbiztonsági miniszterhelyettes is. Ez utóbbi jelentésekben feltüntették az információt szolgáltató csoportfőnökséget, de itt már nem történt utalás az információ beszerzésének módjára. Ezek a jelentések 1989. október 23-a után is tartalmaztak a biztonsági szolgálattól származó, jogsértő módon megszerzett információkat. 
A belső jelentéseken kívül a Belügyminisztérium napi tájékoztató jelentéseket készített az állami felső vezetés, az MSZMP, majd - 1989. október 10. után - a kormány tagjai és az MSZP egyes vezetői számára. Ezek adatokat közöltek a személyi szabadságot korlátozó rendőri intézkedések számszerű alakulásáról, kiemelt közlekedési balesetekről, az országhatár rendjét jelentősen befolyásoló eseményekről stb. A napi jelentésekhez alkalmanként külön tájékoztató jellegű információkat is csatoltak. Így például az 1989. október 25-e és december 5-e között készített hét ilyen jelentés többsége politikai kérdésekkel foglalkozott - pl. az SZDSZ tevékenységével. Néhány jelentésről megállapítható volt, hogy az ellenzéki pártok által nyilvánosságra nem hozott információkat is tartalmaztak. 
Az Országgyűlés által felállított bizottság végül hét pontban összegezte a Dunagate botrány tanulságait:
1. Az állambiztonsági szolgálat belbiztonsági csoportfőnökségét abból a célból hozták létre, hogy az állampárt támasza legyen. Felépítése, összetétele, működési mechanizmusa és titkos jogi szabályozása egy kialakított ellenségképhez igazodott. Ellenségnek számított minden másként gondolkodó egyén, vagy közösség. A szervezetet irányító jogszabályok és a szervezet működése az akkori Alkotmánnyal is szemben álltak.
2. A titkosszolgálati különleges eszközök 1989. október 23-a utáni alkalmazása a köztársasági Alkotmányt sértette. Dr. Horváth István volt belügyminiszternek, az állambiztonsági szolgálat vezetésével megbízott Pallagi Ferenc volt miniszterhelyettesnek és a III/III. csoportfőnökség volt vezetőjének, dr. Horváth Józsefnek személyes politikai felelőssége van, mert ki-ki a maga szintjén megszüntethette volna e módszerek Alkotmányt sértő alkalmazását. Dr. Horváth József volt csoportfőnök december végi körlevele után, amely az Alkotmányt sértő eszközök alkalmazását tiltotta, a felelősség köre ennél is szélesebben állapítható meg.
3. A bizottság bizonyítottnak látja, hogy amikor a pártállam széthullása már elkerülhetetlennek látszott, akkor a szolgálat megpróbált alkalmazkodni a megváltozott politikai körülményekhez, de dr. Horváth Istvánnak e téren tett lépései nem voltak elégségesek.
4. A rendelkezésre álló jelentésekből kiderül, hogy a kormány egyes tagjai információkat kaptak az ellenzékről is. Nem állapítható meg egyértelműen a jelentésekből lehetett-e arra következtetni, hogy milyen eszközökkel szerezték be az információkat. A kormány egészét nem terheli felelősség azért, mert egyes tagjai olyan tájékoztató jelentéseket kaptak, amelyekről a bizottság számára utólag kiderült, hogy titkosszolgálati eredetű elemeket is tartalmaztak.
5. A bizottság megállapította, hogy a III/III. belbiztonsági csoportfőnökség csaknem egész iratanyagát megsemmisítették 1989. decemberében és 1990. januárjának első felében. E tekintetben nem fogadhattuk el azt az érvet, hogy erre azért került sor, mert az iratok puszta léte is sértette a köztársasági Alkotmányt, mivel az iratmegsemmisítésekkel egy időben folytatták a személyiségi jogokat sértő módszerekkel történő információszerzést. A pártállam létének utolsó hónapjaiban megsemmisített, e rendszerre jellemző dokumentumok levéltári zárolása lehetővé tette volna, hogy azok utódaink okulására megmaradjanak. A megsemmisítés ilyen mértékéért a felelősség elsősorban Pallagi Ferencet terheli.
6. A bizottság alkotmánysértőnek tartja, hogy az MSZP két, kormánytisztséget be nem töltő vezetője - a régi pártállami gyakorlat továbbéléseként - 1989. október 23-a után is kapott a jelentésekből.
7. A bizottság arra a következtetésre jutott, hogy dr. Horváth István belügyminiszter, Pallagi Ferenc miniszterhelyettes és dr. Horváth József főcsoportfőnök lemondása indokolt volt.
Az idő múlásával természetesen a politikai körülmények által is felkorbácsolt indulatok elcsendesedtek és kísérletek történtek az események szalmai alapon történő feldolgozására. Az országgyűlési bizottság a meghallgatásokról 636 oldal jegyzőkönyv készített, de ez még a érintettek számára sem hozzáférhető. A belügyminisztérium belső bizottsági jelentése mindmáig minősített irat, de a bizottság egyik résztvevője öt évvel később visszaemlékezést publikált az akkoriban folyó munkálatokról. A személyes résztvevőtől érthető szubjektivitás számos figyelemreméltó új tény közzétételével párosul.
Kiderült, hogy az országgyűlési bizottság munkája meghatározó szakmai részében a BM belső bizottsága jelentésének megállapításaira, következtetéseire és ajánlásaira épült - ebből tehát a titkosítás ellenére is lehet sejteni valamennyit. A minisztériumi vizsgálat keretében meghallgatott akkori állambiztonsági vezetők sejtetni is engedték: tudhatták, hogy valami készül, de az események nagyrészt akkorra már kicsúsztak az ellenőrzésük alól, illetőleg jogellenes gyakorlatukkal maguk is tisztában voltak, de annak megvédésére már se eszközt, se hathatós szövetségest nem találtak. Miközben “szétmállóban” volt csaknem minden, a napi rutin vitte tovább az ügyeket. A szervezet próbálkozásai - az önnön érdekeinek is megfelelő - identitás megtalálására kudarcot vallott. A pártirányítás kiesésével egyfajta gazdátlanság érzete is eluralkodott. Meglévő kapcsolataik éltek, működtek, azokat feladni, veszni hagyni szakmailag is hibának tartották volna. 
A munkamenet tehát változatlan maradt, a jelentések készültek és továbbították őket jórészt a régi csatornákon. Nem volt már meg az az erő, amely korrekt új célt, szakmai és más perspektívát, újfajta legitimitást és mindezekhez társuló kontrollt és védelmet adott volna egy új nemzetbiztonsági koncepció részeként a szervezetrendszer számára. Alapvetően hiányzott a legitim felhatalmazás, amelyet csak az új, általános szabad választások adhatott volna meg. 
A bizottsági munkára 1990. január 8-án délelőtt érkezett felkérés - a miniszter megbízásából, államtitkári részről - a leendő tagoknak. A bizottsági munka sima lefolyásúnak bizonyult. Egy nap kellett a feljelentésbeli tények valóságtartalmának megerősítésére és további két-három napra volt szükség az új, fontos tények megállapítására, bizonyítására, az események láncolatának, összefüggéseinek rögzítésére valamint a felelősség körének, mélységének pontos meghatározására. Az adott hét utolsó napjaira már csak az elemző, szintetizáló, szerkesztő, jelentés-összeállító munka maradt. Január 14-én, vasárnap délután módot kapott a bizottság egésze arra, hogy a felkérő minisztert tájékoztassa munkájának eredményéről, a jelentés első nyers változatáról, s válaszoljon a felmerülő kérdésekre. A miniszter a jelentést, annak részleteit nem vitatta, a javaslatokat jónak találta, az egészet “rendkívül keserűen tudomásul vette”. Január 15-én, hétfőn készült el a jelentés végleges változata, amit a bizottság tagjai 1990. január 16-ai keltezéssel írtak alá.
A bizottsági vizsgálat csak a III. Állambiztonsági Főcsoportfőnökségének III. - belső reakció-elhárító - csoportfőnöksége tevékenységére terjedt ki. A felhatalmazás-, megbízás hangsúlyozottan nem szólt az irányító miniszterhelyettes vagy a még magasabb szint szerepének minősítésére, tehát a parancsot kiadó vagy kiadni nem hajlandó posztra való hivatkozást a bizottságnak eleve be kellett kalkulálni. 
A “kérdések kérdése” az volt, hogy vajon miért dolgoztak még az alkotmányreform, s így a többpártrendszer közjogi kezdete után is egyes ellenzéki pártokra a III/III. tisztjei és “aktivistái”? A kapott felelet annyiban tűnt meggyőzőnek, hogy nemcsak a korábbi értelmezés szerinti “jobboldalon”, hanem a “baloldalon” jelentkező szélsőséges, erőszakos fellépések leleplezésére is irányult a felderítés. (Ez utóbbira az adott időszakban konkrét eset is szolgáltatott okot.) Az az érvelésük viszont, hogy ez az operatív eszközökkel is folyó felderítés voltaképpen az ellenzéki pártok védelmét szolgálta volna, tényekkel alá nem támaszthatónak, megalapozatlannak, kétségbeesettnek, talán cinikusnak is tűnt. Igaz ez még akkor is, ha tény, hogy a csoportfőnökség olyan üggyel is foglalkozott, melyben életveszélyesen megfenyegettek ellenzéki politikust, s e személy védelme érdekében - tudtával és beleegyezésével - csakugyan kellett lépéseket tenni. Elismerve, hogy itt bűncselekmény történt, a fő ok az időzavar, az identitászavar, az irányítás meghasonlása, az átalakítás ügyetlensége, s a garancianélküliség volt. Meg kellett élniük azt a fordulatot, hogy míg korábban a politikai funkcióként felfogott elhárítás úgyszólván semmiféle működési korlátozást nem kapott, addig az új korszak rengeteg korlátozást, jogi fékezőerőt, valóságosan is számon kérhető felelősséget ígért. Mégis, a Dunagate-ügy kirobbanásáig - a Btk államellenes bűncselekményi körének reformja kivételével - ebből semmit sem kapott.
Mindmáig nem túlságosan ismert, hogy az eredeti célkitűzések szerint 1990 februárjára tervezte a kormányzat az államvédelem átszervezésének realizálását. A kormány kabinetje ugyanis 1989 nyarán megtárgyalta és elfogadta a (korábban már ismertetett) belügyminiszteri előterjesztést az átalakítás programjáról. 1989 december közepén pedig határozatban szabta meg a szervezeti reform lépéseit - 1990. február közepéig tartó határidővel. A BM átszervezése ezek szerint már megkezdődött, tehát 1990 elején lett volna esély az állambiztonság megfelelő tartalmi átalakítására. 
