Holl Béla
Laus librorum

Válogatott tanulmányok

METEM Könyvek

Sorozatszerkesztők
Somorjai Ádám OSB és Zombori István

Budapest, 2000
Magyar Egyháztörténeti Enciklopédia Munkaközösség

Készült a 
METEM és a
Szegedi Tudományegyetem, JGYTF
Művelődéstörténeti Intézete
együttműködésével

Válogatta és szerkesztette
Monok István, Zvara Edina

Bevezette
Vizkelety András

Bibliográfia
Koltai András

Kiadja a
MAGYAR EGYHÁZTÖRTÉNETI ENCIKLOPÉDIA MUNKAKÖZÖSSÉG 
(METEM) 
Budapest

Megjelent
Historia Ecclesiastica Hungarica Alapítvány
támogatásával

ISSN 1217-2669

TARTALOM
Holl Béla emlékezete / Vizkelety András
Spiritualitas Dominorum Ultramontanorum.
A domonkosok magyarországi sequentia-költészetéről
Hymnvs Sz. Keresztről
Szent István tiszteletének hagyománya egyházi énekeinkben
A Szt. Imre tiszteletére szerzett Alleluia-vers szöveghagyománya
A magyar nyelvű zsoltárének katolikus hagyománya
Jodocus Clichtoveus Elucidatoriuma 
és a magyarországi himnuszköltészet európai recepciója
A középkori magyar Jeruzsálem-járás 
és Pécsváradi Gábor utazásának néhány tanulsága
A historia litteraria magyarországi története
A piarista történelemtanítás a XVIII-XIX. század fordulóján
Szerző, nyomdász, olvasó a XVII. század első felében
A podolini piaristák első könyvvásárlásai  (1646-1658)
A teológiai gondolkodásmód alakulása a kora felvilágosodás-kori  
magyar katolikus papság könyvkultúrája tükrében
A Váci Egyházmegye alsópapságának könyvei a XVIII-XIX. században
Holl Béla anyaggyűjtését sajtó alá rendezte: Zvara Edina
Holl Béla szakirodalmi munkássága
Összeállította: Koltai András

Holl Béla emlékezete
Mert mindnyájan, akik ismertük, láttuk, beszélgettünk és dolgoztunk vele, emlékezni fogunk rá: sietős, de kimért járására, udvarias, halk, szinte kicsit félénk fellépésére, de a tudomány területén mindig következetes, sőt önérzetesen képviselt igazságszeretetére, ami a logosz szolgálatának elkötelezett ember öntudatából fakadt. De Holl Béla nemcsak a verum, hanem a pulchrum elkötelezettje is volt. Tisztelte és szerette a szépet a képzőművészetben, a tipográfiában és különösen a zenében. E sorok írója 1950-ben úgy ismerte meg Holl Bélát, mint akitől mindig meg lehetett tudni, hogy hol, milyen figyelemreméltó hangverseny ígérkezik.
A csendes kis budai utcában született fiú a pesti piaristáknál tanulta a tantárgyakon kívül az igaz és a szép szeretetét, szolgálatát. Olyan kiváló tanárai voltak mint Balanyi György, aki 1944-48 között a kolozsvári egyetem professzora volt, és a későbbi karnagy Faludi Béla. Bizonyára a piarista nevelésnek köszönhette természetszeretetét is. Szívesen tett túrákat szárazon és vízen, még az 1980-as években is vízre szállt a Ferenczy vitorlás-dinasztia valamelyik hajójával.
Érettségi után maga is belépett a Rendbe. Vácot, későbbi tevékenységének egyik helyét ekkor ismerte meg jobban. Itt is volt rendi noviciátus. Filozófiai és teológiai tanulmányait a piarista teológiai főiskolán, a Kalazantinumban végezte Pesten, majd 1944-48-ban a Pázmány Péter Tudományegyetemen magyar-latin szakot végzett, de művészettörténetet is hallgatott. Az egyetemen Gerevich László és Alszeghy Zsolt volt rá a legnagyobb hatással, doktori disszertációját is Alszeghyhez írta. Az egyetem elvégzése után segédlelkészként működött a Szent Család plébánián és szakiskolákban hittant tanított. A szerzetesrendek feloszlatása után (1950) a piaristák tíz házuk közül kettőben, Pesten és Kecskeméten, az állam által korlátozott létszámban és működési körrel ugyan folytathatták a tanítást, de a rendtagok nagyobb része kénytelen volt egyházmegyei szolgálatba lépni, ahonnan azután állami nyomásra néhány éven belül nagyrészt ismét eltávolították őket, vagy azonnal világi foglalkozást kerestek.
Holl Bélát a váci egyházmegye vette át, tanított a püspöki szemináriumban, káplán volt több plébánián, majd 1957-ben történt az a fordulat életében, ami meghatározta további tudományos pályáját: a váci Egyházmegyei Könyvtár custosa lett. Az itt folytatott könyv- és nyomdatörténeti kutatásait összegezte A kétszáz éves váci könyv című kötetében (1973). Ekkor került kapcsolatba volt osztálytársával Borsa Gedeonnal és Mezey Lászlóval, akikkel együtt dolgozta ki Szabó Károly Régi Magyar Könyvtára (1879-1898) új kiadásának teljesen új alapokra helyezett koncepcióját, amely gyakorlatilag a hazai nyomtatott írásbeliségen alapuló tudománytörténeti repertórium lett. Holl Béla a megjelent két kötetnek és az előreláthatóan 1999-ben megjelenő harmadik kötetnek is munkatársa volt. A Magyar Tudományos Akadémia ezt az általa támogatott vállalkozást 1961-től kezdve az Országos Széchényi Könyvtárhoz telepítette. Holl Bélának e munka melléktermékeként született számos tanulmányáról e kötethez csatolt bibliográfiából nyerhet áttekintést az olvasó. Az RMNY-munkálatokból merítette Ferenczffy Lőrinc nyomdász-kiadó tevékenységéről írt monográfiájához (1980) is az indíttatást, amint erről a könyv előszavában maga is megemlékezik. E kötettel nyerte el 1981-ben az irodalomtudományok kandidátusa fokozatot. 1977-től kezdve újból tanítani kezdett, több budapesti és szegedi tanszék felkérésére tartott előadásokat és szemináriumokat az ELTÉ-n, a JATÉ-n és a Pázmány Péter Katolikus Egyetemen. Bekapcsolódott az MTA Irodalomtudományi Intézetének Reneszánsz és Barokk Kutatócsoportjának munkájába is, több nagysikerű felolvasást tartott a Kutatócsoport rendezvényein. Az 1980-as évektől kezdve fő munkaterületének egyre inkább a magyarországi himnuszok új kritikai kiadását tekintette. Hazai és más európai könyvtárakban végzett kutatásait is elsősorban ez a cél vezérelte. Eredményeiről magyar és külföldi tudományos fórumokon számolt be. Jugoszláviai kutatóútján fedezte fel egy sibeniki kódexben az Ómagyar Mária-siralom után másodikként keletkezett magyar verset. Ezt közreadó tanulmányát élete főművének tartotta.
Holl Béla tudományos képzése és pályája a háború utáni években indult. Ez mindenkinek nehéz időt jelentett, különösen azoknak, akik lelkükben, sőt szervezetileg is a keresztény kultúra elkötelezettjei voltak. A gondviselés különös kegyelme volt, hogy Holl Béla alig egy évtized után képzésének és hajlamainak megfelelő tevékenységet talált, és hogy élete végén újra visszakerülhetett abba a szerzetesi közösségbe, amit mintegy 40 évvel előbb el kellett hagynia. A piaristák budapesti rendházában halt meg 1997. március 12-én.
R. I. P.

Vizkelety András

Spiritualitas Dominorum Ultramontanorum. 
A magyarországi liturgikus költészet Árpád-kori kezdeteiről
A fenti címmel eredetileg a magyarországi középkori liturgikus költészetet nem ismerő olasz hallgatóságnak készült összefoglalás, amelyben a hazai himnológiai irodalom fő eredményei is bemutatásra kerültek. Ezek felesleges ismételgetése helyett az olasz előadásban csak röviden érintett Árpád-kori legrégibb liturgikus emlékeink verses vonatkozásait szeretném bemutatni.
A latin cím az első magyarországi használatra készült misekönyvre utal, amelyet 1480-ban Veronában nyomtattak. Ebben az advent első vasárnapjának introitusa előtt ez olvasható: Incipit ordo missalis secundum ritum dominorum ultramontanorum. A calendarium, a sanctorale és a sequentionale elárulják magyarországi rendeltetését. Megtalálhatók benne a magyar szentek ünnepei, miseszövegei. A ma ismert példányok között egyetlen olyan maradt meg Bártfán, amelyben a nyomdász ezt az első levelet újra szedte és a címet megváltoztatta: Incipit ordo missalis secundum ritum alme ecclesie Strigoniensis. A legrégibb magyarországi nyomtatott misekönyv tehát az esztergomi érseki megye használatára készült. Még ugyanebben az évben Mátyás király rendeletére Velencében kinyomtatták a másik legfontosabb liturgikus könyvet, az esztergomi breviáriumot is. Ezzel hazánkban a liturgikus szövegek hagyományában lényegében lezárult a középkori kéziratosság korszaka, amelynek itt a kezdeteit keressük.
A magyar földön elkezdett keresztény térítés és egyházszervezés idején a latin egyházi költészet minden ága már hosszabb-rövidebb múltra tekinthetett vissza. Ez áll mindenekelőtt a legősibb liturgikus műfajra, a zsolozsmánál használt himnuszokra. Legrégibb darabjai ókeresztény előzmények után először Milánóban, Szent Ambrus kezdeményezésére szólaltak meg a nép nyelvén latinul, és lettek nagyon rövid idő alatt részévé a középkori szerzetesi és székesegyházi officium divinumnak. A szakirodalom ma harminc ezer darabot tart számon.
Feltételezhető, hogy az első himnuszgyűjtemény még Szent István király uralkodásának kezdetén, az ezredforduló táján megindult missziós tevékenység során kerülhetett Magyarországra. Erre vonatkozólag közvetlen adatunk, egykorú emlékünk azonban nem maradt fenn. Az első hymnarium tartalmára mégis nagy pontossággal következtethetünk a XII. század első feléből való, Székesfehérvárott a királyi temetkezési és koronázási bazilika káptalani iskolájában másolt kottás antifonáléból, a Codex Albensisből. Ebben a zsolozsma zsoltárait kísérő antifónák, a matutinum olvasmányait követő responsoriumok szövegén kívül megtalálhatók az esztendő során énekelt himnuszoknak kezdőszavai, incipitjei is. Az utalásokból a kezdeti idők teljes hymnariuma állítható össze. Ezekre is állnak Mezey László szavai, amelyekkel a Codex Albensis jelentőségét a hasonmás kiadás bevezetőjében összefoglalta: „... So ist es keine unbegründete Annahme, dass unser Antiphonar von seinem Musterexemplar her genau jene liturgischen Texte und jenen Melodienschatz an uns vermittelt, welche von jener Priestergeneration gebraucht wurde, die die kirchliche Organisation und die Liturgie in Ungarn augebaut hatte.
Az incipitekből, a himnuszokat idéző egy-két szavas utalásokból tehát a fehérvári királyi bazilika első antifonáléja mellett használt himnuszgyűjteményt állíthattuk össze. A kezdőszavak feloldását, azok betűrendes jegyzékét az I. tábla foglalja össze. Itt a Codex Albensisben való előfordulások (fólió számok) mellett minden egyes sorkezdetnél rövid megjegyzés található a liturgikus alkalmazásra, majd külön oszlopban a himnusz szerzőjére, keletkezési idejére és az adatokat támogató szakirodalomra. Indokolásul általában az Analecta hymnica medii aevi című közismert kiadványsorozat forrásutalásait és Szövérffy József fejlődéstörténeti összefoglalásának adatait használtuk.
A táblázatban felsorolt hatvanhét himnusz eredetére és keletkezési idejére vonatkozóan két csoport különböztethető meg. Valamivel több mint a fele őskeresztény vagy a VIII. század előtti karoling-frank eredetű. Ide tartoznak az egyházatyák korának szerzői, Ambrosius (397) és a példája nyomán szerkesztett névtelen ambrosianus darabok, Prudentius (405 k.), Sedulius (V. sz. első felében), Caesarius Arelatensis (542), Venantius Fortunatus (600 k.). Paulus Diaconus (799 k.), továbbá galliai szerzők mint Flavius (591), Elpis (VI. sz.) és néhány névtelen Karoling-kori himnusz.
A felsorolt énekek másik fele a IX-X. századból való és néhány galliai darabtól eltekintve zömében németországi, a Rajna vidékéről, vagy Sankt Gallenből származik.
A Codex Albensisben jelölt himnuszok az Analecta Hymnica szövegközléseihez használt legkorábbi források közül legnagyobb számban három itáliai kódexből gyűjthetők össze. Két X. századi bencés hymnarium közül a Cod. Casin. 506. jelzetű montecassinói kódexből huszonkilenc, a Cod. Vatic. 7172. jelzetű San Severinó-i kódexből huszonhat darab azonosítható. A legtöbb egyezést, kereken ötven darabot, azonban a veronai káptalan egy X-XI. századra datált, Cod. Capit. Veronen. 109. jelzetű hymnariumában találjuk. Elsőre tehát az itáliai bencés eredet látszik valószínűnek. Ismeretes azonban, hogy a bencés rend éppen a IX-X. század folyamán gyökeres változások, reformok eredményeként egész Európában új virágzásnak indult, és soha nem látott mértékben terjedt el. Ennek eredményeként folytatói lettek Galliában és Németországban a Karoling művelődési eszménynek. Gallián kívül elsősorban az észak-itáliai tartományokat is magába olvasztó Németországban, Mainztól, Fuldától, Görztől vagy Sankt Gallentől Veronáig és Nápolyig egységes kultúrát képviseltek; az általuk vezetett kolostori, székesegyházi iskolák központjai lettek a liturgikus éneknek és költészetnek. Munkásságuk nyomán nemcsak a himnuszköltészet újult meg, de egy új, többé-kevésbé egységes szokást alakítottak ki a himnuszéneklés rendjében. A szakirodalom e tevékenység eredményeként kialakított egységes hymnariumot is feltételez (Benedictus de Aniane, 819-i aacheni zsinat, Reichshymnar). A Codex Albensis incipitjeiből kielemzett jelentős számú németországi himnusz is arra vall, hogy a fehérvári királyi székesegyházban mintaként használt gyűjtemény német földről származott. Közöttük a legjelentősebb a mainzi „birodalmi katedrális érsekének, Rabanus Maurusnak (856) hét himnusza, amelyek az idézett veronai hymnariumban és az itáliai bencés forrásokban is szerepelnek, és közülük hat a magyarországi használatban a középkor végéig általánosan megmaradt. Csupán a Keresztelő Szent János ünnepének laudes-himnusza (Praeco praeclarus) tűnt el nyomtalanul.
Kettő kivételével a fehérvári hymnariumnak valamennyi darabja a X. század vége előtt keletkezett. Az első, a Chorus novae kezdetű népszerű húsvéti vesperás-himnusz az ezredfordulón Fulbertus de Chartres-től (1029), a jeles galliai székesegyházi iskola megteremtőjétől és felvirágoztatójától való. Ismerjük magyarországi kapcsolatait. 1020-22 táján Bonipertus püspök a pécsi székesegyházi iskola számára tőle kért egy Priscianus-kódexet. A húsvéti himnusz az itáliai forrásokban nincs meg, de a középkor végéig megtalálható számos hazai kódexben és a nyomtatott magyarországi breviáriumokban. A szerzőtől történt közvetlen átvételnek semmi bizonyítéka sincs. Feltehetően németországi közvetítéssel került magyar földre.
A másik XI. század elején keletkezett darab a Salve crux kezdetű Szent Kereszt-himnusz, amelynek szerzője Heribert von Rothenburg (1042) eichstätti püspök, a mainzi érsek suffraganeusa. Ezt a himnuszát Európa-szerte jól ismerték, és a XII. századi hagyomány a szentként tisztelt II. Henrik császárnak (1002-1024), Szent István sógorának is tulajdonította; két bencés eredetű kódexben ugyanis ez a felirat olvasható: Versus Henrici imperatoris de sancta cruce, Hymnus Henrici regis in festo inventionis sanctae crucis. A hazai középkori használata általános volt, és a Codex Albensis utalásai között való felbukkanása talán még a Szent István király idejében Magyarországon keresztül megindult jeruzsálemi zarándoklatokkal is összefüggésbe hozható. 
Mindent összevéve elmondhatjuk, hogy a magyar kereszténység kezdetén használt hymnarium érintetlen formában bontakozik ki a Codex Albensis incipitjei nyomán. A fehérvári antifonáléhoz tartozó, a helybéli monostori iskolában és a királyi bazilika kórusában használt hatvanhét himnuszt tartalmazó gyűjteményt minden bizonnyal a Szent István király feleségének, Boldog Gizellának, II. Henrik császár húgának kíséretében magyar földre érkezett német hittérítő bencések Németországból, a Rajna vidékéről hozták magukkal.
A mise verses szövegeinek, a sequentiáknak a XI. század elején magyar földre került törzsanyagára a himnuszokéhoz hasonló módszerrel, de csak későbbi forrásból tudunk következtetni. Egyetlen Árpád-kori misekönyvünk a Németújvári Missale a XIII. század első feléből való. Nevét őrzési helyéről kapta. Tartalmát tekintve a magyarországi középkori liturgikus gyakorlatot tükrözi és hazai használatra készült. Benne az egyházi év ünnepeinek miséinél és a kódex végén egy rövid sequentiariumban összesen harmincöt sequentia található. Ezek betűrendes jegyzékét a II. tábla (a himnuszokéhoz hasonló bemutatásban) tartalmazza. Valamennyi a műfajnak korábbi, úgynevezett „régi stílusú korszakából való. Jellemzőjük a metrikus, rím nélküli sorokból szerkesztett strófa párok sorozata, páronként új dallammal, szövegükben a melódiához alkalmazkodó formával. A gyűjteménynek legősibb darabja Venantius Fortunatus Szent Kereszt-himnusza nem sequentia és alkalmazása szerint a misekönyvben a nagyhéti liturgia része. Korai a Nagy Károly környezetébe tartozott Alcuinus (804) Szent Mihály-éneke (Summi regis) és két galliai eredetű darab (Rex omnipotens, Salve porta). A gyűjtemény nagy része, összesen tizennyolc darab azonban már Notker Balbulus (912) Liber hymnorumából való, és ezt a IX-X. századból még négy Sankt Gallenben használt sequentia egészíti ki. Feltehető tehát, hogy a magyarországi kereszténység kezdetekor ide került sequentiarumnak ez lehetett a törzsanyaga. Ehhez a Németújvári Missaleban még néhány XI. századi darab járul. Így a reichenaui bencésnek, Hermannus Contractusnak (1054) Mária-éneke (Ave praeclara), a század második feléből Godescalcus Lintpurgensisnek (1098), IV. Henrik császár udvari káplánjának két szerzeménye (Caeli enarrant, Laus tibi Christe qui). Mindezt még öt ismeretlen szerzőjű sequentia egészíti ki a 11. századból (Ave Maria, Congaudentes exultemus, Plausu chorus, Verbum bonum, Martyr milesque). Ez utóbbiakat „átmenetinek szokás minősíteni, mivel formájukban átvezetnek a himnuszok mintájára szerkesztett „új típusú, a párizsi Szent Viktor-i Ádám (1192) nevével jelzett sequentiákhoz. A XIII. századi Németújvári Missale sequentiái között tehát a Notker Balbulusszal és a Sankt Gallen-i darabokkal zárul az a csoport, amely a Codex Albensis hymnáriumával párhuzamosan Gizella királynét kísérő bencések révén kerülhetett magyar földre. Az „átmeneti típusú darabok pedig valamivel később, de még a XI. század folyamán a Rajna-vidéki, német székesegyházi és kolostori szokásból kerültek a magyarországi liturgikus gyakorlatba.
A Németújvári Missaleban találjuk a legrégibb, feltehetően magyarországi szerzőtől való sequentiát Omnes una celebremus kezdettel a Pünkösd utáni vasárnapokra (dominicis diebus). Ezt a kódex első lapjára utólag, de az íráskép tanúsága szerint még a XIII. században írták be. Magyar eredetét legjobban az bizonyítja, hogy kereken harminc hazai kódexben és valamennyi középkor végi magyarországi nyomtatott misekönyvben megtalálható. Csak elvétve és későn kerülhetett magyar területről egy-két közeli német vagy cseh egyházmegyébe, kolostorba (St. Emmeram, Salzburg, Olomouc).
Szövege a következő:
1a.Omnes una celebremus,	1b.Ecce, dies magnus Dei,
Celebrando veneremur	Dies summus requiei
Christi nunc sollemnia.	Dies est dominica.
2a.In qua mundus sumpsit	2b.In qua Christus contrivit
exordium,	inferos,
In qua vita cepit initium,	Plasma suum vexit ad superos,
haec est dies.	Haec est dies.
3a.In qua pax apostolis	3b.In qua sancti spiritus
Datur clausis ianuis	Sunt repleti gratia
A divino munere.	Doctores ecclesiae.
4a.In eadem sumitur	4b.Est in hac prohibitum,
Tuba evangelii	Ne fiat pontificum
Praedicandi populo.	Nisi consecratio.
5a.Ergo debet venerari	5b.Celebrantes veneremur
Et devote celebrari	Et devote postulemus,
Dies tam sanctissima.	Ut die novissima.
6a.In aeterna requie	6b.Ibi felix, qui meretur
Nostrae vivant animae	Ut cum Christo collocetur
Redemptoris gratia.	In caelesti patria.

Az Árpád-kori magyarországi liturgikus költészetnek kétségtelen ez egyik legszebb darabja. Formájában az „átmeneti stílus jegyeit viseli. Hat egymásnak felelgető strófa párban a 4, 7, 8 és 10 szótagos sorok három-három soros versszakokba rendezve váltakoznak és a dallam páronként e strófaképletekhez igazodik. Az 1a-b szakasz az Úr napjának, a vasárnapnak ünneplésére szólít jól felépített gondolatritmussal, fokozással. A 2. és 3. verspár az 1b szakaszban elhangzott Ecce-t négyszer visszhangozva In qua rámutatással az üdvösség történetének, Jézus működésének vasárnapokhoz kapcsolódó eseményeit, a teremtést, a húsvéti történetet, a Szentlélek eljövetelét idézi. A 4a-b verspár az egyháznak a vasárnap megszentelésére, a prédikálásra és a mise bemutatására vonatkozó előírásaira utal. Az 5a-b verspár visszhangozza a sequentia első sorában hallott celebratiora, a mise bemutatására való felhívást, amely a 6a-b záró strófák kicsengésében a vasárnap igazi „pihenéséhez, a Megváltó kegyelmének éltető erejével elnyert örök üdvösségre vezet. A formájában, gondolati tartalmában művészien megszerkesztett ének ismeretlen szerzőjének a hazai középkori liturgikus költészetünk egyik legrégibb és legnépszerűbb darabját köszönhetjük.
Az Árpád-kori kezdeteknek itt bemutatott gazdag hagyatéka, százhárom liturgikus vers, magyar földön a középkor folyamán majdnem hiánytalanul tovább élt. A Codex Albensisből idézett hatvanhét énekből hatvanhárom a Breviarium Strigoniense velencei 1480-i kiadásában, a Németújvári Missale harmincöt sequentiájából pedig harminckettő az 1480-i veronai Missale dominorum ultramontanorum lapjain még megvolt.

I. tábla
Codex Albensis
Kezdősor
Szerző, keletkezési idő, irodalmi utalás

17v, 26
A solis ortus cardine - Nativitas Domini
5. sz. Sedulius.
Szövérffy I. 98-101., Chevalier 26. AH 50, 58.
5v, 52, 114v
Ad sacrum divisio: Iste confessor
-
38v
Aeterna caeli gloria - Feria VI. laudes
9.sz. Szövérffy II. 449., Chevalier 610., AH 51, 32.
91
Aeterna rex altissime - Ascensio Domini
9/10. sz. Szövérffy II. 449., Chevalier 654., AH 51, 94.
36v
Ales diei nuntius - Feria III. laudes
4. sz. Prudentius.
Szövérffy I. 82, 86-88., Chevalier 795., AH 50, 23.
104
Aurea luce et decore - Petrus et Paulus
6. sz. Elpis(?).
Szövérffy I. 122-123., Chevalier 1596., AH 51, 216.
47, 55
Ave maris stella - Purificatio Mariae
9. sz. St. Gallen.
Szövérffy I. 219-220, II. 450., Chevalier 1889.,
AH 51, 140.
97
Beata nobis gaudia - Pentecostes
10. sz.
Szövérffy II. 450., Chevalier 2339-2340., AH 51, 97.
37
Caeli Deus sanctissime - Feria IV. vesperas
10. sz. Gregorius Magnus(?).
Szövérffy I. 142., Chevalier 3484., AH 51, 36.
87, 89
Chorus novae Ierusalem - Pascha
10/11. sz. Fulbertus de Chartes.
Szövérffy I. 342, 353-5., Chevalier 2824., AH 50, 285.
60
Christe qui lux es - Quadragesima
6. sz. Caesarius Arelatensis.
Szövérffy I. 112., Chevalier 2933., AH 51, 21.
125v, 128
Christe redemptor omnium - Omnes sancti
10. sz. Szövérffy I. 342, 348., Chevalier 2959., AH 51, 150.
120v
Christe sanctorum decus - Michael
9. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 222, 225; II. 450., Chevalier 2995-3001.,
AH 50, 197.
61v
Clarum decus ieinuii - Quadragesima
10. sz. Chevalier 3362., AH 51, 57.
1v, 3, 5v, 8, 10
Conditor alme siderum - Vesperas
10. sz. Chevalier 3733-3734., AH 51, 46.
16, 18, 24, 26
Corde natus es parentis - Nativitas
4. sz. Prudentius(?).
Szövérffy I. 82., Chevalier 2902., AH 50, 25.
32v, 55, 57
Deus creator onmium - Vesperas
4. sz. Ambrosius.
Szövérffy I. 51., Chevalier 4426., AH 50, 13.
120, 143
Deus tuorum militum - Commune martyris
10. sz. Szövérffy II. 450., Chevalier 4533., AH 51, 130.
43v
Doctor egregie divisio: - Aurea luce
-
34v, 59
Ecce iam noctis - Laudes
10. sz. Szövérffy II. 450., Chevalier 5129-5130., AH 51, 31.
60
Ex more docti - Quadragesima
10. sz. Gregorius Magnus(?).
Szövérffy II. 450., Chevalier 5610., AH 51, 55.
14, 20v, 45
Exultet caelum - Commune apostolorum
10. sz. Szövérffy II. 450., Chevalier 5832., AH 51, 125.
103
Felix per omnes - Petrus et Paulus
8/9. sz. Elpis(?).
Szövérffy I. 123-124, 194., Chevalier 6060., AH 50, 141.
90v, 91
Festum nunc celebre - Ascensio Domini
9. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 222., Chevalier 6264., AH 50, 192.
47, 113
Fit porta caeli pervia - Maria
10. sz. Chevalier 6346.
111v
Gaude visceribus mater - Assumptio Mariae
10. sz. Szövérffy I. 341. Chevalier 7042., AH 51, 144.
93
Gesta (Festa?) sanctorum martyrum - Georgius
10. sz. Chevalier 7271., AH 14, 76.
29, 31, 32
Hostis Herodes impie - Epiphania
5. sz. Sedulius.
Chevalier 8073., AH 50, 58.
37v
Hymnum dicamus Domino - Triduum sacrum
10. sz. Chevalier 8266., AH 51, 76.
97
Iam Christus astra ascenderat - Pentecostes
4/5. sz. Szövérffy II. 451., Chevalier 9215., AH 51, 98.
8, 43,50
Iesu corona virginum - Commune virginum
4. sz. Ambrosianus.
Szövérffy II. 451., Chevalier 9507-9508., AH 50, 20.
90v
Iesu nostra redemptio - Ascensio Domini
9/10. sz. Chevalier 9582., AH 51, 95.
127v
Iesu salvator saeculi - Omnes sancti
9/10. sz. Chevalier 9677., AH 51, 152.
36
Immense caeli conditor - Feria II. vesperas
9/10. sz.(?) Gregorius Magnus(?).
Szövérffy I. 142., II. 451., Chevalier 8453., AH 51, 35.
4, 5v, 24, 50, 50v, 53v, 54, 114v, 123, 144v
Iste confessor - Commune confessorum
8. sz. Szövérffy II. 451., Chevalier 9136., AH 51, 134.
35
Lucis creator - Vesperas
9. sz. Gregorius Magnus(?)., Szövérffy I. 142, II. 451.,
Chevalier 10691., AH 51., 34.
37v
Lux ecce - Feria V. laudes
4. sz. Prudentius.
Szövérffy I. 82., Chevalier 10810-10811., AH 50, 24.
37v
Magnae Deus - Feria V. vesperas
9. sz. Gregorius Magnus(?).
Szövérffy I. 142., II. 451., Chevalier 10934., AH 51, 37.
128
Martine confessor Dei - Martinus
10. sz. Szövérffy I. 321., Chevalier 11189., AH 27, 218.
20, 28, 48v, 110v, 115, 144
Martyr Dei - Commune martyrum
9. sz. Szövérffy I. 214., Chevalier 11228., AH 51, 129.
109v
Martyris Christi - Laurentius
10. sz. Chevalier 11268., AH 51, 193.
37
Nox et tenebrae - Feria IV. laudes
4. sz. Prudentius.
Szövérffy I. 82., Chevalier 12402., AH 50, 23.
34v
Nunc sancte nobis - Ad tertiam
4. sz. Ambrosianus.
Szövérffy I. 51., Chevalier 12586., AH 50, 19.
118v
O crux ave divisio: - Veilla regis
-
71v
Pange lingua gloriosi proelium - Passio Domini
6. sz. Venantius Fortunatus.
Szövérffy I. 129., II. 452., Chevalier 14481., AH 50, 71.
38v
Plasmator hominis - Feria VI. vesperas
9. sz. Gregorius Magnus(?).
Szövérffy I. 142., Chevalier 14968., AH 51, 38.
101v
Praeco praeclarus - Iohannes Baptista
9. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 222., Chevalier 15262., AH 50, 198.
31, 32v
Quem non praevalent - Epiphania Domini
10/11. sz. Chevalier 16303., AH 54, 9.
115v
Quem terra pontus - Assumptio Mariae
6. sz. Venantius Fortunatus.
Szövérffy I. 129., Chevalier 16347., AH 50, 86.
45v
Quod chorus vatum - Purificatio Mariae
9. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 222., Chevalier 1681., AH 50, 206.
14v, 22v, 45
Quorum praeceptor divisio: Exultet caelum
-
35
Rector potens verax Deus - Ad sextam
4. sz. Ambrosianus.
Szövérffy I. 51., II. 452., Chevalier 17061., AH 50, 20.
35
Rerum Deus tenax vigor - Ad nonam
4. sz. Ambrosianus.
Szövérffy I. 51., II. 452., Chevalier 17328., AH 50, 20.
23v, 29, 41v, 102v, 108v, 1098, 119v
Rex gloriose martyrum - Commune martyrum
6. sz. Szövérffy II. 453., Chevalier 17453., AH 51, 128.
94v
Salve crux sancta - Inventio crucis
10/11. sz. Heribert von Rothenburg.
Szövérffy I. 369., Chevalier 17875., AH 50, 291.
28v, 29
Salvete flores - Innocentes
4. sz. Prudentius.
Szövérffy I. 82, II. 453., Chevalier 18342-18344., AH 50, 27.
39v, 108v, 141v, 146
Sanctorum meritis - Commune martyrum
9. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 222, II. 453., Chevalier 18607., AH 50, 204.
35v
Splendor paternae - Feria II. laudes
4. sz. Ambrosius.
Szövérffy I. 51, II. 453., Chevalier 19349., AH 50, 11.
18v, 20v
Stephano primo. - Stephanus protomartyr
10/11. sz. Chevalier 19487., AH 14, 28.
33
Te lucis ante terminum - Completorium 
9. sz. Szövérffy II. 453., Chevalier 20138., AH 51, 42.
36v
Tellurius ingens - Feria III. vesperas
9. sz. Gregorius Magnus(?).
Szövérffy I. 142, II. 453., Chevalier 20268., AH 51, 36.
80v
Tellus ac aethera - Caena Domini
6. sz. Flavius de Châlon-sur-San.
Szövérffy I. 126., Chevalier 20271., AH 51, 77.
122v
Tibi Christe - Michael
10. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 222., Chevalier 20455., AH 50, 207.
100v
Ut queant laxis - Iohannes Baptista
8. sz. Paulus Diaconus(?).
Szövérffy I. 186, II. 454., Chevalier 21039., AH 50, 120.
96v, 98, 98v, 136
Veni creator spiritus - Pentecostes
9. sz. Rabanus Maurus(?).
Szövérffy I. 220, II. 454., Chevalier 21204., AH 50, 193.
15v
Veni redemptor - Nativitas
4. sz. Ambrosius.
Szövérffy I. 51., Chevalier 21234., AH 2, 36.
1v
Verbum supernum - Adventus Domini
10. sz. Szövérffy II. 454., Chevalier 21391., AH 51, 48.
70
Vexilla regis - Passio Domini
6. sz. Venantius Fortunatus.
Szövérffy I. 129, 135-136, II. 454., Chevalier 21481.,
AH 50, 74. 
7v, 8, 41v, 48v, 106, 131v
Virginis proles - Commune virginum
9. sz. Szövérffy I. 341, II. 454., Chevalier 21703., AH 51, 137.
87
Vita sanctorum - De sanctis
10/11. sz. Chevalier 21977., AH 51, 90.
2v
Vox clara - Adventus Domini
10. sz. Chevalier 22199., AH 51, 48.