A Dunagate közéleti súlya a “mesteri időzítés” révén lett óriási. Egészen más lett volna a visszhangja az átszervezés előtt és alatt, mint esetleg a kellően realizálódó kormányzati intézkedés 1990 február közepén történő lezárulása, vagy a szervezeti reform elkészülte után. Jogi, közigazgatási, szervezési értelemben így elbukott a “rutinszerű, békés átalakítás”, igaz, azt sem lehet tudni, hogy a Dunagate ügy nélkül vajon mi lett volna belőle. Szerző szerint ez részben azt is megvilágítja, hogy “a korabeli ellenzék miért nem akart állam- vagy nemzetbiztonsági törvényt 1990 áprilisa, májusa előtt”.
A bizottság egyáltalán nem, vagy alig kapott választ a következő kérdéseire:
1. Ha egyetértenek (ti. a meghallgatottak) a jogállam, a demokrácia, a törvényesség, a pártsemlegesség követelményeivel, mit tettek konkrétan ezek érvényesítésére?
2. A szolgálat vezetője, a parancsnok saját hatáskörében milyen intézkedéseket tett a jogilag már szükségszerű változások érdekében?
3. Miért kellett beérni a változások szóbeli bevezetésével, közreadásával? - Válasz: akkoriban politikai, illetve konspirációs okokból is ez volt az uralkodó forma, pl. a szolgálat közreműködésével a munkásőrök leszerelésénél, illetve a HM átszervezésénél.
4. Milyen változást eredményezett a szolgálat működésében az 1989. őszi BTK-reform, amely a politikai egyeztető tárgyalások révén, illetve eredményeként felülvizsgálta, politikamentessé tette a hatályos büntetőkódex államellenes bűncselekményekre vonatkozó fejezetét? - Válasz: tartottak erről eligazítást az apparátusnak, a hálózatnak egyaránt; onnantól számítva felléptek az ultraballal szemben is, de a “privacy”, az emberi jogok újféle, alkotmányos tiszteletben tartása, védelme, az ezt érintő jogsértések megelőzése, orvoslása érdekében illő intézkedést nem tettek. Erre mondta fanyar humorral valaki: “pedig az még sem tartható, hogy jobban tisztában legyen a szolgálat X. Y. szexuális életével, mint az adott személy saját maga, vagy a párja”.
5. Mit mondtak az ügynököknek, ki és hogyan szabta meg ezek munkáját a jövőre vonatkozóan? A kapott válasz teljes zavart tükrözött. A válasz első, máig ható jelentőségű eleme - érthetően - a dekonspiráció, a leleplezés és a lelepleződés elkerülésének feltétlen célja, érdeke volt. Egyébként pedig megkérdezték: akar-e alkotmányos alapon az ügynök továbbra is együttműködni. Eligazítást is tartottak. A zavart mindkét oldal érezte, egyes kapcsolatok meg is szakadtak, végső soron az általános eligazítás nyomán a hálózati személy döntötte el, hová megy el, mit jelent, mire hajlandó.
6. Végül: hogyan történhetett meg 1989. december 22. és 1990. január 8. között az a rendkívüli mértékű iratmegsemmisítés, dokumentumok eltüntetése, amely - konkrét büntetőjogi vonzatok mellett - a III/III.-nak talán a legsúlyosabb, évtizedekre kiható “önbeismerő” tehertétele? 1989 decemberében a belügyminiszter voltaképpen cáfolta, hogy a BM-ben szabálytalan, tömeges iratmegsemmisítést folyatnának. Jellemző, hogy - roppant cinikus módon - ez másnap, december 22-én öltött nagyüzemi méreteket. A bizottság kérdésére a még elfogadható válasz az volt, hogy muszáj volt a BTK-reform kapcsán tartott egyes ügyek selejtezése, azoké, amelyek törvényi tényállása kívül került a büntető kódexen. 
Pedig a válogatás, jegyzőkönyvezés nélküli, a miniszteri választ utólag is cáfoló aktaégetés - minden reformszándék ellenére - közvetve a bizonyítékok eltüntetésének, a bűn beismerésének, a jogi és szakmai tisztesség kétségbevonhatóságának a jele. Ráadásul a fejetlen, kapkodásszerű aktaégetés elkerülte az iktatókönyvek bezúzását, megsemmisítését, így - ha a dossziék nem is voltak rekonstruálhatóak - a szolgálat tevékenységének irányáról, mértékéről, módjáról és keresztmetszetéről a bizottság biztos képet kapott.
A bizottsági jelentés megállapította, hogy megszámlálhatatlan dokumentum kerülhetett ki a szolgálattól, illetőleg bizonyítottan voltak olyan titokhordozó anyagok, amelyek az előírások ellenére elolvasásuk után nem kerültek vissza kibocsátási helyükre. Később az ilyen - vélt vagy valós - “forró papírok”, esetleg csak a hírük, egyre gyakrabban bukkantak-bukkannak elő, hogy kiszivárgott, hitelesnek vélt ügynöklistákról lehessen hallani.
Szerző mellett négy további résztvevő közreműködésével jött létre az a kerekasztal-beszélgetés, amely további háttérinformációkkal szolgált az öt évvel korábbi történésekről. A diskurzus legmeglepőbb - de senki által kétségbe nem vont - kijelentése a Dunagate idején a III/III. Csoportfőnökséget irányító, majd lemondott miniszterhelyettestől származott. Elmondta, hogy milyen “fájó pont” számukra, hogy éppen ők erőltették, hogy “a nemzetbiztonsági tevékenység és az arról készítendő törvény a háromoldalú kerekasztal tárgyalások során olyan megítélést kapjon, hogy az a sarkalatos törvények közé kerüljön be”. Szerinte ezt a sarkalatosságot az utolsó időszakban söpörték ki. Ennek hátránya pedig nemcsak a Dunagate-ügyön mérhető le, de a szolgálat egész tevékenységére a mai napig is rányomja bélyegét. 
Az iratok sorsával kapcsolatban elmondta, hogy a Nagy Imre pertől kezdve valójában minden anyag az állambiztonsági nyilvántartóba, mint az iratokat kezelő és felügyelő apparátushoz került. Az iratkezelés egyébként igen részletesen és szigorúan volt szabályozva, de ebből sok minden csak utólag jutott a felhasználók tudomására. Az irattárat 1971-ben kivették az állambiztonság kezéből és államtitkári felügyelet mellett létrehozták a nyilvántartó központot, amely az állambiztonsági szolgálattól teljesen független volt. A betekintéshez miniszteri vagy államtitkári engedély kellett. Minden évben megtörtént az iratok áttekintése, rendezése, természetesnek tűnt, hogy 1989 októberében - mint minden év utolsó negyedévében - selejtezések kezdődtek. 
Ugyanakkor a szolgálatnál megjelent egyfajta belső feszültség, amelyet az alkotmánymódosítással és az ezzel összefüggő Btk módosítással lehetett kapcsolatba hozni. A Btk módosítása ugyanis az állam elleni bűncselekmények nyolcvan vagy talán kilencven százalékának törlését vonta maga után. Az ügyjellegű anyagok mellett a korábbi információszerző, szűrő- és kutatómunka eredményeként számos emberről tartalmaztak adatokat, némelyeket dossziéba rendezve (“B” dosszié). Megjelent a jogi értelmű felülvizsgálat igénye, hogy a titkosszolgálat valóban csak a Btk-ba ütköző cselekményekkel összefüggésben tarthat anyagot. (“Ezt ugyan a vizsgálat során sokan mellébeszélésnek hitték, de ez volt a valóság”.) 
Ebből a megfontolásból keletkezett egy harminc-egynéhány oldalas miniszterhelyettesi utasítás - felső vezető nem adott ki semmilyen utasítást - az irattári anyagok felülvizsgálatáról. Mivel itt hosszan tartó emberi kapcsolatokról, kötődésekről volt szó ezért beindult egy bizonyos fajta “öntevékenység”. Ez azt jelentette, hogy az állambiztonsági tiszt “leszedi” a terhelő adatokat, mivel azt sem tudja, hogy vajon ővele mi lesz. Évek óta fenntartott hálózati kapcsolatokról volt szó, s a hálózati személyek között fontos személyiségek is előfordultak. Szakmai, etikai, de egyszerűen emberi kérdés is az, hogy egy tiszt nem engedi, hogy a kapcsolatát “meghurcolják”. Ráadásul ezeknek az iratoknak semmiképp nincs történelmi értékük. Így a titkosszolgálati tisztek maguk kezdték rendezni anyagaikat. A módosított Btk által nem büntetendő anyagokat egyszerűen nem lehetett megtartani. Az utasítás szerint csak saját anyagokról lehetett szó, a történelmi értékű és a “vaskosabb” ügyek - a vezérőrnagy emlékei szerint - kivétel nélkül megmaradtak.
A Btk módosítására november végén került sor és azonnal megszületett a tervezet a selejtezések végrehajtására. A decemberben aláírt utasítás tehát ennek a folyamatnak a végére tett pontot így semmiképpen nem kezdődhetett a belügyminiszter decemberi utasítására. Sőt, a selejtezés december 27-re gyakorlatilag befejeződtek, a kémelhárításnál később. Tagadhatatlan, hogy a végrehajtásba némiképpen “védelmi szempontok” is belejátszottak, de egyébként az események “szabályozott mederben zajlottak”. Hiba akkor következett be, amikor volt olyan időszak, hogy nem készültek jegyzőkönyvek. 1989 december 24-ig rendelkezésre állnak a jegyzőkönyvek, de 24-től a jegyzőkönyvkészítés felfüggesztésére is lehetőség nyílott. A nagyszabású munka karácsonykor is folyt, és annyi volt, hogy a jegyzőkönyvkészítéssel nem lehetett követni az eseményeket. “Ez szabálytalan volt.”

5. Állambiztonsági ellenzék-kép a jelentések tükrében
5.1. Témánk vonatkozásában az ellenzékkel kapcsolatban jelenleg rendelkezésre álló iratok döntő többsége Napi Operatív Információs Jelentés (a továbbiakban: NOIJ), nagy részük az Ellenzéki Kerekasztal működésével foglalkozik. Az első irat keletkezésének dátuma 1989. március 2., az utolsóé 1989. szeptember. Furcsa módon az Ellenzéki Kerekasztal 1989. március 22-i alakuló üléséről nem készült (vagy nem került elő) operatív jelentés. Ez magyarázható azzal is, hogy a március 19-i SZDSZ közgyűlést, ahol elfogadták a Független Jogász Fórum meghívását a független szervezetek megbeszélésére, előre nem kiszámítható, rövid határidővel követte az alakuló ülés. Elvileg lehetséges, hogy a tervezett helyszín előzetes ismerete híján a belső elhárításnak nem volt elég ideje az ELTE Állam- és Jogtudományi Kara Büntetőjogi Tanszéke könyvtárában a helyiség-lehallgatáshoz szükséges operatív technika telepítésére. Ennek viszont ellentmond Kónya Imre azon bejelentése, miszerint “több tudósító érdeklődött a mai megbeszélés iránt, azonban csak két hírlapíró, Stépán Balázs (Magyar Hírlap) és Javorniczky István (Magyar Nemzet) van jelen, az ő számukra nyújtott lehetőséget azzal, hogy csak a kiadandó közleményről tudósíthatják lapjukat”. 
Mindenesetre a tárgyalások egész menetének megfigyelésére nézve is megállapítható, hogy a jelentések nem azokról az eseményekről és nem úgy szóltak, amelyekre és ahogyan a későbbiek során mint fontos politikai történésekről, fordulópontokról meg lehet emlékezni. Mindez természetesen nem jelenti azt, hogy már az EKA előtörténeteként nem keletkeztek volna az állambiztonsági szervek operatív tevékenységének következtében fontos jelentések, de ezek feltehetően más, még nem ismert dossziék anyagához tartoznak. 
Hasonlóképpen kérdéses az utolsó jelentés időpontja is. 1990 elején, a Duna-gate botrányának kirobbanását követően felállított országgyűlési vizsgálóbizottság jelentése megállapította: “A bizottság rendelkezésére álló 1989. október 25-e és december 5-e között készített hét ilyen jelentés többsége politikai kérdésekkel foglalkozott - pl. az SZDSZ tevékenységével -, és ‘Szigorúan titkos’ jelzést viselt. Néhány jelentésről megállapítható volt, hogy az ellenzéki pártok által nyilvánosságra nem hozott információkat is tartalmaztak.” Nem igaz tehát az a mentegetőzés, hogy az alkotmánymódosító törvény 1989. október 23-i hatályba lépését követően alkotmánysértő módon, a titkos információszerzés eszközeivel nem szerzett be az állambiztonság információkat. Bár továbbra is célcsoportot jelentett az Ellenzéki Kerekasztal, ez azonban egyelőre nem dokumentálható. (Ahogyan a későbbiekben láthatjuk, az EKA beköltözésével a Parlament épületébe megszűntek az üléseiről készült jelentések, csak az épületen kívül történtekről folytatódott.) Mégis, elsősorban nem a viszonylagos irathiány magyarázza a NOIJ-vizsgálat ekkori záró időpontját, hanem az, hogy október 23-a után egészen más megvilágításba került a problémakör. Amíg korábban az volt a kérdés, hogy egy nem jogállami szabályozás szerint a “puha diktatúra” jogrendszerében, annak “legitimitásához” képest vajon jogszerűen működtek-e az állambiztonsági szervek, addig az alkotmányellenesség kérdése fel sem merülhetett. Az egypártiság talaján álló alaptörvénynek az egypárttól függő állambiztonsági szervezet felel meg. A közjogi fordulat, a Harmadik Köztársaság kikiáltása azonban már az alkotmányvédelem irányából vetette fel a kérdést. Ezért az 1989. október 23-a után történtek ilyen irányú kérdéseket vetnek már fel. 
Bár a külső és belső hírszerzési rendszer a mindenkori titkosszolgálat működésének az alapja, a magyar állambiztonsági szervezetben az átfogó, szisztematikus napi információs szolgálat viszonylag új keletű - 1978-ban hozták létre. Belső tájékoztató jelentések heti, havi rendszerességgel korábban is keletkeztek, de a belügyminiszter 1977. évi 34. számú parancsa hívta fel a figyelmet arra, hogy “az MSZMP XI. kongresszusa határozataiból a Belügyminisztériumra háruló feladatok végrehajtására” a vezetői döntések megalapozottságát elősegítő információs és értékelő rendszer korszerűsítésére van szükség. Ennek realizálására adta ki a belügyminiszter egy évvel később az állambiztonsági tájékoztató rendszer továbbfejlesztéséről szóló 22/1978. számú parancsát, a belügyminiszter-helyettes intézkedéssel gondoskodott ezek végrehajtásáról, a BM Titkárság pedig körlevélben rendelkezett az ehhez szükséges feltételek kialakításáról. A parancs legfontosabb rendelkezése értelmében “a BM III. Főcsoportfőnökség érintett szerveinek vezetői, valamint a budapesti, megyei rendőrfőkapitányok, állambiztonsági helyetteseik gondoskodjanak arról, hogy az operatív úton megszerzett, vagy más bizalmas forrásból birtokukba került, az állam biztonságát érintő operatív jellegű információk folyamatosan a tájékoztató rendszerbe, valamint az illetékes szervek felé koordinálásra kerüljenek.” 
Az intézkedés a tájékoztató rendszerek kialakítására kötelezett szerveknek előírta az operatív információs jelentések naponkénti elkészítését, majd tizennégy pontban részletezte azokat a témaköröket, amelyek felterjesztése különösen fontos. Az Ellenzéki Kerekasztal megfigyelése - az állambiztonság optikáján át nézve - elsősorban az alábbi összefüggések miatt lehetett operatíve fontos: 
- az ideológiai diverziós központok, fellazítási intézmények, reakciós emigráns központok, szervezetek, diverziós és fellazító tevékenységére, terveire vonatkozó adatok, e tevékenységben tapasztalható tendenciák, módszerek; 
- a belső reakciós elemeknek a köznyugalmat és közrendet zavaró ellenséges politikai megmozdulásokra, tömegtüntetésekre, munkamegtagadásokra vagy munkabeszüntetésekre vonatkozó akciói, valamint az ilyen elemek állam elleni szervezkedésre, összeesküvésre irányuló szándékaival, elképzeléseivel, terveivel kapcsolatos adatok; 
- jelentősebb területre kiterjedő, ellenséges szöveget tartalmazó röpcédula szórására, falfelirat, falragasz készítésére és terjesztésére, ellenséges tartalmú írásművek külföldre juttatására, belső terjesztésre irányuló szándékokkal, akciókkal, tervekkel, ezek előkészületeivel kapcsolatos adatok;
- ellenséges, nacionalista, “ellenzéki”, illetve reakciós egyházi személyek káros politikai akcióira, összejöveteleire vonatkozó információk, ezek előkészületeivel kapcsolatos adatok; 
- a Magyar Népköztársaság és a baráti szocialista országok érdekei ellen irányuló külföldi diplomatákkal és állampolgárokkal, illetve ellenséges hírszerző és speciális szerveikkel való kapcsolatkeresés, illetve erre irányuló szándékokkal, tervekkel kapcsolatos adatok.
A rendszerben részt vevő szervektől minden munkanapon reggel 9 óráig érkezett be a jelentés (a nemleges jelentés is) a III. Főcsoportfőnökség Operatív Koordináló, Ellenőrző és Titkársági Osztályára futár, illetve az Operatív Hír- és Akcióközpont hírrendszerén keresztül. Itt a rendszerzés, értékelés, elemzés, regisztrálás után összesített operatív információs jelentést készítettek. Mivel a tájékoztató rendszer jellegénél fogva a jelentésekre “Szigorúan titkos!”, “Szigorúan titkos! Különösen fontos!” minősítés került, ezért a rendszerben részt vevő, valamint az információt felhasználó szervek vezetői és beosztottai kötelesek voltak a vonatkozó konspirációs és biztonsági rendelkezéseket betartani. Ez viszonylag könnyen ellenőrizhető maradt, mivel a NOIJ címzettjei kevesen és “házon belüliek” voltak (a minisztertől a III. főcsoportfőnökön keresztül a belbiztonsági osztály vezetőjéig), rajtuk kívül legfeljebb csak a rendőrfőkapitányok, illetve helyetteseik, esetleg a Rendőrtiszti Főiskola parancsnoka, illetve az Állambiztonsági Tanszék vezetője juthatott hozzá. A NOIJ nem volt azonos azokkal a Tájékoztatókkal, amelyeket napi jelentés formájában juttatott el a Titkárság a felső szintű politikai és állami vezetéshez, de összeállításához tartalmilag felhasználhatták az operatív információs jelentéseket is. 

5.2. Az Ellenzéki Kerekasztal tevékenységével kapcsolatos információs anyag szerint közel hét hónap alatt 84 jelentés született (avagy maradt fent, illetve ennyi hozzáférhető). Ezek közül hét esetben “operatív információ keletkezett”, azaz ezekről az EKA-ülésekről részletes jelentést is mellékeltek. Az információszerzés operatív eszközei nem különböztek a hagyományosan bevált módszerektől: telefonlehallgatás, helyiség, lakó-, munkaszoba lehallgatása, megfigyelés, titkos kutatás, bizalmas nyomozás. A Főcsoportfőnökség feladatainak ellátása során alkalmazható operatív erőket, eszközöket, módszereket és intézkedéseket részletesen tárgyaló belügyminiszteri parancsot csak 1990-ben hatálytalanították, így ezek 1989-ben is “élő” operatív eszközök voltak:
A jelentések személyi forrása a hivatalos kapcsolat mellett társadalmi kapcsolat is lehetett. Utóbbiak esetében az információ származhatott titkos megbízótól, aki egyéni meggyőződésből, hazafias elkötelezettségből azonosult az állambiztonsági célokkal, vagy ügynöktől, aki (vélt vagy valós) terhelő-kompromittáló információk nyomására vagy anyagi-személyi érdekeltség alapján vett részt a titkos együttműködésben. 
Az NOIJ záró, formai kellékei közé tartozott az operatív jelentésnek az Operatív Koordináló, Ellenőrző és Titkársági Osztályon a hitelességére tekintettel történő minősítése. Eszerint az információ forrása lehet (nem) megbízható, az információ tartalma pedig (nem) ellenőrzött. Ebből a szempontból az EKA-jelentések többségükben a megbízható és ellenőrzött kategóriába kerültek. Ugyancsak itt, a jelentés végén történt javaslattétel az információval kapcsolatos további intézkedésekre. Az ellenzék vonatkozásában az alábbi intézkedési típusok fordulnak elő: más oldalról is ellenőrzik az információt; folyamatosan felderítik a szóban forgó eseménnyel kapcsolatos terveket; a tervezett rendezvényt operatív úton biztosítják; folytatják a bizalmas nyomozást; az információkat hasznosítják a tájékoztató munkában; tájékoztatják a BM III/III. csoportfőnökségét (amennyiben a budapesti vagy megyei rendőr-főkapitánysági szintű az információ), néhány esetben pedig tájékoztatják az MSZMP budapesti (megyei) bizottságát.