II. tábla
Németújvári Missale
Kezdősor
Szerző, keletkezési idő, irodalmi utalás

263v
Agone triumphali - Commune martyrum
Notker. Szövérffy I. 290., Chevalier 772., AH 53, 370.
265v
Ave Maria, gratia plena, Dominus tecum, virgo serena 
Maria
10. sz. Szövérffy I. 416., Chevalier 1879., AH 54, 337.
265
Ave praeclara maris stella - Maria
Hermannus Contractus.
Szövérffy I. 376-378., Chevalier 2045., AH 50, 313.
156v
Benedicta semper - Trinitas
10. sz. St. Gallen.
Szövérffy I. 300, 325., Chevalier 2431-2434., AH 53, 139.
259v
Caeli ennarrant - Divisio apostolorum
Godescalcus Lintpurgiensis.
Szövérffy I. 409., Chevalier 3488., AH 50, 344.
262v
Clare sanctorum - Commune apostolorum
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 3336., AH 53, 376.
199
Concentu parili - Purificatio Mariae
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 3694., AH 53, 171.
227v
Congaudent angelorum - Assumptio Mariae
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 3782., AH 53, 179.
262
Congaudentes exultemus - Nicolaus
11. sz. Szövérffy I. 414., Chevalier 3795., AH 54, 95.
243
Deus in tua virtute - Andreas apostolus
10. sz. St. Gallen.
Szövérffy I. 292, 325., Chevalier 4449., AH 53, 210.
30
Eia recolamus - Nativitas Domini
10. sz. St. Gallen.
Szövérffy I. 93, 425., Chevalier 5323., AH 53, 23.
36v
Festa Christi - Epiphania Domini
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 6111., AH 53, 50.
31v
Hanc concordi - Stephanus protomartyr
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 7662., AH 53, 345.
32v
Iohannes Iesu Christo - Iohannes evangelista
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 9755., AH 53, 276.
132v
Laudes Salvatori - Pascha
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 10417., AH 53, 65.
225v
Laurenti David - Laurentius martyr
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 10489., AH 53, 283.
33v
Laus tibi Christe patris - Innocentes
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 10548., AH 53, 261.
260v
Laus tibi Christe qui - Maria Magdalena
Godescalcus Lintpurgiensis.
Szövérffy I. 409, 411., Chevalier 10551., AH 50, 346.
201v
Martyr milesque Christi - Georgius martyr
10. sz. Chevalier 11243., AH 53, 250.
28
Natus ante saecula - Nativitas Domini
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 11903., AH 53, 20.
240
Omnes sancti seraphim - Omnes sancti
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 14061., AH 53, 196.
1
Omnes una celebremus - Die dominica
11/12. sz. Magyarországi.
Chevalier 14065., AH 54, 268.
124
Pange lungua gloriosi proelium - Dominica passionis
Venantius Fortunatus.
Szövérffy I. 129., Chevalier 14481., AH 50, 71.
216
Petre summe - Petrus et Paulus
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 14871., AH 53, 336.
263
Plausu chorus laetabundo - Matthaeus apostolus
11. sz. Szövérffy I. 416., Chevalier 15066., AH 55, 9.
264v
Psallat ecclesia mater - Dedicatio ecclesiae
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 15712., AH 53, 398.
264
Quid tu virgo mater - De uno martyre
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 16675., AH 53, 379.
146v
Rex omnipotens - Ascensio Domini
9. sz. Szövérffy I. 302., Chevalier 17479., AH 53, 111.
16
Salve porta perpetuae - Maria
10. sz. Chevalier 18127., AH 53, 188.
213
Sancti Baptistae Christi - Iohannes Baptista
Notker. Szövérffy I 291., Chevalier 18521., AH 53, 267.
150v
Sancti Spiritus assit - Pentecostes
Notker. Szövérffy I. 291., Chevalier 18557., AH 53, 119.
231
Stirpe Maria regia - Nativitas Mariae
Notker. Szövérffy I. 292., Chevalier 15504., AH 53, 162.
235v
Summi regis archangele - Michael
Alcuinus. Szövérffy I. 191., Chevalier 19735., AH 53, 312.
2v
Verbum bonum et suaue - Commune Maria
11. sz. Szövérffy I. 414-415., Chevalier 21343., AH 54, 343.
264
Virginis venerande - Commune virginis
10. sz. St. Gallen.
Szövérffy I. 293, 325., Chevalier 21717., AH 53, 395.

A tanulmány megjelent:
A katolikus egyház Magyarországon. Szerk. Somorjai Ádám, Zombori István. Bp., 1991. 93-106. (Ecclesia Sancta 1.)

A domonkosok magyarországi sequentia-költészetéről
A hazai eredetű latin liturgikus költészet szöveges vizsgálatánál más európai országokhoz hasonlítva kevés egykorú forrás áll rendelkezésünkre. Jelenleg 34 kéziratos és 25 nyomtatott misekönyvet és graduálét, továbbá 39 kéziratos és 21 nyomtatott breviáriumi forrást ismerünk. Ehhez járul néhány töredék és a más típusú forrásokban található vendégszövegek. Mindezekben nyolc verses officiumot, 34 himnuszt, néhány verses antifonát, 39 sequentiát és prosát, félszáznyi alleluia-verset és tropust találunk, amelyek csak magyarországi forrásokból ismeretesek és hazai eredetük bizonyítható. A magyar földön keletkezett verses szövegeket tartalmazó kódexek együttesében a középkori magyarországi domonkos liturgiát két misekönyv-kódex képviseli.
A két domonkos missale Batthyány Ignác erdélyi püspök 1788-ban alapított gyulafehérvári könyvtárába tartozik. E könyvtár történetéből tudjuk, hogy az alapító még egri prépost korában, 1775-1785 között a Felvidéken megvásárolta többek között a lőcsei plébánia régi könyvtárát az 1539-ben meghalt Johann Henckel plébános, korábban kassai lelkész könyveivel együtt. Henckel Kassáról vitte magával az ottani domonkosok középkori kódexeit is. Szentiványi Róbertnek a gyulafehérvári Bibliotheca Batthyanyana kódexeiről 1958-ban kiadott katalógusában is megtalálhatók az ide vonatkozó megjegyzések, a lőcsei plébánia egykorú jelzetei, possessor bejegyzései. A két domonkos missáléból ezek a bejegyzések ugyan hiányoznak, Batthyány Ignác említett vásárlásai alapján azonban mégis nagyon valószínű, hogy ezek a kassai kolostorból származnak. Magyar domonkos eredetüket mindenesetre a mise állandó részeinek sajátosságai, továbbá a domonkos és magyarországi szentek szövegei bizonyítják.
A továbbiakban röviden három kérdésre szeretnénk feleletet adni: meg kell határoznunk (1) a két kódex korát, (2) a bennük található sequentia-gyűjtemények eredetét és keletkezési idejét, (3) jellemeznünk kell a magyarországi eredetűnek tartott sequentiákat.
A két misekönyv közül a régebbi az Ms. I. 50. jelzetű kódex, amelyet a következőkben A-kódexnek nevezünk. Nagysága 27,5 x 18,5 cm, terjedelme 371 levél. Írása különböző kezektől származó gótikus könyvírás. Kalendáriumában a magyar szentek közül megtalálható Szent László és Szent Imre, hiányzik azonban Szent István. Mindhárom magyar szent megvan a nagyhét szombatján mondott Mindenszentek litániájában. Több hiányzó szent miséjét pedig a Commune sanctorum végére másolták (ff. 339-351v.) A kódex keletkezési idejének meghatározásához az üres lapokra utólag beírt miseszövegek játszanak döntő szerepet. Így a 371. levélen, tehát a kódex legvégén találjuk az Úrnapja (Festum Sanctissimi Corporis Christi) miséjét. Ezt az ünnepet 1323-ban a Barcelonában tartott egyetemes káptalan írta elő az egész domonkos rend számára kötelezően. Ugyancsak utólagos beírás a 213v-214v levélen a De tempore és a De sanctis rész között üresen maradt lapokon Aquinói Szent Tamás miséje és translatiojának könyörgése. A depositio ünnepét (március 7.) az 1326-ban tartott párizsi, a translatioét (január 25.) pedig már jóval később, az 1370-ben tartott valenciai egyetemes káptalan rendelte el. Az Úrnapja és Szent Tamás sequentiái (Lauda Sion Salvatorem, Laetabundus exultemus) a rendi sequentiarium pótlásának elején található; ezt a részt már a missale elkészültekor állíthatták össze és köthették a kódex törzséhez. Az A-kódexet tehát a 14. század első harmadában, közelebbről 1323-1326 táján másolhatták.
Néhány évtizeddel későbbi az Ms. I. 25. jelzetű misekönyv, amelyet B-kódexnek nevezünk. Nagysága 34,5 x 24,5 cm, jelenlegi terjedelme 195 folio. Írása különböző kezektől származó gótikus könyvírás. A kódexben jelentős hiányok vannak; így csonka a kalendárium, benne csak az első négy hónap van meg. Nagyobb hiány van a 163v levél után a De Sanctis részben is: a szentek naptári rendjében sorakozó misék június 26. (SS. Ioannis et Pauli) és november 22. (S. Caeciliae) között hiányoznak. A misekánon eredeti másolatát is nagyrészt eltávolították és helyébe a 86-93. folio számozással feltehetően egy korábbi misekönyvből kiemelt, nagybetűs és jobban olvasható kánont illesztettek. Az eredeti kánonszöveg-másolatból megvan az eleje, a Communicantes és a végén a Pater nostert bevezető könyörgés (Praeceptis salutaribus moniti). Az eredeti kánonszöveg elejéről lemaradt levélen a bal hasáb alsó felében található az egyetlen képzőművészeti vonatkozású emlék, egy kisméretű kánonkép, egyszerű tollrajz a megfeszített Jézussal, Szűz Máriával és Szent János apostollal. A misekönyv korának meghatározásánál döntő, hogy a De sanctis részben január 28-án található Aquinói Szent Tamás translatiójának teljes miséje (f. 148v). Ennek alapján állíthatjuk, hogy a B-kódexet a 14. század utolsó harmadában, 1370 után szerkesztették.
Ezek után rátérhetünk a sequentiák vizsgálatára. Mindkét kódexben két-két külön csoportban, egy terjedelmesebb és egy rövidebb sorozatban találhatók a mise lectioját követő énekek, a sequentiák. A két csoport üres lapokkal is elkülönül egymástól, tehát a scriptorok két külön sequentia-gyűjteményt másoltak, mégpedig más-más sorrendben. A kettős sorozat magyarázatát a domonkos liturgiára vonatkozó rendi előírásokban találjuk. Ezt a rend harmadik generálisa, Humbertus de Romanis szabályozta. Őt 1254-ben a Budán tartott rendi egyetemes káptalanban választották meg. Az egész rendre kötelező ususnak mintapéldányait az ezt követő négy esztendőben Ecclesiasticum officium secundum ordinem Fratrum Praedicatorum címmel tizennégy könyvben (liber) készítették el. Ez ma a domonkosok római levéltárában található. A sorozatban a kilencedik könyv tartalmazza a graduálét, amelynek végén huszonhét, az egész rendre kötelezően előírt sequentia szövege és négy sorra írt dallama, notációja található. Ez a sorozat az Ecclesiasticum officium eredeti sorrendjében hiánytalanul megvan az A-kódex 360-368v levelén. A sorozat végére másolták Árpád-házi Szent Erzsébetnek Gaude Sion quod egressus kezdetű sequentiáját, ami már a helyi (kassai) gyakorlathoz tartozott. A domonkos ordoban ugyanis az egyetemes előírások mellett arra is volt lehetőség, hogy az egyes provinciák kolostorai a helyi (nemzeti, egyházmegyei, plébániai) szokásokhoz is alkalmazkodjanak. Ezt tükrözi mindkét misekönyvünkben a sequentiák egy kisebb csoportja. Az A-kódexben ez 11 darabból áll, és ide a helyi magyar vonatkozású ünnepek mellett a rendi ordoba az Ecclesiasticum officium bevezetése után, de a kódex keletkezése előtt, tehát 1300-1326 között utólag felvett ünnepek sequentiáit másolták. Az A-kódexben ez a kiseb sequentia csoport megelőzi a rendit, majd két eredetileg üres és későbbi betoldásokkal teleírt levél után következik a nagyobbik csoport. 
A B-kódexben a két rész fordított sorrendben, ugyancsak elkülönítve, kevés változtatással található. Előbb a 181v-186 levélen a rendi ordo eredeti gyűjteményéből 22 darab, ezt követi néhány levél kihagyással a 191-194v leveleken a tíz sequentiát tartalmazó kisebbik rész. Mindkét részben kevés változtatástól, kihagyástól eltekintve a sorrendjében is egyezik az A-kódex megfelelő csoportjával.
Mindebből arra következtethetünk, hogy a két misekönyv scriptora két különböző sequentiarium-mintapéldányt használhatott. Ezek a 14. század elején, 1326 előtt már a domonkosok scriptoriumában rendelkezésre állottak. A bennük levő sequentiáknak tehát ennél korábban kellett keletkezniük.
A sequentiák kisebbik sorozatában összesen négy magyarországi eredetű darabot találunk. Közöttük az első a Szent László tiszteletére 1192 táján Váradon szerkesztett Novae laudis attollamus. Ezt egy igen gyenge latinsággal verselő klerikus a Laudes crucis attollamus kezdetű Szent Kereszt-sequentia szövegének és dallamának mintájára szerezte. A latin tudás hiányának lehetett a következménye, hogy a másolók emberöltőkön át javítani, emendálni igyekeztek szövegét. Ezért a ma ismert verziók, a 24 kódexben és valamennyi nyomtatott hazai missáléban meglévő szövegváltozatok a kritikai kiadás számára szinte megoldhatatlan feladatot jelentenek. Jelen esetben azonban az A-kódexben levő szövegváltozat azért nagyon fontos, mert a kassai eredetnek is bizonyítéka. Több feltűnő párhuzamosság mellett ugyanis az A-kódex 9 teljes variáns-sora sehol más forrásban, egyedül a Kassai graduáléban és a szepesi káptalan graduáléjában fordul elő.
A következő három sequentia magyarországi domonkos eredetű. Az Inter choros supernorum kezdettel a B-kódexben (f. 191v) található a Remete Szent Antal ünnepére készült darab. Szövegét G. M. Dreves egy Göttweigben őrzött 15. századi pálos misekönyvből és a bécsi domonkosok templomának 1477-ben Stephanus Heymer megrendelésére készült misekönyve alapján közölte. A sequentia domonkos eredetét már Dreves is észrevehette, mert dallamát az In caelesti hierarchia kezdetű Szent Domonkos-sequentiáéval azonosította. Valóban egyezik a strófák száma, a sorok szótagszáma és helyenként szavak, sorok is a mintából valók. Példaként idézem a két sequentiából a 34-36. sort:
Szent Domonkosé:	Remete Szent Antalé:
Orbem replet semine	Mundum replet germine
In caelorum agmine	In caelorum culmine
Tandem colocatur.	Tandem sublimatur.
Ez a sequentia tehát nyilvánvalóan domonkos szerzemény. Hazai eredetét alátámasztja, hogy Remete Szent Antal tiszteletének a magyar provinciában régi hagyománya volt. Patrónusként tisztelték az 1230 táján alapított pesti kolostorban, ahol 1273-ban Joannes Vercellensis generális elnökletével egyetemes káptalant is tartottak, amelyen Árpád-házi Szent Margit kanonizációjának ügyét tárgyalták. A pálosok viszont Remete Szent Antalt a névadó patrónusukkal, Remete Szent Pállal való életrajzi vonatkozások miatt (Szent Jeromos kettős életrajza!) tisztelték. A domonkos szerzésű sequentia átvétele pedig alighanem ugyancsak a Felvidék keleti felére helyezhető. Az idézett göttweigi misekönyv ugyanis eredetileg az Ausztriában, Mühldorf közelében (Göttweigtől nem messze) levő kolostorukba menekült ungvári pálosoké lehetett. Az osztrák kolostor pusztulása után vitték a magyarországi eredetű kódexeket mai őrzési helyükre, a bencések könyvtárába.
A következő sequentia Gratuletur mundus iste kezdettel Keresztelő Szent János tiszteletére készült, és megvan mind a két ismertetett domonkos missaléban (f. 353 és f. 192v). Szövegét B. M. Dreves az 1511-ben Velencében nyomtatott zágrábi misekönyvből közölte. Domonkos vonatkozásait kiemeli, hogy Keresztelő Szent János június 24-i ünnepét az 1300-ban Marseille-ben tartott egyetemes káptalan, rangos ünnepként, az egész rend számára kötelezően előírta. Az A-kódexben levő előfordulás alapján tehát 1300 táján készült magyarországi domonkos szerzésnek tartjuk. Szövege megvan még a MR 133-as jelzetű 14. századi és a MR 170-es jelzetű Matthaeus de Mileticz által 1495-ben másolt zágrábi misekönyvekben. A zágrábi ordóba való bekerülését a boldogként tisztelt domonkos Augustinus Kazoti (Gazotto) püspök (1303-1322) liturgikus reformja magyarázza.
Utoljára hagytuk a Novum genus melodiae kezdetű Szent István-sequentiát, amely mindkét ismertetett domonkos misekönyvben megvan (f. 355 és f. 193v). Más forrásból nem került elő, és a hazai, külföldi szakirodalomban is egyaránt ismeretlen. Hatvan sora tíz egymásnak felelgető, három-három soros strófa párra oszlik. Ezek összetartozását páronként az a-a-b / c-c-b rím is kiemeli. A tíz strófa párból hét 8-8-7 szótagú, a 3. és 6. 7-7-6, a 9. pár pedig 8-8-4 szótagú sorokból áll. A szöveg a két kódexben lényegtelen szövegeltérésektől eltekintve azonos. Ezekből és egy szótaghiba alapján arra kell következtetnünk, hogy mindkét másoló előtt azonos mintapéldány volt; erre különben a többi sequentia vizsgálatából is következtethetünk. Az egymásról való másolás kizárható. A sequentia keletkezési idejét tehát a fentebb már feltételezett mintapéldány alapján 1326 előtt kell keresnünk. Szerkezete, felépítése - akárcsak az imént ismertetett Inter choros supernorum kezdetű Remete Szent Antal-sequentiáé, teljesen azonos az In caelesti hierarchia kezdetű Szent Domonkos-sequentiával. Tehát ezt is annak dallamára szerkesztették, és ezért itt is helyenként szavak, sorok a dallam-mintából valók. Ezek bemutatását most mellőzve, a szövegnek csupán egy nagyon fontos, az éneklő közösségre utaló célzását idézzük. A második félversben, a 4-6. sorban ugyanis ez olvasható: 
Cui concordet in hac die
Dulci cantu laudes piae
Sanctae Sion filiae.
Magyarul: „Neki (azaz: Szent Istvánnak) zengjen együttesen édes dallal Sion szent leányainak kegyes dicsérete”. A sequentia tehát eredetileg apácák használatára készült.
A domonkos rend 1303-ból való kolostorjegyzéke szerint a 13. század végén a magyar provinciának harmincöt férfi és két női háza volt. Domonkos apácák éltek ekkor Veszprémben és a Buda melletti Duna-szigeten. A női kolostoroknak liturgikus könyvekkel való ellátásáról a 13-14. század fordulóján a budai férfi rendház gondoskodhatott, ahol ekkor már rendi főiskola (studium generale) működött megfelelő scriptoriummal, kódexmásolókkal. Feltevésünk szerint itt őrizhették a sequentiák hagyományos rendi gyűjteményének és a pótlásoknak, helyi kiegészítéseknek mintapéldányait is. Ezekre a fentiekben ismételten utaltunk és következtetésünk szerint ezek évtizedekkel a két leírt domonkos misekönyv előtt keletkeztek. Feltehető tehát, hogy a Novum genus melodiae kezdetű Szent István-sequentia is 1300 táján a budai domonkosok scriptoriumának mintapéldányában már benne volt.
Az idő és a hely megfelel a magyar provinciának az írott emlékekben is viszonylag gazdag korszakával, amely az 1271-ben szentség hírében meghalt Margit sorornak, IV. Béla király leányának életéhez is kapcsolódik. A gyóntatója, Marcellus provinciális által összeállított életrajzát 1276-1300 között a budai kolostorban már harmadik átdolgozásban olvasták. 1300 táján ebből készült az a magyar fordítás, amelyet Margit-legenda címmel Ráskai Lea 1510 körüli másolatából ismerünk. A kanonizációs eljárást követően, de még 1320 előtt ugyancsak itt szerkesztették Szent Margit versbe foglalt históriáját, latin verses zsolozsmáját, amelynek 16. századi másolatát a Gömöry-kódexben olvashatjuk. Ebbe a virágzó magyarországi domonkos írásbeliségbe és költészetbe jól beleilleszthető az 1300 táján keletkezett három sequentia, közöttük a Szent István tiszteletére szerkesztett „új ének”, a Novum genus melodiae. 

A tanulmány megjelent:
Ars Hungarica 17(1989) 23-28.

Hymnvs Sz. Keresztről
1. Királyi zászlók lobognak,
Fénylik titka keresztfának,
Kin az élet megöletett,
S halálával életet nyert.
2. Kit megsebesített vala,
A bűnnek éles dárdája,
Lelkünk szennyét hogy lemosnád,
Vérrel s vízzel folyt oldalad.
3. Bételjesedett írása,
Dávid királynak mondása:,
Népeknek eképpen szólván:
Uralkodott Isten a fán.
4. Ó áldott fa, s tekintetes,
Királyi bársonnyal ékes,
Választattál böcsültetni,
S ily szent tagokat illetni.
5. Áldott, akinek ágára
Függesztetett világ ára;
Lél szent testének mérője,
S a pokloknak meggyőzője.
6. Ó szent kereszt, reménységünk,
Üdvözlégy mi békességünk,
Nevelj bennünk igazságot,
Megrontván a gonoszságot.
7. Élő kútfő, Szentháromság,
Téged áldunk, minden jóság;
Szent keresztnek győzedelmét,
Közöld velünk ő érdemét.
Amen.

E verses szöveg a Vexilla prodeunt kezdetű, Krisztus keresztjének tiszteletére szerzett kora középkori latin himnusznak fordítása, mely az 1651-ben kiadott Cantus catholici című egyházi énekes könyvből való. A latin eredeti szerzője az itáliai származású Venantius Fortunatus (536-610), akit az európai irodalom történetében mint az utolsó klasszikus római költőt, egyben a meroving udvari költészet első nagy képviselőjét emlegetnek. Prózai írásain kívül ismerjük alkalmi verseit, elégiáit, dicsőítő énekeit, sírverseit, gyászódáit és egy verses útleírását. Nevét leginkább a római egyház liturgiájában általánosan elterjedt himnuszai tették híressé. A latin klasszikusokon nevelődött; közülük is leginkább Vergiliust kedvelte. Életének jelentős részét Galliában, I. Klotár frank király feleségének, a középkor óta szentként tisztelt Radegund királynénak környezetében töltötte.
Radegund thüringiai királyleány volt. Kegyetlen, rokongyilkosságba keveredett férjét korán elhagyta és Poitiers közelében Krisztus keresztje tiszteletére kolostort alapított. Ide vonult vissza a világból, hogy egészen Istennek szentelve életét vezekeljen férje bűnéért. Kolostorával kapcsolatos a Vexilla regis prodeunt keletkezése. Radegund ugyanis Krisztus keresztjéből egy darabot kért a császártól, II. Justinustól. A Galliába megérkezett ereklyét előbb rövid ideig a tours-i püspök őrizte, majd 569. november 19-én ünnepélyes zarándokmenet vitte Poitiers-be. A királyné kolostorából ekkor ugyancsak küldöttség indult a méltó fogadásra. Ezt Fortunatus vezette, aki erre az alkalomra írta ódai szárnyalású himnuszát.
A Vexilla regis prodeunt a kilencedik századtól a római egyház liturgiájában állandóan szerepelt. A közös papi imádság, a zsolozsma himnuszaként énekelték az év folyamán két alkalommal, a szent kereszt feltalálásának (Inventio S. Crucis, május 3.) és felmagasztalásának (Exaltatio S. Crucis, szeptember 15.) ünnepén. Naponta ismételt vecsernye-himnusza volt a húsvét előtti két hétnek, a Krisztus szenvedését idéző tempus passionisnak. Nagypénteken, Krisztus halálának emléknapján, körmeneti énekként közösen énekelték, és néhány sora a kereszt előtti jelképes hódolat, az adoratio crucis szertartásában a közösség ajkán folyton visszatérő antifona-énekként ismétlődött. A magyar gyakorlatban a kereszt két ünnepét és a nagypénteket a középkortól kezdve a nép számára is kötelező ünnepként ülték meg. Így rendelkeztek még a XVII. század elején, Forgách Ferenc és Pázmány Péter idejében tartott esztergomi zsinatok is. A latinul nem tudó laikusoknak, a népnek igénye nyomán ezért viszonylag már elég korán több magyar fordítása is keletkezhetett e himnusznak; közülük a XVI. század elejéről a Döbrentei- és Apor-kódex fordítását ismerjük.
Elöljáróban azt is meg kell említenünk, hogy Fortunatus e himnuszának eredeti szövegén az idők folyamán többször változtattak. A Cantus catholici magyar fordításához használt latin szöveget az énekeskönyv szerkesztője kottával közölte. Ez a verzió a VIII. Orbán pápa idejében, 1632-ben végrehajtott breviárium- és misekönyvreform szövegmódosításának eredménye, amely a századok során sok torzuláson átment himnusz- és szekvencia szövegeknek a klasszikus latin prozódia és metrika szabályai szerinti egységesítésére törekedett. Ennek során Fortunatus himnuszának két eredeti strófáját kihagyták, illetve az egyik helyébe egy középkori eredetű, de később keletkezett szakaszt iktattak. - A Cantus catholiciben olvasható latin változat a következő:
Hymnus de S. Cruce pro Dominica Passionis
1. Vexilla regis prodeunt,
Fulget crucis mysterium,
Qua vita mortem pertulit
Et morte vitam protulit.
2. Quae vulnerata, lanceae,
Mucrone diro, criminum: 
Ut nos lavaret sordibus,
Manavit unda, et sanguine.
3. Impleta sunt, quae concinit
David fideli carmine
Dicendo nationibus:
Regnavit a ligno Deus.
4. Arbor decora, et fulgida,
Ornata Regis purpura,
Electa digno stipite,
Tam sancta membra tangere!
5. Beata cuius brachiis,
Pretium pependit saeculi,
Statera facta corporis
Tulitque praedam tartari.
6. O crux ave spes unica,
Hoc passionis tempore,
Piis adauge gratiam,
Reisque dele crimina.
7. Te fons salutis Trinitas,
Collaudet omnis spiritus;
Quibus crucis victoriam
Largiris, adde praemium.
A magyar fordítás elsőként szembetűnő sajátossága a szöveghűség. A fordító sort sorral visszaadva követte a latin eredeti nyelvi fordulatait, szűkszavú célzásait. Ezzel megőrizte az eredeti felépítését, szerkezetét.
A himnusz rövid kijelentéssel, háromszavas expozícióval indul, amely a figyelem középpontjába emeli az ének tárgyát, a keresztet. A vexilla eredetileg jelt, jelvényt, a csatában használt fővezéri zászlót, hadi lobogót jelentett. Talán a Tours-ból Poitiers-be vonuló menetben is a császári ajándékot királyi zászlók, hadvezéri jelvények kísérhették. A jelentés később Krisztus szenvedésének jelével, jelvényével azonosulhatott. A himnuszt éneklő számára később már a kereszt tűnt fel, amely fénylik mint a harcban, küzdelemben használt vezéri jelvény.
A bevezető kijelentést hat sorban három mellékmondat követi. A latinban ezek egymásból nőnek ki: mindegyik az előtte levő tartalmát, mondanivalóját fejleszti tovább. Közülük csak az első vonatkozik közvetlenül a témát exponáló, keresztet felmutató főmondatra. A Qua a harmadik sor elején még a Cruxra, az ötödik sor Quae-je azonban már az előtte levő két sor szójátékában résztvevő vita-ra utal. Ez a Vita itt akár nagy kezdőbetűvel írható, hiszen az az Élet, amely a kereszten megsebesíttetett, voltaképpen maga Krisztus, aki az evangéliumok szava szerint önmagát az élettel azonosítja (János 14,6: „Én vagyok ... az élet). Az Út-tal indított utolsó sorpár célhatározói mellékmondata már a vulnerata, a megöletett értelmezése. A hat sor együttese a keresztfa titkának (mysterium) magyarázata: ez a fa az Életet magát hordozta, azaz Krisztust, akinek oldalán a lándzsa ütötte sebet az emberek okozták ugyan, de a belőle kifolyt víz és vér tisztára mosta őket, megszabadította gonoszságuk terhétől.
A fordító az első két strófában az eredeti gondolat felépítését és nyelvi szerkezetét a végsőkig követte. Pedig a 2-3. sor vita-mors ellentéte, kettőzött gondolatritmusa ugyancsak nehéz fordítási feladatot jelentett. A megoldás leleményes. Az élet-halál főnév pár megfordított sorrendű ismétlése a magyarban óhatatlanul ellaposodó kettőzést hozott volna. Ehelyett a 3. sorban a megöletett szinonim igével helyettesítette a halált, és ez az igei állítmány mozgalmassá tette a mellékmondat első felét. A 4. sorban az áttételesen értelmezett protulitnak a nyert igével való visszaadása pedig a szó szerinti fordítás tömörségét eredményezte. Ugyancsak értelmező bővítésnek tekinthetjük a második versszak harmadik sora élén a lelkünk szót, aminek a latinban nincs is megfelelője. De a criminum, a többes birtokosban álló, a sebet okozó bűn nyomában a sordibus kifejezés valóban testi szennyel, piszokkal nem magyarázható.
A 3-8. sor a keresztény tanítás egyik alapvető fejezetét költői tömörséggel, sűrítéssel foglalja össze: Krisztus az emberek bűneiért vállalta a halált, a keresztáldozatot. A tételt Fortunatus a szenvedéstörténetnek egyik - az evangéliumok közül egyedül Szent Jánosnál (19,31-37) megörökített - epizódjára építette. A történet közismert: a római helytartó, Pilátus, mielőtt a három keresztre feszített testének levételére - és a közelgő ünnepek miatt azonnali eltemetésére - engedélyt adott volna, meg akart bizonyosodni halálukról. Ezért összetörette lábszárcsontjaikat. A parancs végrehajtására küldött katona azonban Krisztust már holtan találta, ezért csak oldalát döfte át lándzsájával és abból vér és víz folyt ki. A himnusz szerzője, felhasználva az evangéliumi elbeszélés kifejezéseit, négy sorba tömörítette a történetet. Az evangélium szövegéből való a lancea szó; viszont a continuo exivit helyett a klasszikusabb és szemléletesebb manavit, a sanguis et aqua helyett a költői forma törvényeinek is engedelmeskedő unda et sanguine kifejezést használta.
A harmadik strófa az eddigiekben evangéliumi tekintéllyel már a Szentírásra, minden hitigazság forrására alapított tételt - a teológia mindenkor hagyományos módszere szerint -, ószövetségi gyökerekre is visszavezeti. Voltaképpen már maga az idézési mód is bibliai, evangéliumi. Az Újszövetség számos helyén az író ószövetségi tekintély által előre megmondott esemény „beteljesedésére” hivatkozik. Fortunatus a Bételjesedett (Impleta sunt) indítással zsoltáros idézetet vezet be, amely Dávid királynak mondása a nép, a nemzetek számára. A citatum - „Uralkodott Isten a fán (Regnavit a ligno Deus) -, amelyet Babits Mihály a Vulgatában hiányolt, csak részben bibliai. A 95. zsoltár 10. verse ugyanis így hangzik: „Dicite in gentibus, quia Dominus regnavit (Hirdessétek a nemzetek közt, hogy az Úr uralkodik). A kora keresztény századok exegétái, bibliamagyarázói (Justinus, Tertullianus, Lactantius, Ambrosius, Augustinus, Leo Magnus) a Deus szó betoldásával, interpolálásával akarták világosabbá tenni a sor jelentését, értelmét. A toldás a magyarázatokból belekerült egyik-másik Vulgata-kéziratba is. Fortunatus zsoltáridézete ennek a hagyománynak egyik korai emléke. Az idézet eredetét talán a magyar fordító is ismerhette, hiszen a reformáció szenvedélyes hitvitáiban éppen ez és más hasonló toldások adtak alkalmat a „bibliahamisítás” vádjára.
A 13. sorral kezdődik a himnusz második fele: a 4-6. versszak, amelyben a költő megszemélyesíti a keresztet, tegezve szólongatja, magasztalja, dicsőíti, könyörgéssel fordul hozzá. A latin tudatosan idézi a 2. sorból az első részt indító állítmányt (fulgebunt), amely itt a 13. sor végén participiumos alakban (fulgida) emlékeztet a királyi jelre, a himnusz tárgyára, a keresztre. Középkori kódexeink olykor szolgainak tűnő fordítása ezt a kifejezést még megőrizte, a Cantus catholiciből azonban már eltűnt. A klasszikus nyelvi, retorikai szabályokra visszavezethető versbeli szerkezetet - talán „kétpillérűség-nek is mondhatnánk - a XVII. századi fordító nem vette észre, nem érezte.
A tegezve szólongató második rész strófáit a magyar fordító az eredetitől eltérve az áldott és ó kezdőszavak ismétlésével kapcsolta egységbe. Különben itt is hűségesen fordított, többnyire szó szerint. A nyolc szótagba alig tömöríthető, bonyolult fordítási feladatot jelentő 20. sorban a Tulitque praedam tartari helyett az értelem szerinti pontos jelentést adja: S a pokloknak meggyőzője.
A 6. versszak a latinban későn keletkezett betoldás. Ezzel Fortunatusnak talán legegyénibb, leglíraibb sorait helyettesítették. Ez az a rész, amellyel Babits Mihály az egész himnuszt jellemezte: „Valami misztikus érzékiség zeng benne: a Kereszt él, karjai tapsolnak s a költő ízét és illatát szívja a száraz fának, mely Krisztus tagjait érintette. A Breviarium Romanum XVII. század eleji emendátorait talán éppen ez a „misztikus érzékiség késztette, hogy az eredeti sorok helyett O crux, ave spes unica kezdettel egy, a késő középkorban keletkezett és a második sorában a nagyböjt utolsó két hetére utaló (Hoc passionis tempore) strófát iktassanak be. Ezzel azonban a himnuszt megfosztották eredeti csattanójától, attól a résztől, ahol az egyre emelkedő, forrósodó érzelem a csúcsponthoz érkezik. A helyettesítő versszak racionális, tárgyilagos hangú középkori kollektára, könyörgő-kérő imádságra emlékeztet. A magyar fordító ezt is hűségesen követte, de az időszakra utaló másik sort mással helyettesítette: Üdvözlégy mi békességünk. Az énekben ez az egyetlen hely, ahol eredeti mintájától tudatosan eltért. Ennek oka az lehetett, hogy a Cantus catholici nem készült hivatalos, liturgikus használatra. Erre vall, hogy a Nagyböjtre való énekek című részben a Vexilla regis prodeunt fordításán kívül egyházi szertartásnál használt liturgikus szöveg egy sincs.
A záró versszak - egy keresztre utaló kéréssel - a himnuszok végén szokásos, a Szentháromságot említő doxológiát, dicsőítő éneket foglal magában.
*
A forma szempontjából a himnusznak magyarra való átültetése a fordító számára kettős feladatot jelentett. Egyfelől adva volt a latin vers ambroziánus strófája; másfelől viszont a szöveget a himnusz hagyományos gregorián dallamához kellett alkalmaznia, amelynek hangjegyeit a Cantus catholici-ben a latin szöveg élén, az első versszak szövege fölött találjuk. Az egyes szótagokat sok hajlítással éneklő, úgynevezett neumás dallamra való alkalmazás, hozzáigazítás a korabeli kántorok gyakorlata szerint a XVII. század folyamán még tág lehetőséget nyújtott a sorok szótagszámának ingadozására. Ezzel szemben az ambroziánus nyolcas, amely a korai keresztény himnuszirodalom V. századi művelőjéről és rendszerezőjéről, a milánói Szent Ambrusról nyerte nevét, kötött szótagszámot kívánt. Lényege a jambusi lejtésű, nyolc szótagos sor, az ötödik szótag után metszettel, az utolsó három szótagban ereszkedő ritmussal. Az ambroziánus himnusz klasszikus típusa nyolc, egyenként négysoros strófából áll.
A magyar fordítás 28 sorából kilencnél a sormetszet hibátlan. Ilyen például a 9. sor: Beteljesedett / írása; vagy a 10. sor: Dávid királynak / mondása. Két sor végén igekötő, illetve képző járul az egyébként három szótagos és hangsúlyt kívánó szó elé (20. sor: meg-győzője; 25. sor: Szent-háromság). A sorok egy részénél a jambusi lejtés is részben, vagy egészen érvényesül. Ilyen az 1. sor: „Királyi zászlók / lobognak; 6. sor: „A bűnnek éles / dárdája; 19. sor: „Lél szent testének / mérője.
A fordítót azonban a latin ritmus-minta szemmel láthatólag nem tudta lekötni. Inkább vonzotta a magyar verselésben ismertebb, a magyar hanghordozással, prozódiával rokonabb felező nyolcas. Tizenkilenc sorban, tehát a vers kétharmadában a 4 / 4 osztást találjuk. Ilyen például a 2. sor: „Fénylik titka / keresztfának; vagy a 13. sor: „Ó áldott fa, / s tekintetes. Ide sorolható a 11. sor, ahol a középre eső eképpen első szótagja akár külön is írható, amint a régi helyesírás szerint gyakran valóban két szónak is számított. Jellemzésül idézhetjük az első strófát, ahol csak az első sor 5 / 3 osztású; vagy az utolsó két versszakot, amelyeknek valamennyi sorában hibátlanul érvényesül a felezés. A szabályos, a pontosan felezhető sorok közül azonban öt 5 / 3 osztású is lehet, mivel az ötödik szótagra egytagú szó, illetve a már idézett összetett szavak képzője-igekötője esik. Ilyen a 7. sor: „Lelkünk szennyét / hogy lemosnád; 8. sor: „Vérrel s vízzel / folyt óldalad”; 28. sor: „Közöld velünk / ő érdemét.
Felmerülhet a kérdés, nem függ-e össze ez a ritmikai kettősség, bizonytalanság a dallammal; annak időbeli, vagy ritmikai értékalakulásával. A latin és a magyar szövegnek a dallam ritmusával való párhuzamát szemlélteti a következő vázlat, amelyben a rövid, recitált szótagok hangértékét nyolcad, a hosszú vagy a többi hangra, melizmára hajlítva énekelt szótagot a negyed értékű hangjegy ábrázolja.
	Ve-xil-la  re-  gis pro-de- unt,
	Ki-rá-lyi zász-lók lo- bog-nak,
	Ful- get cru-cis my-ste-  ri- um,
	Fény-lik tit-ka  ke-reszt-fá-nak,
	Qua vi-ta mor-tem per-tu-lit,
	Kin az é- let meg- ö- le-tett,
	Et mor- te vi- tam pro-tu- lit.
	S ha-lá- lá-val é- le-tet nyert.
A Cantus catholiciben közölt dallam - hangértékek tekintetében - variánsa a himnusz eredeti dallamának, sőt a lejegyzés feltehetően nem is egészen hibátlan. Ennek ellenére az emelkedő, a rövidről hosszú szótag, hangsúly felé tartó jambusos lejtés felismerhető benne. A fordító azonban inkább csak jó érzékkel, hallással és kevésbé tudatosan helyezett a nyújtást kínáló dallamrészhez hosszú magánhangzós, vagy természeténél fogva hosszú szótagot. Ezzel ösztönösen segítette az énekelt szöveg helyes prozódiáját. Így például az 1. sorban: „Királyi zászlók lobognak; a 15. sorban: „Választál böcsültetni; a 22. sorban: Üdvözlégy mi békességünk; vagy a 24. sorban: „Megrontván a gonoszságot. A sorok többségéből azonban a helyes ritmusra, a jó hangzásra való, verstanilag tudatos törekvést nem lehet kiolvasni. A versforma dolgában legfőbb érdeme, hogy a melizmatikus dallamra énekelt sorok szótagszámát fegyelmezett következetességgel megőrizte.
De a himnusz magyar fordításának nem is a szabályos szótagszám a legfőbb formai ékessége, hanem a rímek. Strófái a a b b páros rímmel csendülnek össze. A huszonnyolc sorból tizenhat, azaz nyolc sorpár végén hibátlan rag- és képzőrím (írása - mondása, reménységünk - békességünk, böcsültetni - illetni), öt sorpár végén pedig asszonánc (lobognak - keresztfának, kinek ágára - világ ára) található. Csupán egyetlen pár, a 7-8. sor vége látszik tökéletlennek: lemosnád - oldalad; itt azonban a rossz hangzást feledteti a sorvégi d alliteráció és a soroknak hibátlan metrikája, sormetszete.
A négysoros strófába foglalt páros rímű nyolcast a magyar verselők a XVI-XVII. században alig ismerték. Először a Batthyány-graduál (1556-1563) és a Huszár Gál-énekeskönyv (1574) három himnuszfordításának néhány strófájában tűnik fel (Csillagoknak teremtője; Jövel népeknek megváltója; Ó mennyei mi szent Atyánk). Balassi Bálint és Rimay János a négysoros nyolcast mindig a a a a csoportrímmel használta. Miskolczi Csulyak István három éneket, Nyéki Vörös Mátyás pedig egyet szerzett ebben a formában. Szenci Molnár Albert, a kor kétségtelenül legnagyobb és legleleményesebb formaművésze csupán az Ez földön ti minden népek kezdetű 100. psalmusnál, és az ennek nótájára írt Én az Urhoz felkiálték kezdetű dicséretben él vele. Zsoltárainak 1612-i oppenheimi kiadása függelékében viszont a Veni redemptor gentium kezdetű adventi ambroziánus himnusznak találjuk meg Ó népeknek megváltója kezdettel a fordítását, amely mindvégig tiszta, hibátlan páros rímű nyolcasaival méltán hozható a Cantus catholici Fortunatus-fordításával párhuzamba. A XVII. század első felének leggazdagabb katolikus kéziratos gyűjteményében, a Petri András-énekeskönyvben (1630-1631) a bizonyíthatóan nem más forrásból átvett, sajátjának mondható darabok között négyet is találunk páros rímű ambroziánus formában. Sőt, magában a Cantus catholiciben is három ének versformája egyezik maradéktalanul a Vexilla regis prodeunt fordításával.
Kérdés, hogy a Cantus catholici fordítója honnan vehette az indítást, a mintát ehhez a maga korában ritka versformához. A fenti áttekintésből annyi kitűnik, hogy eredetét alighanem a himnuszfordítások között kell keresnünk. Sejtésünket Fortunatus latin himnusza igazolja. Őt az európai irodalomtörténet mint az utolsó klasszikus római költőt tartja számon, aki galliai környezetben a rímtől idegen, azt tiltó antik verselés szabályai szerint felépített ambroziánus forma feloldásával, asszonáncok, vagy alliteráló mássalhangzók beiktatásával, sorpárok összecsendítésével elsőként kísérletezett. Jól megfigyelhető ez még a Cantus catholicinek az eredeti Fortunatus-szövegtől helyenként eltérő latin szövegváltozatán is. Az első két sor e és u magánhangzós szótagjai (prodeunt - mysterium) után a következő sorpár ragrímmel végződik (pertulit - protulit). A 2. és 3. versszak bizonytalansága után - a Fortunatustól változatlanul átvett 4. és 5. strófában - a sorvégek már egészen tisztán csendülnek (fulgida - purpura, stipite - tangere, brachiis - saeculi, corporis - tartari). Az utolsó nyolc sorban pedig a magas és mély hangok ismétlődő rendje (gratiam - crimina) vagy a sorvégi mássalhangzók alliterációja (Trinitas - spiritus, victoriam - praemium) kelti a rím érzését.
Kézenfekvőnek látszik tehát a következtetés, hogy a fordító az előtte levő latin himnusz versbeli törvényszerűségeit felismerte, és annak összecsendülő sorvégei nyomán fordításában világos és szabályos páros rímeket alkalmazott.
A fordító személyét nem ismerjük. Annyi bizonyos, hogy önálló munkát végzett; fordítása az Apor- és Döbrentei-kódexben olvasható korábbi fordításokkal nem hozható összefüggésbe. De a Cantus catholici magát meg nem nevező szerkesztőjét, Szőlősy Benedek jezsuitát sem rég óta ismerjük. A poétai mesterségben iskolázottsága révén bizonyára jártas volt. Az 1651-ben ugyanott, azonos címmel, de más tartalommal, szlovákul kiadott katolikus egyházi énekeskönyvéből tudjuk, hogy latinul, magyarul és szlovákul egyaránt jól verselt, sőt a kottamellékletek bizonysága szerint a muzsikához, énekléshez is érthetett. Énekgyűjteményeivel a templomi éneklés korabeli bizonytalanságain akart segíteni. Az egyházi év minden ünnepére, jeles alkalmára korábbi gyűjteményekből, sokszor név szerint is ismert szerzőktől (Telegdi Miklós, Balassi Bálint, Szenci Molnár Albert, Kopcsányi Márton, Nyéki Vörös Mátyás, Hajnal Mátyás) vett át énekeket, és azokat megfelelő dallamhoz igazította. De saját vallomása szerint újakat is szerzett. A magyar Cantus catholici mecénásához, Kisdi Benedek egri püspökhöz címzett ajánlásában különbséget tett munkásságában a gyűjtés és a versszerzés között: egyes énekeket a tőle telhető ügyességgel, szorgalmas méh módjára kutatott fel (partim apiculas imitatus, ea, qua potui solertia conquisivi), másokat viszont maga szerzett (sacros hos hymnos partim conscripsi). Ma már bajos eldönteni, hogy melyek Szőlősy Benedek eredeti szerzeményei. A gyűjteményében található százhuszonkét magyar ének közül harminchárom először a Cantus catholiciben fordul elő. Önálló alkotásait nyilván ezek között kell keresnünk. Alighanem ezek közé tartozik Venantius Fortunatus himnuszának itt bemutatott fordítása is.
Vizsgálódásunk végső eredményeként még egy verstörténeti tanulságot is levonhatunk. A magyar verselés történetében a jambusi lejtésű nyolcas első példájaként himnuszunk középkori változatának kezdő sorait szokás idézni: 
	Király zászlói terjednek,
	Keresztnek titkja finletik.
Horváth János megállapítása szerint ennek a sorfajnak, az „ambrosianus nyolcasnak latin eredete kétségtelen, és „az egyházi énekköltészetben, a protestánsokéban is, máig fenntartotta magát. Az elmondottakból az is kitűnik, hogy ez a nyolcas, jambusi lejtését veszítve és a magyar beszéd hanghordozásához igazodva, páros rímű négy soros strófákba épült formájában is bizonyíthatóan középkori eredetű. A hagyományozásnak ma már alig nyomon követhető gyökérszálain keresztül késői korok örökségévé - a XVIII. század végétől divattá - lett ez a forma. Nemcsak a vallásos, a templomi népének, de a nép ajkán élő-terjedő világi dal is ebbe öltözve jelenik meg. A műnépdalok, nagy költőink legszebb darabjai - Csokonai Siralomja, a Szerelemdal a csikóbőrös kulacshoz, a Szegény Zsuzsi a táborozáskor vagy Petőfi Anyám tyúkja, a Falu végén kurta kocsma - ugyancsak ebben a formában szólalnak meg.

A tanulmány megjelent: 
A régi magyar vers. Szerk. Komlovszki Tibor. Bp., 1979. 321-330. /Memoria Saeculorum Hungariae 3./

Szent István tiszteletének hagyománya egyházi énekeinkben
E témát ötven évvel ezelőtt, a Szent István király halálának kilencszázadik évfordulójára kiadott emlékkönyvben Alszeghy Zsolt foglalta össze. Dolgozatában áttekintette valamennyi ismert nyomtatott egyházi énekeskönyvünket, köztük Szőlősy Benedek Cantus catholici (1651), Kájoni János Cantionale catholicum (1676), Náray György Lyra coelestis (1695) és Baranyi Pál Lelki paradicsom (1700) című gyűjteményét. Közölte néhány irodalomtörténeti szempontból is jelentős költőnek, versszerzőnek, így Kopcsányi Mártonnak, Faludi Ferencnek, Ányos Pálnak, Verseghy Ferencnek és Mindszenty Gedeonnak versét; ezek jórészt egyházi ének formájában átkerültek a legjelentősebb, emberöltőkön át használt gyűjteményekbe, Bozóky Mihály, Szentmihályi Mihály és a Zsasskovszky-testvérek nyomtatott énekeskönyveibe.
Alszeghy a bevezetőjében a két legkorábbi, a XVI. század elejéről származó magyar nyelvű éneknek tartott szöveget, a Szent István középkori zsolozsmájának két Magnificat antifónáját idézte az Érdy- és a Keszthelyi-kódexekből magyar nyelven. Az első Idvez leegy boldog Zent Istwan kyral kezdettel az Ave beate rex Stephane kezdetű antifónának fordítása az első vesperásból. Lényegében prózai szöveg, amelyet az Érdy-kódex névtelen karthauzija Temesvári Pelbárt prédikációjával együtt vett át. Ez nem tekinthető éneknek. Sokkal fontosabbnak látszik a másik nyelvemlékszöveg a Keszthelyi-kódexből, amelyet az egykor Vas megyéhez tartozó Lékán Velykei Gergely másolt 1522-ben. Ez a kódex az anyanyelven való zsolozsmázás célját szolgálta; tartalmazta az összes zsoltárt, néhány versben fordított himnuszt, a végén Apro ymadsagok címmel egy sor Magnificat antifónát a hozzá tartozó könyörgéssel együtt. A kódex klarissza apácák, ferences beginák számára készülhetett. Az antifónák között van a Zenth ystwan kyraly magyaroknak apastala kezdetű antifóna, amely a második vesperásból a Sanctissimus rex Stephanus fordítása. Ez a szöveg sem mondható mai értelemben vett versnek, bizonyos tagolás azonban jól felismerhető benne. Elgondolkoztató, hogy az egyaránt hat sorra, frázisra osztható latin és magyar szövegben a viszonylagos szótagszám egészen vagy megközelítően egyezik. Ma már tudjuk, hogy ezek az antifónák Szent István zsolozsmájának legősibb részéhez tartoznak; már a XI. század végén, a szentté avatást követően megszerkesztették és a szent király temetkezőhelyén, Fehérvárott a XII. század elején keletkezett antifónás gyűjteményből, a Codex Albensisből pedig a dallamát is felidézhetjük. További kutatást érdemelne annak pontos meghatározása, hogy vajon ezeket az antifónákat a zsolozsmázásra szánt Keszthelyi-kódexből, így Szent Istvánét és Szent Imréét is gregorián dallammal énekelték-e? A szöveg alapján mindenesetre úgy tűnik, hogy Szent István anyanyelven való énekes tiszteletének gyökereit, kezdetét itt kereshetjük.
A középkori latin költészettel való érintkezésnek a következő emléke már a XVII. század első feléből a Szent István király Istennek szolgája kezdetű egyházi ének, amelyet Petri András csíkszentkirályi iskolamester 1630-1631-ben másolt le kéziratos énekeskönyvébe, a ma ismert legrégibb magyar kántorkönyvbe. Erről kimutathattuk, hogy a Corde, voce, mente pura kezdetű XIII. századi Szent István sequentiának, az ünnepi mise olvasmányai között énekelt latin éneknek szabad fordítása, parafrázisa. A szöveget itt nem mutathatjuk be, állításunkat csupán néhány számadattal bizonyítjuk. A latin 14, a magyar 12 versszakból áll; az 56 latin sorból 41-nek megvan a magyar megfelelője. Az eredeti sequentiából az ismeretlen fordító két szakaszt hagyott magyar értelmezés nélkül. A latin szöveg a hazai középkori kéziratos és korai nyomtatott misekönyvekben kivétel nélkül megtalálható. A 8-8-8-7 szótagos, négysoros strófákba szerkesztett ének pedig ritmussal, lüktető dallammal hangzott fel egykor Szent István ünnepi miséjén. A székelyföldi kéziratos kántorkönyv interpretációjában ez a lendület lelassult, első hallásra nehézkesebbnek tűnő 11-11-11-5 szótagos, négysoros „carmen saphicum-ban szólalt meg, ennek dallamához igazodott. Ez az ének tipikusan középkori örökséget, a XI-XII. század fordulójának, a Könyves Kálmán-kori kislegenda Szent István portréjának hagyományát őrzi. Példaként egyetlen strófát idézünk: 
	Ad docendum hic praelatos
	Viros ponit litteratos,
	Iustos, fidos et probatos
	Ad robus fidelium.
Magyarul:
	Beötczj tanitokot, igaz prophetakot,
	Emelle szerze iambor tudossokot,
	Hogj megj eöriznek az igaz juhokot
	Igaz hóteökben.
A csíkszentkirályi kántor-tanító, Petri András ezt a patinás, archaikus éneket nyilván faluja patrocíniumán, búcsúján énekelhette híveivel. A XVII. századi szöveghagyományozásnak alig követhető, csak a bonyolult szövegkritikai vizsgálatok módszerével kinyomozható útjain azonban ez az ének máshová is eljutott. Ennek írott emléke egy gyökeresen átalakított változat az első katolikus egyházi énekeskönyvben, a jezsuita Szőlősy Benedek 1651-ben kinyomtatott Cantus catholicijében. Az ének első sora azonos az előbbi kéziratával, egyezik a versforma is. A szerkesztő azonban szokása szerint a mintában talált szöveget átcsiszolta és négy strófával meg is toldotta. Ezzel a középkori sequentia Szent István portréját új vonásokkal tette aktuálissá. A négy strófát, nyilván Szőlősy Benedek szerzését, itt érdemes idéznünk:
	Azért ő benne Istennek tölti kedve,
	Mert Angyal által ö Királyi feje,
	Szent Koronálva menyböl tiszteltetett,
	És böcsültetett.
	Királyi nevet a’ Romai Pápa,
	Más böcsületes nével szaporitá,
	Mert Apostolnak nevezé, és hivá,
	Magyar Országnak.
	Christusnak Annyát, áldott szüz MARIAt,
	Alázatossan mint édes Aszszonyát,
	Tisztelé, és rá bizá önnön magát,
	És az Országát.
	Innen hivattatik Pátronájának,
	Magyar Országnak óltalmazójának,
	Ellenség ellen baj-vivó paisnak,
	És biztatójának.
Ezekben a strófákban a királyi hatalom XVII. századi barokk legitimációját és az ellenreformációt szolgáló szempontok jelennek meg: a korona természetfölötti eredetének, az apostoli királyság és a Patrona Hungariae eszme tűnik fel. A váltás pillanata szövegszerűen is megfigyelhető. Ezek terjednek Kájoni Cantionale catholicumában és a Cantus catholici további kiadásaiban, beleértve az egészen átrendezett, átalakított 1674. évi kassait. De ezeket a jegyeket viselik a XVIII-XIX. században keletkezett Szent István-énekek is. Ezekre még visszatérünk, bár részletesebben itt nem mutathatjuk be őket.
Előbb azonban még egy másik XVII. századi Szent István énekről kell említést tennünk, amely különösen archaikus hangjával és krónikás elbeszélő modorával elüt a többi egyházi énektől. Kéziratos változata az őrzési helyéről Pécsi énekeskönyvnek nevezett, 1674-ben másolt kéziratban maradt meg. Terjedelme 26 versszak, kezdősora: Irgalmas Úristen, szerelmes királyunk. Ugyanezt rövidebb formában Hatalmas Úristen, szerelmes királyunk kezdettel 16 versszakban eddig is ismertük Kájoni nyomtatott énekeskönyvéből. Már a versforma is a bibliai históriákra emlékeztet. A 4x12-es strófák nótajelzése pedig a protestáns Sztárai Mihály Hálaadásunkban rólad emlékezünk kezdetű XVI. századi énekére utal. A Tinódit idéző versezet a szent király életét, jellemét mondja el nagy részletességgel. Példaként a Pécsi énekeskönyv 5. szakaszát idézzük (ezt Kájoni elhagyta):
	Szent Istuan kyralinak össi Texuss vála,
	Az atya peniglen néki Geizá vála,
	Szülö édes annya az Sárolta vala,
	Christus urunknak hitit az ki vették vála.
A névtelen szerző kiemeli még az országalapító király testamentumát, az ország Szűz Máriának való felajánlását és ebből vonja le az aktuális tanulságot is:
	Vallamég peniglen szent Istuan kyralynak
	A testamentomat meg tartak uroknak,
	Ez a szüz Mariat lenni patronanak
	Az mi nemzetünknek oltalmazoianak,
	Mindenben addiglan fol essék ö sorsok, ...
				(Pécsi ék., 18-19. vsz.)
A Pécsi énekeskönyvben 26 ilyen nagy terjedelmű krónikás tanító éneket találunk; ezek közül 11 a vasárnapi evangéliumokat, perikópákat magyarázza, a többi pedig egy-egy szentnek alakját mutatja be a megfelelő tanulságok levonásával. Ezek a versezetek nyilvánvalóan versbe foglalt prédikációk. Feltételezésünk szerint a papi ordóval, felszenteléssel nem rendelkező, úgynevezett licenciátusok, rendszerint iskolamesterek vagy kántorok énekelhették. Ők mise híján a híveknek mai szakkifejezéssel élve csak „igeliturgiát” tarthattak, azaz posztillás könyvekből kész prédikációt olvastak vagy énekelték a népnek e versbe foglalt prédikációkat.
A XVII. század legfrissebb, legmodernebb Szent István éneke azonban az 1674. évi kassai, Szegedi Lénárd egri püspöknek ajánlott Cantus catholiciben található. A Magyar Országnak fondálója kezdetű Szent István-ének már a népet is tevékenyen bevonta a közös éneklésbe. Ezt az éneket feltehetően az ünnepi misét megelőző, középkori örökségként megtartott körmenetben a kántor vagy az előénekesek és a nép váltakozva énekelték; a gyülekezet a strófák 3-4. sorának refrénjét ismételte: 
	Isten előtt ah mellénk álly
	Szent István király.
A XVIII. századi énekek gazdag sorát ez alkalommal csupán számadatokkal szemléltethetjük. Elsősorban a gyéren reánk maradt, alig ismert, vagy csak az utóbbi évtizedekben feltalált falusi kántorkönyvekre hívjuk fel a figyelmet. A tucatnyi kéziratban az iskolamesterek, kántorok nemcsak a nyomtatott gyűjtemények darabjait másolták újra meg újra, de maguk is szereztek énekeket. Az ismert forrásokból jelenleg tíz teljesen ismeretlen XVIII. századi kéziratos énekről tudunk. Így a Vas megyei egervári plébániának a század második feléből való gyűjteményében is kilenc kéziratos Szent István-ének között több ismeretlen akad. Bizonyos, hogy az énekek szaporodásában jelentős szerepe volt Mária Terézia uralkodása idején a Szent Jobbnak (1771) és Szent István koponyaereklyéjének az országba való visszahozatalának. A ma is általánosan ismert Ah hol vagy magyarok tündöklő csillaga kezdetű énekünk is ekkor lett igazán népszerű. Alszeghy Zsolt csupán az 1793-ban nyomtatott Bozóki- és Szentmihályi-féle énekeskönyvekből két egymástól feltűnően eltérő változatot közölt, egyben azonban utalt a kéziratos előzmények részletesebb vizsgálatának szükségességére. Ma ezekből a forrásokból előkerült négy korábbi változatot is ismerünk. Az első Vöcsey János dunántúli kántor Zircen őrzött énekeskönyve 1752-ből. A kéziratok szövegvariációi azonban arra mutatnak, hogy ez a kedvelt énekünk korábban, feltehetően még a század elején keletkezhetett.
Befejezésül még egy éneket szeretnénk idézni annak megmutatására, hogy a kor aktuális eszméi mellett olykor az egyéni érzelmek, a kritikus hangvétel is helyet kapott. A Pannonhalmán őrzött Dőri-énekeskönyv egykori tulajdonosa és másolója a kézirat elején így mutatkozott be: „Ezen könyvet irta-bé Kováts István dőri iskola mester pápista kórusra-való szép énekekkel és némelyeknek nótáit-is Kottával feltette 1763 esztendőben elkezdvén. Kéziratának címlapjára önmagát rajzban is ábrázolta, amint magyaros bajusszal, sujtásos magyar mentében és zsinóros csizmával temploma orgonáján játszik. Kéziratában a Szent István-énekek közt a következő nem megszokott hangú éneket, alighanem a saját szerzését is bemásolta:
	1. Szomorú gyászban ülly sír árva Oszágunk
	mi Magyarok hozzád imádságban járunk
	ime most ismerjük hogy vagy Patronusunk.
	Oh Sz. István Magyar Király
	Boldog Szűz Anyánkkal érettünk harczot áll.
	2. Az ellenség rontya népünket hurczollya
	Kisded Országunkat majd-el-is pusztittya,
	ha te méllénk nem álsz Magyarok királlya.
	Oh Sz. István etc.
	3. A mi hazánkban mások uralkodnak,
	és örökségünkbül mások tutorkodnak,
	Szány meg érdemiért Sz. István királynak.
	Oh Sz. István etc.
	4. Szép hagyományidat törvény ellen fogták
	Királyi Pálczádat, s-Koronád el vonták.
	Szép igazságodat mi rolunk le huzták.
	Oh. Sz. István etc.
	5. Szólly hat Tutorodnak a Szüz Máriának,
	hogy nyerjen olly Királyt Nékünk Magyaroknak,
	Ki folytassa igyét Siralmas hazánknak.
	Oh. Sz. István etc.

A tanulmány megjelent:
Szent István és kora. Szerk. Glatz Ferenc, Kardos József. Bp., 1988. 215-219.

A Szt. Imre tiszteletére szerzett Alleluia-vers szöveghagyománya
A MTAK Kézirattára T 1028 két ívrét nagyságú pergamen töredéke a paleográfiai és zenetörténeti vizsgálatok megállapítása szerint egy XIV. századi, esztergomi használatban volt gradualéból származik: a rajta látható szövegek (Kyrie, Gloria, Sanctus, Agnus) részben a mise állandó darabjai. Ezek magyarországi hagyományáról ez alkalommal nem beszélhetünk. Tárgyalnunk kell azonban az 1. recto oldalon látható, a Szt. Imre miséjéhez tartozó Alleluia-verset és egy később bejegyzett Szűz Mária-sequentiát.
Az utóbbival, az „Ave verbi Dei Parens” kezdetű sequentiával kezdjük. Ez a római kalendáriumban 1389-ben általánosan bevezetett Visitatio Beatae Mariae Virginis ünnepére készült és szerzője Johannes a Jenstein (Jennenstein, 1400) prágai érsek volt. A darab a középkor végi európai sequentia-irodalomhoz tartozott. A XIV. század végétől már a magyarországi forrásokban is megtalálható. A mai ismereteink szerint a legkorábban az OSzK Clmae 92 jelzetű szepesi misekönyvében és az Egerben őrzött Ladislaus de Miskolcz által írt missalenak kalendáriuma előtt fordul elő. Ezeken kívül megtalálható még a XV. századból három, ugyancsak esztergomi ususra utaló kéziratos misekönyvben, Kálmáncsehi Domonkos fehérvári prépost, később váradi és erdélyi püspöknek Zágrábban őrzött, 1471-1484 között keletkezett díszes misekönyvében, valamint a nyomtatott Missale Strigoniense tizenkilenc kiadásában.
A második darab a „Sprevit thorum coniugalem” kezdetű Szt. Imre tiszteletére írt Alleluia-versus a paleográfiai vizsgálat szerint XIV. századi lejegyzés. Ez korábbi, mint a fentebb említett sequentia és bizonyosan magyarországi szerzőtől származik. Mai ismereteink szerint a T 1028 jelzetű töredéken a legrégibb szövege és dallama található.
Dankó József az általa 1663-ra datált Patai Graduale (OSzK Fol. lat. 3522) alapján már közölte az Alleluia versus szövegét. Nála a kézirat a Nemzeti Múzeum könyvtárának régi jelzetén szerepel: „Graduale ... musei nationalis ... Codex lat. 484.” A kéziratos énekeskönyvek bibliográfiája Malomfalvi Pál 1668-as bejegyzését (f. 88v) vette kormeghatározónak. A paleográfiai vizsgálat szerint azonban a f. 129v-on lévő 1663-as évszám is Malomfalvi kezétől származik. Maga a kéziratos graduale azonban több kéz írása a XVI. század elejétől a XVII. századi kiegészítésekig. A zenei elemzés szerint a patai plébánia liturgikus gyakorlatában az esztergomi rítus középkori hagyománya élt tovább. Ezt erősíti meg a f. 108v-109r-on a XVI. század elején rögzített Szt. Imre Alleluia versus szöveghagyománya is.
Dankó három magyar szentnél idézte a Patai Gradualet, közlései azonban megtévesztőek. A Vetus Hymnariumban ezek a szövegek mint a verses officiumok II. vesperasában tetszőlegesen választható Magnificat-antiphonák találhatók. Erre utalnak az egyes címek is. Idézetei a következők:
1/ ALIA ANTIPHONA DE EODEM (azaz: Ad Magnificat II. Vesperis): Salve rex Ladislae.
2/ MEMORIA DE SANCTO REGE STEPHANO: O rex apostole stephane.
3/ ALIA DE EODEM SANCTO ANTIPHONA (azaz: Ad Magnificat II. Vesperis): Superne stat in pace / sprevit thorum coniugalem.
Mindhárom „Antiphona”, illetve „Memoria” címmel idézett verset Dankó nem ismerte fel. Azok valójában Alleluia-versusok. Azon kívül a Szt. Imre versnél még a szöveget is félreértette. Megtévesztette ugyanis az eredeti graduale másolójának hibája, aki a „Sprevit” kezdőszó elé tartozó nagy S inicialét az előtte végződő Mindenszentek napi graduale záró mondatához (Sunt in pace alleluia, vö. Sapientiae 3, 1-3) írta. Dankó ezt a sort tévesen a Szt. Imre Alleluia-versus első sorának gondolta.
Dankó József az Analecta Hymnica első tizenhárom kötetét ismerte. Ezek Guido Maria Dreves szerkesztésében 1886-1892 között jelentek meg, aki elárulja a Patai Graduale ismeretét: a „Gaudeat ecclesia” kezdetű Mindenszentek ünnepére szóló sequentia forrásai között idézi. A későbbi kötetekben három Kyrie, egy Hosanna, majd egy magyarországi sequentia forrásai között bukkanunk rá a Patai Graduale idézésére. A szerkesztők, Clemens Blume és Henry Mariott Bannister (vagy az ő adatközlőik) követekezetesen „Grad. ms. Patense saec. 16. Cod. Mus. Hungar. s. n. (fol. lat. 3522)” jelzetre hivatkoznak. A három Alleluia-versust azonban következetesen kihagyták, és Dankótól sem vették át a szövegeket.
A Szt. Imre tiszteletére készült Alleluia-versus a mai ismereteink szerint időrendben a következő középkori forrásokból ismeretes:
MTAK T 1028 = Töredék a MTAK kézirattárában. XIV. sz. T 1028.
Futaki gr. = Futaki Graduale. 1463. Istambul, Top Kapi Seray 2429. Mf: MTAK 2/1639. Bibl. Hung. 1873.
Cambridge = Missale Paulinorum. Basel 1490. Kéziratos bejegyzés a j1a levélen. Cambridge, University Library. OSzK, RMK III 33 (+ fotó).
Bakócz gr. = „Bakócz Graduále” Graduale Strigoniense (XV./XVI. sz.) Esztergom, Főszékesegyházi Könyvtár, Ms. I. 1. OSzK, Mf: 1/2842. Bibl. Hung. 1185.
Patai gr. = Patai Graduale, XVI. sz. eleje. OSzK, Fol. lat. 3522.
Mstrig 1484 (etc) = Missale Strigoniense 1484-1514. OSzK, RMK III 7, 11, 22, 24, 27, 32, 44, 46, 58, 102, 118, 148, 168, 175, 180, 185, 186, 189. Bp. Egyetemi Könyvtár RMK III 149.
Mqueccl 1499 = Missale Quinqueecclesiense. Velence 1499. OSzK, RMK III 52.
A MTAK kézirattárának T 1028 jelzetű töredékét alapszövegül véve a Szt. Imre Alleluia-versus kritikai hagyománya a következő:
	Alleluia.
	Sprevit thorum coniugalem
	intrat thorum virginalem
	confessor Christi Emiricus
5	Stephani regis unicus
	qui inter choros angelorum
	fert coronam confessorum
	oret pro nobis in caelis
	cuius hoc festa
10	veneramur in terris.