A titkos megbízottak jelentéseiben igen gyakran lehet váratlan, eddig ismeretlen információkra bukkanni. Egy egészen korai, 1989. március 9-én keltezett jelentés tudni véli, hogy már ekkor körvonalazódott egy kerekasztal-kezdeményezés, mégpedig egészen sajátos összetételben: 
“A Magyar Rádió f. hó 7-én meghívta a különböző politikai pártok és alternatív szervezetek képviselőit az MSZMP rövid távú politikai programjának értékelése céljából. (A riportok a 8-ai reggeli adás során hangzottak el.) A rádiófelvételt követően a Magyar Néppárt jelen lévő egyik vezetőjének javaslatára az FKP és a Szociáldemokrata Párt képviselői megállapodtak abban, hogy a három párt között egy későbbi időpontban beindítanak egy kerekasztal-megbeszélést, a számos koordinációs kérdés és elvi álláspont tisztázása céljából. A megbeszélés végső céljaként koalíció megalakítását tervezik ‘Demokratikus Front’ elnevezéssel, ami szerintük a későbbiekben kellően ellensúlyozhatná az MSZMP-t.”
A szerv természetesen azonnal intézkedett: “a terv megvalósítását operatív úton ellenőrzik, felderítik”.
A titkos megbízott mellett szobalehallgatás is informálta a III/III-at arról a beszélgetésről, amelyet szabad demokraták folytattak két nappal márciusi küldöttgyűlésük előtt:
“- HARASZTI MIKLÓS és KŐSZEG FERENC véleménye szerint az SZDSZ jövőjét alapvetően az fogja meghatározni, hogy sikerül-e együttműködniük az MDF-fel, vagy sem. Úgy vélik, hogy a demokratizálódási folyamat csak akkor fog folytatódni, ha az alternatívok (MDF, SZDSZ, MSZDP, FIDESZ stb.) össze tudnak fogni. Haraszti azt tervezi, a március 19-ei tanácskozáson hozzászólásában komoly kritikai észrevételeket fog tenni az SZDSZ programnyilatkozatára vonatkozóan.
- Kőszeg és MAGYAR BÁLINT tervbe vett egy kerekasztal-beszélgetést, melyen a független szervezetek közül a Néppárt, a Szociáldemokrata Párt, az FKGP, az SZDSZ, a FIDESZ, a TDDSZ és a BZSBT venne részt.”
Egy többlépcsős operatív terv kivitelezője lett az a titkos megbízott, aki feltehetően az ellenzék médiakapcsolatai környékén tevékenykedett a nyár elején: 
“A szerv hírforrása - aki részt vett a közelmúltban Ausztráliában járt ‘jószolgálati delegáció’ munkájában - felkérést kapott, hogy képviselje a magyar sajtót az Ellenzéki Kerekasztal delegációjában is, mely várhatóan július 10-től folytat 3-6 napon keresztül tárgyalásokat az NSZK-ban és Hollandiában (vagy Angliában). A delegáció célja - a forrás tudomása szerint - ‘hírt adni arról, hogy az MSZMP csak taktikai megfontolásból adott teret az ellenzéknek, és csak rövid időre’, ezért az Ellenzéki Kerekasztal ‘el akarja nyerni a nyugati hatalmak támogatását a visszarendeződés esetére’. A delegáció összetételéről, vezetőjének személyéről, tárgyalási taktikájukról még nincs döntés, bár szóba került MÉCS IMRE neve. A munkában részt vesz a Katalizátor Iroda is. (A delegáció tagjainak 5000 Ft hozzájárulást kell befizetniük.)”
Mivel az információ forrása végül a felkérésnek megfelelően részt vett a delegáció munkájában, feltehetően a finanszírozás nyomatékosítására volt szükség az útiköltség hangsúlyos megemlítésére. Az említett utazás szóba kerül az EKA 1989. május 18-i ülésének alábbiakban közölt NOIJ-ében is, bár az ülésről készített kivonatos jegyzőkönyv nem tesz róla említést.
A Nagy Imre temetés megrendezésének egy korai forgatókönyvéről szolgál fontos információkkal a titkos megbízott az SZDSZ május végi tanácskozásáról:
“- SZILÁGYI SÁNDOR az SZDSZ május 20-ai tanácsülésének résztvevői előtt ismertette a június 16-ai szertartás tervezett menetét. Eszerint a Hősök terén a 10 órai ravatalozást (5+1 koporsó) követően folyamatos koszorúzás lesz 12.30-ig. Ekkor ‘itt és a világon mindenhol, ahol magyarok élnek’ megszólalnak a harangok, amit a Himnusz eléneklése követ, majd 5 beszéd (MÉCS, RÁCZ, VÁSÁRHELYI, FÓNAY és KIRÁLY BÉLA) hangzik el. A megemlékezési ünnepségen - a tervek szerint - nem lesznek transzparensek, feliratok. A temetés a 301-es parcellában viszonylag zárt körű lesz, oda csak mintegy 10 ezer embert akarnak elengedni. A temetésen csak külön ún. kordon-belépővel lehet majd részt venni. Este 18 órakor a budapesti egyházak rekviemeket mondanak. Az eseményről a TIB és az Ellenzéki Kerekasztal (EKA) közös nyilatkozat kiadását tervezi, és Szilágyi külön felhívta a figyelmet arra, hogy a szervezetek tartózkodjanak külön nyilatkozatok kiadásától. Kiemelte továbbá, hogy ‘e napnak nem szabad a tüntetések napjává lennie, ez csak gyász napja lehet’.
- Mécs Imre szerint az EKA majd minden résztvevője egyetértett azzal, hogy ‘június 16-án a harangszón felül 12.30-kor vagy 13 órakor 5 perces munkabeszüntetés, dudálás és forgalombeszüntetés legyen’. Szorgalmazzák azt is, hogy június 15-én este gyertyákat helyezzenek el az ablakokban, ‘emlékezve a hősökre’. Ez utóbbit a tervezett közös nyilatkozat is tartalmazni fogja.
- Az ‘özvegyek’ egyre inkább ‘szenvednek’ a rájuk nehezedő nyomástól. MALÉTERNÉ szerint ‘az alternatív szervezetek terror alatt tartják őket’, és attól tart, hogy a temetés napja kegyelet helyett cirkusz lesz. Azt tervezi, hogy kétségeit nyilvánosságra fogja hozni, mivel ‘kétségbe van esve’ az ő maga által is elfogadott temetési forgatókönyv miatt.
- A tervezett ‘56-os emlékmű’ felállításával kapcsolatban KERNÁCS GABRIELLA egy dokumentumfilmet készít, melynek első felvételeire május 26-án kerül sor a 301-es parcellánál, ahol RAJK LÁSZLÓ és Mécs Imre ad interjút.
- A holland tv forgatócsoportja, VERA DE LANGE újságírónő társaságában május 23-26. között riportok készítését tervezi a ‘családtagokkal’ és Mécs Imrével.
- TÓBIÁS ÁRON bejelentette, hogy az Európai Protestáns Magyar Szabadegyetem kéttagú delegációval képviselteti magát a temetésen.” 
A jelentéssel kapcsolatos intézkedés külön terv szerint zajlik, ahogyan az egész temetés nagyszabású operatív intézkedési rendszer keretei közé lett foglalva.
Közvetlenül a temetés utáni első reakciókról már a budai Vigadóban adott fogadásról adott információt egy titkos munkatárs:
“- A TIB-nek a június 16-ai temetést követően a Corvin tér 8. sz. alatt megtartott fogadásán megközelítően 300 fő vett részt. A rendezvényen jelen volt MARK PALMER, az USA budapesti nagykövete. 
- A TIB nevében HEGEDŰS B. ANDRÁS rövid beszédben méltatta a nap jelentőségét, a tömeg hangulatát, aktivitását. Köszönetet mondott a szervezésben, rendezésben részt vevő valamennyi embernek, a magyar népnek a nagyszerű napért, a méltóságért, valamint a rendőrségnek a problémamentes, zavartalan lebonyolításért.
- Az emigránsok több tagja hangot adott azon ‘meglepetésének’, hogy ‘ma ezt Magyarországon meg lehetett tartani’. A kormány és az Országgyűlés képviselőinek részvételét a nép akarata előtti alázatként értékelték.
- Az egybegyűltek különböző baráti társaságokba csoportosulva értékelték az eseményeket. Többek véleménye szerint a gyászszertartás a TIB kiváló szervezésének köszönhetően úgy őrizte meg kegyeleti jellegét, hogy egyben politikai jelleget is öltött.
- A résztvevők rövidebben-hosszabban értékelték a nap folyamán beszédet mondó személyek sikerességének mutatóit is. Általános vélemény szerint reálisan csak KIRÁLY BÉLA és KOPÁCSI SÁNDOR fogalmazott. Mértékadó személyiségek úgy értékelték, hogy ORBÁN VIKTOR beszéde sértette a temetés kegyeleti jellegét, a közmegegyezésre irányuló hivatalos és ellenzéki törekvéseket. Az egykori harcostársak megítélése szerint RÁCZ SÁNDOR felszólalása jól indult, beszéde során azonban több szarvashibát elkövetett.
- MÉCS IMRÉ-ről úgy vélekedtek, hogy felszólalásában megkísérelt ‘lavírozni az egybegyűltek érzelmein a politikai és kegyeleti vonatkozások között’, mivel a későbbi választásokra gondolva már előre tömegeket akart megnyerni magának. Beszéde - különösen teátrális, gyerekesnek ítélt eskütételi ceremóniája - sokakban visszatetszést szült.
- A megállapítások szerint politikusi képességekről és ‘image’-ról csak VÁSÁRHELYI MIKLÓS tett tanúbizonyságot visszafogott, kulturált, kiemelkedő európai személyiséghez méltó beszédével.
- MÉRAY TIBOR temetői beszédét, ‘kemény kijelentéseit’ vegyes érzelmekkel fogadták. A többség nem tudja elfelejteni, hogy ‘Rákosi csahosa’ volt, a ‘sztálinista csavargó ezzel a beszédével akarta igazolni, hogy hova tartozik, de ezt a jellemtelenséget nehéz elfogadni’ - tették hozzá.”