A T 1028 töredék alapszövegéhez a következő jegyzetek járulnak:
Cím Sancti Emerici ducis Mstrig 1484 (etc) / Emerici ducis Cambridge / Depositio Emerici Mqueccl 1499 2 Sprevit thorum: [.] previt Patai gr / chorum Futaki gr, Bakócz gr. Patai gr. Mstrig (etc), Mqueccl 1499 3 intrat thorum virginalem: kimarad Cambridge 4 Emiricus: Emericus Futaki gr, Cambridge, Bakócz gr, Patai gr. Mstrig 1484 (etc), Mqueccl 1499 5 Stephani regis unicus: kimarad Cambridge 6 qui: Futaki gr, Cambridge, Bakócz gr, Patai gr, Mstrig 1484 (etc), Mqueccl 1499 7 coronam: corona Mstrig 1484 (etc) 8 in caelis: kimarad Mstrig 1484 (etc) 9 cuius hoc: eos quos Cambridge / hoc: nos Futaki gr 10 veneramur: veneremus Cambridge

A tanulmány megjelent:
Körmendy Kinga-Holl Béla-Szendrei Janka: Szent Imre tisztelete a 14. században. Az Akadémiai Könyvtár T 1028 graduale töredékének kodikológiai, szövegkritikai és zenei elemzése. Magyar Könyvszemle, 113(1997) 133-139. részeként. (Itt csak a Holl Béla által írt szövegkritikai vizsgálat eredményét közöljük újra kiegészítve a szerző kéziratából.)

A magyar nyelvű zsoltárének katolikus hagyománya
Középkori művelődéstörténetünk tanúsága szerint a magyarság a kereszténység felvételével a bibliai zsoltárokat is megismerte. A Psalterium Davidis az európai példák nyomán magyar földön is a kezdő latintanulás olvasókönyve volt. Már 1020 táján Szent Gellért püspök székhelyén, Csanádon harminc ifjú ebből tanulta a latin zsoltározás és éneklés elemeit is. A középkor vége felé pedig a zsoltározás ismerete a laikus értelmiség körében annyira általános lehetett, hogy még a világiak is bele tudtak kapcsolódni az ünnepi zsolozsma végzésébe. Jól ismert krónikás adat szerint 1527-ben a töröktől megszállott Budán a királyi kápolna elmenekült papsága helyett a Zápolya János választott király kíséretében megjelent főurak maguk énekelték a kórusban a Mindenszentek ünnepének vecsernyéjét.
A gyér számban megmaradt középkori nyelvemlékek között négy teljes magyar nyelvű psalterium-kódex található. Ezek nyelvi állapota a másolásuknál régebbi keletű. A fordítások korábban készültek, és a XIV/XV. század fordulóján már megvoltak. Kettőt közülük dunántúli ferences apácák használtak. Ezek prózai fordítások a magyar nyelven gregorián dallammal végzett zsolozsmázáshoz. A XVI. század elején tehát a zsoltárok ismerete és magyar nyelven való használata középkori hagyományokból fakadhatott.
A reformáció terjedésével azonban az anyanyelven való zsoltáréneklésben lényeges változás történt. A latinul nem tudó hívek igénye nyomán alakult ki és terjedt el a verses formában szerkesztett zsoltárének vagy zsoltárparafrázis. Ebben a fordító versben fejtette ki, olykor megrövidítve és hitbeli igazságokkal megtoldva vagy társadalmi mondanivalóval átszőve magyarázta az ószövetségi bibliai zsoltárok szövegét.
E műfaj kezdeményezője Luther volt. Ez az éneklési forma magyar földön a szellemi, lelki megújulást hirdető reformációval a nép körében a protestánsoknál és katolikusoknál egyaránt és igen korán népszerűvé vált. Jellemzőként említjük, hogy Gálszécsi István 1536-ban Krakkóban megjelent énekeskönyvében, az első magyar nyelvű protestáns énekeskönyvben alig hat-nyolc évvel a keletkezésük után már három Luther-ének fordítása megtalálható. Ezek azonban még nem zsoltárparafrázisok. Jellemző azonban, hogy átvette őket három évtizeddel később Huszár Gál is az 1560-ban Debrecenben megjelent nevezetes gyűjteményébe, A keresztyéni gyülekezetben valo isteni dicheretecbe. Ebben már 38 verses zsoltárparafrázis is található, közöttük kettő Luther fordítása alapján készült. További tizenkettőnek pedig már a szerzőjét is ismerjük. Ők a XVI. század első felének reformátorai voltak, többen eredetileg katolikus papok vagy szerzetesek, akik a wittenbergi egyetemen Luther környezetében is megfordultak. Huszár Gál gyűjteményének ez a gazdagsága viszont a korábbi tradíciót is sejteti: énekei túlnyomórészt már korábban kéziratos gyűjteményekben közkézen foroghattak, és a hagyományos énekeken kívül még a saját szerzéseit és kortársai énekeit is közreadta. A további fejlődés szempontjából lényeges, hogy a zsoltárparafrázisok A psalmusokból való isteni dicséretek címmel már itt mint műfaj jelennek meg. Ez a továbbiakban az énekeskönyvek jellegzetes és leggazdagabb csoportja.
A műfaj eredetének, hazai keletkezésének vizsgálatánál az is fontos, hogy a 36 hiteles lutheri énekből az 5 zsoltárparafrázis közül csupán kettőnek (Ps. 12. és 130.) van magyar nyelvű változata. Ebből viszont az következik, hogy a reformáció első magyarországi terjesztői ismertek már Luther nyomán keletkezett más német zsoltáréneket, és megpróbálkoztak maguk is ilyenek szerzésével. A legkorábbi ismert énekszerzők adataiból és az énekek számának a XVI. század második felében, az 1560-1582 között megjelent nyomtatott forrásokban való ugrásszerű gyarapodásából pedig főként a korai kéziratos hagyományra következtethetünk. A gyors ütemben gyarapodó zsoltárénekek már kinyomtatásuk előtt kéziratban terjedtek a lelkészek, az iskolamesterek, a kántorok, az írni-olvasni alig vagy egyáltalán nem tudó egyszerű nép, gyülekezetek körében. A zsoltárénekek - minden jel szerint hitvallásbeli különbség nélkül - igen hamar közkedveltté váltak, és megmaradtak a katolikusoknál is a XVIII. század végéig.
A katolikusok közötti terjedésnek első nyomai éppen Huszár Gál debreceni énekeskönyvének megjelenési idejéből valók. Oláh Miklós esztergomi érsek 1560-ban tartott egyházmegyei zsinatának „XVI. De missae sacrificio” című cikkelye szabályozta a nép nyelvén felhangzó templomi énekek gyakorlatát. Előírta, hogy csak jóváhagyott, vagy csak száz esztendőnél régebbi énekeket szabad énekeltetni: „Ne vulgares illae aut latinae etiam cantilenae, praeter eas, quas ante centum annos maiores nostros certo probasse constet, aut praeter eas, quae posthac a nobis fuerint approbate, in templis maxime, admittantur.” Ezt a rendelkezést általában Telegdi Miklós 1577-ben Bécsben és Nagyszombatban megjelent első két posztillás könyvének karácsonyi, újévi és húsvéti énekeire szokás alkalmazni. A zenetörténet Telegdi énekeit száz évnél korábbiaknak, feltehetően középkor végieknek tekinti. A latin szövegbe foglalt tiltás azonban nyilván vonatkozik a bizonytalan eredetű, tanbeli tévedést is tartalmazó, az egyházi tekintély által jóvá nem hagyott darabokra. Az ilyenek meglétét feltételezi. Ennek a gyakorlatnak tehát korábban, egy-két évtizeddel előbb kellett kezdődnie. A töröktől megszállott ország nagy részében a katolikus hívek lelkipásztor nélkül maradtak. A reformáció első térhódítása idején pedig még a tanultabbak sem, az egyszerű nép pedig a legkevésbé tudott különbséget tenni a tanításbeli változásokban, azokat aligha értette. Az istentisztelet szokásos kellékei, a képek, az oltárok, a misemondó ruhák, a szertartások sem tűntek el egyszerre. A kéziratos emlékek tanúsága szerint a reformált gyülekezetek graduális énekgyakorlata több emberöltő múltán is megőrizte a középkori magyarul énekelt himnuszok, antifonák, zsoltárok hagyományát. A reformáció megjelenésekor tovább élt a latin zsolozsma elemeit átvevő, leegyszerűsítő graduálok használata. Ugyanakkor a katolikusok is könnyen és szívesen átvehették a protestánsok magyar nyelvű énekeit. A zsoltáréneklés szokása az idézett dekrétum utalása szerint azonban már aligha lehetett a prózában fordított bibliai zsoltároknak gregorián dallammal való éneklése. Itt már a verses zsoltárparafrázisokra is történhetett utalás. Használatukat a katolikus egyház az egyszerű nép kedvéért és a vallási egység megmentése érdekében hivatalosan is megengedte. Ennek nyoma más hivatalos megnyilatkozásokban is felfedezhető.
Az egyháziak és világiak ugyanis egyaránt szerették volna a nép tömegeit és a reformációval szimpatizáló papságot a római egyházban megtartani. Ennek lehetőségét remélték az 1545-ben megindult tridenti zsinat kodifikált reformjaitól is. A protestánsokkal való megegyezés reményének lehetőségét tükrözi az a próbálkozás is, amellyel I. Ferdinánd magyar király 1560 táján kérte a pápát, hogy a további szakadás megállítása érdekében adjon felmentést a nős papoknak a cölibátus kötelezettsége alól, a híveknek pedig engedje meg a két szín alatti áldozást. Az előterjesztett kérések között az anyanyelven történő templomi éneklésre is történt utalás. Ennek eredményeként Oláh érsek 1564-ben tartott következő zsinatának határozatai közé bekerült egy királyi dekrétum, amely római döntést közvetített. A pápa a cölibátusra vonatkozó kérést ugyan elutasította, de megengedte a két szín alatti áldozást és a mise alatt az anyanyelven való éneklést. A királyi dekrétum szövegében utalás történt a zsoltáréneklésre is: „Hasonlóképpen, minthogy a tanulatlan emberek értelmét a földi dolgok könnyen lekötik, hogy lelküket az Isten iránti hálaadásra és dicsőítésre felkeltsük, megengedhető, hogy az áldozás után a püspök által gondosan megvizsgált és jóváhagyott himnuszt vagy zsoltárt, a megfelelő responsoriummal a nép nyelvén énekeljenek”.
A templomi éneklésre vonatkozó megjegyzés a reformátusok 1560. évi debreceni zsinatának „Egervölgyi hitvallás” névvel ismert határozatai között is található. Ez az irat 1562-ben Ferdinánd királynak és fiának, Miksa főhercegnek címezve Debrecenben nyomtatásban is megjelent. Benne az egri protestánsok Verancsics Antal püspökkel szemben az ország vallási egységét visszaállítani törekvő uralkodó elé terjesztették katolikusnak mondott hitvallásukat, és többek között hangsúlyozták az anyanyelvű templomi éneklést, tiltották a latin énekek gyakorlatát. Az itt említett „pápista énekek” is elsősorban a középkori latin szövegű, gregorián dallammal énekelt darabokra vonatkoztak. Ezek meglétét, ismeretét és gyakorlatát a Huszár Gál-féle 1560. évi énekeskönyv forrás- és dallamutalásai is tanúsítják.
A katolikus forrásokban megfigyelhetők egyik-másik zsoltárparafrázisnál a sokszori másolás következményeként kialakult szövegromlások, variánsok. Ezek gyakran egyetlen korábbi nyomtatott protestáns változatra sem vezethetők vissza. Ilyen szempontból a legérdekesebb a XVII. század legrégibb és legjelentősebb katolikus kántorkönyve, Petri András csíkszentkirályi iskolamester 1630-1631 között összeírt énekeskönyve. Ez 211 régi - nem ritkán középkori eredetű - magyar éneket tartalmaz. Az egyes énekek szöveghagyományában a XVI. századi protestáns templomi éneklés hagyománya is kimutatható. A régebbről örökölt szövegek között ebben a gyűjteményben 14 protestáns eredetű zsoltárének van. Ezeket minden bizonnyal már korábban is használták a katolikus templomokban.
Petri András kéziratos énekeskönyvéből hat zsoltárparafrázis átkerült Kájoni János nevezetes nyomtatott gyűjteményébe, a Cantionale catholicumba (Csík, 1676). Ez a kiadvány a XVII. század legterjedelmesebb - mindmáig ható - nyomtatott katolikus énekgyűjteménye volt. A hagyományozás szempontjából fontos mozzanat, hogy Petri András ugyanabban a csíki kolostorban tanult, nevelkedett, ahol egy emberöltővel később Kájoni János is működött. Minden jel szerint Petri kéziratos kántorkönyvét Kájoni ismerte. A Cantionale catholicum 545 nyomtatott magyar énekszövege között külön fejezetben Szent David soltarai címmel 60 zsoltárparafrázis, közöttük 52 protestáns eredetű található. Ezek - más egyéb protestáns énekkel együtt - megtalálhatók az 1654-ben Lorenz Brewer lőcsei nyomdájában, majd ugyanebben az évben Szenci Kertész Ábrahám váradi műhelyében is megjelent Keresztyeni isteni dicséretek, mellyeket az magyar nemzetben reformáltatott ecclesiákban szoktanak mondattatni című evangélikus énekeskönyvben. Jellemző, hogy Kájoni énekeskönyvében megvan Luther híres Eine feste Burg ist unser Gott kezdetű zsoltárparafrázisának (Ps. 45/46) fordítása. Ez a protestáns templomi éneklésnek mindmáig talán legszebb és legnépszerűbb darabja, amely a debreceni énekeskönyvekben 1560-tól, Huszár Gál kiadásától 1806-ig valamennyi edicióban megtalálható. Szövege változtatás nélkül megvan Kájoninál és nyomában néhány katolikus énekeskönyvben is. Általános elterjedésére jellemző, hogy a ma ismert és az evangélikus-református gyülekezetekben énekelt dallamának első kottás változata újabban került elő Huszár Gál 1560. évi kiadásából, sokáig azonban csak katolikus gyűjteményből, Illyés István esztergomi kanonok magyar Psalteriumából volt ismert.
Illyés István Soltári énekek és halottas énekek című gyűjteménye 1693-ban Nagyszombatban jelent meg, és 77 jórészt protestáns eredetű verses parafrázist tartalmaz. Ez a kiadvány a XVII. század folyamán a katolikus templomokban énekelt és a nép által jól ismert zsoltárénekeknek összefoglaló gyűjteménye. A szerző hosszabb időn át volt plébános, és a nép között szerzett tapasztalatai nyomán, a nép számára szerkesztette meg 169 éneket, közöttük 36 kottával is ellátott darabot tartalmazó énekeskönyvét. Előszavában hivatkozott az 1629. és 1638. évi esztergomi egyházi zsinatok határozataira, amelyekben Pázmány Péter tiltotta a magyar nyelvű énekek engedély nélküli használatát és a hitbeli tévedéseket tartalmazó szövegek felülvizsgálatát írta elő. Illyés István nyilván ezért is hangsúlyozta, hogy a verseket a Biblia szövegének betűjéhez igazította. A címlapon és az előszóban megjegyezte: „a szent Biblia bötüjéhez inkab mint az-elött, alkalmaztatván”. Ugyancsak elhagyta a versszerzőknek „idegen és eretnek értelmü toldásait”. Arra azonban vigyázott, hogy az eredeti kezdősorok és a régi megszokott dallamok megmaradjanak, hogy a nép az énekeket felismerhesse: „Nótájokat ... megtartottam, sőt a kezdeteket-is, hogy a’kik azokhoz szoktak, mindgyárt kezdetektől tudhassák”. A kántorokat pedig figyelmeztette, hogy a „közösség nagyobb vigasztalására” mindig a napi evangéliumi szakaszhoz, az ünnep minden fajta más templomi alkalomhoz illő, megfelelő zsoltárt válasszák. Ezért a könyve végére az „alkalmatos”, a napi evangéliumhoz vagy ünnephez illő zsoltárokról külön mutató táblázatot szerkesztett.
Illyés Istvánnak ez a zsoltárkönyve az utolsó kiadvány ebben a műfajban. A zsoltárparafrázisok használata a katolikus templomi éneklésben a XVIII. század folyamán lassan kihalt. A közösségben való éneklésnél az a forma került előtérbe, amelyet már Illyés is célzott tematikus mutatójával. Már az 1674-ben Kassán megjelent és lényegesen átalakított Cantus catholici ismeretlen szerkesztője is ezt az új formát akarta kialakítani: énekeit nemcsak az egyházi év és a szentek ünnepei rendjében, de a mise részeihez alkalmazva szerkesztette meg. Zsoltárokat pedig már nem közölt. Ez az irányzat figyelhető meg a következő, XVIII. század elejétől a kéziratos énekeskönyvekben is. A század első két évtizedében néhány kántorkönyvbe még bemásolták Illyés psalteriumának néhány darabját. A zsoltárénekek helyett azonban a katolikus énekeskönyvekben a tridenti zsinat óta kialakított új formák, műfajok kerültek előtérbe. Kialakult a miseliturgia részeihez alkalmazott énekek, a vasárnapi evangéliumok vagy a szentek ünnepeire énekelhető darabok használata. A nyomtatott énekeskönyvekben a XVIII. század végétől már csak ilyenekkel találkozunk. Szentmihályi Mihály Egyházi énekes könyve (Eger, 1797-1798) második részében még található ugyan 43 zsoltárparafrázis. A szerkesztő ezek címében gondosan közölte, milyen alkalommal lehet leginkább énekelni. Az ezzel egy időben megjelent másik nagy gyűjteményben, Bozóki Mihály Katólikus kar-béli kótás énekeskönyvében (Vác, 1797), amely a XIX. század első felében is népszerű volt, már csak a hét bűnbánati zsoltárt találjuk, a Pázmány imádságoskönyvéből örökölt katolikus és a hagyományos protestáns változatot párhuzamosan közölve. Bozókinak még ismerjük egy igen gazdag kéziratos énekeskönyvét is, amelyben a nyomtatott kiadásának folytatásához gyűjtött anyagot. Verses zsoltárparafrázisnak azonban ebben már nyoma sincs.
Két évszázad zsoltárénekléséből a katolikus templomi hagyományban egy-két idézett versszak, kisebb részlet élt tovább. Megmaradt azonban a dallamok jelentős része a hivatalos egyházi énekeskönyvekben és gyakran a nép között élő vallásos szokásokban (siratók, betlehemes játékok). A zsoltárparafrázisok személyes ihletésű lírai hangját, költői fordulatait örökölte az élő magyar beszéd, a modern vallásos és világi költészet.

A tanulmány megjelent:
Gesta Typographorum. Tanulmányok Borsa Gedeon hetvenedik születésnapjára. Szerk. P. Vásárhelyi Judit. Bp., 1993. 19-27.