A BM lehallgató rendszerének fejlesztése során a belügyminiszter döntése alapján 1978. január 1-jén került bevezetésre a nemzetközi interlehallgatás új rendszere, az I-3/a rendszabály. (A 3/a rendszabály a belföldi telefonlehallgatás, a 3/e pedig a szobalehallgatás jelzete.) Az I-3/a alkalmas volt az automata és félautomata rendszerbe kapcsolt nemzetközi távbeszélő hálózatban az előre “figyelőztetésre” megadott kapcsolási szám ellenőrzésére. Így ellenőrizhetővé váltak azon külföldi, illetve külföldről belföldi telefonszámokra érkező hívások, amelyeket az operatív szervek ellenőrzésre kértek. Ezek többnyire “ismert ellenséges szervek”, “illegális találkozóhelyek” telefonszámai voltak. (A 0049892102 kezdetű szám sokáig a Szabad Európa Rádió müncheni épületét kapcsolta, amelyre azonnal elindult az I-3/a.) Az Ellenzéki Kerekasztalt érintő beszélgetések közül többet a nemzetközi hívásellenőrzési rendszer továbbított a NOIJ-nak. Ilyen például az az információ, amely június 6-i keltezésű: 
“Június elsején jelentettük, hogy az Ellenzéki Kerekasztal - ARA-KOVÁCS ATTILÁN-n keresztül - ‘jóindulatú súgást’ kapott arra vonatkozóan, hogy Bush elnök budapesti látogatása során beiktatná programjába az EK-val való találkozást, ha erre meghívást kapna. Újabb információ szerint az EK tagjai elhatározták, hogy ‘érdemi tanácskozásra’ hívják az amerikai elnököt. A meghívót az USA nagykövetének akarják átadni, Ara-Kovács Attila pedig telefaxon továbbítja az USA-ba HÁMOS LÁSZLÓ-nak. (A tervezett találkozóval az USA-ban élő prominens emigránsok egyetértenek, azt tevőlegesen támogatni fogják.) Az EK is szeretné elérni, hogy Bush magyarországi útja idején hivatalosan látogassa meg Nagy Imre sírját.”
A postai küldemények operatív ellenőrzése során (K-ellenőrzés) az állambiztonsági szervek a bizalmas nyomozás alatt álló személy postai küldeményeit felbontotta, esetleg elkobozta, vagy annak tartalmát - zavarkeltés céljából - megváltoztatta. Ilyen volt például egy 1989. június 6‑i keltezésű jelentés szerint a következő operatív intézkedés: 
“A belföldi postaforgalomból a szerv kiemelt egy budapesti lakos címére feladott levélküldeményt. Az anyagban elhelyeztek egy írógéppel írt - közel egyoldalas - FELHÍVÁS-t, amelyben hírül adják, hogy a Magyar Demokrata Fórum és a Szabad Demokraták Szövetsége VI. kerületi csoportjai elhatározták, a ‘Terézvárosi Közéleti Tömörülés’ létrehozását. Céljuk a részt vevő szervezetek tevékenységének összehangolása, közös rendezvények tartása és az országgyűlési, illetve a tanácsi választásokra való felkészülés. Arra kérnek minden független demokratikus szervezetet, hogy csatlakozzanak a Tömörüléshez és vegyenek részt programjának kidolgozásában. A jelentkezéseket KATONA KÁLMÁN (MDF), illetve LUKÁCSY GÁBOR (SZDSZ) megadott címén és telefonszámán tehetik meg.” 
A “szerv” intézkedésképpen a BM III/III. Csoportfőnökség részére fénymásolatot készített a küldeményről, majd a postaforgalom útján továbbították a címzetthez.

5.3. Ha az Ellenzéki Kerekasztal tevékenységével kapcsolatos speciális (titkos, operatív) információszerzési eszközöket sorra vesszük, akkor első helyen a telefonlehallgatási technika áll, 30 esetben alkalmazták, a jelentések egyharmadának ez volt a forrása. Második helyen a titkos megbízottak (19 eset) jelentései szerepeltek, harmadikként (17 eset, kb. 1/5-1/5) szoba-, helyiség-lehallgatásra került sor. Előfordult a levélellenőrzés is (9 eset), néhányszor pedig ügynöktől származott a jelentés (6 eset). Ritkán fordult elő az állambiztonsági tiszt (2), rendőri szerv (1), alkalmi kapcsolat (1) jelentése, illetve lakossági bejelentés (1).
Kifejezetten az Ellenzéki Kerekasztal üléseivel tizenhat alkalommal foglalkozott a NOIJ, ami az EKA megalakulásától (1989. március 22.) a tárgyalások első szakaszának végéig (1989. szeptember 18.) tartó időszak negyven ülését figyelembe véve, mintegy kétötödös megfigyelési arányt mutat. Ezek közül döntően - tizenegy esetben - a szobalehallgatás eszközével élt az állambiztonsági szerv, két esetben pedig a telefonlehallgatás volt az elkészített NOIJ forrása. Csak egyetlenegyszer regisztráltak ügynöki jelentést (az összes többi vidéki helyszínhez kapcsolódott), amelyet a BRFK jelentett a III/III-as csoportfőnökségnek, egy valójában meg nem történt, 1989. május 11-i EKA-megbeszélésről. Május 10-én sor került ugyan egy EKA-ülésre, és azon valóban jelen volt - csak ezen az egy ülésen - egy külső, Duna-körös személy is, de itt egyáltalán nem került szóba a jelentésben szereplő Soros-féle támogatási ajánlat: 
“Az ‘Ellenzéki Kerekasztal’ május 11-én megtartott megbeszélésén bejelentették, hogy a Soros Alapítvány egy képviselője megkereste a BZSBT-t, és felajánlotta anyagi támogatásukat. Arra kérte a társaságot, hogy gyűjtsék össze anyagi és felszerelési igényüket (az írószerektől a telefonig).” 
Igaz, a jelentés szerint ennek tartalma nem ellenőrzött, viszont az információ forrása “megbízható”-nak minősített.
Az 1989. június 9-i ülés információi a szobalehallgatáson túl - és csakis ekkor - egy állambiztonsági tiszt értesüléseire is támaszkodtak. Abszurd a helyzet, mivel éppen Tölgyessy Péter azon panaszáról született operatív jelentés, miszerint gyanúja az, hogy az EKA folyamatos megfigyelés alatt áll. Az EKA ülésén készült videofelvétel szövege a következő (az MSZMP és az Ellenzéki Kerekasztal között folytatott előkészítő tárgyalásokról van szó): 
“Tölgyessy Péter: Mindenért kompenzációt kellett adni, ezért hihetetlen[ül] törékeny szöveg. Itt egy kicsi változtatás, akkor ők cserébe kérik már a sajátjukat. A szöveg talán hét oldal aláírásokkal [együtt], de 5-től fél 12-ig [csináltuk]. Kész volt nekik... Tehát nem ott fogalmaztuk. Kész szöveget írtuk át. És hát még egy tény. Szinte bizonyos, hogy mindent tudnak, amit mi beszélünk. Most már úgy néz ki, nagyon úgy néz ki. (Zétényi Zsolt töredékesen érthető közbeszólása: Ne felejtsd el, hogy telefonon is elég nyíltan beszélünk.) Hát én inkább erre az esélyre gondolok. Nagyon-nagyon jól értesültek voltak. És voltak olyan pontok, ahol el szerettem volna érni bizonyos mondatokat. Pontosan tudták, még az árnyalatokban is. Rohadt kellemetlen volt, bocsánat. (Varga Csaba: Kell egyébként helyszínt változtatni.) Különösen, ha fontos dolog van, akkor inkább azt javasolom, hogy közvetlen előtte tanácskozzunk. Ha nagyon fontos dolog van. Nem jut el odáig a hír. Közvetlen előtte kellene tanácskozni, ha nagyon fontos dolog van. Nagyon rossz volt úgy tárgyalni. Nagyon rossz volt úgy tárgyalni, hogy... (Szakolczai György: Igen, azt meg lehet érezni.) Meg lehet érezni.” 
A jelentés pedig így adta vissza a történeteket: 
“Az Ellenzéki Kerekasztal (EK) június 9-ei ülése végén TÖLGYESSY PÉTER aggodalmaskodva közölte, hogy az MSZMP-szakértőkkel folytatott előző napi megbeszéléseken úgy érezte, hogy azok előre ismerték az EK minden szándékát. Ezért az Ellenzéki Kerekasztal tagjai megállapodtak abban, hogy a jövőben üléseik helyszíneit változtatni fogják, és stratégiai fontosságú tárgyalásaik előtt szoros időpontban fognak tanácskozni, hogy ne legyen idő az MSZMP tájékoztatására. Tölgyessy észrevételezése alapján fokozták konspirációjukat és június 12-ei megbeszélésük színhelyét megváltoztatják.” 
A Csoportfőnökség a tervezett új helyszín felderítésére intézkedést hozott, de az EKA a június 20-i ülését követően - a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások megkezdésekor - a jogi karról átköltözött az Parlament épületébe. 
Érdemes külön megvizsgálni, hogy a hitelesség és az informativitás szempontjából hogyan minősíthetők utólag az operatív információs jelentések. Az állambiztonság kiindulópontja mindenkor az, hogy csak az utólag történtek ismeretében dönthető el, hogy az adott eseménnyel kapcsolatban mely információk bizonyulnak fontosnak, és melyek jelentéktelennek. Ez a logika tehát más mércével mér, mint az utókor, amely már tisztában van a releváns tények körével, így számára minden egyéb megörökített esemény már érdektelen jelenség. A két szempont látásmódja teljesen eltérhet, de néha egybe is eshet. 
Egy telefonlehallgatás útján szerzett információs jelentés szövege megjelent a Történeti Hivatal évkönyvében is. Ugyanakkor a nagyobb terjedelmű értékelő jelentések mindegyike szoba-, teremlehallgatás alapján került az információs jelentésekbe. Ezek közül az 1989. április 28-i, a június 7-i, a június 15-i, valamint a június 20-i EKA ülésekről készült jegyzőkönyvek részben vagy egészben az eredeti jegyzőkönyvekhez kapcsolódva ismertetésre kerültek “A rendszerváltás forgatókönyve” köteteiben. A következőkben álljon itt néhány fontosabb jelentés az eddig még ismeretlenek köréből:
1989. május 2.:
“Az Ellenzéki Kerekasztal május 2-ai összejövetelén SÓLYOM LÁSZLÓ bejelentette, hogy a Duna Kör szervezésében május végén egy ülősztrájkot terveznek a Kossuth térre.
Ezt követően a TIB képviselője tájékoztatta a jelenlévőket a június 16-ai temetéssel kapcsolatos előkészületéről. Bejelentette, hogy azon a független szervezetek is részt kívánnak venni, és mivel a 301-es parcella közelében csak 30 ezer fő fér el, ezért felmerült, hogy a rendezvényeket válasszák ketté. Azt tervezik, és az SZDSZ ügyvivői ezt már megtárgyalták, hogy a Kossuth téren legyen a ravatalozás, majd a tömeg a Hősök terére vonul, ahol megkoszorúzza az ‘ismeretlen felkelők’ (ismeretlen katona) sírját, és ezt követően menetelnének vagy utaznának a temetőbe. Felvetődött, hogy az öt koporsó mellett felravataloznának további kettőt is, amelyek a névtelen hősöket szimbolizálnák.
A demonstrációt mindenképpen - a hatalom negatív válasza esetén ravatalozás nélkül is - meg akarják szervezni, mivel úgy vélik, hogy létszámuk ‘bemutatása’ az MSZMP-vel folytatott tárgyalásokat is elősegítheti. Az elképzelések konkretizálására - azok szervezetenkénti megvitatását követően - egy későbbi időpontban kerül sor.
Bejelentették, hogy a független szakszervezetek és az EKA szempontjából fontos kapcsolatfelvételre került sor a lengyel Szolidaritással, amely konkrét segítségnyújtást ajánlott fel a kerekasztal-megbeszélésekkel kapcsolatban.”
1989. május 10.:
“A nyolc szervezet által létrehozott Ellenzéki Kerekasztal f. hó 10-én újabb összejövetelt tartott, melynek első napirendi pontjaként az MSZMP KB-nak a politikai egyeztető fórum létrehozására tett javaslatát vitatták meg. Álláspontjuk szerint ezzel az MSZMP egyoldalúan megszakította a velük folytatott előkészítő tárgyalásokat, és ismét vissza akar térni a Nemzeti Kerekasztal gondolatához, ami egyben az Ellenzéki Kerekasztal akcióegységének megbontását is jelentené. Az MSZMP megosztására irányuló politikáját ezért nemcsak a Kerekasztal, hanem az egész folyamat elleni támadásnak tekinti. 
A vitában SZABAD GYÖRGY fontosnak tartotta annak kihangsúlyozását, hogy a KB-javaslat elismeri, a tárgyalások célja az egypártrendszerből a képviseleti demokráciába való átmeneti időszak szabályozása, ami a szabad választásokon keresztül valósul meg. Azt javasolta, hogy tekintsenek el az eddigi megbeszélések tapasztalatitól, és keressék a MSZMP javaslatában azokat a pontokat, amelyekről pozitív ellentmondásba lendülhetnek. A gazdasági kérdések megvitatását a Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája és a kormány közötti tárgyalások hatáskörébe utalta.
MÉCS IMRE kijelentette, hogy az Ellenzéki Kerekasztalba tömörülő politikai szervezetek képezik ma Magyarországon az MSZMP legkomolyabb tárgyalópartnereit. Rá kell mutatni arra, hogy miközben az MSZMP tárgyalóküldöttsége akadályozza az előkészítő tárgyalások eredményességét, az érdemi megbeszélések elkezdését, aközben nagy fontosságú törvényjavaslatokat készít elő. Mécs megkérdőjelezte az MSZMP szándékainak őszinteségét.
A hosszúra nyúlt, sokszor meddő és végig indulatos vitában megfogalmazódott, hogy olyan hatást kellene a MSZMP-re gyakorolni, amely a jelenlegi tárgyalóküldöttségnek egy reformpárti delegációval való felváltását eredményezné. Ennek lehetőségét személyes kapcsolataik felhasználásával tervezik kipuhatolni. Felmerült a reformkörökkel való közvetlen kapcsolat felvételének lehetősége is. Álláspontjukról válasznyilatkozatot fogalmaztak.
Második napirendi pontként a Duna-mozgalmak megjelent képviselői kérték az Ellenzéki Kerekasztal támogatását egy - a bős-nagymarosi beruházás okozta környezeti károk helyreállítását biztosító - alapítvány létrehozásához. A jelenlévők rövid és türelmetlen vita után közös vélemény kialakítása nélkül függesztették fel a kérdés vizsgálatát.
A rendezvény végén bejelentés hangzott el a Kereszténydemokrata Párt és a Magyar Függetlenségi Párt csatlakozási szándékáról. Az Ellenzéki Kerekasztal tagjai kérték ennek formális előterjesztését és a két párt taglétszámának és programjának ismertetését.
Az Ellenzéki Kerekasztal következő ülését 1989. május 19-ére tervezik.”
1989. május 18.:
“1989. május 18-án újabb összejövetelt tartott a nyolc szervezet által létrehozott Ellenzéki Kerekasztal.
Első napirendi pontként elfogadták a május 20-án Szegeden megrendezésre kerülő MSZMP Reformköreinek Országos Találkozójának résztvevőihez címzett ‘üzenetet’, amelyet az MDF és SZDSZ képviselői készítettek. Ezt megküldték az MSZMP Csongrád megyei Reformkörének. 
Második napirendi pontként a párttörvénnyel kapcsolatos egyeztetésnél igen erős vita bontakozott ki. A vita során két irányvonal körül csoportosultak a vélemények. Az egyik szerint nem szükséges reagálni a törvénytervezetre, míg a másik, végül is fölülkerekedő nézet szerint szükséges a véleménynyilvánítás, mert különben a jelenlévők elsüllyednek a történelem homályába. Konkrét ötletként elhangzott, hogy forduljanak ‘felirattal’ a parlamenthez, a javasolt törvénytervezet életbelépése előtti átmeneti időszakkal kapcsolatos ellenvetéseik ügyében. A parlamenttől azt kérnék, hogy utasítsa a kormányt a Rádió és a TV lehetőségeinek biztosítására a Kerekasztal választási hadjárata során.
A költségvetésből felajánlott 80 millió forintos választási támogatás elfogadásával kapcsolatban azt az álláspontot fogadták el, hogy nem szabad két kézzel kapni egy ‘alamizsna’ után. Így kell leplezni a jelenleg már-már katasztrofális pénzügyi helyzetüket. A hatalom ugyanis könnyen sarokba szoríthatja a Kerekasztal tagjait, ha fény derül az anyagi szorultságukra.
A választási törvénytervezettel és a felajánlott pénzügyi támogatás elfogadásával kapcsolatban - mivel helyben nem tudtak érdemi döntést kialakítani -, bizottságot hoztak létre, amely megfogalmazza állásfoglalásukat, és arról a sajtót tájékoztatja.
Leszögezték, hogy a nyilatkozatnak az időhúzást kell szolgálni, mert jelenleg úgy tűnik, hogy a kétfelé szakadó MSZMP reformszárnya a kormányfő felzárkózásával a maga javára tudja fordítani a küzdelmet, s ez számukra kedvezne.
Az MSZMP és az Ellenzéki Kerekasztal közötti tárgyalások kapcsán Magyar Bálint ‘kiútként’ felvetette, hogy nem ‘kétoldalú’, hanem ‘háromoldalú’ tárgyalásokat kezdeményeznek, melynek résztvevői az MSZMP, a Kerekasztal, valamint a HNF és más szervezetek lennének. A javaslatról döntés nem született.
A területi ‘kerekasztalok’ megalakulásának eddigi tapasztalatai kapcsán negatív tanulságként értékelték a Tolna megyei szervezet és az MSZMP közötti tárgyalásokat, ahol kis híján megalakult az ‘Egyeztető Tanács’, ami a helyi kerekasztal önfelszámolását jelentette volna. Annak érdekében, hogy hasonló esetek ne fordulhassanak elő, a ‘Központi Kerekasztal’ felhívással fordul a területi szervezeteihez. 
Mécs Imre részletes tájékoztatót tartott az 1989. június 16-ai temetés legújabb elképzeléseiről. E szerint a ravatal felállítására a Hősök terén kerülne sor, és a délelőtt megemlékezésekkel, koszorúzásokkal telne. Gépkocsi-konvoj vinné a koporsókat a temetőbe, ahol 20-30 000 ember venne részt a szűkebb kegyeleti aktuson és az emlékmű alapkőletételén. A TIB kérte az Ellenzéki Kerekasztal segítségét a lebonyolításhoz. Közös nyilatkozat kiadására kerül sor, amelyben követelik, hogy a tömegkommunikációs eszközök részletesen közvetítsék az eseményeket. Az SZDSZ képviselője elmondta, hogy Kéthly Anna holttestét haza kívánják hozatni, és a 301-es parcellába kívánják nyugalomra helyezni.
A főbb kérdések megvitatása után megállapodtak abban, hogy a Duna Kör által Ausztriába küldendő ‘Jószolgálat’ delegációban a TDDSZ, az MDF, a FIDESZ és a Kisgazdapárt egy-egy tagja vegyen részt.
Buda Géza a ‘Szolidaritás Állampolgári Bizottságának’ vezetője kérte, hogy a lengyelországi választások segítésére állítsanak fel ellenőrző bizottságot, amelynek feladata az itt élő lengyel állampolgárok ‘szavazási tisztaságának’ szavatolása lenne. Egyben kérte röpiratok elkészítését, a ‘Szolidaritás’ szavazatainak gyarapítása érdekében. A kérést támogatólag megszavazták.
A Független Jogász Fórum képviselője bejelentette, hogy elkészült a Btk. módosításáról szóló tanulmánytervezet, melyről 1989. május 23-án sajtótájékoztatót tartanak.
A Nyilvánosság Klub kérését Őry Csaba tolmácsolta, hogy amennyiben létrejön a tárgyalás az MSZMP-vel, azon a ‘nyilvánosság védelme’ érdekében megfigyelőként részt vehessenek.
Vitát folytattak egy saját napilap kiadásának megszervezéséről. Ezt elvetve, abban egyeztek meg, hogy a Honpolgár című kiadványt fejlesztik az ellenzéki szervezetek közös sajtóorgánumává.
Vigh Károly bejelentette, hogy 1989. június 6-án, Bajcsy-Zsilinszky Endre születésének évfordulóján koszorúzást rendeznek, amelyre a BZSBT az Ellenzéki Kerekasztalt is meghívta.