Jodocus Clichtoveus Elucidatoriuma
és a magyarországi himnuszköltészet európai recepciója
Jodocus Clichtoveus 1472 táján Flandriában született. Családi neve: Josse van de Clichtove. 1487-ben Párizsban a facultas artiumon tanult. 1490-1506 között a Sorbonne-on Jacque Lefevre d’Étaples (Faber Stapulensis) tanítványa volt. 1506-tól a Lemoin-kollégium tanáraként működött, majd 1526-tól 1543-ban bekövetkezett haláláig a Chartres-i katedrális teológus kanonoki javadalmát élvezte. Neve összekapcsolódik a párizsi humanizmus és a 16. század első évtizedeiben kibontakozó prereformációs törekvések képviselőivel. Az egyház belső reformját sürgette, főként a világi és szerzetes papság belső életének megújításában. Ugyanakkor tiltakozott a római egyháztól való mindenféle eltávolodási kísérlet ellen. Ennek szellemében jelentette meg 1524-ben Párizsban, a következő évben Kölnben is, Antilutherus című terjedelmes vitairatát. Rendkívül termékeny író volt. Modern monográfusa, Jean-Pierre Massaut ötvennégy, még életében megjelent művét sorolja fel. Ezek teológiai traktátusok, bibliai kommentárok, prédikációs gyűjtemények voltak, de szép számmal adott ki ókori auktorokat és egyházatyákat is. Legtöbb munkája még életében, vagy a 16. század folyamán tíznél több kiadást is megért. Clichtoveus és mestere, Lefevre a teológiában a nominalizmus merev formái helyett az érzést, a misztikát helyezte előtérbe. Ennek jelentős irodalmi megnyilvánulása Dionysios Areopagita műveinek kiadása volt. Ezt először 1489-ben Lefevre jelentette meg. Már a címe is sokatmondó: Theologia vivificans ... Theologia mystica. A második kiadását 1515-ben már Clichtoveus gondozta. 
A párizsi egyetem körül gyülekező humanisták népes filozófiai, teológiai iskoláinak tagjait nem sorolhatjuk fel. Csupán a magyar művelődéstörténet szempontjából jelentős néhány tanítvánnyal, a Mohács előtti fél évtizedben Clichtoveusszal kapcsolatba került magyar papokkal foglalkozhatunk. Közülük is Gosztonyi János győri püspököt és barátját, Várdai Balázs locsmándi főesperest, a győri káptalan tagját említjük. Párizsi vonatkozásban nevükre a figyelmet a neves bibliofil könyvgyűjtő, gróf Apponyi Sándor hívta fel, aki hungarika-gyűjteménye számára megvásárolt és katalógusában részletesen leírt hat 1515-1519 között Párizsban kiadott nyomtatványt, amelyeknek ajánlásában magyar papoknak, köztük Gosztonyinak és Várdainak a párizsi egyetemmel és a prereformációs törekvések képviselőivel való kapcsolatára derült fény. Ennek nyomán Sörös Pongrác, Eckhardt Sándor és Gábriel Asztrik vázolta e magyar papok szereplésének történetét, és ismertette a nevükhöz kapcsolható kiadványokat, bemutatta azok francia szerzőit.
A franciás műveltségű Gosztonyi János pályája kezdetén II. Ulászló magyar király feleségének, a francia Anne de Foix-nak volt tolmácsa és a királyi udvarban magas hivataloknak viselője. Érdemeiért - a királyné korai halála után - 1508-ban megkapta a váci püspökséget, amelyet 1510-ben a győrire, majd élete végén, 1525-ben az erdélyire cserélt. Gábriel Asztrik kutatásaiból tudjuk, hogy Gosztonyi - Eckhardt állításától eltérően -, nem a Dózsa-féle parasztháború leverése után, hanem még 1513 őszén ment Párizsba. Itt viszonylag rövid időt töltött; már 1514 elején hazaérkezett, és március 23-án jelen volt Bakócz Tamás esztergomi érsek budai bevonulásánál. Neve 1514. október 19-én a Budára ob insurrectionem rusticorum atque alias difficultates regni összehívott országgyűlés határozatainak aláírói között szerepelt. Rövid franciaországi tartózkodása azonban elegendő volt arra, hogy Clichtoveust jelentős munkáinak, a templomi szertartások szövegeit magyarázó, megvilágosító Elucidatoriumnak megszerkesztésére serkentse. A mű teljes címe: Elucidatorium ecclesiasticum, ad officium ecclesiae pertinentia planius exponens, et quattuor libros complectens. Első kiadása Párizsban 1516. áprilisában került ki a sajtó alól. 1558-ig ugyanitt további hat, Bázelben két, és Velencében egy kiadást ért meg. A négy „könyv”-nek nevezett része (libri) közül az elsőben a zsolozsma himnuszait, a másodikban a különféle szertartások szövegeit, a harmadikban a mise praefatiojának és kánonjának szövegeit, végül a negyedikben a misében énekelt, vagy mondott prosakat, vagyis az evangélium előtti verses szövegeket magyarázza.
Clichtoveus a Gosztonyinak címzett, Párizsban „anno verbi incarnati 1515” keltezett ajánlásában (Epistola) kifejtette művének célzatát, fő szempontjait. Innen tudjuk meg, hogy a gazdag magyar püspök bőkezű mecénás volt, aki segíteni akart a papság tanulatlanságán, tudatlanságán (... ut huic gravi morbo iam late grassanti et totum pene occupanti Christianum orbem, pro viribus occurrere mederique possit insignis tua dignitas ... me ... sollicitavit, ut hymnos ... elucidarem). A válogatás alapjául nyomtatott források szolgáltak, de ezek a kiadók hanyagsága miatt hibáktól hemzsegtek (... multis scatenat mendis, librariorum incuria passim inductis). A verses szövegeket Gosztonyi maga választotta ki, és jegyzékben foglalva hagyta Párizsban; ezekhez Clichtoveus néhányat a saját tetszése szerint még hozzátett. Megígérte, hogy még az elemi grammatikai hibák sem fogják feladatától elrettenteni (Neque exhorrebo etiam ea, quae humilia videbantur aut rudimentis puerilibus persimilia ...). Ezeket szorgalmasan ki is javította, amint azt Gosztonyi neki meghagyta (ut ita facerem, mihi legem praescripsisti). Így született meg az igazi humanista mű, a szerző és mecénás barátságának jele és záloga (monumentum et pignus amoris), amelytől a győri egyháznak és Pannoniának, de a franciáknak is hasznát remélte (Caeterum ... hanc operam nostram insigni ecclesiae tuae Iauriensi aut Pannoniae, sed et Galliae nostrae et quibusvis aliis profuturam speravi ... ). 
Mellőzve az Elucidatorium sok magyar vonatkozását, a továbbiakban a mű első és negyedik, tehát a breviáriumi himnuszokat és a miséhez tartozó énekeket (prosa, sequentia) tartalmazó részét vizsgáljuk tüzetesebben. Az előbbiben 149, az utóbbiban 93 verses szöveget találunk. Az egyes daraboknál a címet és Clichtoveus által emendált szöveget követi a magyarázat, amely három részre tagolódik: 1. elmondja, hogy az ének milyen alkalomra készült, kiről szól, ki a szerzője, mi a forrása és a versformája; 2. rövid történelmi magyarázatot ad, pl. a szent életet vázolja; 3. végül, Adnotationes címmel morális, biblikus, teológiai magyarázatot és az emendációra vonatkozó megjegyzéseket fűz az egyes sorokhoz, strófákhoz.
Az Elucidatorium futó áttekintése nyomán is feltűnik a sok magyar vonatkozás. Eckhardt Sándor megjegyzése szerint a sok magyar himnusz és történeti magyarázat érdekes magyar jelleget kölcsönöz, az olvasó szinte érzi a magyar munkatárs jelenlétét.” Ezt a megfigyelést még továbbiakkal is kiegészíthetjük. Az Elucidatorium 1516-ban, tehát két és fél évvel Gosztonyi hazaérkezése után jelent meg. Várdai Balázs győri kanonok, akit Gosztonyi maga után küldött Párizsba, csak 1515-ben érkezhetett oda; ő tehát a szerkesztés munkájánál nem lehetett jelen. Az érdemi munkát tehát Clichtoveus egyedül végezte, mégpedig a nála hagyott, nyomtatott esztergomi liturgikus könyvek felhasználásával. A verses darabok szövegvariánsainak megfigyeléséből biztosnak látszik, hogy forrása a Breviarium Strigoniense 1502-i, vagy 1513-i kiadása, a Missale Strigoniensenek pedig 1491-1513 között megjelent nyolc kiadása közül valamelyik volt. Clichtoveus megjegyzése szerint a magyar forrásokból merített szövegeket saját tetszésére másokkal is kiegészítette. A pontos számlálás, összevetés eredményeként megállapíthatjuk, hogy 93 sequentia közül 58, a 149 himnusz közül pedig 130 az esztergomi nyomtatott forrásokból való. Megfigyelhető, hogy még a jellegzetesen franciaországi eredetű daraboknál is a magyarországi liturgikus könyveket használta, amint ez a Laudes crucis attollamus kezdetű sequentiánál minden kétséget kizáróan megállapítható.
Az Elucidatoriumban hét himnusz és hat sequentia, összesen tehát tizenhárom verses szöveg a középkori Magyarországon keletkezett, és csak magyarországi liturgikus forrásokból ismert. Ezek a következők:
Hymni:
f. 49.  Gratulare Caesarea (Dorothea; AH 52, 166)
f. 46v: Regis regum civis ave (Ladislaus; AH 4, 174)
f. 60:  Pangat chorus hymnum Dei filio (Margaretha martyr; AH 4, 195)
f. 65: Gaudent caeli nova luce (Stephanus rex; AH 4, 239)
f. 69v: Plaude parens Pannonia (Emericus; AH 4, 133)
f. 78: Deus plasmator cunctorum (De confessoribus; AH 52, 71)
f. 79v: Christe lucis splendor verae (De confessoribus; AH 52, 72)
Sequentiae:
f. 178v: Omnes una celebremus (Dominicalibus diebus; AH 54, 268)
f. 183v: Plebs fidelis iucundetur (Nicolaus; AH 55, 300)
f. 190: Corona sanctitatis (Adalbertus; AH 54, 35)
f. 195: Novae laudis attollamus (Ladislaus; AH 55, 242)
f. 205: Corde voce mente pura (Stephanus; AH 55, 346)
f. 222: Quem invisibiliter (De uno confessore; AH 8, 287).
Clichtoveus a versek műfaji meghatározásánál két terminust használ: hymnus, vagy prosa; az utóbbi a páros, felelgetős formában szerkesztett sequentiát jelenti. Ezért az olyan himnusznál, ahol a hatsoros strófában a 3. és 6. sor összecseng, vagy pedig két háromsoros strófa utolsó sora rímel, mindig megjegyzi: Hymnus iste potius prosae, quam hymnicae modulationi persimilis est (pl. Regis regum, Christe lucis). A versforma meghatározásánál előbb mindig az időmértékes verselés szabályaival kezdi, majd leírja a sorok szótagszámát és rímelését. A nyolc szótagos sorokban a iambicus dimetert keresi, és kifogásolja, hogy a szabályos iambus helyett ode nem illő lábak, trocheus, pyrrichius, vagy spondeus keverednek (pl. Gratulare Caesarea, Gaudent caeli, Plaude parens). A Deus plasmatornál, amely 8-8-7-8 szótagú, a-a-a-a rímelésű versszakokból áll, ugyancsak iambicus dimetert keres, és a harmadik sort, amely hétszótagos, hibásnak, a könyvnyomtató gondatlanságából eredő romlásnak minősíti (Liber iudicandus sit mendosus, et quae superfluunt ultra eum numerum, tollendae sint, sique vero citra eum deficiunt, veniant adiiciendae). A Pange chorus kezdetű Szent Margit-himnusz strófái viszont négy 11-es, végén összecsendülő sorból tevődnek össze. Ezt Clichtoveus iambicus quinarius hypercatelecticusnak minősíti, vagyis minden sorba öt iambust és egy fél lábat helyez, és a fél lábnak fél spondeusnak kellene lennie; hibás sor esetében szerinte az emendálásnak ezt a képletét kell követnie. A felsorolt magyar eredetű verseknek mintegy a felénél megelégszik a rhytmica forma (Plebs fidelis) rhytmicae modulationis mensura (Novae laudis), rhytmicae consonantiae servat legem (Corde voce), vagy a multiformis rhytmicae compoitionis species (Omnes una, Quem invisibiliter) általános meghatározással.
A verstani leírást követi a himnuszok, vagy sequentiák általános jellemzése, és itt kerül sor a magyar szentek életének bemutatására. Forrása a breviáriumi viták mellett - amint ezt már Eckhardt Sándor megállapította -, a Legendae sanctorum regni Hungariae in Lombardica historia non contentae című kiadvány volt, amely először 1486 táján Strassburgban jelent meg. Clichtoveus ehhez is bizonyára hozzájuthatott Párizsban. Valószínűbb azonban, hogy Gosztonyi a negyedik, Velencében 1512-ben megjelent kiadást vitte magával, és az esztergomi szerkönyvekkel együtt ezt hagyta Clichtoveusnál.  Erről a középkor végi magyar legendáriumról legutóbb Tarnai Andor megírta, hogy benne középkori irodalmi hagyományaink váltak irodalomtörténeti tradícióvá azzal az igénnyel, hogy irodalmilag képviseljék az országot. Ezt a tételt jól példázzák az Elucidatorium magyar történelmet közlő, magyarázó részei. A magyar história elbeszélésében azonban Clichtoveus alkalmat keres a 16. század első évtizedeinek tükröztetésére is. Aktuális problémák bukkannak elő, például a hős Szent Lászlót idézve, himnuszának egy sora (Salve salus Hungarorum) eszébe juttatja a török veszedelmet és a hősiesen hadakozó kortárs magyarokat: Et nostra etiam tempestate Turcis efferatissimis (quos in vicina habent) formidabiles plane sunt: quod saepius adiutore Deo eorum exercitus profligarint, et contra inimicos Christi, vexilla crucis erigant interriti: collatisque signis manum saepius conserant cum illis, et in trepidam eos fugam convertant. A párviadalmak szemléletes leírása mögött akár szemtanú magyar elbeszélőt is sejthetnénk. Máskor viszont saját hazafiúi büszkeségét is felcsillantja. Emlegeti például a franciák szentjét, Dinonysios Areopagitát, akit együttlétük idején Párizsban Gosztonyival gyakran olvasott. Szent István mellé állítja, akiről a himnusz szavai szerint a Protomartyr Stephanus jövendöli meg: Rex erit et apostolus; ehhez fűzi hozzá: Sic enim sacratissimus pater Dionysius Areopagita, Galiarum dicitur apostolus.
Clichtoveus a magyarországi versekkel kapcsolatban számos biblikus, egyházjogi, morális, vagy teológiai magyarázatot, ókori vagy humanista költőkre (Vergilius, Baptista Mantuanus) vonatkozó megjegyzést tesz. Belőlük áll össze a középkori latin költészetünk elemzése, bírálata. Mert nemcsak a verstani problémák, vagy a libri mendosi hibáit rótta fel. A latin nyelv ismeretének, a grammatikának hiánya még jobban bántotta. Az ismeretlen szerzőkre időnként szúró megjegyzéseket is tett. A Szent Dorottya-himnusz sok döccenését türelemmel javítgatva eljutott a 20. sorig, a Theophilum credificat kifejezéséig, amely arra utal, hogy Dorottya mártíromságának láttára a pogány ifjú is kereszténnyé, hívővé lett. A kommentator itt vesztette el türelmét: Verbum credificare ... minus usitatum est apud autores linguae latinae. Cuius exactam rationem, si habuisse autor huius hymni (quisquis is fuerit) potius dicere debuisset: Theophilum salvificat.
Jelen tanulmányunkban részletesen nem tárgyalhatjuk az Elucidatoriumnak mind a tizenhárom magyarországi versét, csupán a Novae laudis attollamus kezdetű Szent László-sequentiára vonatkozó megfigyeléseket mutatjuk be. Ez a magyarországi kéziratos és nyomtatott középkori misekönyvek elmaradhatatlan darabja; jelenleg ötvenöt hazai forrásból ismerjük. Közöttük alig találunk két azonosat; megszámlálhatatlan szövegvariánsával a textológia számára alig megoldható problémát jelent. Clichtoveus is sokat vesződött a nyelvi hibáktól hemzsegő szöveggel. E hibák oka véleményünk szerint nem lehetett szövegromlás; a verset egy latinul csak rosszul tudó litterator sebtiben készíthette. Utána a másolók sora a grammatikai hibákat, értelmetlenségeket igyekezett javítani. Kirívó példaként egyetlen sort, a 2. strófapár kezdősorának variánsait idézhetjük. Ez Clichtoveus emendálásával így hangzik: Dulci mellis novi favo; Csanádi Béla fordításában: Mint a lépesméz az ének ... A kéziratos források variánsai ezek: Dulce mellis novum favum, Dulce melos novi favum, Dulce mellis novi favum; és ez a nyomtatott kiadásokban tovább variálódik.
Clichtoveus a Szent László-sequentiáról a hymnológiai szakirodalomban alighanem elsőként állapította meg, hogy az a Laudes crucis attollamus kezdetű Szent Kereszt-sequentia mintájára, mai szakkifejezés szerint kontrafaktumaként készült: Ad cuius speciem formam et exemplum sic est composita, ut quantum sinit materia, sententia sententiae, versus versibus, et propemodum verba istius verbis alterius respondeant. A mintául szolgáló Szent Kereszt-sequentiánál viszont megjegyezte, hogy szerzője Adam a Sancto Victore, formája pedig a Lauda Sion Salvatorem kezdetű sequentiával egyezik, amelynek szerzője Aquinói Szent Tamás volt. Clichtoveus tehát a Szent László-ének szövegének és dallamának eredetét nagyjából úgy határozta meg, ahogy ez a legújabb időkig előttünk volt. A francia Nicolas Weisben kutatásai nyomán, amelyek a Laudes crucis keletkezésére vonatkoznak, ezt a képet módosítanunk kell, ami a Szent László-sequentia szöveghagyományát is új megvilágításba helyezi
Weisbein az Orléans-i Szent Kereszt-katedrális egykorú káptalani nekrológjai alapján megállapította, hogy a Laudes crucis szerzője valójában Hugues d’Orléans dit le Primat (Orléans-i Hugó, akit Primas-nak is neveznek). 1086 táján született, és 1111-1113 között az Orléans-i székesegyház iskolájában magister scholarisként működött. A káptalan nekrológja előírta, hogy halála napján, szeptember 17-én Hugó mesterről emlékezzenek meg. Ő ugyan nem hagyott a jeles káptalanra a misemondatáshoz szükséges pénzalapítványt; a káptalanra rótt kötelezettség indokolása egészen más: XV. Kal. [Octobris] ... obiit Hugo, magister scholarum ... Iste Hugo edidit prosam Laudes Crucis. Hoc anniversarium nihil habet, hic Hugo tamen laudandus est, qui tam elegantem prosam compilavit. A világi szerelmes énekekkel hírnevet szerzett Orléans-i Hugónak rövidesen a jelzett 1113. esztendő után el kellett hagynia katedráját, és oda életében többet nem is tért vissza. Húsz-egynéhány éves volt akkor, és fiatalon szerezte - dallamával együtt - a világirodalom egyik legszebb Szent Kereszt-énekét. Weisbein, aki egyben Hugó életrajzát is megírta, kilencven jelentős, részben 12-13. századi kódexből állította össze a Szent Kereszt-ének szöveghagyományát. Köztük csupán három 12-15. századi való a párizsi St. Victor-i apátságból. Ezek is Orléans közvetítésével, az 1140-ben ott alapított ágostonos kolostorból kerültek Párizsba, ami a liturgikus forrásoknak a korszakban gyakran tapasztalható vándorlásával, a kolostorok közti kicserélésével magyarázható. A St. Victor-i eredet tehát végleg kizárt. Feltűnő viszont a sequentiának rendkívül gyors, és egész Európában való elterjedése. A nagyszámú 12. századi franciaországi kódex mellett feltűnik egy 1140-re datált angliai, több 12-13. századi itáliai, aquitániai és szicíliai, számos spanyol és német nyelvterületről való kézirat. Sőt a 12. században már két Seckau-i kódexbe is bemásolták.
A Laudes crucis Orléans-i hagyományából még két fontos mozzanatot figyelhetünk meg. A katedrális középkori eredetű rendtartása, Ordinariuma előírta, hogy minden szombaton a vesperás végén körmenetben vonuljanak az ott őrzött Szent Kereszt-ereklyéhez, és közben énekeljék a Laudes crucist. Ugyancsak az 1236-ra datált Chartres-Orléans-i pontificale előírta, hogy a templomszentelés szertartása során a falakon lévő stációs keresztek krizmával való megjelölése alatt a kórus a Laudes crucist énekelje. A sequentiának a misén kívüli ilyen éneklése nyilvánvalóan nem korlátozódhatott csupán e két említett alkalomra. Kikerült a katedrálisból, ami ugyancsak előmozdíthatta gyors terjedését. Nem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy Orléans a Karoling-kor óta a legmozgalmasabb európai zarándokutak központi állomása volt. Ezek Aachenből Compostellába, Szent Jakab apostol sírjához, vagy Rómába és Jeruzsálembe vezettek. A szentföldi zarándokok az Orléans-i székesegyház Szent Kereszt-énekét zarándokéneknek tanulhatták meg. Krónikás és okleveles adatokkal a magyarok részvételét is könnyen bizonyíthatnánk. De a nyugati zarándokok innen indultak keletre is, Szent István király óta magyar földön keresztül. Joggal feltehetjük tehát, hogy a Laudes crucis ismerete Európa más tájaihoz hasonlóan, hozzánk is már a 12. században eljutott. Elterejedését az első keresztes hadaknak 1096-ban Magyarországon való átvonulása is segíthette. A középkori hagyomány úgy tartotta, hogy Szent László királynak kellett volna e hadakat vezetnie. Tudjuk, hogy e hagyománynak vannak történeti gyökerei. 1093-ban Vilmos Toulous-i gróf meghívta László királyt népes zarándoksereg vezetésére. Később pedig Konrád morva herceggel akart útra kelni. A lengyelországi hadjárata és váratlan halála hiúsította meg e tervét. Orléans-i Hugó sequentiája a 12. században a magyar földön átvonuló keresztes hadak zarándokéneke is lehetett. Egy évszázaddal később pedig a Laudes crucis gondolati-érzelmi töltése, formája és dallama indíthatta az ismeretlen magyar literátort, hogy a keresztes lovagkirály nimbuszával övezett László kanonizációjakor, 1192 táján alkalmazza a szöveg tanúsága szerint a váradi katedrálisban (Varadini fulget ara...), a szent király sírjánál vált új oltár énekévé.
A francia mintára szerkesztett Szent László-sequentia bemutatása után röviden áttekintjük a Clichtoveus Elucidatoriumában található többi magyarországi verset is. Ezek közül a magyar szentek tiszteletét szolgálók már korábban ismertek voltak. Szent István sequentiáját (Corde voce) és himnuszát (Gaude caeli), Szent László (Regis regum) és Szent Imre himnuszát (Plaude parens) és egy prózát Szent Adalbert tiszteletére (Corona sanctitatis) már Dankó József kiadta Vetus Hymnariumában. Ezeket a 15. század közepén feltűnő Gaude caeli kezdetű kivételével már 14. századi forrásokból ismerjük. Hazai eredetükhöz kétség nem férhet, mivel a szöveghagyományuk magyarországi forrásokhoz kapcsolódik. Az Analecta Hymnica szerkesztője, G. M. Dreves ugyan a Szent László és Szent Imre himnuszánál (Regis regum, Plaude parens) idéz egy 15. századi prágai kódexet (Cod. Pragense XIII. G. 9.), erről azonban közelebbit nem tudunk. Ugyancsak megvan a Szent Adalbert tiszteletére szerkesztett prosa is (Corona sanctitatis) kilenc magyarországi forrás mellett egy 15. századi St. Emmeranból való Collectarium Hymnorum et Prosarum című, Münchenben őrzött kódexben (C.1. 14667); és mivel az Analecta Hymnica szerkesztői Szent Adalbert esztergomi vonatkozásait kevésbé ismerve elsősorban cseh és prágai patrónusnak tekintették, e prosát is ismeretlen szláv szerző gyenge produktumának minősítették („... minderwertiges Produkt eines slawischen Dichters”). A tizenkét kéziratos és tizennyolc nyomtatott hazai misszálé alapján azonban kétségtelenül magyarországi eredetűnek tartjuk.
Az Elucidatoriumban ezeken kívül van még hét vers, amelyek magyar eredetét a szakirodalomban alig, vagy egyáltalán nem tartották nyilván, pedig a szöveghagyományuk kizárólag magyarországi forrásokra épül. Három az esztergomi missalek és breviariumok Sanctoriale-jából való. Szent Miklós sequentiáját (Plebs fidelis) az Analecta Hymnicaban a Missale Strigoniense három nyomtatott kiadásából (1484, 1511, 1518) közölték. Ismereteink szerint megvan az 1423-1439 között keletkezett Pálóczi-missaléban és tizenkilenc nyomtatott esztergomi misekönyvben. Ez nyilván a 15. században Esztergomban keletkezhetett. Ugyancsak magyarországi szerzőtől való két himnusz, Szent Dorottyáé (Gratulare Caesarea) és Szent Margit vértanúé (Pange chorus). Az előbbi a 14. század második felétől kezdve nyolc hazai kódexben és 1480-1558 között valamennyi nyomtatott Breviarium Strigoniensében megvan. A Szent Margit-himnusz négy 15. századi kódexben és az esztergomi breviárium kiadásain kívül a pálos breviárium 1519-i és 1540-i kiadásában is megtalálható.
Két sequentia és két himnusz a szerkönyvek évközi, Per annum részébe, illetve a Commune sanctorumba tartozik. Az Omnes una celebremus kezdetű vasárnapi sequentiát (In diebus dominicis) már az Analecta Hymnica szerkesztői is magyar forrásokból közölték; mai ismereteink szerint harminc hazai kézirat tartalmazza a 14-15. században, és megvan az esztergomi, pécsi, zágrábi és pálos nyomtatott missale valamennyi kiadásában. A hitvallók miséjének (De uno confessore) sequentiája (Quem invisibiliter) szövegét két nyomtatott esztergomi misekönyv alapján közölték; szövege a 14. század elejétől 15 kódexből és az előbb említett nyomtatott misekönyvekből ismeretes. Végül kizárólag magyarországi forrásból ismert a hitvallók zsolozsmájában (De pluribus confessoribus) két himnusz is (Deus plasmator, Christe lucis).
A felsorolt darabok tehát ismeretlen magyar szerzőktől valók és a magyarországi középkori latin himnuszköltészet terméséhez tartoznak. Megfigyelhető azonban az is, hogy Clichtoveusnak a 16. században oly népszerűvé vált Elucidatoriuma nyomán egyes darabokat késői kéziratos gyűjteményekbe, kódexekbe bemásoltak, ami a nemzetközi himnológia kutatáói előtt a magyar eredetet elhomályosította. Így a Pange chorus és a Christe lucis kezdetű himnuszt 1553-ban bemásolták a svájci Hermetschwyl egykori bencés monostorának hymnariumába (az Analecta Hymnicaban „Cod. Griesen. 23.” jelzettel idézik). Sőt Clichtoveus nyomán a 16. században újabb szövegközléseket is találunk. Így a németalföldi Georgius Cassander (1513-1566) Hymni et cantica (Antwerpen, 1556 és 1566) című gyűjteményébe átvette és eredetének ismerete nélkül terjesztette az Elucidatorium számos magyar darabját (Christe lucis, Gaudent caeli, Gratulare Caesarea, Pange chorus, Plaude parens, Regis regum). Ugyancsak Clichtoveustól juthatott a Szent Miklós-sequentia (Plebs fidelis) a Beauvais-i egyházmegye 17. századi nyomtatott misekönyvébe. Clichtoveus és a nyomában keletkezett kiadványok közléseit azután Ulysse Chevalier bedolgozta Repertorium Hymnologicumába, ahol az egyes darabok magyarországi eredete sok esetben végleg feledésbe ment.
A Novae Laudis attollamus kezdetű Szent László-sequentiánál az európai és a francia himnuszköltészet legjobb hagyományának átadását-átvételét, „traditio”-ját figyelhettük meg. A magyar humanista főpapnak, Gosztonyi Jánosnak ösztönzésére készült Elucidatorium forrásainak vizsgálatával megállapíthatjuk, hogy Jodocus Clichtoveus a magyarországi himnuszköltészet számos darabját humanista kritikával az európai nyilvánosság elé vitte. Ezzel a „traditio” és „receptio” - úgy tűnik - a szó eredeti jelentésében is végbement: Európa az átadott szellemi hagyatékból a középkor végén Magyarországról valamit visszakapott.

A tanulmány megjelent:
Tanulmányok a középkori magyarországi könyvkultúráról: az Országos Széchényi Könyvtárban 1986. február 13-14-én rendezett konferencia előadásai. Szerk. Szelestei Nagy László. Bp., 1989. 169-181. /Az Országos Széchényi Könyvtár kiadványai. Új sorozat 3./

A középkori magyar Jeruzsálem-járás
és Pécsváradi Gábor utazásának néhány tanulsága
Az államalapítás és a kereszténység felvétele után két évszázadnak kellett eltelnie, amíg magyar földön az egyházi tudományok önálló művelése megindulhatott, és eredeti latin művek születhettek. A középkori hazai tudományosság első írott emlékei azonban a gyakorlati élet igényeit tükrözték, a nevelést és tanítást szolgálták; színvonalban és eredetiségben aligha érhettek nyomába a skolasztika nagy mestereinek. Az első művek prédikációs gyűjtemények, bibliamagyarázatok, legendák voltak. A hazai skolasztikus irodalom kiteljesedését Temesvári Pelbárt és Laskai Osvát kötetei jelzik. A magyar középkor szellemi képének, bölcseleti és hittudományi műveltségének felméréséhez tehát a másodlagos, a gyakorlati életet szolgáló irodalmi műfajok vizsgálata szükséges. Tanulmányomban a középkori latin egyházi irodalombölcseletet és hittudományt csupán áttételesen érintő, közvetítő hazai alkotásnak, Pécsváradi Gábor jeruzsálemi útleírásának hagyományával és korabeli összefüggéseivel foglalkozom.
A jeruzsálemi utazás, a vallási indíttatású (causa devotionis) külföldjárásnak ez a fajtája a gyakoriságot, a résztvevők számát tekintve vetekedett minden másfajta peregrinációval, diplomáciai követjárással, külföldi egyetemek látogatásával, és talán csak a kereskedők vagy a hadba vonuló katonák múlták fölül. Hagyományát a magyar állam történetének kezdetétől a középkor végéig folytonos láncolatban követhetjük. Az első adatok Szent István korából valók. A Római Birodalom Pannónián átvezető és a VII. században veszélyessé vált útjait a népvándorlás zavarainak elültével - a nyugati keresztény világ igényére - ő nyitotta meg ismét. Ezt tükrözi az az 1031-1043 között keletkezett itinerarium, amely a Pannóniáig, Magyarország nyugati határáig járható és ismert út folytatását Győr, Fehérvár, Tolnavár, Baranyavár, Valkóvár, Belgrád állomásokon át jelölte meg. Az utazás magyar földön tizenkilenc napig, a nyugati országhatártól Jeruzsálemig összesen nyolcvankilenc napig, kereken három hónapig tartott.
Árpád-házi királyaink idejében keresztülvonuló zarándokcsoportokról a nyugati krónikákban találunk fontos adatokat. Ezekből a zarándokok társadalmi hovatartozására, számára, az utazás gyakoriságára következtethetünk. Már Szent István a vallásos szándékkal vezetett zarándokok iránt jóindulattal viseltetett, bőkezűen megajándékozta és segítette őket. 1026 késő őszén Vilmos, Angoulme grófja három apát, előkelő urak társaságában Bajorország felől érkezett magyar területre, ahol Szent István nagy tisztelettel fogadta és gazdagon megajándékozta. A zarándoklatot színlelő, valójában politikai céllal utazó küldöttségtől viszont megtagadta az engedélyt az átvonulásra. Így 1027-ben Werinharius strassburgi püspököt, Konrád császár zarándoklatot színlelő követét nem engedte be az országba, ami ekkor már szokatlan dolognak számított.
A zarándokok békés átvonulását időnként az ország belső zavaros állapota akadályozta meg. 1053-ban Theodericus angers-i apát az országban lévő zavargások miatt nem tudott a magyar területeken keresztüljutni; kíséretével ezért Monte Garganót, Szent Mihály arkangyal olaszországi zarándokhelyét érintve, Apulián át tengeri úton ment Jeruzsálembe.
I. Endre uralkodásának idején a krónikákban több népes zarándokcsoport átvonulásáról olvashatunk. Lietbertus cambrai püspök 1054-ben közel három ezer főnyi bűnbánó, vezeklő zarándokkal, férfiakkal és nőkkel, fiatalokkal és öregekkel indult el Franciaországból. A „civilizált területeket elhagyva hegyek, erdők veszélyén át jutott el Pannóniába, Szent Márton szülőföldjére. I. Endre király a zarándokruhában érkezett jövevényeket maga elé vezettette, és amikor meggyőződött jámborságukról, a népes csoportot az „Úr seregének tekintve országán méltó kísérettel és biztonságban átvezettette.
1058-ban magyar földön vonult keresztül Jeruzsálembe az első angliai zarándokcsoport Aldredus worcesteri érsek vezetésével. Öt különböző leíró forrás csaknem azonos szöveggel közli, hogy a tengeren átkelvén Pannónián keresztül olyan útra vállalkozott, amit angol érsek vagy püspök korábban még nem tett meg.
A francia és angol zarándokcsoportokon kívül 1065-ben nevezetes német vonulásról maradt feljegyzés. A vezetők méltósága és a zarándokok feltűnően nagy száma miatt ennek is több egykorú forrásban megtaláljuk részletes, fontos magyar vonatkozásokat tartalmazó leírását. Az Altaichi Évkönyvek (Annales Althaenses minores) szerint az Úr sírjához Jeruzsálembe zarándokló sokaságot Sigisfridus mainzi érsek, Wilelmus utrechti, Otto regensburgi és Gunther babenbergi püspökök vezették, akiket grófok, előkelő gazdagok és mintegy tizenkétezer szegényből álló sereg követett. Valamennyi német forrás megemlékezik arról, hogy hazatérőben a babenbergi püspök Székesfehérvárott, 1065. július 23-án meghalt. Tetemét - akarata szerint - a zarándokok magukkal vitték hazájukba. Ennek az átvonulásnak azonban volt egy másik emlékezetes eseménye is: a zarándokok között ott találjuk a császár, Barbarossa Frigyes feleségének, Ágnesnek a káplánját, Altmann aacheni prépostot, akit a zarándoklat idején megüresedett passaui püspöki székbe megválasztottak. A Szentföldről visszatérő új püspök elé küldöttséget menesztettek, amely a pásztorbotot és a gyűrűt ugyancsak Fehérvárott adta át.
1101-ben, az első keresztes hadjárat idején zarándokolt Magyarországon keresztül Welf bajor herceg is, aki öregségére lemondott méltóságáról, és az életében elkövetett bűneiért vezekelve, magánemberként ment a Szentföldre. A második és harmadik keresztes hadjárat közötti közel négy évtizedből a krónikák két nagyobb zarándoklatról tudósítanak. 1164-ben Stájerország grófja, Ottokár, aki négy évvel korábban a Semmeringen zarándokszállást építtetett, püspökök és előkelő főurak társaságában, nagyszámú kísérettel vonult át az országon. Visszatérőben azonban járvány tizedelte meg a csapatot, és Ottokár gróf 1164. december 31-én Pécsett meghalt. Másfél évtizeddel később Fülöp flandriai és elzászi gróf, aki 1178 húsvétjára hajón érkezett Jeruzsálembe, a veszélyes tengeri utazás helyett inkább szárazföldön, Magyarországon keresztül tért haza. 1182-ben Lipót osztrák őrgróf és Ulrich göttweigi apát zarándokoltak Jeruzsálembe. Magyar földön III. Béla, a bizánci birodalom területén pedig az őrgróf rokona, Alexios császár, Mánuel császár fia biztosította útjukat.
A krónikáknak a nyugati országokból jött főpapokra és más előkelők népes csoportjaira vonatkozó adatait az Árpád-korból még néhány magyar zarándokot számon tartó feljegyzéssel is kiegészíthetjük. 1108-ban a keresztes hadaktól függetlenül indult jeruzsálemi zarándoklatra Álmos herceg, Könyves Kálmán öccse, hogy a Henrik német császárral való szövetkezése miatt vezekeljen. 1135-ben egy Petronilla nevű gazdag magyar zarándokasszony házat vásárolt Jeruzsálemben, hogy gyarapítsa a Szent István által alapított zarándokház fundusát, és könnyítse honfitársai szentföldi tartózkodását. Vezeklő zarándoklat adatát tartalmazza IX. Gergely pápának 1232. március 3-án kelt levele, amelyben kiközösítette Sámuel kamaraispánt, akinek eretnekség bűne miatt vezeklésül jeruzsálemi zarándoklatra kellett volna indulnia, de azt nem tette, és bűnébe is visszaesett.
Mindebből kitűnik, hogy kezdetben jeruzsálemi zarándoklatra inkább az előkelők, a vagyonosok vállalkozhattak, akik az úti veszedelmek és viszontagságok miatt nagy kísérettel utazhattak. A zarándokok főként a nyugati keresztény országokból jöttek, magyar csak elvétve akadt közöttük. Árpád-házi királyaink a keresztes hadakén kívül a vallásos szándékkal utazók ellátásáról és kíséretéről gondoskodtak. Arra vonatkozólag nincs adatunk, hogy a külföldiekhez magyarok is csatlakoztak volna. A krónikákban időnként emlegetett névtelen szegények között azonban hazaiak is akadhattak. Az imént említett 1065. évi német zarándoksereg létszámát a krónikás - nyilván némi túlzással tizenkétezerre becsülte, de külön kiemelte, hogy az előkelőkön kívül a zarándoklatban szegények is részt vettek.
A szürke ruhás, botot és tarisznyát viselő, kereszttel megjelölt zarándokok középkori ábrázolásokon látható alakja tehát magyar földön sem volt ismeretlen. Ezt bizonyítják a magyar forrásokban megmaradt zarándokáldások. Kéziratos és nyomtatott liturgikus szerkönyveinkből ezeknek öt változatát idézhetjük. A legkorábbi, a XIII. századból a Pray-kódex elején bejegyzett áldásformula jeruzsálemi zarándoklásra vonatkozik. A szöveg a zarándokok jelvényének mondja a tarisznyát, és az isteni vigasztalás eszközének a botot. A tarisznyán, amely egyúttal az alázatosságnak is jelképe, a „tiszteletre méltó kereszt győzelmi jele volt látható. Ez az áldásformula tehát a kereszt említésével és Venantius Fortunatus Vexilla regis kezdetű himnuszára való utalással kétségtelenül a jeruzsálemi útra indulóknak szól; más zarándoklatra nem alkalmazható. A későbbi szövegek egy része már csak általánosságban utal a zarándokút céljára, így a XIV. század első feléből való Pontificale Strigoniense és az ugyancsak XIV. századi Missale Posoniense. A XV. század közepén másolt Breviarium Praemonstratense pedig már az apostolfejedelmek sírját és más szentek kultuszhelyét nevezi meg célnak. A XV. század legvégén nyomtatásban megjelent és 1525-ig további négy kiadást megért Obsequiale seu baptismale Strigoniense áldása ugyancsak római zarándoklatra vonatkozik.
A szövegek alakulásában az 1300-ban először évszázados, majd 1475-től már negyedszázados időközben ismétlődő római jubileumi búcsújárás rendkívül gyorsan divatba jött, tömegeket mozgató szokása tükröződik. A magyar földön használt legrégibb formula azonban az Árpádok korából még a szentföldi zarándoklás elterjedt szokását idézi.
A XIII. század végére azonban a jeruzsálemi zarándoklás módja Európában gyökeresen megváltozott. Az oszmán-törökök terjeszkedése Kis-Ázsiában lehetetlenné tette a szárazföldi utazást, ezért elmaradtak a magyar területen átvonuló zarándokcsoportok. Helyette a Szentföldre tartók a Velencétől kiinduló, Krétát és Ciprust érintő, Jaffába vagy Alexandriába tartó földközi-tengeri kereskedelmi hajóutat használták. A pápák és keresztény fejedelmek a bibliai helyek felszabadítására indított keresztes hadjáratokkal már korábban is igyekeztek fennhatóságukat megőrizni Palesztinában, a politikai törekvésektől és kalandvágytól sem mentes vállalkozások azonban nem kedveztek a békés zarándoklatoknak. Az első keresztes had vezére, Bouillon Gottfried lotaringiai herceg 1099-ben Jeruzsálem elfoglalásával keresztény királyságot alapított, de ennek fenntartása csak ideig-óráig sikerült. 1291-ben Akkon (Ptolemais) elestével Palesztina közel két és fél évszázadra a kairói arab szultánok hatalmába került. A magyar zarándokok ettől kezdve veszedelmeket és megpróbáltatásokat tűrve látogatták a szaracénok (szerecsenek) földjén a tengeren túli szent helyeket. Egy 1396. május 19-én Szécsényben kelt birtokadományozó levélben Frank, volt erdélyi vajda a „szerecsenek birodalmában” tett palesztinai útjáról emlékezik meg.
A zarándoklatokat szabályozó és biztosító jogi hatalmat a pápák továbbra is kezükben tartották; engedélyük (útlevél) nélkül keresztény ember csak kiközösítés terhe mellett léphetett Palesztina földjére. A szigorú előírás ellenőrzői a ferencesek voltak, egyben ők gondoskodtak a zarándokok szabad mozgásáról. Letelepedésüket 1229-ben II. Frigyes császárnak az egyiptomi szultánnal kötött egyezsége biztosította. A XIII. század második felétől már több jelentős helyen megtelepedtek (Jaffa, Akri, Sidon, Tyrus), 1335-ben pedig megalapították Jeruzsálemben a Sion-hegyen lévő kolostorukat. Az 1377-ben Aquileiában tartott egyetemes káptalan hagyta jóvá a szentföldi provincia különleges szabályzatát.
A jeruzsálemi királyság továbbra is megmaradt címnek. Róbert nápolyi király (Il Saggio) ezt magának vindikálta, amikor 1342-ben a kairói szultánnal egyezséget kötött a jeruzsálemi szent helyek gondozására. Hat évvel később, 1348 februárjában a magyarok királya, Anjou Nagy Lajos trónkövetelőként elfoglalta Nápolyt, és a többi mellé a jeruzsálemi király címét is felvette. Bizonyára ennek is szerepe lehetett abban, hogy a pápai kérvénykönyvekben és a hazai oklevél-regesztákban megszaporodnak a magyar földről induló zarándokok adatai.
A pápákhoz - Avignonba vagy Rómába - küldött kérelmeket a király, világi vagy egyházi méltóság (érsek, püspök, prépost, néhány esetben Erzsébet királyné, Nagy Lajos anyja) terjesztette elő. Ezeket tartalmuk és a kérelmezők társadalmi helyzete, hovatartozása szerint csoportosíthatjuk.
Az engedélyek egy részében a kérelmező tetszésére volt bízva a zarándokló személyek kijelölése. 1346. június 23-án Demeter váradi püspök egyházmegyéje és székvárosa meg nem nevezett hívei részére; 1346. augusztus 30-án István kalocsai érsek tíz meg nem nevezett híve részére; 1351. július 11-én Nagy Lajos száz meg nem nevezett zarándok részére; 1364. február 22-én Piacenzai János váci püspök, a pápához küldött királyi követ húsz személy részére kért engedélyt. IX. Bonifác pápa 1403. július 3-án kelt brevéjében Angelo Acciaioli bíboros, a pápa magyarországi követe kétszáz mindkét nembeli személy zarándoklatának engedélyezésére kapott felhatalmazást. 1450. január 13-án, a jubileumi évben Rómában tartózkodó Péter, csanádi püspök maga, tíz meg nem nevezett rokona és más, utóbb kiválasztandó személy zarándoklásához kért engedélyt.
Az esetek nagyobb részében azonban a kérelmek a zarándokok nevét, rangját, állását is feltüntetik. Telegdi Csanád esztergomi érsek 1343. május 10-én Avignonban járván három különböző kérést terjesztett a pápa elé; ezek között László kalocsai érsekét és Vilmos pannonhalmi apátét; kíséretükre nincs megjegyzés. Tamás, a háji Szent Lőrinc-egyház prépostja 1346. szeptember 12-én egy erdélyi pap és annak egy-két kísérője részére kért engedélyt. A pápai kérvénykönyvek tanúsága szerint a magas egyházi méltóságokba és az esztergomi érseki székbe jutott Frankó Miklós kétszer maga is elzarándokolt Jeruzsálembe: 1349. március 22-én mint nyitrai választott püspök magának és tizenkét kísérőjének, 1357. július 26-án pedig már mint kalocsai érsek és királyi kancellár ugyancsak magának és negyven kísérőjének kérelmét nyújtotta be a pápai kancelláriában. Széchy Domonkos erdélyi püspök 1358. március 24-én magának és negyven kísérőjének kért engedélyt. Végül Péter, váci püspök 1450. március 12‑i kérelmét ismerjük a kísérők említése nélkül. Viszonylag ritkán maradtak meg az engedélyezésről kiállított eredeti pápai okiratok. Ezek közül IX. Bonifác pápa 1399. március 22-én kelt brevéjében Kanizsai János esztergomi érseknek és húsz kísérőjének, V. Miklós pedig 1451. április 29-én János váradi püspöknek és tíz kísérőjének adott engedélyt.
1423. április 1-én V. Márton pápa szokatlan nagy létszámú zarándoklathoz adott jóváhagyást a győri egyházmegyéből való nemes bárónak és Lindva urának, Péternek és ötven főnyi kíséretének. A zarándokcsoport létszámát nyilván nem csupán a rang, hanem a vagyoni helyzet és a javadalom is meghatározta. Bánffy Péter vagyonából a népes kíséretnek is biztosíthatta a költségeket, ami a főpapok és főurak zarándoklatánál sem ment minden nehézség nélkül. A költségek nagyságára vonatkozik két zálogosításról szóló oklevél. 1377. február 22-én Nagy Lajos megerősítette Lackfi István erdélyi vajda szerződését, amelyben szentföldi utazása költségeire a székesfehérvári keresztes lovagoknál elzálogosította két Tolna megyei faluját (Gianth, Faad községeket). 1393. április 14-én a zágrábi káptalanban kiállított oklevél pedig arról tanúskodott, hogy Prodavizi Akus fia, Mykch mester jeruzsálemi utazásának költségeire feleségének, Orsolyának hozományából 4000 arany forintért több falut elzálogosított.
Az adatok egy csoportja országos tisztségek viselőire, hivatalnokokra vonatkozik. Kérésüket rendszerint egyházi személy terjesztette elő, és egyházmegyéjükre is utalás történik benne. 1344. február 15-én Aladár fia, Tamás, az esztergomi egyházmegyéből való újvári ispán magának és tíz kísérőjének; két nappal később, február 17-én Szügyi Miklós esztergomi nagyprépost mint Nagy Lajos avignoni követe két rokona, Bekő (Bekeu) zilahi és Lőrinc fia, János csanádi ispánoknak és tíz-tíz kísérőjüknek kért engedélyt. 1345. szeptember 26-án a pápánál ugyancsak követségben járó Péter fia, Tamás liptói ispánnak és hat kísérőjének, továbbá 1349. március 22-én Frankó Miklós nyitrai választott püspök fentebb már idézett supplicatiójában két királyi titkárnak, az utóbbi magas méltóságokba jutott Kont Miklós barsi ispánnak tizenkét kísérővel, és Péter újvári ispánnak négy kísérővel, valamint András békési ispánnak a kérése is szerepel. 1350. április 8-án Erzsébet anyakirályné supplicatiójában harmincados tiszttartójának, Budai Farkasnak és tizenkét kísérőjének kért engedélyt. 1355. május 2-án a király személyes szolgálattevője, 
Mihály görög pajzshordozó és tíz kísérője, 1355. november 15-én pedig Conavichi Péter fia, János királyi familiáris és tíz kísérője kért engedélyt. 1358. december 30-án ismét Erzsébet királyné kérelmét jegyzik be, aki Mihály kamaraispánnak tíz kísérővel, János szekeres mesternek és testvérének, Mártonnak öt kísérővel, továbbá a tisztsége megnevezése nélkül Herehéni Miklósnak (Nicolao Herehén) öt kísérővel folyamodott engedélyért. Nem ismerjük hivatalát az erdélyi egyházmegyéből való Debreceni András fiának, Jánosnak, aki számára István bíboros Rómában 1369. március 8-án állított ki a Szentsír meglátogatására szóló engedélyt. 1418. március 18-án viszont V. Orbán pápa brevéjével felmentette az egri egyházmegyéből való Perényi Imre királyi kamarai titkárt(!) a jeruzsálemi zarándoklatra tett fogadalma alól.
Adataink felsorolásában utolsónak hagytuk azokat, amelyek katonai státust betöltő személyekre vonatkoznak. Az eddig említettek közül ilyen volt Mihály görög pajzshordozó; s „kiváló férfiúnak és serény katonának nevezte a pápai oklevél Akus fiát, Mykch mestert is. A kérelmekben kiemelt miles (vitéz, katona) titulus, illetve foglalkozást jelző megkülönböztetés, a jeruzsálemi zarándoklatok egyik fő céljára, a Szentsír-templomban történő lovaggá ütésre figyelmeztet. Hazai forrásban erre közvetlen utalást ugyan nem találunk, de a külföldi, főként németországi párhuzamok alapján már a magyar világiak zarándoklata esetében is erre kell gondolnunk. Még inkább feltételezhető ez a katonáknál. 1339. május 29-én XII. Benedek pápa Avignonban kelt brevéje engedélyt tartalmaz Pál esztergomi vitéz (miles) és öt kísérője zarándoklatára. 1343. május 10-én Telegdi Csanád esztergomi érsek már fentebb idézett suppplicatiójában a Győr egyházmegyei Ravasz királyi vitéznek és négy kísérőjének kért engedélyt. 1357. május 15-én Scherffenbergi Henrik fia, János, Knin püspöke kért engedélyt a veszprémi egyházmegyéből való Hymo fia, Benedek vitéznek és hat kísérőjének. 1400. április 1-én IX. Bonifác pápa a veszprémi püspök felterjesztésére Kanizsai Miklós vitézt a testi gyengesége, a nagy távolság és a gyakori úti veszedelmek miatt felmentette a Szentsír meglátogatására tett fogadalma alól.
A katonákra vonatkozó néhány adatból is megfigyelhető, hogy a kíséret létszáma a társadalmi rangra és a vagyoni állapotra is utal. Bizonyosra vehető, hogy a katonák csoportjánál a szentföldi utazás nemcsak vallási célzattal történt. A szegényebb nemeseket és az alacsonyabb sorból feltörő nem nemeseket vonzotta a Jeruzsálemben elnyerhető lovagi cím. A nyugati országokban főként az örökölt nemességgel nem rendelkező városi polgárok törekedtek ilyen módon felsőbb társadalmi rétegbe jutni. Magyar vonatkozásban a jobbágycsaládok iskolázott és világi hivatali pályán elhelyezkedett tagjai jutottak a lovagi címmel a nemesekéhez hasonló megkülönböztető jelvényekhez, előjogokhoz. A tényleges jeruzsálemi királyság megszűntével a lovaggá avatást a Szentföldön a pápai hatalmat képviselő ferencesek, a Sion-hegyi kolostor gvárdiánja végezte. Ő avatta fel a Szentsírnál egy-egy zarándokcsoport vezetőjét, legelőkelőbb tagját, aki azután a többieket lovaggá ütötte. A Szentsír-lovagok ünnepélyes alkalomkor viselték a rend ruháját és fegyverzetét, amelyet hazautaztukban Nicosiában, a ciprusi királytól vettek át. Hazájukban a lovagi rangjukkal járó előjogokkal a született nemesek közé számították őket, részt vehettek az udvari, követi, diplomáciai szolgálatban.

A hazai középkori Jeruzsálem-járás hagyományának utolsó dokumentuma a Compendiosa descriptio, Pécsváradi Gábor 1519 táján nyomtatásban megjelent útikalauza.
Szerzője a magyarországi ferencesek szigorúbb ágának, az obszerváns provinciának volt a tagja. Ez a rendtartomány a XV. század második felében Európa-szerte a ferencesek legnagyobb és legtekintélyesebb csoportja volt, amelyben tíz őrségbe (custodia) szervezve hetven kolostor, ezerhétszáz szerzetes működött. Tagjai között találjuk az európai tekintélyt szerzett Temesvári Pelbártot (1440-1507), Laskai Osvátot (1450 k.-1511), a versszerző Vásárhelyi Andrást (?-1526) és Csáti Demetert (1480 k.-1544). A provincia magáénak vallotta az obszerváns reformok és a török elleni keresztes hadjárat lelkes szorgalmazóját, Kapisztránói Szent Jánost (1386-1456), akinek a szerémújlaki kolostor templomában lévő sírja messze földről látogatott zarándokhely volt.
Pécsváradi életének adatait a hazai obszerváns ferencesek történetére vonatkozó két fontos forrás, az 1510-1530 közötti időszakot összefoglaló Cronica seu origo fratrum minorum de observantia című rendtörténeti kézirat és a Formularium címmel idézett rendi levélminta-gyűjtemény alapján állíthatjuk össze. Ezek szerint három ízben volt a provincia elöljárója, kormányzója. Először az 1509. május 29-én Szerémújlakon tartott káptalanon választották meg. Elődje Laskai Osvát volt. Ezt a megbízatását 1511. június 8-án újabb három évre meghosszabbították. 1512-ből ismerjük a Formulariumba bemásolt, rendtársaihoz intézett körlevelét. A Cronica szerint ugyanebben az évben tavasszal Itáliába indult a rend Nápolyba összehívott egyetemes káptalanjára, de a tengeren megbetegedett és visszafordult. 1513 tavaszától a provinciálisi tisztséget átadta Dézsi Balázsnak, akit Bakócz Tamás esztergomi érsek a török elleni keresztes hadjárat kihirdetésével bízott meg.
A Dózsa-féle parasztfelkelésbe fordult mozgalmak hónapjaiból Pécsváradiról nincsen hír. A Cronicában a legközelebbi bejegyzés 1514 novemberében már a jeruzsálemi utazásáról szól. Egyetlen ismert misszilis leveléből tudjuk, hogy 1517. augusztus 14-ig a jeruzsálemi Sion-hegyi kolostorban élt, és ekkor indult haza Ciprus szigetét érintve Itálián keresztül. Öt év múlva, 1523. február 1-én a budai Szent János-kolostorban ismét megválasztották provinciálisnak, és májusban elindult Spanyolországba, a ferencesek Burgosba összehívott egyetemes káptalanjára, ahol Kapisztránói János szentté avatását szorgalmazta.
A Formulariumban 1524-ből való második körlevele. A mohácsi csatavesztés után előrenyomuló török seregek elpusztították a Szerémségben és az ország más vidékein is a kolostorok nagy részét. A nagy viharban rendtársai bizalma ismét feléje fordult, és 1527. május 12-én Sárospatakon negyedik alkalommal is megválasztották provinciálisnak. A Cronica írója azonban ekkor megjegyezte róla, hogy „az öregségben már igen előrehaladt. Ez róla az utolsó híradás. Tisztségét feltehetően az 1529-ben Szécsényben tartott káptalanig viselte. Halálát nem jegyezték fel; ez nyilván tisztségének letétele után következett be. Ha megérte a hetvenedik évét, akkor 1460 táján - nevéből következtetve - a Baranya megyei Pécsváradon született, és tíz évvel lehetett fiatalabb Laskai Osvátnál.
Pécsváradi a Locus fratrum in monte Sion sive in loco cenaculi című, a Sion-hegyi kolostorukról írt fejezetében röviden összefoglalta a jeruzsálemi kolostorban tartózkodó ferencesekre vonatkozó rendi előírásokat. Eszerint a szűkös ellátás miatt egyszerre sokan nem tartózkodhattak ott; a gvárdiánt és a barátokat az egyetemes káptalan rendelkezése szerint háromévenként cserélték.
A jeruzsálemi kolostor magyar tagjairól először a XV. század első feléből van adatunk. Zsigmond király idejében, 1424. szeptember 20-án jegyezték be a pápai kérvénykönyvbe János magyarországi ferences testvér supplicatióját, amelyben a maga, egy társa és két világi számára jeruzsálemi utazásra kért engedélyt azzal, hogy halála esetén azt másra átruházhassa. Negyed századdal később, 1451. november 23-án a pécsi egyházmegyéből való Babócsai Gergely testvér folyamodott, hogy egy vagy két társával a Szentsírt felkereshesse, és hogy egy ideig a gvárdián rendelkezése szerint a Sion-hegyi kolostorban maradhasson. Időrendben ezután a Cronica 1514-ből való bejegyzése következik, amely Pécsváradi és társa utazására vonatkozik: „Mindenszentek ünnepe táján a már említett Pécsváradi Gábor atya, a magyar rendtartomány korábbi elöljáró vikáriusa maga mellé vette társnak Pásztói János fölszentelt pap testvért, és a tisztelendő Generális Atya írásos engedelmével a provinciából eltávozván, Jeruzsálembe ment.
Végül az utolsó adat a Cronicában egy 1523-ból való bejegyzés; Pécsváradit ekkor választották Budán provinciálisnak, és elődje, Somlyói Bernardin Pécsi Mátyás kíséretében indult el Jeruzsálembe. Velencéig talán Pécsváradival mehettek, aki ekkor Burgosba tartott. Somlyóiék jeruzsálemi tartózkodása idején, 1523 júniusa és 1524 januárja között zarándokolt oda és vette igénybe a Sion-hegyi ferencesek kalauzolását a spanyol nemes katona, Loyolai Ignác is. Somlyói Bernardin hazafelé Velencében halt meg, Pécsi Mátyást pedig 1526-ban a budai Szent János-kolostor feldúlásakor törökök ölték meg.
E négy magyar ferences zarándoklat adata kereken egy évszázadot fog át. A nem mindennapos utazások emléke a rendi hagyományban bizonyára sokáig elevenen élhetett.
A Pécsváradi Gábor utazása nyomán megszületett kalauz, a Compendiosa descriptio külső formájában, beosztásában és szerkezetében középkori kódexekre vagy XV. századi ősnyomtatványokra emlékeztet. Könyvészeti leírása a következő: 

[Pécsváradi Gábor] Gabriel (de Pechwarodino): Compendiosa queda[m]: nec minus lectu iocu[n]da descriptio vrbis Hierusalem: atq[ue] diligens omnium locorum terre sancte in hierosolymis adnotatio. p[er] quendam in Christo patre[m] fratre[m] Gabriele[m], natione vngaru[m] diui Fra[n]cisci ordinis de sacra obseruantia, luculenter: nam ea ip[s]a loca p[ro]prijs co[n]spexit oculis: co[n]gesta ad breuiter p[er] eunde[m] co[n]portata. feliciter incipit. Compendium locorum terre Sancte. [Viennae 1519? Johann Singriener] A, a-i k3+1 = [5] = 38 fol. - 4o.

A címlevél hátlapján kezdődik a műben található helyek, helynevek betűrendes mutatója: Compendium locorum terre Sancte, amelynek felirata a címlapon olvasható. Ezt követi az 5. számozatlan levélen a Prohemium, a szerző előszava. A mű négy részre (Pars) tagolódik. A római számmal jelzett 38. levél első lapján van a hosszabb hálaadást tartalmazó kolofon: Finit opusculum siue Compendium locorum terre sancte. intra et extra civitatem Hierusalem existentium amen. Ad laudem Jesu ... Frater Gabriel de pechwarodino. „A munkácska avagy Jeruzsálem városában és azonkívül a Szentföld helyeinek rövid foglalata véget ért. Ámen. Jézusnak, az élő Isten Fiának, akit Jeruzsálemben érettünk keresztre feszítettek, ugyancsak az ő szeplőtelen és fájdalmas, legszentebb anyjának, a dicsőséges Szűz Máriának és az összes szenteknek dicséretére, a Szentföldet valójában, avagy lélek szerint is látogató zarándokok hasznára és vigasztalására. Hogy akik maguk látják a szent helyeket, ebből a rövid könyvecskéből érthessék meg, mifélék és milyenek maguk azok a helyek; akik pedig maguk aligha, csupán lélekben tudják meglátni, megbizonyosodjanak, hogy minden úgy van, ahogy e könyvecskében áll. Ámen. Pécsváradi Gábor testvér.
A következő lapon függelék található Legenda sancti Lazari episcopi et martyris (Szent Lázár legendája címmel), amelynek végén Finis van, és egy hibaigazító utalás: Folio 2. litera i. nulle ecclesie. lege mille ecclesie. Az utolsó levél üres.
A kiadvány a betűtípusok tanúsága szerint Johann Singriener bécsi nyomdájában készült. Kiállításában szembetűnik, hogy számos helyen a lapok szélére feltűnő keresztet nyomtattak. Pécsváradi így jelölte meg azokat a földrajzi helyeket, ahol az V. századból való hagyomány szerint I. Szilveszter pápa a zarándokok számára a túlvilági büntetések elengedésére szolgáló búcsút engedélyezett. Ennek magyarázatát az előszóban így olvashatjuk: „Továbbá azokon a helyeken, ahol az üdvtörténet nagyobb eseményei vannak leírva (ezeket a lap szélén fekete + jelzi), egykoron Szent Szilveszter pápa Konstantin császárnak, úgyszintén édesanyjának, Ilonának, Isten választott szentjének kérésére teljes és örökké tartó búcsút engedélyezett.
Pécsváradi művének belső elrendezése a középkori traktátusok módszerét követi. Az elöljáró beszéd után a négy különböző terjedelmű részben összesen hatvanhárom fejezet van. Az egyes részekben a nevezetes helyeket az égtájak irányában veszi sorra: az elsőben magát Jeruzsálemet, a Szentsír-templomot és az abban látható helyeket írja le; a másodikban déli irányban Betlehem felé, a harmadikban nyugatra Júdea hegyei, a negyedikben északnak Názáret városa felé indul el olvasójával.
Az egyes fejezeteket öt kisebb részre osztja. A cím után mindig olvashatjuk az erre utaló megjegyzést: „Templum sancti sepulchri, de quo quinque. Primum ..., „Mons Caluarie de quo iterum dicenda sunt quinque. Primum ..., „Sanctum sepulchrum domini de quo vide quinque. Primum .... Az ötös számnak, osztásnak a korban divatos misztikus, szimbolikus magyarázatát (például Krisztus öt sebére való utalás) nem találjuk. Magyarázata a középkori skolasztikus tudományosság mechanikus szerkesztői fogása lehet, és Pécsváradi egyéni leleményéből ered; mintáját a palesztinai útleírásokban nem találjuk.

A továbbiakban, a részletes tartalmi ismertetést mellőzve, szeretném összefoglalni Pécsváradi utazásának és útleírásának indítékairól, a személyes élményre alapított török beszámolójáról, végül a forrásairól és mintáiról összegyűjtött megfigyeléseimet és kutatási eredményeimet.

Ábrahám példája
A XIV-XV. századi pápai iratokban, supplicatiókban gyakran ismétlődik néhány latin kifejezés, szókapcsolat, így a causa devotionis, zelo piae devotionis, amely a zarándoklat vallásos célzatát hangsúlyozza. Ugyancsak ilyen a „városon kívül, „saját földjén kívül”, „idegen helyen jelentésű peregre szó is. Ezeknek a terminusoknak a középkor végén még jogi jelentésük volt, és az utazás vallásos, devotus jellegét hangsúlyozták, szemben például a kereskedői, vagy katonai utazás céljával. A pápai okiratok, amelyeknek szövegébe ezeket a kifejezéseket befoglalták, a Palesztina területére való békés, jámbor szándékú belépésre jogosítottak, egyben biztosították a zarándokoknak otthoni vagyoni védettségét, az úton pedig a szállást és minden keresztény ember részéről a támogatást.
A „zarándoklat” szavunk latin megfelelőjének, gyökerének, a szokatlan és ritka peregre kifejezésnek azonban eredetileg más volt a jelentése: a földjéről elmenő, otthonát elhagyó, a biztonságát feladó, a világból a pusztába félrevonuló ember, a remete magatartását jelölték vele. Pécsváradi e kifejezést nemigen használta, mégis a keleti remetékről tett megjegyzéseiből, a Szent Szába monostoráról szóló fejezetében (Monasterium sancti Sabbe Abbatis), vagy a Sinai-félsziget pusztaságában rejtőző csodálatos monostor legendájában (Monasterium quoddam mirabile) tanúságát adta, hogy e magatartás tartalmát, a keresztény ember e világban való teljes zarándok állapotát jól ismerte. Előszavában pedig a földi Jeruzsálem megszentelt helyeire való fáradságos, sok költséget emésztő, félelmekkel és veszedelmekkel teljes utazást e zarándok állapotra utaló és a középkorban gyakran idézett bibliai példával indokolta: „Egynémely igazhívő pedig a megfeszített názáreti Jézus iránti szeretettől oly nagy tűzre gyulladt, hogy még mielőtt abba a felső Jeruzsálembe Isten által vezettetve eljutott volna, költséget nem kímélve, félelmet, szárazon és vízen veszedelmeket magára vállalva Ábrahám példáját követte, elhagyta szülőföldjét és rokonságát, és elzarándokolt Jeruzsálem szent földjére.
A virágzó középkor egyik jellemző aszketikus irányzatának példája szólal itt meg, amely Ábrahám engedelmességét a Krisztus szenvedéséért önként vállalt áldozattal állította párhuzamba. Ábrahám Isten parancsára elhagyta földjét, a káldeusok Ur nevű városát, és vállalta a bizonytalanságot, hogy az ígéret földjére jusson. Mózes első könyvének ide vágó mondata szerint: „Dixit autem Dominus ad Abram: Egredere de terra tua, et de cognatione tua, et de domo patris tui, et veni in terram, quam monstrabo tibi. (Az Úr így szólt Ábrahámhoz: Vonulj ki földedről, rokonságod köréből és atyád házából arra a földre, amelyet majd mutatok neked.) A Jeruzsálembe zarándokló, a kolostor biztonságát hátrahagyó középkori szerzetesek ugyanezekkel a szavakkal magyarázták utazásuk lelki, devotus tartalmát, kiegészítve azzal, hogy a szegénnyé lett Krisztusért vállalják a teljes nélkülözést. Ezzel egyúttal elhatárolták magukat a kóbor, vagabundus, a kolostort engedetlenségből elhagyó barátoktól. E középkori spirituális gondolkodásmódot, mentalitást tükröző Ábrahám-példának európai viszonylatban is egyik fontos előfordulásaként magyar forrást, a kisebbik Gellért-legenda egy mondatát szokták idézni. Az itáliai bencés szerzetes legendás peregrinációjában ezt olvassuk: „Igitur dum animi sinceritate sanctam vitam duceret: placuit dominicum visitare sepulchrum: quatenus Christum propter nos egenum factum, pauper et inops sequeretur. Egressus itaque de terra: et de cognatione sua, tendebat ad orientem: ubi Abraham dives ac pater multarum gentium factus est: quatenus et ipse in Abrahae semine, id est in Christo datam benedictionem peregrinationis sue labore: ut credulus Abraham possideret. (Hogy tehát őszinte lélekkel élje a szent életet, az Úr sírját kívánta meglátogatni: az értünk szegénnyé lett Krisztust szegényen és szűkölködve vágyott követni. Elhagyva hát rokonságát keletre igyekezett, ahol Ábrahám gazdag lett és sok népnek atyja, hogy fáradságos zarándoklása által ő is megkapja az Ábrahám sarjában, azaz Krisztusban adott áldást, mint hívő Ábrahám.)
A kisebbik Gellért-legenda eleje, benne ez a mondat is a XII. század elejétől mint a szent püspök ünnepének életrajzi olvasmánya szerepelt a magyarországi papság zsolozsmájában. Az Ábrahám-példa pedig ugyanebben a vecsernye bibliai éneke, a Magnificat verses, ritmikus antifónájában is feltűnik: „A progenie in progenies / fecit misericordiam dominus, / qui eduxit Abraham / de Ur Chaldeorum, / et de ultimis finibus terre / vocavit sanctum Gerhardum, / ut in hac terra nostra / peregrinus esset et advena ...
Ezeket a szövegeket a XVI. század elején már nyomtatott breviáriumokból ismerték, évente olvasták. A papság, a szerzetesek számára a benne foglalt példa, gondolat ugyanúgy a napi elmélkedés, vagy a prédikációs tanítás részévé lehetett, mint a Pécsváradi által gyakran alkalmazott idézetek a zsoltárokból. Az egymáshoz kapcsolódó, társuló gondolatok alig követhető, titkos útjait nyomozva csupán az érdekesség kedvéért említjük a Compendiosa descriptio egyetlen hazai vonatkozását, amely éppen Gellért püspököt idézi, amikor a Galileai-tenger partján, Tiberiás városának hőforrásai Pécsváradinak eszébe juttatják a Gellért-hegy lábánál fakadó meleg vizeket: „A város végén, a déli oldalon meleg vizű forrás fakad, akárcsak Budán; a meleg forrás fölött pedig magas hegy van, miként Szent Gellértnek hegye Budán.
A gondolattársítások aligha bizonyíthatók. Az azonban biztos, hogy Pécsváradi Gábor írásának előszavában tárgyának, a jeruzsálemi zarándoklásnak indoklásául a középkori spirituális gondolkodás egyik jellegzetes és fontos motívumát alkalmazta.

Tudósítás a törökökről
A Compendiosa descriptio nagy értéke a szemtanúi hűség. A szerző már a címben kiemelte, hogy a „maga szemével látott helyekről írt, a Prohemiumban pedig azt hangsúlyozta, hogy a helyeket ismételten felkereste, megnézte, sőt meg is érintette. Művét olyan hazai olvasóknak szánta, akik valamilyen okból soha nem tudnak a szent helyekre eljutni: „Mindamellett némelyeket a halált hozó öregség vagy nemük gyöngesége, másokat pénzük csekélysége és nagy szegénységük, vagy pedig a szerzetesi kötelék, ismét másokat ilyen vagy amolyan méltányos ok annyira akadályoz, hogy a Szentföldet és a szent helyeket test szerint sohasem tudnák fölkeresni. Az ilyenek iránti szeretettől indíttatván ... nem vonakodom ezt a szent helyek leírásával járó csekélyke munkát fölvállalni. A látottakat azután úgy akarta elképzeltetni olvasóival, hogy mindennek lemérte a nagyságát, a távolságát az ismert és használt magyar mértékek szerint. A mértékek nevét és a nehezebben érthető latin kifejezéseket pedig - „vulgo”, „magyarán” - magyar szavakkal is elmagyarázta. Személyes megjegyzéseiből így elevenedett meg a Sion-hegyi ferences kolostor lakóinak élete, a szent helyekhez kapcsolódó szokások, ünnepi szertartások. A történész és régész számára is forrásértékű megjegyzések az 1514-1517-es évek Jeruzsálemének és Palesztinájának sok később eltűnt, megváltozott emlékét rögzítették.
A személyes tapasztalatból leírt részletek között a legidőszerűbbek az I. Szelim török császár palesztinai és egyiptomi hadjáratára vonatkozó megjegyzések. A török veszedelem különben is a XV. század folyamán az európai érdeklődés középpontjába került, és a század végén már a nyomtatott hírközlő, újságoló kiadványoknak mindennapos témája volt. Nem csodálható, ha Pécsváradi elbeszélésében az évszámokkal jelölt események a török császár 1516-1517. évi hadjáratára vonatkoznak, amelynek közvetlen szemtanúja is volt. Erről a Kayrum civitas magna in Egypto című fejezetben számolt be. A részletekre azután később ismételten visszatért, és majdnem szó szerint azonos fogalmazásban egyetlen reánk maradt misszilis levelében összefoglalta.
A levelet 1517. augusztus 14-én Ciprus szigetének kikötőjéből küldte Bánffy János királyi pohárnokmesternek, Szapolyai János király későbbi nádorának. Megírta benne, hogy kísérőtársával 1517. július 27-én kelt útra Jeruzsálemből. Végleges hazatérése előtt még Rómába, Szent Péter és Pál apostolok sírjához szándékozott zarándokolni. A levél elején köszönetet mond és egy célzást tesz valami kérésre, amelynek amennyire tudott, eleget is tett: „Nagyságos Uram! Igen nagy köszönetet mondok Nagyságtoknak és testvérének, Nagyságos Jakab Úrnak az irántam tanúsított szeretetért. Amennyire tudtam, megtettem mindent, amire leveletek útján engem kértetek. A többi között arra, hogy írjam meg, a török császár milyen renddel és móddal győzte le és ölte meg a szultánt.
Itt találkoztunk először Bánffy János testvére, Bánffy Jakab nevével, aki katona volt, és később, 1524-ben részt vett a Ferhát basa ellen vívott győzelmes ütközetben. Ezután a levél fő témája következik, a török császár hadjáratának leírása. A befejezésben ismét visszatért Bánffy Jakabra: „Mennyei Urunk fizessen meg a Nagyságod testvérének, Bánffy Jakab Úrnak azért, hogy engem szárazon és vízen minden szükséges dologgal megsegített.
Az idézett mondatokból kitűnik, hogy a Bánffy testvérek levélben Pécsváraditól két dolgot kértek. A második, a „külön, „azonfelül küldött kérés nyilván a török császár hadjáratáról küldendő tudósításra vonatkozott. Rejtélyesnek látszik viszont a „quantum potui kezdetű mondat: „Amennyire tudtam, megtettem mindent, amire leveletek útján engem kértetek. E titokzatos kérésre vonatkozólag a legvalószínűbb megoldást egy korabeli németországi útinaplóban, Bernhard von Hirschfeld német birodalmi lovagnak, Bölcs Frigyes szász választófejedelem kamarásának 1517-ben írt útleírásában találjuk meg.
Hirschfeld lovag hozzá hasonló rangú-rendű német urak és azok szolgáinak népes kíséretével utazott Palesztinába. Útitársai pontos névsorát is feljegyezte, és közöttük néhány külföldi, két spanyol, két francia és két magyar neve is olvasható: „Jacob Pomphj aus Ungarn ..., Der Diener des ungarischen Herrn. Eszerint tehát Bánffy Jakab 1517-ben, Pécsváradi hazaindulásának évében ugyancsak elzarándokolt a Szentföldre. Hirschfeld kéziratos naplójából utazásuk időpontjait is ismerjük. A szász kamarás hazulról március 24-én indult. A csoport április 9-én Velencében találkozott, és Bánffy Jakab legkorábban ekkor csatlakozhatott hozzájuk. Innen előbb Lorettót érintve Rómába mentek, hogy felkeressék az apostolfejedelmek sírját és megszerezzék a pápai engedélyt. Majd visszatértek Velencébe, ahonnét június 17-én bérelt gályával indultak tovább. Július 16-án szálltak ki Jaffában. Bánffy Jakabnak tehát a Szentföldön találkoznia kellett Pécsváradi Gáborral, aki megvárta érkezését, szállását előkészíthette, és július 27-ig, Jeruzsálemből való elindulásáig magyar társával együtt kalauzolhatta patrónusát. A levélbeli kérés tehát, aminek Pécsváradi a legjobb tudása szerint igyekezett eleget tenni, Bánffy Jakab utazására vonatkozhatott, aki bizonyára hálás is volt a segítségért, és anyagiakkal ellátta a hazatérőben lévő két magyar barátot. Talán éppen az ő bőkezűségének köszönhették, hogy folytathatták útjukat Róma felé, az apostolfejedelmek sírjához. Hirschfeld és társaságában Bánffy Jakab csak szeptember 25-én indult visszafelé. A kéziratos napló tanúsága szerint Szentsír-lovaggá is avatták őket. Bánffy Jakab tehát a középkori magyar Jeruzsálem-járás lovagi hagyományának is képviselője. Alighanem rokona volt annak a Péter nevű Lindvai bárónak, akinek 1423-ban történt népes szentföldi zarándoklatát fentebb idéztük. Bánffy Jakab Jeruzsálemből hazatérve a családi hagyományhoz hűen a „militia Christi lovagjaként vehetett részt a XVI. század elején mind gyakrabban sürgetett török elleni keresztes hadjárat előcsatározásaiban.