Az Ellenzéki Kerekasztal következő ülését 1989. május 24-ére tervezik.”
1989. május 24.:
“1989. május 24-én újabb összejövetelt tartott a nyolc szervezet által létrehozott Ellenzéki Kerekasztal.
Megtárgyalták az MSZMP reformköreinek szegedi tanácskozásán elhangzott javaslatait, nyílt levelét, és ezzel kapcsolatban kialakítandó álláspontjukat.
Egyhangúan megállapították, hogy a reformszárny sikerében érdekeltek, azt indirekt eszközökkel segíteniük kell, de egyelőre az Ellenzéki Kerekasztalnak a hatalom birtokosaként fellépő MSZMP-centrummal kell tárgyalnia.
Elhangzott, hogy a hatalom képviselőjével közvetlen tárgyalásokba kellene bocsátkozni, és egységes álláspont alakult ki arról is, hogy a ‘hatalmat’ legalábbis PB-tag kell hogy képviselje, de nem tartották lehetetlennek a főtitkárral való személyes kapcsolatot sem.
Megállapodás született arról is, hogy a ‘Kerekasztalnak’ fel kell adnia az állandó tagadás pozícióját, s ezt a közvélemény tudtára kell adni, ezért 1989. május 27-én a Napzárta című műsorban aktuális helyzetelemzést kell adniuk az Ellenzéki Kerekasztal álláspontjáról. Ebben ki kell térni annak a véleménynek a tarthatatlanságára, mely szerint a Kerekasztal elutasította az MSZMP tárgyalási javaslatait. Véleményüket nyilatkozat formájában kívánják közreadni.
A párttörvény tervezetét, mivel azt az MSZMP nem egyeztette velük, elfogadhatatlannak tartják.
A vita során éles véleménykülönbség alakult ki a történelmi pártok és az ‘új’ szervezetek képviselői között. Többen, így például a szociáldemokraták hangsúlyozták, hogy a megváltozott helyzetre rugalmasan kell reagálni, míg Tölgyessy Péter és Mécs Imre azt hangsúlyozták, hogy az Ellenzéki Kerekasztalnak korábbi tárgyalási pozícióját kell megerősíteni, nem bocsátkozhat napi alkuba a kormánnyal és az Országgyűlés elnökével, míg Orbán Viktor azt emelte ki, hogy alapvetően nem változtatta meg a hatalmi viszonyokat a reformkörök ‘zajkeltése’ és a kormány ‘eltáncolása’, ami lehet, hogy csak taktikai fogás.
Tölgyessy Péter szerint az Ellenzéki Kerekasztal ‘csak egy labda az MSZMP-n belüli hatalmi harcok során’, és ezt úgy kell kihasználniuk, hogy az az MSZMP hatalmi centrum áthelyeződését eredményezze. Az Ellenzéki Kerekasztal ‘akkor nyerhet’, ha ragaszkodik eredeti tárgyalási pozíciójához, és nem cselekszik nyomás alatt.
Varga Csaba a Néppárt nevében elfogadta azt a javaslatot, hogy a tárgyalásokat a legmagasabb vezetői szintekre helyezzék.
Az EKA tagjai ellenzésüket hangoztatták a Független Szakszervezetek Ligájával szemben, mert szerintük a Minisztertanáccsal folytatott tárgyalásai során olyan politikai tárgyalásokba bonyolódott, amely már a Kerekasztal területe. Legközelebbi feladatként azt jelölték meg, hogy május 29-én megpróbálnak egy találkozót létrehozni a parlament független képviselői csoportjával és az MSZMP frakciójával, amelyen ‘bemutatkoznának a Tisztelt Háznak’. Kísérletet tennének arra - sajtónyilvánosságot is igénybe véve -, hogy a képviselőket meggyőzzék álláspontjukról, miszerint a parlament ülésszakán kezdeményezzék a törvénytervezetek vitájának levételét a napirendről.
Mécs Imre tájékoztatta a jelenlévőket a TIB legutóbbi üléséről. Új elemként merült fel, hogy nem járulnak hozzá a hivatalos szervek részvételéhez a június 16-ai temetésen, mert az ellenkezne Nagy Imre végakaratával, és amúgy is visszatetszést keltene.
Elhangzott, ha a kormány sebtében rehabilitálná Nagy Imrét, akkor sem koszorúzhatna, mert például a gazdaságpolitikai ügyekkel foglalkozó államminiszter is részese volt a Központi Bizottságnak, amely korábban állást foglalt az ügyben.”
1989. május 31.:
“Az Ellenzéki Kerekasztal május 31.-én tartott összejövetelén napirenden kívül elsőként a TV/2 egyik jelen lévő szerkesztőjének megkeresését tárgyalták. A TV tervei szerint ugyanis a június 2-ai Napzártában egyórás vitára kerülne sor az MSZMP reformszárnya és az Ellenzéki Kerekasztal képviselői között.
A megjelentek közül többen tiltakoztak az ellen, hogy a fennálló ellentéteket összemosva, egy asztalhoz üljenek június 16-a előtt a reformkommunistákkal egy látványos ‘összeborulást’ demonstrálva. Ezért abban állapodtak meg, hogy a június 2-ai TV-műsorban csak az Ellenzéki Kerekasztal tagjai nyilatkoznak.
Az Ellenzéki Kerekasztal tagjai közül többen nehezményezték, hogy kiszolgáltatottak a tömegtájékoztatásnak, s nyilatkozataik sem mindig sikerülnek. TÖLGYESSY PÉTER azt emelte ki, hogy az MSZMP jól megszervezett sajtókampánnyal nagy előnyre tett szert a tárgyalásokat zsákutcába juttató magatartása utáni 2-3 napos nyilatkozatdömpinggel. A FIDESZ képviselői úgy vélték, hogy június 16-a után alapvetően megváltoznak az erőviszonyok, és akkor már ők diktálnak.
Ezután SÓLYOM LÁSZLÓ és Tölgyessy Péter ismertette az MSZMP által javasolt négyoldalú tárgyalási modellt. SZABAD GYÖRGY válaszként két lehetséges tárgyalási taktikát vázolt fel. Az ‘A’ változat szerint a két fő tárgyalófél mellett a harmadik oldal csak megfigyelői státusú szervezetekből állhatna. A ‘B’ változat szerint döntési joga csak az MSZMP-nek és az Ellenzéki Kerekasztalnak lenne, a harmadik oldalnak különvélemény hangoztatási lehetőséget adnának, mert így lehetővé válna a Münnich Ferenc Társasághoz hasonló obstruáló szervezetek kikapcsolása. Sólyom László olyan további szűkítést javasolt, hogy a harmadik oldalon ülők csak az őket érintő kérdéseknél legyenek jelen. (Például: a SZOT csak a gazdasági témaköröknél).Végül kisebb változtatásokkal a FIDESZ által javasolt ‘A’ változattal való indítást fogadták el.
Vita alakult ki a tárgyalások időzítése körül is. Szabad György hangsúlyozta, hogy június 16-a után a hatalom felszabadul félelméből, és így kevésbé tudnák nyomás alatt tartani. Ezért az érdemi tárgyalások első plenáris ülését, a bizottságok kijelölését mindenképpen 16-a előtt kell megejteni. FODOR GÁBOR, KÖVÉR LÁSZLÓ, Tölgyessy Péter és SZABÓ MIKLÓS azt az álláspontot képviselte, hogy a hatalmat június 16-ával lehet megzsarolni, így most van esélyük az ‘A’ változat kikényszerítésére. Véleményük szerint úgy kell tárgyalni az MSZMP-vel, hogy azt a látszatot keltsék bennük, miszerint június 16-a előtt tető alá hozhatók az érdemi tárgyalások, de azt valójában június 16-a és a Bush látogatása közé célszerű időzíteni. Úgy érzik, hogy növeli esélyüket az MSZMP-n belül fokozódó hatalmi harc is.
Az Ellenzéki Kerekasztal végül az alábbi tárgyalási utasítást adta a delegátusainak:
- az EK az MSZMP előterjesztésének jelentős elemeit elfogadja;
- lehetőséget lát arra, hogy június 11-én ünnepélyes keretek között lezárják az előkészítő megbeszéléseket; 
- elfogadja, hogy plenáris üléseken az Országgyűlés elnöke adja meg a szót;
- a harmadik oldalon ülő, megfigyelői státusban tanácskozási joggal résztvevők közé az EK senkit nem kíván meghívni;
- a két delegátus felhatalmazást kap arra, hogy szükség esetén, második körben kiegészítést fűzzön a harmadik oldal tárgyalási pozíciójához (ami a különvélemény-alkotás jogát takarja);
- a delegátusok javaslatukat azzal zárják, hogy a fenti elképzeléstől való mindennemű eltérés az EK újbóli összehívását eredményezi, és így nem látnak reményt június 16-a előtt az érdemi tárgyalások megkezdésére;
- a delegátusok udvarias magatartást tanúsítanak és a fentieken kívül nem adnak okot a tárgyalások megszakítására.
Az Ellenzéki Kerekasztal tagjai nem emeltek kifogást az ellen, hogy az előkészítő tárgyalásokat a felügyelő KB-titkár szentesítse - mintegy ‘jutalomképpen’ -, és reményüket fejezték ki, hogy az MSZMP tárgyaló delegációjában helyet kap a társadalompolitikai ügyekért felelős államminiszter.
A tárgyalási utasítás meghatározását követően szóba került, hogy az Ellenzéki Kerekasztal jó indulatú súgást kapott - ARA KOVÁCS ATTILÁ-n keresztül - arra vonatkozóan, hogy Bush elnök budapesti látogatásakor esetleg beiktatná programjába a szervezettel való találkozást, ha erre meghívólevelet kapna. A kapcsolatfelvétel lehetőségét, ezzel a világsajtó elé való kilépést a jelenlévők lelkesen támogatták, és megbízták KÓNYA IMRÉ-t a levél megfogalmazásával, valamint célba juttatásával.”
1989. június 19.: 
“1989. június 19-én újabb összejövetelt tartott az Ellenzéki Kerekasztal, amelyen Magyar Bálint tolmácsolta Mark Palmer kérését, miszerint a nagykövet - kifejezetten gazdasági kérdéskörökben - újabb eszmecserét kíván folytatni az Ellenzéki Kerekasztallal.
Palmert a beruházási kérdések, a reprivatizálás, a támogatások csökkentése és a külföldi tőke vonzásköre mellett az érdekli, hogy ‘mi legyen a Nyugat szerepe a magyar gazdaság helyreállításában?’
Palmer ezen kívül meg akarja ismerni az Ellenzéki Kerekasztalhoz tartozó egyes pártok kialakított álláspontját antiinflációs és munkanélküliség-csökkentést célzó politikájukról. Tájékozódni akar az árellenőrzéssel, a lakáskérdésekkel, és egyéb szociális problémák megoldásával kapcsolatos elképzelésükről.
A megbeszélésre a tervek szerint június 27-én, a Ellenzéki Kerekasztal parlamenti munkaszobájában kerül sor.
Ezt követően Kerényi Imre tájékoztatást adott az Ellenzéki Kerekasztal ‘TV bizottságának’ megalakulásáról. Az Ellenzéki Kerekasztal taktikai meggondolásból nyilatkozatban kívánja támogatni a televíziónál folyó szakmai öntevékenység kibontakozását, saját igényeit is csak ajánlások formájában fogja megfogalmazni, és nem fog nyomást gyakorolni a televízióra.
Magyar Bálint és Varga Csaba tájékoztatót adott az MSZMP szakértőivel folytatott tárgyalásokról.
A vita során Szabad György és a kisgazdák támadásokat indítottak a delegátusok ellen, mondván, hogy azok az Ellenzéki Kerekasztal felhatalmazása nélkül, kabinetpolitikára emlékeztető módon, ‘alosztályvezetőkkel’ állapodtak meg a legfontosabb kérdésekben, témakörökben és a bizottságokban ezért elveszíthetik a nép bizalmát, nem lesz tömegtámogatásuk, mert az a vélemény alakulhat ki, hogy a színfalak mögött egyezkednek.
Nem volt egységes a Kerekasztal megítélése a hat gazdasági albizottság felállítását illetően sem. Magyar Bálint fontosnak tartotta ezekben a bizottságokban való érdemi munkát, mert csak így tudják megakadályozni azt, hogy a hatalom kedvezőbb tulajdonosi helyzetbe kerüljön a választásokig. Most lehetőséget lát ennek elkerülésére, ha kikényszerítik ennek törvényi garanciáit.
Szabad György szerint az Ellenzéki Kerekasztalnak a demokratikus átmenet szabályait kell kidolgoznia, minden egyéb kérdés az új legitim parlament hatáskörébe tartozik, így a gazdasági kérdésekben el kell kerülniük az időhúzás látszatát, a gyors tulajdoni átrendeződés elkerülésének garanciáit a politikai egyeztető fórumon kell megbeszélni, de azokról nem szabad jogszabályokat alkotni.
Megállapodtak abban, hogy a kormánytól egy olyan nyilatkozat kiadását kérik, amelyben a kormány kötelezi magát arra, hogy az életkörülmények megőrzését minden kérdés fölé helyezi.
A megbeszélés során, a garanciák kérdéskörében fel kívánják vetni az ÁB szervek korlátozását, ellenőrzését, a fegyveres erők politikai semlegességének biztosítását (politikai csoportfőnökség, pártszervezetek), a munkásőrség helyzetét, az egyéb paramilitáris alakulatok (MHSZ, polgári fegyveres őrség) kérdéseit, a fegyverviselési jog felülvizsgálatát, a fegyveres testületek szabályzatának nyilvánosságra hozását.
Az összejövetel végén megállapodtak abban, hogy az Ellenzéki Kerekasztal egyik összejövetelén - kérésre - részt vehet Király Béla és más emigráns személyiségek is.”

5.4. Végigtekintve a Napi Operatív Információs Jelentések során, az a furcsa jelenség tapasztalható, hogy a NOIJ szintjén éppen akkor szakadt meg az információgyűjtés, amikor 1989. június 26-tól az EKA-ülések színhelye az Országház 55. sz. tanácstermébe - mintegy megfigyelhetőbb közegbe - került. Ez azonban csakis az EKA üléseire vonatkozott, mivel a tárgyalásokon kívüli események követése továbbra is napirenden szerepelt.
A fentiek alapján könnyen lehet, hogy inkább a megválaszolandó kérdések sokasodtak, mintsem a biztos ismeretek köre tágult volna. Két közkeletű rögeszme, legenda, mítosz lebeg a közelmúlt és a jelen homályában, amelyek cáfolata éppúgy várat magára, mint esetleges igazolásuk. Az egyik szerint a rendszerváltást lényegében az állambiztonsági szervek segítségével vezényelte le egy szűk, konspiráló csoport. Ennek célkitűzései, szándékai, tervei valósultak meg az átalakulás során, és valójában ennek tagjai mentették át - gazdaságivá konvertálva - korábbi politikai hatalmukat. Ezzel szemben a másik álláspont az ellenzéki értelmiségi-politikai elit heroikus harcaként szeretné láttatni a rendszerváltás egészét, amely a demokrácia és a jogállamiság diadalát eredményezte a rút zsarnokság felett. A helyzet furcsasága az, hogy mindkét teória mellett és ellen felsorakoztathatók érvek, végső soron akár forrásértékű dokumentumokra is támaszkodva. E folyamat rendkívüli összetettsége általában nem zavarja azokat, akik szilárd elkötelezettjei valamelyik kizárólagos ideának, miközben az ilyen típusú érvelések olykor alkalmasak egy racionális indoklási folyamat látszatát kelteni. 
Az iratok hiánya az elemzés torzulásaihoz vezethet oly módon is, hogy az éppen rendelkezésre álló dokumentumok jelentősége aránytalanul felértékelődik akkor is, ha az események valódi menetében csupán bagatell epizódról van szó. Másfelől az iratok - ha mégis rendelkezésre állnak - ugyanúgy képesek hiteles tájékoztatást nyújtani, mint teljes mértékben félrevezetni. Ráadásul a titkosszolgálatok területén egy dokumentumról eleve feltételezhető a szándékoltan dezinformatív funkció, esetleg az irat “fedő” jellege kiszámíthatatlan (mások számára: jól kiszámított) irányba terelheti a figyelmet. Közismert (hiba)források lehetnek az egyre szaporodó számban megjelenő visszaemlékezések is. Ezek általában alig többek fiktív elbeszélő szerkezettel, sajátos nézőponttal rendelkező narratíváknál, mégis természetes igényt támasztanak arra, hogy a történelmi dokumentumok hitelességével fogadják őket. Mindezekből - pesszimista módon - az valószínűsíthető, hogy a rendszerváltás és ezen belül az állambiztonsági szervek valódi története teljes egészében soha nem válik ismertté. Az értelmezést, magyarázatot kívánó események mögött általában sejthető az oksági összefüggések bizonyos minimuma. Ha ez is rejtve marad, akkor csak a találgatások szintjén indulhat meg az “oktulajdonító ítéletek” kialakítása. Úgy tűnik, mintha pillanatnyilag ezen a szinten folyna a jelenkor-történeti politikakutatás.
Az itt megválaszolandó kérdések is tulajdonképpen csak találgatásokhoz vezetnek el. Mi történt volna akkor, ha a Belső Biztonsági Szolgálat az általa megfogalmazott “jogállamiság” kizárólagossága mellett foglalt volna állást, és ezt külső politikai álláspontok is megerősítették volna (mint ahogyan a szocialista jogállam hívei ezt alkotmányos tétellé is kívánták emelni)? Kik és milyen mértékben támaszkodtak az állambiztonsági jelentésekre a hatalom reprezentánsai közül, és milyen eredménnyel? Vajon ezek az iratok az improduktív információgyűjtés szenvedélyét, vagy a “mi mindent tudunk” fölényét jelentették-e mindenkori felhasználóik számára? A feleslegesség-tudat, az elhivatottság, esetleg a fanatizmus határozta-e meg a belsőleg igen összetett hivatásos, elhárító tiszti állomány ekkori döntéseit? Sejtették-e, hogy amikor 1986-tól az ellenségkép az “összeesküvés-elméletek” felől átcsúszott az “ideológiai diverzió” koncepciójának irányába, akkor már defenzívába szorult a belbiztonsági szervezet? Érezték-e, hogy a biztonsági szolgálat hagyományos világképén a felső politika már túllépett? Vagy inkább azoknak volt igazuk, akik úgy vélték, hogy bárhogyan is alakul a nagypolitika, ezek az információk valamilyen módon mindig fontosak maradnak? 
Az állambiztonsági szolgálat problémáinak felsőszintű, politikai megítélése és az operatív munka végrehajtási szintje 1989 elejétől láthatóan egyre távolabb kerültek egymástól. Ugyanakkor újabb, láthatatlan összefonódások és - tartós vagy taktikai - együttműködési formák is kialakultak. Vajon mennyit profitáltak ekkor a politikai vezetés bizonyos csoportjai abból, hogy jobban, gyorsabban informálódhattak másoknál? Nyilván nemcsak az ellenzék/MSZMP dichotómia mentén vált szét a politikai mező, tagoltsága ennél jóval differenciáltabb volt. Hogy mennyiben voltak, lehettek áldozatai, hősei esetleg kollaboránsai ennek a folyamatnak az ellenzék bizonyos csoportjai, egyes résztvevői - azt is csak találgatni lehet. 
Az tény, hogy minden állambiztonsági szerv, de főképpen a Belső Biztonsági Szolgálat a politikai rendszer részeként működött. Tevékenységük eredményeként született meg az Ellenzéki Kerekasztal héthavi tevékenységével kapcsolatos információs jelentések halmaza, amelyből jelenleg nyolcvannégy ismeretes. Hogy ez sok vagy kevés, hasznos vagy érdektelen, általánosságban nem mondható meg, ezt felhasználásuk mindenkori helyi értéke határozza meg. A telefonlehallgatások, helyiség-lehallgatások, megfigyelések, titkos kutatások, bizalmas nyomozások mindig rendkívül költséges operatív eszközök bevetését jelentették, a feldolgozás, értékelés, jelentés, nyilvántartás munkája további nagy létszámú apparátust igényelt. Egy nagy szervezet, amely sokféle munkát végzett. “A ‘cég’ együtt bukott a rendszerrel” - sóhajtott fel rezignáltan a belső elhárítás utolsó csoportfőnöke. Szkeptikusabb szemlélők szerint viszont nem is olyan végleges ez a bukás, főként, ami a ‘céget’ illeti. Utóéletének firtatása viszont már a napi politika terepére sodorná a figyelmet. Mindenesetre talán másfél évtized távlatából is felidézhető az a bonmot, amely 1989 elején született: “állítsátok helyre az ÁVH-t - hogy végre látni lehessen!”