Források és minták
Pécsváradi utalásai, idézetei között egyetlen ókori klasszikus neve szerepel, a középkorban „Filozófus”-nak nevezett Arisztotelész, akinek Fizikájára és A lélekről szóló könyvére az előszó első mondatában hivatkozott: „Cum dicat Philosophus 4. phisicorum et 2. de Anima. Így illett ez a tudományokban járatos, a ferencesek valamelyik főiskoláján (studium generale) tanult literátus szerzeteshez. Az egyházatyák korából, a kereszténység első hat századából Szent Ambrus, Ágoston, Jeromos, Nagy Szent Gergely és Aranyszájú Szent János nevét említi. A Szentföldre több alkalommal is visszatérő zarándokokról a Prohemiumban Szent Gergely pápa mondását idézi: „Aki szeret, annak nem elég csupán egy alkalommal beletekinteni a szeretett dologba. A szeretet ereje ugyanis megsokszorozza a keresésnek vágyát. A Grande miraculum című fejezetben Sylvanus názáreti püspök regényes történetének forrásaként Jeruzsálemi Szent Cirillnek egy Szent Ágostonhoz írt levelére utal: „Méltónak gondolom, hogy végezetül is ... megemlékezzek egyről, azaz Szent Silvanus názáreti érsekről, akiről Szent Cirill jeruzsálemi pátriárka a Szent Ágostonnak írt levelében ezeket írta ...
A városok, épületek, helyek leírásánál a legfontosabb forrásai a Biblia mellett Josephus Flavius és Eusebius Caesariensis történeti munkái. Ezek latin fordítása a XV. század végén már nyomtatásban terjedt. Eusebius jórészt elveszett görög egyháztörténetét, az ókeresztény és palesztinai történetírás kezdetét jelző, mindmáig alapvető forrásnak számító művet Rufinus és Szent Jeromos fordításában olvasták. Pécsváradi ebből vette a Nagy Konstantin és Ilona császárné építkezéseire, egyházszervezésére vonatkozó adatokat, a Sanctum sepulchrum domini című fejezetben Narcissus püspök történetét és az Indiáról szóló fejezetben Aedesius és társai históriáját. Az összefüggések pontos felméréséhez a latin szövegek részletes elemzésére volna szükségünk. Itt csupán arra utalhatunk, hogy a Compendiosa descriptio egyes részleteivel, továbbá a különféle példatárakban és a Historia ecclesiasticában található részletekkel végzett összehasonlításokból úgy látszik, hogy Pécsváradi Rufinus és Hieronymus latin szövegét eredetiben olvashatta. Olykor még az önálló adatgyűjtésben is tetten érhetjük. Így amikor a Templum sancti Sepulchri című fejezetben az Ecclesiastica Historiából átvette a jeruzsálemi püspökök harminchat nevet felsoroló jegyzékét, azt más ismeretlen forrásból negyvenre egészítette ki. Szövegformáló, szerkesztő munkájának nyomát véljük felfedezni olyankor is, amikor a Rufinus vagy Hieronymus anyanyelvként használt klasszikus stílusában egyes, a középkori olvasó számára már nehezen érthető szavakat a korabeli vulgáris latinhoz igazított.
A palesztinai helynevek magyarázatánál gyakran utalt Szent Jeromosra, aki Eusebius Onomasztikonját, névmagyarázó szótárát latinra fordította. Ezen kívül ismerte Jeromos legendás életrajzát és a leveleit, a középkor egyik legkedveltebb olvasmányát. Innen valók a pusztai remeték és a jámbor római asszonyok, Paula és Eustochium életéből vett történetek.
A középkori írók közül megnevezi a skolasztika atyját, Canterburyi Szent Anzelmet és a misztikus Brigittát, akiknek Krisztus életéről, szenvedéséről szóló elmélkedéseit nyomtatott kiadásból ismerhette. Jeruzsálem nevének magyarázatához idézi Justinianus törvénykönyvének egyik részét, az épületes, erkölcsi példákat is tartalmazó Digestát. Ferences rendtársa, a XIII. században élt Nicolaus de Lyra posztilláira már a bevezetőben utalt. Emellett még feltételezhetjük más ferences szerzők ismeretét is. Név nélkül emlegeti a Theologia veritast, amelynek teljes címe Compendium Theologiae seu theologica veritas, és a domonkos Hugo Ripelinnek a ferences Szent Bonaventura Breviloquiumából készített kivonatát tartalmazza. Egy másik, többször idézett mű, a Fortalicium fidei szerzője Alphonsus Lopez de Spina, a XV. században élt spanyol ferences. Ezek a teológiai ismerettárak Pécsváradi korában már nyomtatott kiadásban ugyancsak mindenki számára hozzáférhetők voltak, és az egykorú könyvtárjegyzékek, valamint a fennmaradt példányok posszesszor bejegyzései tanúsága szerint a hazai ferences kolostorokban is megvoltak.
A legendás történetek, így Mária születésének és életének, Jézus gyermekségének legendája a korai keresztény apokrif (nem bibliai) könyvekre, az Evangelium Thadaei (Júdás apostol evangéliuma), a Protoevangelium Jacobi (Jakab apostol ősevangéliuma) című iratokra vezethetők vissza. Ezeket Pécsváradi egy-egy megjegyzésével el is különítette a hitelesnek tartott és az Írásban olvasható történetektől; így a Crota sive cripta beate virginis című fejezetben az egyiptomi menekülés elbeszélése során az egyik jelenetnél megjegyezte: „Igen hihető - noha nincs az Írásban. A legendák, az épületes példák (Nárcisszus, Pelágia, Jeromos, a gyermek Jézus, Egyiptomi Mária stb.) forrását a korabeli példatárakban kell keresnünk. Ilyenekből való a kiadvány végére tűzött toldalékban Lázár legendája is, pedig ennél Pécsváradi forrásokra, Josephus Flaviusra, Ágostonra és Aranyszájú Szent Jánosra hivatkozik. Temesvári Pelbárt és Laskai Osvát prédikációs kötetei bizonyítják, hogy a magyarországi ferencesek jól ismerték a kor divatos kézikönyveit, Petrus Lombardus legendagyűjteményét (Vitae patrum), Johannes Herolt (Discipulus) példatárát (Pomerium exemplorum), Jacobus a Voragine legendáriumát (Historia Lombardica), ismeretlen szerzők idézetgyűjteményeit és példatárait (Catena patrum, Speculum exemplorum). Ezekben tárgy szerint, vagy betűrendbe csoportosítva Pécsváradi történeteit és példáit, még a Josephus Flavius, Eusebius, Szent Jeromos és mások műveiből való idézetek egy részét is megtalálhatjuk.
Pécsváradi mintáit kutatva az írott úti beszámolókat, itinerariumokat vettük számba, amelyekkel a keletre induló zarándok rendszerint Velencében a gályák tulajdonosainál, vagy a Della Vigne ferences kolostorban ismerkedett meg: itt szerezhette meg a felkészüléshez szükséges tudnivalókat, tanulmányozhatta az útvonalat, az állomásokat és kikötőket, nézhette meg a térképeket.
A részletes jeruzsálemi útleírások sorát Nagy Theodosius császár rokona, az előkelő galliai nő, Aetheria beszámolója nyitja meg, aki 400 táján fejedelmi kísérettel utazott keletre. Beszámolója (Peregrinatio Aetheriae) VIII. századi másolatban az első keresztény századok, Szent Jeromos kora szokásainak, liturgikus hagyományának jeles dokumentuma. Utána 1519-ig, Pécsváradi művének megjelenéséig 228 útleírást ismerünk. Ebből a XIV. század végéig 98 jut - századokra bontva: a IX. század végéig 24, a XII. században 23, a XIII. században 19, a XIV. században 32. A XV. században számuk jelentős emelkedést mutat: az 1400-1519 közötti időre 130 esik. A szám növekedését az évekre elosztott adatok még jobban érzékeltetik. A XII-XIII. században átlag ötévenként, a XIII. században háromévenként és a XIV-XVI. században minden egyes évre esik egy-egy útleírás. A számszerű emelkedést a XV. században nyilván a nagy felfedezésekkel, a közlekedés és a kereskedelem szervezettségével, rohamos fejlődésével, a távoli földrészek, országok és népek iránti érdeklődés növekedésével magyarázhatjuk.
Szempontunkból különösen fontos az 1480-1520 közötti négy évtized; a jelentősebb útleírások ekkor már nyomtatásban is megjelentek, és többségét rövid időn belül többször is kiadták, más nyelvekre is lefordították. Új kiadványtípus keletkezéséről beszélhetünk, amelynek első példája egy nürnbergi patrícius polgár, Hans Tucher 1479-1480 közötti zarándoklatáról tudósított, és Augsburgban 1482-ben jelent meg nyomtatásban. Utána 1519-ig, Pécsváradi könyvének megjelenéséig összesen 15 szentföldi útleírás első kiadását - 4 latin, 5 olasz, 1 német, 4 francia és 1 angol nyelvű - ismerünk.
A Compendiosa descriptio mintáját kutatva két kérdésre próbáltunk választ keresni: van-e az ismert útikalauzok között olyan, amelyről kimutatható, hogy Pécsváradi használta; és milyen ferences hagyomány fedezhető fel beszámolójában?
Az első kérdésnél egy német utazó, Bernhard von Breydenbach hosszú időn át közkedveltségnek örvendő és magyar vonatkozást is tartalmazó útikönyve jöhet számításba. Breydenbach világi ember, a mainzi érsek protonotariusa, kancelláriájának jogásza volt, aki 1483-ban járt Keleten, és Jeruzsálemben a lovagi címet is megszerezte. Nagy számú és rangjához illő előkelő útitársai között találjuk Felix Faber ulmi domonkost és Lászai János váradi főesperes-kanonokot, a későbbi római magyar gyóntatót, akivel Pécsváradi hazafelé vezető útján még találkozhatott is. Faber is írt beszámolót közös utazásukról, ez azonban a XVI. század elején még csak kéziratban terjed, viszont Breydenbach a saját útleírásához forrásként felhasználta. Breydenbach nyomtatásban is megjelent beszámolóját naplóformában, az események időrendjében szerkesztette, és belezsúfolta bibliai, történeti és földrajzi enciklopédikus ismereteit. A sok kiadást megért és sok nyelvre (latin, olasz, spanyol, francia, angol, holland) lefordított, tartalmában és külső formájában monumentális útikalauz először németül Mainzban 1486-ban, az első latin kiadás pedig Speyerben 1490-ben jelent meg. A ma is méltán megcsodált Breydenbach-mű a zarándokok számára sok hasznos tudnivalót is közölt: fametszetű táblázatokon a latin és a görög mellett a különféle keleti írások ábécéit, a keleti nyelveknek a mindennapi életben legszükségesebb társalgási szavait, kifejezéseit, az utazás gyakorlati tudnivalóit stb. Valamennyi XVI. századi németországi kiadásban mellékletként nagyméretű, többszörösen kihajtható fametszetes városképek (Velence, Jeruzsálem stb.) találhatók, amelyek a mai modern térkép szerepét töltötték be, és a korabeli utazó számára a tájékozódást segítették.
Minden jel arra mutat, hogy Pécsváradi Breydenbach könyvét az egyes helyekre vonatkozó adatok összegyűjtésében felhasználta. Ezt olykor a fogalmazásban is tetten lehet érni, így például a Kayrum civitas magna in Egypto című fejezet néhány mondatában. Pécsváradi nem jutott el Egyiptomba, ezért leírásaiban ismételten megjegyzi, hogy ismereteit másoktól vette.
A Palesztinára vonatkozó középkori útleírás-irodalomban viszonylag kevés a ferences szerző. A bibliográfiákból összegyűjthető adatok száma alig éri el a húszat. Pécsváradi mintáit keresve kettőt, az olasz Francesco Suriano és a lengyel Frater Anselmus de Cracovia útleírását kell tüzetesebben megvizsgálnunk.
Francesco Suriano (1450-1530) hosszabb időt töltött Palesztinában. Kereskedő apja hajóján ifjú korában tanult meg arabul és görögül. Nyelvismerete tette alkalmassá a keleti missziós feladatokra. 1481-ben Bejrútban, majd 1491-1493 és 1512-1515 között két ízben Jeruzsálemben a Sion-kolostor gvárdiánja volt, és ezalatt eljutott Egyiptomba és Etiópiába is. Biztosan ismerte Pécsváradi Gábort is, akit megérkezésekor alighanem ő fogadott a jaffai kikötőben, és az első néhány hónapban elöljárója volt. Amikor tehát Pécsváradi a Zaph sive Japh (Jaffa) című fejezetében a zarándokok hajójának megérkezéséről írt, Surianóval való első találkozására gondolhatott: „Midőn a zarándokok ottan Jaffa partjánál kikötnek, senki sem merészkedik a hajóból kimenni, amíg az említett tornyokból egy pogány érkezésüket Ráma előbb mondott főemberének tudtára nem adja. Az Jeruzsálembe küld a páter gvárdiánért, aki néhány pogánnyal és annyi szamárral, ahány zarándok érkezett, a hajóhoz megy. Mielőtt a zarándokok a hajóból kiszállnának, az említett gvárdián bemegy hozzájuk a hajóba, és ha valaki volna közöttük, ki nem a pápa engedelmével érkezett volna, azokat a kiközösítés alól föloldozza. Ilyen módon, amikor a zarándokok hajóból távoznak, és lábukkal a földet megérintik, a teljes búcsút elnyerik. Végül is a páter gvárdián onnan elvezeti őket Rámába, majd ugyancsak Jeruzsálembe, és mindezt szamárháton.
Suriano útirajzát még három évtizeddel korábban, 1484-ben írta meg nővére, a folignói Santa Lucia-kolostor klarissza apácája számára, vele folytatott dialógus formájában és velencei tájszólásban. Nyomtatásban pedig csak sokkal később, 1524 táján jelent meg Trattato di Terra Sante e dell’ Oriente címmel. Addig kéziratban terjedt. Suriano második jeruzsálemi tartózkodása idején a szent helyekről készített párbeszédes beszámolójának bizonyára egy kéziratos példányát magánál tartotta, és ez is adhatott Pécsváradinak indítást, példát a sajátja megírására, amit azonban egyéni invencióval valósított meg. Formája és a szerkesztés módja ugyanis merőben más volt, és inkább lengyel rendtársa, az ugyancsak obszerváns ferences Frater Anselmus de Cracovia útleírásával mutat közeli rokonságot.
Frater Anselmus 1507-1508 között tartózkodott Jeruzsálemben. Beszámolója, amelyet gyakorlati útikalauznak, itinerariumnak szánt, Descriptio Terrae Sanctae eiusque itinerarium címmel 1512-ben, Krakkóban jelent meg. Ehhez tehát Pécsváradi már itthon, elindulása előtt is hozzájuthatott. A könyvecske címében az itinerarium szó is jelzi, hogy inkább rövidre fogott, zarándokoknak szánt tájékoztatónak készült, amelyben a szerző felsorolja a jelentős, nevezetes helyeket, és csak néhány szavas megjegyzésekkel kíséri azokat. Hiányzik belőle minden személyes élmény, egyéni megfigyelés, legendás vagy meditációs betét. De két vonatkozásban mégis emlékeztet Pécsváradi könyvére. Frater Anselmus is pontosan jelzi a távolságokat; az adatokat lengyel mérföldben (leuca, miliare Polonicum seu Ruthenicum) adja meg, és előszavában az olasz mérföldhöz viszonyítja. A másik szerkesztési jellegzetessége, hogy a palesztinai helyek felsorolását, csoportosítását a négy égtáj irányában végzi, akárcsak Pécsváradi.
A jeruzsálemi útleírásnak ezt a módját Frater Anselmus és Pécsváradi kiadványán kívül még egyetlen forrásban sikerült megtalálni, és ez Georgievics Bertalan viszonylag későn, 1554-ben Rómában megjelent útikönyve a Specchio della peregrinatione degli piu notabili luoghi della Terra santa. A szerző Szalkai László esztergomi érsek familiárisa volt, és 1526-ban Mohácsnál török fogságba esett. Tizenhárom évi raboskodás után, 1540 táján megszökött, és a ferencesek jeruzsálemi kolostorába menekült. 1544-ben Antwerpenben egyszerre több nyelven is megjelentette beszámolóját a fogságban szerzett tapasztalatairól, a török által elhurcolt keresztény rabok szenvedéséről. Tíz esztendő múlva Rómában kiadta palesztinai útikalauzát, melyet személyes élményei alapján írt meg: ismereteit a jeruzsálemi ferencesek segítségével gyarapíthatta. A könyv igazi, modern értelemben vett útikalauz, amely három fő részből áll. Az elsőben az utazás gyakorlati tudnivalóit közli, a másodikban az ünnepekről, liturgikus szokásokról, eseményekről tájékoztatja a zarándokokat, a harmadik részben pedig a Jeruzsálemben és környékén felkereshető nevezetes helyeket veszi sorra, mégpedig a négy égtáj szerinti csoportosításban.
Frater Anselmus rövid kalauzának és a jeruzsálemi ferencesekkel ugyancsak kapcsolatba került Georgievich Specchiója harmadik részének beosztása tehát egyezik Pécsváradi útleírásával. Ezt a módszert más korabeli útleírásban nem alkalmazták. Feltehető tehát, hogy a tájékozódási módszer a Sion-hegyi kolostor ferenceseinek zarándokvezetéséhez tartozott. Ott bizonyára írásba is foglalták, és ezt használta Pécsváradi Gábor is egyéni tapasztalatra, élményre alapozott művének megszerkesztésében.

A tanulmány megjelent:
Pécsváradi Gábor: Jeruzsálemi utazás. Ford. a bev. tan. és a jegyz. írta Holl Béla. Bp., 1983. /Magyar Ritkaságok/

A historia litteraria magyarországi története
A régi magyarországi könyvekkel való foglalkozásnak múltja, története van. Reájuk vonatkozó ismereteinket négy és fél évszázad emlékezetének, egyre tudatosodó hagyományos megfigyelésének köszönhetjük. Mielőtt ennek a nagy múltú szaktudománynak a nyomtatott könyvekre vonatkozó adatszerű eredményeit a mai tudományos igényességgel újra összegezve bemutatnánk, végig kell tekintenünk elődeink munkáján, hogy a tőlük kapott örökségről elszámoljunk és az általuk kialakított szempontokat új munkánk számára hasznosítsuk.
A régi könyvekkel foglalkozó tudományban az ismeretek haladásával, és a könyvek számának szaporodásával differenciálódási, szétválási folyamat tapasztalható. Amíg a tudást rejtő, hordozó könyv csak kevesek kincse lehetett, addig annak birodalma is könnyen áttekinthető volt. A könyvnyomtatás első idejét ezért a Respublica Litteraria, a tudományoknak a középkortól örökölt, humanista értelmezésű egysége jellemzi. Ennek szimbólumaként a res litterariát, a „tudósság” írott dokumentumait összefoglaló kézikönyvek, lexikonok címlapjára is a „Bibliotheca Universalis” került.
A fejlődés során azonban ez az egység felbomlik és kialakulnak a „rész-tudományok”, a szakok. A könyvnyomtatás első idejében csupán a könyvtárak polcain, vagy a könyvekről készített jegyzékekben különítik el az azonos tartalmú műveket. Később az írói életrajzokban az érdeklődés középpontjába kerül a mű tárgya és külön csoportosítják az egy tárgyról író szerzőket. A XVIII. században a felvilágosodás hatására a nemzeti nyelvek iránti tudatos érdeklődéssel és a litteraturának „szépirodalom” értelmében vett művelésével egy időben, vele párhuzamosan, kialakul a szaktudományok könyvészete, bibliográfiája.
A differenciálódásnak ezen a fokán kerül a tudatos érdeklődés középpontjába, lesz külön diszciplína, tudományág tárgya a régi magyarországi könyv is. Tudósok és könyvgyűjtők egész sora kutatja, vizsgálja eredetét, emlékeit. Kezdeményezéseik sohasem véletlen ötletek szülöttei, hanem a mindenkori társadalmi-történelmi fejlődésből, a tudós elődök egymásra épülő eredményeiből nő ki. Szinte személyes kapcsolatok, ismeretségek, egymásnak átadott tervek és gondolatok során, nemzedékről-nemzedékre bontakozik egész napjainkig a régi magyarországi könyvekre vonatkozó ismereteink egyre gyarapodó öröksége.
Maguk a könyvek azonban a tudományok egyetemességének szemléletéből, még a XVIII. század előttről származnak. Ezért magától értetődik, hogy a történeti-társadalmi korok műveltségi kincsének ezen hordozóit a mai fejlődés szempontjainak érvényesítésével nem csupán bibliográfiai egységeknek értelmezzük, hanem a sokrétű tárgyi, területi, nyelvi vagy világnézeti összetevők egyidejű szemléletében, a tudományoknak abban a régi „Respublica Litteraria”-jában vizsgáljuk, melyben kialakultak, létrejöttek.
Tanulmányunkban tehát a magyar res litteraria-val foglalkozók egész sorát áttekintjük, hogy rajtuk keresztül megismerhessük azokat a törekvéseket, melyekkel a tudománytörténet egyre inkább a szervezett kutatáshoz és feldolgozáshoz jutott el. Ebben az áttekintésben elszámolunk az átvett örökségről, indokoljuk mai munkánk szempontjait és bemutatjuk a Régi Magyarországi Nyomtatványok jelen összegzésének szerkezetét, felépítését, beosztását.

Európai hagyományok - magyar kezdetek
Az emberi gondolat írott emlékeit számon tartó tudomány történetében három periódust szokás megkülönböztetni. Az első az adatok, emlékek krónikás regisztrálásának kora; a másodikban az írott emlékek gyarapodásával lexikális rendszerezés szüksége jelentkezik; végül a harmadik fokon az emberi gondolkodás felvilágosodásával a rendszerezésben a válogatás, a forráskritika szempontjai érvényesülnek. A magyar tudományosság történetében az első átfogó összefoglalásnak Czvittinger Dávid Specimen Hungariae Litteratae-ját (Francofurti et Lipsiae, 1711) tekintjük. Szerzője a történeti fejlődésnek időbeli harmadik fázisában, a legjava forráskritikai törekvések tanítványaként tette meg nevezetes kezdeményezését. De a magyar föld viszontagságos történeti körülményei miatt a korábbi századokra vonatkozó anyaggyűjtést neki elölről kellett kezdenie. Ezért munkájában alig juthatott túl a legáltalánosabb rendszerezésen. A mostoha viszonyokból későn megszületett összefoglalása nem jelenti azonban azt, hogy nem voltak a korábbi századokban próbálkozások, melyek az európai műveltség hagyományos útján megkísérelték számon tartani a magyarországi írott emlékeket.
A tudományosság történetének legősibb formáját az európai kultúra az auktorokat, krónikás elődöket is feljegyző ókori történetíróktól, íróktól, Tacitustól (Dialogus de oratoribus), Cicerótól (híres ötvenharmadik levele, De optimo genere oratorum), Suetoniustól (De viris illustribus) örökölte. Ez utóbbi munkáját a humanistáktól is a filológia atyjaként tisztelt Hieronymus Stridonensis már a keresztény korban, 380-ig azonos címmel folytatta. Munkájával meg akarta mutatni, hogy az újdonsült keresztény tudománynak a „régihez”, a pogányhoz mért kiválósága nem nézhető le. Ezt a védekező, apologetikus szándékkal induló hagyományt (más vonatkozásban, de Czvittinger is így indul!) Sophronius Graecus, Gennadius Massiliensis a IV. és V. században, majd a következőkben a római Cassiodorus szenátor (Vivarium; De artibus disciplinis liberalium litterarum) és két spanyol, a szevillai Isidorus Hispaniensis (570 k.-636) (Etymologiae) és Ildephonus Toletanus, a középkor kialakuló művelődési eszményének a hét szabad mesterség (septem artes liberales) tananyagának foglalatává alakították. E műfaj középkori művelőinek hosszú sorát említhetnénk, melyet e hagyománynak talán utolsó középkori képviselője a nagy, magyar kapcsolataiban is figyelemreméltó humanista, Aeneas Sylvius zárja, akinek De viris aetate sua claris című kéziratát a vatikáni könyvtárban találjuk.
Az írók és műveik számontartására vonatkozó legkorábbi magyar nyomokat a honfoglalás utáni évtizedekből, a keresztény kor legelején, a tanításhoz és egyházi ténykedéshez szükséges könyvek beszerzésével kapcsolatban sejtjük. Ilyen vonatkozásban meg kell említenünk a legkorábbi könyves adataink egyikét: Bonipertus pécsi püspököt, aki 1020-ban Chartres-ból kér levélben egy Priscianus-kötetet. Bizonyos, hogy az újonnan beszerzendő, másolásra kért könyvek kiválasztása nem ötletszerűen, hanem bizonyos irodalmi tájékozottság, hagyományos olvasmány-jegyzék alapján történhetett. Ilyen ajánlást, jegyzéket közöl a „septem artes” klasszikus földjén, Párizsban és Orleans-ban iskolázott Joannes Lemovicensis zirci apát, aki a XIII. század elején írt Dictamen-jében a rétori mesterség forrásaiként Cicerónak, Aristotelésznek, Quintilianusznak tanulmányozását ajánlja. A mesterségek klasszikus szerzőinek névsorát találjuk a középkori iskolák tananyagának, tanítási és tanulási módszerének kézikönyvében, a De disciplina scholarium-ban, melynek névtelen szerzője az utolsó római bölcselőnek, Boethiusnak neve mögé rejtőzött. Ezt a könyvet szerette volna megszerezni a visegrádi Domonkos deák is 1363. január 28-án kelt nevezetes levelének tanulsága szerint, mikor is nagynénjétől, Semjéni Klára asszonytól, erre a célra egynémely dénárokat kért. Levelének szempontunkból is különös érdekessége, hogy írója iskolás felületességgel (Pseudo) Boethius nevét összecserélte Nicolaus Bonetuséval és ezzel azt is elárulta, hogy a híres párizsi ferences magiszterről, annak halála után alig néhány évvel, magyar földön is tudtak. A De disciplina scholarium lapjain egyébként Domonkos deák nemcsak a jó tanulás fegyelmezettségéről és a tanítói mesterség feltételeiről szerezhetett ismereteket, de együtt találta benne a „kötelező olvasmányokat”, a septem artes ókori forrásait, sőt még a könyvek gyűjtésére is biztatást kapott: ... librorum copiam sue acquirat exercitationi, ut opus fuerit eos consulat. Pseudo-Boethius munkájának közkedveltségéről a középkor végén hazai provenienciájú nyomtatott példányok gyakorisága is tanúskodik.
Ugyancsak a magyar provinenciájú, ma is kézbe vehető példányok nagy száma hívja fel figyelmünket a legkorábbinak tekinthető „ajánló bibliográfiára”, Angelus de Clavasio (Chiavasso) híres Summája elején található „szakbibliográfiára”, melyben a középkori szónok a tárgyára vonatkozó bő szakirodalmat találhatott szerzői betűrendben, egy-egy betűn belül három fő szakcsoportra bontva (in iure canonico vel civili, summiste, in sacra scriptura seu theologia) A XV-XVI. századi szónokaink tehát jól ismerhették az írói katalógusnak ezt a formáját is. De ha megfigyeljük a legkorábbi magyar vagy magyar vonatkozású könyvtárjegyzékeket, ismét újabb adatokra bukkanunk. A magyar földre vándorló könyvek útjának egyik jelentős kiinduló pontján, a pilisi ciszterci apátság anyamonostorában, a heiligenkreuzi apátság 1381. évi könyves jegyzékében például megtaláljuk Hieronymus De viris illustribus-át és Isidorus Ethimológiá-ját. A kevés számú hazai emlék legkorábbikában, az 1083 és 1095 között kiállított pannonhalmi vagyonösszeíró oklevél könyves jegyzékében ugyancsak szerepel Isidorus, a septem artes eme fontos iskolai kézikönyve.
A középkor azonban a klasszikus hagyományokat egy sajátos formával, a rendi krónikával, szerzetesi életrajz-gyűjteménnyel tovább is fejlesztette. A királyok, hadvezérek viselt dolgait, országok históriáját elmondó világi krónikák mintájára egy-egy szerzetes rend, kolostor krónikása mondta el szerzetének történetét, rendszerint az alapítástól a saját koráig, beleszőve a tudományban kiváltak életét, műveik, írásaik címét. E műfajnak csak a legjellegzetesebb példáit említjük. A XII. század első felében Petrus Diaconus montecassinoi könyvtáros a bencés anyamonostor íróit (Liber illustrium virorum Casinensis archisterii; 1140 körül), a XV. században a domonkos Johannes (Liber de illustribus viris ordinis fratrum Praedicatorum; 1466), az ágostonos remeték priorja, Ambrosius de Cora (Chronica de viris illustribus et scriptoribus sui ordinis), az ugyancsak ágostonos regulát követő Windesheimi kanonokok prépostja, Johannes Buschius (Busch), a híres Chronicon Windeshemense-jében mindegyik a saját szerzete tudósait sorakoztatta fel.
Ennek a középkori kolostori biografikus műfajnak a legjelentősebb magyar emléke Gyöngyösi Gergelynek (Gregorius de Gyengyes), humanista nevén Gregorius Coelius Pannonius pálos rendfőnöknek közvetlenül a mohácsi pusztulás előtt, 1525 táján összeállított munkája, a Vitae fratrum ordinis fratrum heremitarum S. Paulini primi heremitae. Művének keletkezéséről maga Gyöngyösi az előszavában feljegyezte, hogy feldolgozta a rendi birtokokra vonatkozó oklevelek adatait, elsősorban Dombrói Márk szlavóniai vikárius gyűjtését, a rendi szabályzatok, a káptalani határozatok gyűjteményét. Igyekezett elődei munkáját még teljesebbé, hitelesebbé tenni és ezért maga is kutatott magyar, szlavón és német kolostorok leveles szekrényeiben, ládáiban. Azok tartalmáról kivonatokat, inventáriumokat készített. Használta a rendi „instrumenta litteraria” mellett még a szóbeli hagyományt, az anekdotákat is. Az egész Vitae fratrum összeszerkesztéséhez, amint a címben is jelezte, az életrajzi formát, a rend főnökeinek sorra való bemutatását választotta. Mellettük azonban megemlített mindenkit, aki valamiképpen a tudományban, a rendi életben kitűnt. Így kerültek a Vitae Fratrumba rendjének nevezetes írói is, a rendalapító Frater Eusebius (... scribebat libros), Warsányi István (... distichon super fundatione Monasterii S. Crucis Pilisiensis), a magyar nyelvű bibliafordító, Báthori László (... tota Biblia, et multorum sanctorum vitas Hungarice conscripsit), Mátyás humanistái között is forgolódó Michael Pannonius, a beszédgyűjteményt író Szombathelyi Tamás (... Propiriis manibus scripsit sermones populares), Hadnagy Bálint (Frater Valentinus, ... dictabat varios sermones), Jacobus de Segeto (talán Szegedi Jakab, edidit multos sermones de tempore et de sanctis, exposuit psalterium), az anyanyelvén verselő és sokak által idézett Csanádi Albert (levelét idézi: ... Dictaueram mihi ante duos annos duos hymnos ... Dictaui etiam totum seriem passionis Domini rithmico stilo in vulgari), a krakkói Stephanus Batth (vitam sancti Patris nostri..., de Beatissima Virgine Maria, defuncto rege Stephano ... tam elegiaco, quam saphico carmine edidit elegantissime). A végén még önmagáról is röviden megemlékezik. A későbbi európai historia litteraria-irodalom valóban leginkább csak az övét, a Cantica canticorumhoz írt, a XVI. században Párizsban kétszer is kinyomtatott (1541, 1571) kommentárját tartotta számon. Ha figyelembe vesszük, hogy a Gyöngyösi által felsorolt írók talán az egyetlen Frater Eusebiuson kívül, valamennyien időben Gyöngyösi közelében, sokan kortársaként éltek, azt kell mondanunk, hogy a Vitae Fratrum egy fél évszázadnak, a reánk maradt első magyar nyelvű emlékek és a virágzó humanizmus korából egy kisebb közösség tudós, irodalmi munkásságának teljes keresztmetszetét adja. Ugyanebből a közösségből került ki több nevezetes nyelvemlékünk, a Festetich-, a Czech- és valószínűleg a Peer-kódex is. A többi, nyelvemlékekben viszonylag gazdag rendeknél, mint a ferenceseknél és domonkosoknál is találunk írói életrajzokról tanúskodó nyomokat. Szalkai Balázs provinciális által a XV. században kezdett, másoktól (Esztergomi Mihály, Ivancsi István) tovább szőtt ferences krónika (Narratio de origine fratrum minorum) lapjain a boszniai rendtartomány történetébe szőve a huszita biblia fordítóinak, Tamás és Bálint papoknak nevét először jegyezték le. A rendi krónikásoknak egyébként nem volt céljuk összegyűjteni az író tagjaikat és csupán a nagyhírűekről, Temesvári Pelbártról és Laskai Osvátról emlékeznek.
A kódex-irodalmunkban jelentős szerepet vivő domonkos írókról kevés egykorú feljegyzésből tudunk. Ennek oka az lehetett, hogy a magyar tartomány inkább a szomszédos balkáni és ausztriai területekhez kapcsolódott. A rend XVII. századi krónikásai, Sigismundus Ferrarius is olasz származásával, spanyol iskolázottságával, bécsi egyetemi tanár korában, tehát lényegében idegenként írta meg De rebus Hungaricae provinciae ordinis Praedicatorum című művét (Viennae Austriae, 1637). Figyelemreméltó, hogy forrásai között Bonfinin, Istvánfin és Ranzanuson kívül egykorú középkori kéziratokat is idéz. Így például a magyar földről indított tatár misszió történetéhez tizenhét kódexet idéz. Másrészt azonban a magyar nyelven írott munkákat, forrásokat meg sem értette. A Margit-legendát például Káldi Mihály soproni plébánosnak kellett számára lefordítania. A magyar történelemre vonatkozólag többször idézi a pozsonyi jezsuita nyomda vezetőjének, Némethi Jakabnak kéziratos jegyzeteit. A magyar domonkos írók közül csupán a Birk-kódex fordítójával, a sokat idézett illuminátorral, Paulus de Vacia-val, és a kolozsvári Nicolaus de Mirabilibus-szal találkozunk. Ezek a nevek Ferrarius munkájából kerültek át a XVII. századi tudománytörténetekbe és Czvittinger Specimenjébe is.
Mielőtt a nyomtatott írói katalógusokra rátérnénk, számot kell vetnünk az európai művelődéstörténetben a középkort váltó humanizmusnak a historia litteraria további fejlődésére is élénken ható tényezőivel. A régi, hagyományos formákat nagyjából mind megtaláljuk. A középkori „de viris illustribus” műfaj divatja még a XV. században is erőteljesen, mondhatnánk az ókori auktorok reneszánszától megifjodva él. Aeneas Sylvius kéziratát fentebb már idéztük. Mellette meg kell említenünk Vespasiano da Bisticcinek híres Vite de uomini illustri-jét (1482), melyben a nagy humanisták között több magyarnak is életrajzát adja. A forma látszólag a régi, a hangja, az előadásmódja azonban már egészen elüt a középkoriétól. A személytelen, inkább csak a tárgy, a tartalom, mint az író iránt érdeklődő krónikás előadása helyébe a szó teljes értelmében „illustris” nagyságoknak dicsőítése, magasztalása lép. Ez a stílus lassanként belopja magát még a szerzetesi krónikákba, így Gyöngyösiébe is, és feltűnik egy sajátosan humanista, de sok emberöltőn át elevenen továbbélő gyümölcse, a könyvek élére tűzött dicsőítő, írót magasztaló versek sora. Ezek olykor önálló elogium-gyűjteményekben is napvilágot látnak. E magasztaló versek irodalomtörténeti forrásértékét már igen korán felismerték, és a tudománytörténet írói rendszeresen fel is használták. Ennek a divatnak jelentkezését fogjuk még a továbbiakban megfigyelni a régi magyar könyvek üdvözlő verseiben, de az előszavak, ajánlások bibliográfiai utalásaiban is. Ezek a magasztaló versek egyébként az irodalmi kritikának is megnyilvánulásai. Czvittinger is a Specimenben lehetőleg igyekszik e versek nyújtotta adatokat összegyűjteni és azokat a lapok szélén „iudicia”, „elogia” szavakkal jelezni. Sokszor idézi például Paulus Jovius XVI. századi gyűjteményét: in Elogiis Virorum Litteratorum illustrium (Basileae, 1578).
A humanizmusnak van egy másik, a könyvek tudatos számontartásánál szóba jöhető újdonsága: a klasszikus írók, auktorok munkáinak régi kéziratokban való felkutatása, felfedezése és újra való kiadása. Csupán néhány, magyar vonatkozásokat is sejtető példát említsünk! A Sodalitas Litteraria Danubiana alapítója, Konrad Celtis német, kolostori könyvtárak kódexeiből kiadta Apuleius De mundo-ját (elején Celtis üdvözlésére a budai fiók-sodalitas magyar tagjai írtak elogiumokat, epigrammákat!), Tacitus Germania-ját és gandersheimi apátnőnek Hrotsvithá-nak drámáit. Ez utóbbiból a Dulcitius-nak fordítása, vagy a Celtes-féle kiadás alapján, vagy az eredeti kéziratból talán éppen Celtis magyar barátainak egyikétől Három körösztyén leány címmel a Sándor-kódexből ismeretes. Az antikvitást felfedező vágy vitte a brassói szász Johann Hontert a töröktől egyre inkább veszélyeztetett Moldva és Havasalföld elhagyott kolostoraiba, hogy onnét iskolája könyvtárába kódexeket gyűjtsön. Ennek során fedezte fel és adta ki 1540-ben brassói nyomdájában a német humanista reformátorok nagy elismerésével először Nilus remetének görög nyelvű, pedagógiai célzatú szólásgyűjteményét. És talán ugyanebből az elgondolásból születik meg Bornemisza Sophoklés-fordítása, vagy jelennek meg a régi magyarországi könyvek történetének legelején a humanisták munkáinak kiadásai (Erasmus, Bonfini, Galeotto). A régi vagy újabb auktorok tudatosabb, pontosabb számontartásának filológiai módszerét a humanizmus alakítja ki.
Végül Honternek az imént emlegetett könyvtár alapítása nyomán figyelnünk kell a humanisták könyvtár-kultuszára, mely a későbbi tudománytörténet számára ugyancsak módszeres tapasztalatokat hagyományozott. Világos, hogy magyar földön ezen a téren Mátyás Bibliotheca Corviniana-jának nagy hatása volt. A humanista király körül a könyvgyűjtők egész tábora alakul: Vitéz János, Janus Pannonius, Kálmáncsehi Domonkos, Báthory Miklós, hogy éppen csak példákat emlegessünk. De a távolabbi környezetben is akadnak könyvtárral foglalkozók. Celtis például Miksa császár könyvtárának vezetője. Brassicanus, akinek Epistola de Bibliothecisét Czvittinger is idézi, Mátyás halála után a pusztulásnak indult Corviniana-ból igyekszik magának is példányokat megszerezni. Zsámboky (Sambucus) János, Janus Pannonius bécsi kiadója, egész könyvtárának jegyzéke reánk maradt. De divatba jött a nagy könyvtárak gazdag anyagának rendszerezése, a könyvek szakszerű leírása, esetleg nyomtatott katalógusba foglalása. Ennek a törekvésnek a XVII. században Európa-szerte egyik legnagyobb arányú munkája a bécsi császári könyvtár könyvtárosa, Petrus Lambecius (1596-1680), aki többször is megjelenteti a vezetése alatt álló könyvtár katalógusát, annak értékesebb darabjaival, így a keleti kódexekkel külön disszertációkban is foglalkozik. A humanizmus jutott el először a könyvnyomtatás soha nem álmodott gazdag termésének megízlelésére, de ezzel annak belátására is, hogy az írott könyveket, és azok íróit csupán pontos katalógusokba, nyomtatott lexikonokba, kézikönyvekbe rendszerezve lehet ezentúl áttekinteni.

Szórványos emlékeink
A magyarországi nyomtatott könyvekről, magyar írókról az első elszórt tudósításokkal a középkort váltó humanizmus idején találkozunk. Itt veszi kezdetét a historia litteraria európai fejlődésében a második periódus, melyet a lexikális rendszerezés, az összefoglalás korszakának tekinthetünk. Magyar vonatkozásban Johannes Trithemius spanheimi apátot kell említenünk, aki a középkort a humanitas szemléletével összegezte. Kolostori cellában élve, de Celtis barátjaként a Hrotsvitha-kézirat kiadásában is közreműködve, a heidelbergi egyetem humanista kultúrköréhez tartozó Jakob Wimpheling biztatására szerkesztette meg a tudományosság akkor elképzelhető két legteljesebb kézikönyvét: a Catalogus scriptorum ecclesiasticorum-ot és a német nemzeti bibliográfia ősét, a Catalogus illustrium virorum Germaniae-t. Az előbbinek 1494-i mainzi kiadásában említi először magyar író, Thuróczy János, a Chronica Ungarorum szerzőjének nevét. A Trithemius nyomdokain tovább haladó Konrad Gesner Bibliotheca Universalisának a XVI. században Frisius (Johann Jacob Friese) által kiegészített kiadásban már egész sor, így Beregszászi Péter, Dévai Bíró Mátyás, Heltai Gáspár, Johann Honter, Károli Péter, Melius Juhász Péter, Szegedi Kis István, Szikszai Fabricius Balázs, Szikszai Hellopoeus Bálint nevével találkozunk. Ezeknek az íróknak a műveit azonban - az egyetlen Honterus Cosmographia-jának brasssói kiadását kivéve -, mind idegen földön nyomtatták. Szorosan vett magyarországi könyvről ebben az időben még Európa szomszédos országaiban sem sokat tudtak. Ennek okát talán abban lelhetjük, hogy ezeknek a lexikonoknak szerkesztői adataikat jobbára a kéziratosság korában gyűjtötték. Forrásuk a külföldön járt magyarországi deákok tudósítása, vagy Zsámboky János könyvtára volt. Sambucusról (Zsámboky) tudjuk, hogy könyvtárát, annak jegyzékét Gesnernek és egyik folytatójának, Josias Simlernek rendelkezésére bocsátotta.
A Trithemiusnál és Gesnernél található néhány név tovább variálódott a XVII. századi német lexikonokban. Időközben Ph. Alegambe jezsuita írói katalógusából és G. M. König bibliográfiájának magyar vonatkozású adataival is kiegészítették a sort. Ilyen adatok egyébként más, magyarországi vonatkozású, tárgyú munkákban is feltűntek. Sokszor hivatkoznak például forrásként G. Hanernak erdélyi történetére. Czvittinger is ebből merítette Kálmáncsehi Sánta Mártonra, Dávid Ferencre, Honterra és Wagner Bálintra vonatkozó ismeretét. Még később, a XVIII. századi lexikonok szerkesztői, Jöcher és Adelung pedig Czvittingertől és folytatóitól, olykor egyenesen magyarországi munkatársaktól gyűjtik adataikat.
Viszont arról is tudunk, hogy a németországi lexikonokat a hazai litteratura művelői forgatták eredményesen. Így Szenci Molnár Albert ismerte a Gesner-Frisius-féle Bibliotheca-t és lehet, hogy éppen egy altdorfi példányból (Czvittinger is itt dolgozott!) olvasta annak Sambucusról szóló cikkét. Arra is van példánk, hogy hazai litterátor ezeket a lexikonokat újabb adatokkal kiegészítette. A XVII. század legelején Gesner-Frisius lexikonának 1583. évi kiadásának egy Nagyszombatból származó példányában az előzéken összeírást találunk Elenchus Librorum Selectiorum Qui hac in Bibliotheca non exstantcímmel. Ebben a nagyszombati könyvtáros 150 író nevével és könyvcímekkel próbálta kiegészíteni a nyomtatott adatokat.
Forrásértékkel bírnak, de nehezen felkutathatók a levéltárak személyes vonatkozású iratai között, hagyatéki leltárakban, örökséget összeíró inventáriumokban és végrendeletekben található könyves adatok. Ugyanígy könyvtörténeti értékűek lehetnek a XVI-XVII. század polemikus irodalmában az író ellenfelének munkáira történő megjegyzések. Fentebb utaltunk már a régi magyar könyvek előszavaiban, főleg üdvözlő verseiben, életrajzaiban található könyves adatok értékére. Ezekben a szerző, vagy az őt dicsőítő óda költője gyakran az elődökre visszatekint, vagy felsorakoztatja az író más munkáit. Az irodalomtörténet az írói tudatosodás első megnyilvánulásaként, halvány irodalomtörténeti kezdeményként tartja ezeket számon. Szempontunkból a könyvek tudatos számontartását jelenti, és gyakran egyedülálló forrása lehet egy-egy ma már elveszett, hozzáférhetetlen régi magyar könyvre vonatkozó ismeretünknek.
Különösen nevezetes a magyarországi könyvek történetében Pesti Gáspár deáknak a Brassóban (RMK II. 24.) 1541-ben megjelent Erasmus-féle adagium-gyűjteményéhez írt előszava, melyben felsorolja a Honter-nyomdában addig megjelent iskolás könyveket. Batizi András a Kerestyeni Tudomanrul valo rövid könyveczkejének (Krakkó, 1550) előszavában Gálszécsi Istvánt és Dévai Bíró Mátyást, mint a műfajban elődeit emlegeti. Az 1586-ban Debrecenben megjelent Félegyházi Tamás által fordított újtestamentum előszavában Gönczi György felsorolja a magyarországi hitújításban munkálkodott nevezetes prédikátorokat, iskolamestereket, közöttük nem egy könyvírót is. Az imént említett és 1598-ban Bártfán másodszor is megjelent adagium-gyűjtemény előszavában viszont Decsi Csimor János, Siklósi Miklós és mások - ma már példányból nem ismert - gyűjteményeiről olvasunk. Nevezetes Újfalvi Imrének közlése a Debrecenben 1602-ben megjelent énekeskönyvének bevezetőjében. Elmondja, hogy kéziratban összeállította a Catalogus scriptorum Ungaricorumot. Ez az elveszett jegyzék a XVI. századi és talán még korábbi magyarországi könyveket tartalmazhatta. Erről, a számunkra már ismeretlen kéziratról valami halvány fogalmat adnak előszavának azok a részei, melyekben áttekinti korábbi énekeskönyveinket - összesen tizenegyet. Adatai közül nem egy ma már elveszett, példányból nem ismert magyarországi nyomtatványra vonatkozó egyetlen forrásunk.
Az elődök könyveinek, írásainak tudatos számbavételét találjuk Szenci Molnár Albert előszavaiban. Majdnem minden munkájában említi azokat, akik abban a műfajban előtte írtak. Szótárának nürnbergi kiadásában (1604) elmondja, hogy a magyar értelmezésekkel ellátott Calepinust először Németországban látta. Az iskolai tankönyvek közül Murmellius és Szikszai Fabricius Balázs szótárát, Heyden Sebald nyelvgyakorló könyvecskéjét és a Dicta Sapientum-ot emlegeti. Zsoltárfordításának 1607. évi kiadása elején a korábbi fordításokról azt írja, hogy azokkal rakva az Debreczeni Annya sz. Egyház énekes könyve, az Bornemisza Péteré, Huszar Gálé es Böythe Istváné. Az új magyar grammatika Epistola Dedicatoria-jában (Hanoviae, 1610) a kevés magyarul írott könyv között mint legrégibbet Székely István magyar krónikáját említi. Scultetus Ábrahám postillás könyvének fordításához pedig megjegyzi: Magyar Postillat négyet láttam: Kulczar Györgyét, Beythe Istvánét, Bornemisza Péterét és Telegdi Miklósét. Molnár Albert mellett említhetjük Somosi Petkó Jánost, aki 1656-ban Patakon megjelent írásának, az Igaz és Toekelletes boldogságra Vezérlő Utnak (RMK I. 913.) elején a fordítókat, Károlyi Gáspárt, Medgyesi Pált, Komáromi Csipkés Györgyöt emlegeti.

Catalogus operum
XVII. századi íróink között divatba jött - jelentős részben bizonyára Erasmus autobibliográfiái nyomán - saját munkásságuk, írói tevékenységük összefoglalása. Szathmár-Némethi Mihály például a Dominica Catechetica (Kolozsvár, 1677), és a Dominicalis Praedikaciok Toldalékai (Kolozsvár, 1686) című beszédgyűjteményeiben a magyarországi hitújítás történetébe foglalva bemutatja saját irodalmi tevékenységét, nyomtatott és kiadásra készen álló kéziratos munkáit. Debreczeni Kalocsa János az Isten ajándékával való kereskedés (Debrecen, 1693) című könyvének előszavában felsorolta még azokat a munkákat is, melyekhez ő írta az ajánlóverset, vagy dedikációt. Nádasi Jánosnál a Seraphinus Divini Amorisban (Prága, 1666) már nem az ajánlásban, hanem a könyv végén, külön fejezetben találjuk addigi írásainak jegyzékét, műveinek katalógusát azzal az indoklással, hogy többen levélben kérték, hogy munkáinak címét ismerni akarják. Nádasi 36 könyve között magyarok és latinok, itthon és külföldön megjelentek sorakoznak. Valamennyinél a cím mellett a kiadás helyét, némelyiknél a megjelenési évét is megtaláljuk.
Az öntudatos írói beszámolás szándéka mellett ezekben a felsorolásokban erős szerepet játszhatott a mű terjesztésének, a figyelemfelhívásnak szándéka is. Erre vall Komáromi Csipkés György négyleveles Catalogus operuma, mely 1677-ben Kolozsvárott már önálló nyomtatványként jelent meg. Ebben írásait három csoportra osztja: Opera philologica, Opera theologica latine edita, Opera theologica hungarice edita. A nyomtatottak után külön jegyzékbe foglalja a még ki nem adott kéziratait. Ettől a Catalogus Operumtól már csak egy lépés választja el a kiadói catalogus librorumot. Ezeknek példáit a külföldön, elsősorban a lipcsei, frankfurti vagy londoni könyvpiacokon is megfordult nyomdászaink, deákjaink bőségesen láthatták. A XVI. század végétől szokásos kereskedői árjegyzékek alig több mint egy évszázad folyamán vaskos kereskedői katalógusokká, mi több, a könyvkereskedők munkájához nélkülözhetetlen bibliográfiákká nőttek. Így például Lipcsében J. B. Mencke, neves könyvkereskedő megjelentette cégalapító apjának, az egyik első európai tudós-folyóirat, az Acta Eruditorum megindítójának, Otto Menckének a kézi-, helyesebben üzleti segédkönyvtáráról készült címjegyzéket (Bibliotheca Menckeniana, Leipzig 1715 és 1724). Ebben a katalógusban tizennégy szakcsoportra osztva másfél ezernél több tudománytörténeti szakmunkát (Historias Litterariae Scriptores) is találunk. J. B. Mencke jelentette meg azt az írói lexikont is (Compendioeses Gelehrten-Lexicon, Leipzig 1715), melynek magyar adatait a különféle XVII. századi forrásművek mellett elsőként - még pedig kritikai válogatással! - Czvittinger Specimenjéből vette.
A kiadói, kereskedői katalógusok során magyar vonatkozásban megemlítjük a nagyszombati nyomdának 1710-ben megjelent Catalogus librorumát, a legrégibb magyarországi nyomtatott könyvárjegyzéket, mely betűrendben, nagyság és ár pontos megjelölésével a nagyszombati nyomda raktárában található latin, magyar, német és szlovák nyelvű nyomtatványokat tartalmazza. Ezek elsősorban a nagyszombati nyomda termékei, de akadnak közöttük máshonnan kötésre, viszonteladásra átvett könyvek. A Catalogus könyvtörténeti értékű adatokat is tartalmaz, elsősorban azonban a könyvek gazdasági-kereskedelmi vonatkozásaira utal és a terjesztők, a vidéki kompaktorok, könyvárusok számára készült.

Kritikai történetírás és tudománytörténet
A XVI. század elejétől, a hitújítás vallási tanainak hirdetői, de a régiek védelmezői is egyaránt arra törekedtek, hogy igazuk eredetét a múltból, a historia-ból bizonyítsák. Igyekezetük nyomán Európa-szerte a történetírásnak, a történeti források kiadásának az adatokra, a tények összefüggéseire, a szövegek és dokumentumok hitelességére figyelő, pragmatikus irányzata alakult ki. Ennek a forráskritikai iskolának eredményeként az antikvitás és az európai kultúra keresztény kezdeteinek auktorai nagyméretű kiadványsorozatokban láttak napvilágot. Elegendő itt csupán a legjellemzőbbeket említenünk. Antwerpenben Joannes Bollandus megindította, iskolája pedig folytatta az Acta Sanctorum (később Annalecta Bolandiana) sorozatát. A francia Maurinus-iskola megalapítója, J. Mabillon az ókori egyházi írók műveit jelentette meg. Olaszországban ezt folytatva a XVIII. században Lodovico Antonio Muratori és iskolája az itáliai múltnak klasszikus forrásait, auktorait és régészeti dokumentumait publikálta. Mindezek a vállalkozások lényegében a humanizmus eredményeit, örökségét alakították, gyarapították a XVII. század történeti kutatásainak, a történetírásnak és benne a tudománytörténetnek elmélyült módszerévé. A historia litteraria szempontjából ez a fejlődésnek már a harmadik periódusa, melyben feladata éppen az erősen felszaporodott forrásainak rendszerező, történetkritikai számontartása lett. A tudománytörténeti irodalomnak legfőbb vonásait a történeti érzék, a történeti tudat erősödésében, a tudományok differenciálódásában, szakosodásában, ugyanakkor a művelődés területeit szélesen átfogó polihisztor tudós-eszmény iránti lelkesedésben és nem utolsó sorban a humanista filológia eredményeként kialakuló tudós pontosságban, alaposságban szemlélhetjük.
A könyvekkel foglalkozó tudományok műfajai, formái is e jellemző vonásoknak megfelelően alakultak ebben a periódusban, mely virágkorát a XVII. században érte el, de messze a XVIII. végéig is áthatott. A történeti érzék, tudat erősödése, a múltszemlélet éppen az áttekintendő és óriásira nőtt anyag miatt a könyvek rendszerezőjét kisebb körre, területre (nemzet, város, testület vagy közösség) kényszerítette. Itt a folytatásra az első indítást kétségtelenül a középkori írói életrajz-gyűjtemények közül a szerzetesi biobibliográfiák adták. A XVI. század végén P. Ribadeneira, majd utána Ph. Alegambe és N. Sotvellus összegyűjtötték a jezsuita írók munkáinak - Czvittinger által is tizennyolc írónál idézett - hatalmas lexikonát. A XVII. században L. Waddingus a ferencesekét, majd a XVIII. században J. Quetif és J. Echard a domonkosokét, J. F. Ossinger az ágostonosokét, M. Ziegelbauer a kamalduliakét és a bencésekét, egy névtelen pedig a karmelitákét gyűjtötte össze. - A nemzeti bibliográfia, írói életrajz-gyűjtemény megírására Trithemiusnál látott példát már igen korán, a XVI. század második felében az angolok (J. Bale, A. Maunsell), franciák (F. Grudé de la Croix du Mainé), a németek (C. Lees) és az olaszok (A. F. Doni) folytatják. A XVII. és különösen a XVIII. században Európának úgyszólván valamennyi országában megtaláljuk a törekvést a saját, nemzeti írói lexikon összeállítására. Így például a balti-skandináv irodalomra vonatkozólag a német D. G. Mollerus, a lengyelekére J. Pastorius, majd később S. Staravolscius tesz kísérletet. Czvittinger többször idézi J. H. Cunradus Silesia Togata-ját. Franciaországban még a maurinusok indítják meg a Histoire littéraire de la France harminckét kötetes sorozatát. A cseheknél H. Balbi, az olaszoknál G. Tiraboschi, Spanyolországban pedig N. Antonio adott ki először összefoglaló nemzeti biobibliográfiát.
Emellett egy-egy városnak, intézménynek, iskolának vagy egyetemnek is összeállították a tudós-jegyzékét. Így a reformáció bibliográfiáját (Historia litteraria reformationis) is összegyűjtő R. Hardt a stockholmi bibliográfiát, vagy a magyar Szörényi Sándor a gráci egyetemét adta ki. Magyar vonatkozásban egyébként a nagyszombati egyetem és a kassai főiskola libellus graduálisai között találunk a magyar és a helyi res litteraria-val, ebben a művelődés intézményeivel is foglalkozó összeállításokat.
A földrajzi jellegű rendszerező elkülönítés mellett, sokszor azzal egybeolvasztva, egyre inkább kialakul ebben a korszakban a tárgyi, a tudományszakok szerinti osztályozás is. Így alakulnak ki a szakbibliográfiák. Már a XVI. század második feléből ismerünk orvosi, jogi, filozófiai és teológiai szaklexikonokat. R. Bellarminus még a középkori hagyományt látszik követni, de A. Possevino, J. Mabillon, M. Adamus, az angol C. Crovaeus és a rendkívül sokoldalú M. Lipenius Bibliotheca Realis-ának különféle szaktudományok (medica, philosophica, theologica) kiadványait számontartó kötetei és pótkötetei már a válogató és ajánló szakbibliográfiák különféle fajtáit adják. A felsorolt neveket itt is szaporíthatnánk. Legtöbbjüket a már induló magyar historia litteraria-irodalom is, elsősorban Czvittinger ismerte, adataikat használta.
A differenciálódás, a szakosodás mellett a fejlődésnek ezen a fokán a tudományosság még erősen ragaszkodott az egyetemes áttekintéshez és ezért tudós-eszményének a polihisztor-műveltséget tekintette. D. G. Morhofius a Polyhistor Literarius, Philosophicus et Practicus (Lubecae, 1747) című munkájában ennek a műveltségi eszménynek megszerzéséhez szükséges eszközöket, módszereket, tudásanyagot rendszerezte. A polihisztor átfogó ismereteinek, műveltségének elsajátításához az utazások, a könyvtárak látogatása, a búvárkodás, az iskolák, az intézmények, az egyetemek történetének tanulmányozása és mindenek előtt, minél több könyvnek, tudós újságoknak rendszeres tanulmányozása vezet. A humanista hagyományokra visszavezethető tanulmányi utazásokból itt csupán az eredményeiket könyv alakban is közreadó Mabillon burgundiai, német- és olaszországi utazásaira emlékeztetünk. Magyar vonatkozásban elsőként ismét csak Czvittingert kell említenünk, aki a Specimenben a polihisztor-ideálok két kézikönyvét, J. H. Hottingerét és a szepesi származású David Frölichét használta. Ő is sokat utazott, könyvtárakat kutatott végig magyar írók munkái után és könyveiket törekedett kézbe is venni. Címleírásai között jól fel lehet ismerni azokat, ahol a műveket maga is látta, és kezébe vette.
Az európai historia litterariának ebben a harmadik, történetkritikai fázisában megfigyelhetjük a biobibliografikus, a lexikon-műfaj és a merőben a könyv adatainak leírására, regisztrálására törekvő bibliográfiának tudatos szétválását. Ennek eredményeként a módszerek, különösen a könyvek bibliográfiai leírásában tökéletesednek, megbízhatóbbakká, pontosabbakká válnak a leírt adatok és lehetőség szerint a könyveknek valamennyi fontos adatát (szerző, cím, kiadási hely, nyomdász neve, évszám, terjedelem, nagyság) közlik. A pontosságra törekvésnek köszönhető az is, hogy éppen ebben a korszakban jelennek meg az első anonim és álnév lexikonok (V. Placcius, Ch. A. Hermann, M. J. Mylius). És végül felfigyelhetünk arra is, hogy a XVIII. század második felében a hazafiúi érzületű magyar tudósokat a régi magyar könyvek kutatására már egy ausztriai bibliográfiai-könyvtörténeti társaság (Societas Literaria Incognitorum in Terris Austriacis és Michael Denisnek, a császári udvari könyvtárosnak és Széchényi Ferencz tudós tanácsadójának híres bécsi nyomdatörténeti munkája is vetélkedésre, utánzásra serkenthetett.
A XVII. század végén a magyarországi res litteraria első nagyobb arányú összefoglalásához az indítást azonban elsősorban a német egyetemeket látogató, az európai történetkritikai törekvésekkel ott kapcsolatba kerülő hazai diákok tehették meg az első lépéseket. Közülük háromnak: Czvittingernek, Bél Mátyásnak és Rotarides Mihálynak nevét kell megemlítenünk.

CZVITTINGER Dávid (1675 k.-1743)
Selmecbányán született, német anyanyelvű volt, magát „Hungarus”-nak vallotta. Könyvének megjelenési évét, 1711-et Szabó Károly nyomán szaktudományunk a régi magyarországi könyvtörténet korszakzáró határaként emlegeti. Címe: Specimen Hungariae Literatae, virorum eruditione clarorum natione hungarorum, dalmatorum, croatarum, slavorum, atque transylvanorum, vitas, scripta, elogia et censuras exhibens. Accedit Bibliotheca Scriptorum, qui extant de rebus hungaricis. Czvittinger tizenkét esztendőt (1701-1713) töltött Altdorfban, Szenci Molnár Albert éveinek egykori színhelyén. Ezalatt megismerte a németeknek a magyar literaturát és tudományt lekicsinylő ítéletét. A Specimen születését a szakirodalomban sokat idézett német irodalomtörténet író, Jakob Friedrich Reimann kritikájának köszönhette. Állítása szerint a magyaroknál nincsen tudomány, nincsenek tudósok, nincsenek nyomtatott könyvek.
A Specimen adataiban szorosan csatlakozik a korábbi német forrásokhoz. Czvittinger elsősorban az Altdorfban található lexikonokat, Trithemiust, Gesnert használta. Az utóbbinak 1574. évi zürichi, Simler Josias által bővített kiadásából több mint félszáz magyarországi író adatát, életrajzát vette át. Használta továbbá az újabbakat, Ribandeneira, Philippus Alegambe és Southwell által folytatott jezsuita írói lexikonát, Chr. Sandius Bibliotheca Antitrinitariorum-át és több magyarországi történetíró munkáját. Katalógusát Szent Istvánnal kezdte, majd 282 írót, tudóst, történeti nagyságot sorol fel betűrendben, valamennyiről a rendelkezésére álló forrás szerint a néven, művein kívül egy-egy elogiumot, sőt bizonyos értékelést, kritikát („iudicium”-ot) is igyekezett adni. Mindez a Specimen első, nagyobb részét adja.
A második, függelékszerű részben a magyar történelem íróit sorolja fel: azokat, akik „ex professo”, de azokat is, akik mellesleg írtak magyar históriát, magyar vonatkozású műveket. Végül a szomszédos népek történetíróit gyűjti egybe. Könyvének legvégén két levélen a magyar helyesírás és a magyar kiejtés szabályait foglalta össze a németországi olvasók számára.
Czvittinger tisztában volt munkája hiányosságaival: Mihi quoque libere profitendum est - olvassuk előszavában - plures Eruditos Hungaros me ignorare, quam cognitos haber. Ezért hangsúlyozza a folytatás és az anyaggyűjtés fontosságát. Olvasóit ezért a régi könyvek, adatok gyűjtésére szólítja.
A Specimen szerzője nyelvi, vallási szempontokat nem tartott szemmel. Csupán egyetlen cél vezette: a magyar írók, tudósok minél nagyobb számú sorával átütő választ adni a lekicsinylő német kritikára. Ezért aztán a tudományban soha nem forgó nagyságok, államférfiak is bekerültek a magyarországi Respublica Litteraria képviselői közé. A tudományok európai egyetemességében csupán egyetlen, egységet bontó különböztetést tett. Elkülönítette azt a területet, melyet „mea Patria”-nak, Hungaria-nak nevezett. Itt azután minden tanult embernek, eruditusnak, doctusnak kedvet akart adni a tudományok művelésére. Non tantum singularem in natale solum testari volui amorem - olvassuk ugyancsak az előszóban -, sed insimul Conterraneis aeque meis ac aliis quibusvis Viris doctissimis stimulos quasi subdere .... Érdemes megfigyelni, hogyan különbözteti meg íróit nemzetiségük szerint. A 282 név közül csupán negyvenhárom mellett olvashatjuk a „dalmata”, „illyricus”, „croata”, „Slavus”, „slavonicus”, „latinus” jelzőt, de őket is a „conterranei”, az egy földön, egy hazában lakók közé számítja. Ezért sorolja őket a magyarországiak közé. A „hungarus”-okról pedig kimondja: Neque vero de Hungaris eruditione claris verba faciendo, illos solum intellectos velim, qui ex proprie et stricte sic dicta Hungaria natales suos arcessunt, sed sub latiore significatione libuit complecti reliquios pariter Hungariae regno, innexos ac adscriptos populos, Dalmatas nempe, Croatas, Slavos, atque Transylvanos cujuscunque religionis .... A „hungarus” fogalmának ez a körülírása nemcsak Czvittinger munkájában a felsorolt írók „magyar” voltát magyarázza, de irányadó lehet a régi könyvek „magyarországi” voltának értelmezésénél is. A XVIII. század második feléig, a nemzeti nyelvek önállósulásáig, és a mai értelemben vett magyar nyelvű irodalomnak a respublica litteraria-ból való kiválásáig a „hungarus” nemzetre, nyelvre való tekintet nélkül „Hungaria”, „Pannonia” lakóit jelentette, akiknek a res litteraria közös kincsük volt.

BÉL ÉS ROTARIDES
A XVIII. század elején a németországi kezdeményezések között, Czvittinger munkája nyomán a magyar literatura összefoglalására két mószeresen rendszerező tervezet is született. Mindkettő a feladatnak nagy voltát hangsúlyozta. Az elsőt alig két esztendővel a Specimen megjelenése után Bél Mátyás (1684-1749) adta ki Berlinben. Címe: Historia linguae Hungaricae libros duos, Genesim, et Exodum, edere parat, utque eruditi patriae viri, et qui id ad se pertinere existimabunt, symbola sua conferre velint, obnixe rogat (1713). Tervezetében támogatást kért a magyar tudósoktól a magyar nyelv történetének megírásához, melyet a kortárs nagy német mesterek, G. D. Morhof és Jak. Fried. Reimann módszereivel a német tudományosság színvonalán szándékozott megszerkeszteni. A legfontosabbhoz, a Czvittingernél is hiányként jelentkező széleskörű anyaggyűjtéshez keresett munkatársakat. Tervezett munkájának első részében (jelképesen Genesisnek nevezi) nyelvi, írástörténeti, grammatikai, stilisztikai problémákkal szándékozott foglalkozni. A második részben (Exodus) viszont a magyar nyelv történetében a nyelvtanok, szótárak irodalmát, a magyar nyelvű könyveket kívánta összegyűjteni. Bél Mátyás felhívásának visszhangjáról semmit sem tudunk. A tervezett munka nagyságát jól ismerte, hiszen a többi nagyszabású történelmi és földrajzi művéhez, a Notitia-hoz és az Apparatushoz is előzetesen országos gyűjtőmozgalmat kellett indítania. Amíg azonban azokban Bél, az Európa-szerte tisztelt „polyhistor comsummatissimus et celeberrimus” felhívásának eredményét is megérhette, a „Historia linguae Hungaricae” dolgában a tervezetnél nem jutott tovább. Kezdeményező lendülete azonban hatott az utódok, Rotarides, Wallaszky és mások munkájára.
Ugyancsak kidolgozatlanul maradt Rotarides Mihály (1715-1747) még nagyobb arányú és módszerében is a végsőkig kidolgozott próbálkozása. Tervezetét könyv alakban adta ki. Címe: Historia Hungaricae literariae antiqui, medii atque recentioris aevi lineamenta, quorum prolegomena generalem in universam historiam Hungariae literariam introductionem continentia prodeunt. A szerző nevét nem írta ki, csupán monogrammal élt: Studio ac sumtu H. M. Hungari. Névjegyét Wallaszky „Hazafia Mihály”-nak értelmezte. Rotarides Czvittinger anyagának kiegészítését és széleskörű anyaggyűjtést is kezdett. Kutatási területe egy ideig a Felvidék volt, azután hamarosan ő is a németországi könyvtárak felé fordította figyelmét.
Rotarides mesterei között meg kell említenünk a brassói származású jénai egyetemi tanárt, Martin Schmeizelt, a kétszáz-ezer kötetet számláló jénai könyvtár igazgatóját. Ez a történeti érdeklődésű, statisztikus professzor a német forráskritika művelőjeként nagyszámú itthoni tanítványát, felvidéki és erdélyi szászokat, hasonló munkára indított. Két kéziratával, az Erdélyt tárgyaló írói katalógusával (Collegium privatissimum de rebus ad Transylvaniam pertinentibus) és a Bibliotheca Scriptorum Hungaricorumával részletesen foglalkozik Rotarides is, aki a maga munkájához éppen Schmeizel tanítványai között talált segítőkre.
Rotarides anyagát hosszú éveken át nagy nélkülözések közepette gyűjtötte. Igyekezetének néhány dokumentuma mindmáig fennmaradt és kitartó szorgalmáról tanúskodik. Kéziratai között az egyik kis füzetben alfabetikus sorban, majd időrendben Czvittinger Specimenjének anyagát rendezte. Ugyanebben a füzetben, a második részben az előzővel azonos módon a saját kiegészítéseit rendezte össze egészen 1736-ig. 212 új írói névvel a Specimen anyagát mintegy megduplázta. A pozsonyi evangélikus líceum könyvtárában őrzik Rotaridesnek egy másik anyaggyűjtő kéziratát Supplementum Czvittingerianum Auctorum et Scriptorum Hungariae praecipuorum Catalogus alphabeticus címmel.
Rotarides terveinek a betegség és a korai halál vetett véget. Bod Péter megjegyzi könyvéről: Úgy látszik ezen rajzolásról, hogy a Tudósoknak egész kívánságokat bé töltötte vólna, ha szándékját véghze vihette vólna .... Emléke Bod Péter nyomán fel-feltűnik a hazai historia litteraria későbbi lapjain. Emlegeti Horányi, idézi Wallaszky. Ez utóbbi, úgy látszik, levelezését is ismerhette és részben anyagához is hozzájutott. A Prolegomena azonban a maga egészében még sokáig megvalósítatlan terv maradt. Ennek legfőbb oka, hogy a magyarországi könyvek nagy szemléjét nem idegenben, hanem elsősorban itthon, a régi könyvek és könyvtárak közelében kellett elvégezni. Erre azonban Rotaridesnek és Bél Mátyásnak sem ereje nem volt, sem figyelme nem terjedhetett ki.
Czvittinger merész kezdeményezését azok vitték fokozatosan előbbre, akik az apró, elszórt adatok gyűjtésére vállalkoztak. Hatásának lemérésére, értékelésére érdemes volna áttekinteni a magyarországi könyvtárakban található Specimen-példányok kéziratos bejegyzéseit és a korabeli kéziratos írói katalógusokat, könyvjegyzékeket. A szakirodalom csupán néhányat tart ezek közül számon. Tudunk például Dobner Sebestyén Ferdinánd soproni polgármester kéziratos gyűjteményéről, mely valószínűleg Rotaridesnek is kezébe jutott. Az erdélyi szász Serpilius Sámuel Vilmos (RMNy 667.) jegyzeteit Fabó Bertalan közölte; ebben is Czvittinger-pótlások találhatók. Soterius György Specimen-kiegészítést célzó gyűjtése, a Scriptores Hungarici et Transylvanici kéziratos adatait Seivert használta fel forrásértékű írói lexikonában.

Hazai kísérletek (Czvittinger nyomán)
A német történetkritikai iskola hatására tett első lépések mellett nem hanyagolhatjuk el a jezsuita történetkritikai iskola hazai neveltjeinek a további fejlődésben is nyomot hagyó próbálkozásait. Itt elsőnek Szentiványi Mártonnak, a királyi könyvcenzornak és a nagyszombati egyetem tanárának Curiosiora et selectiora variarum scientiarum miscellanea című, a polihisztor-műveltséget összefoglaló, enciklopédikus munkáját kell megjegyeznünk. Ennek harmadik dekádja első részében három, keresztnevek szerint összeállított, betűrendes írói katalógust találunk. Szempontunkból az első a legfontosabb: Nomina cognomina authorum et scriptorum sub corona Hungariae alphabetico feliratú, melyben 162 magyar író neve szerepel. Ezután külön jegyzékben csoportosította a jezsuita szerzőket és a Magyarországról író külföldi auktorokat. Mintája Bellarminus és Possevino nálunk is közkézen forgó, fentebb említett munkái lehettek. A „magyar” íróknál a felsorolt nevek mellett mintegy „foglalkozásként” megtaláljuk írásaik tárgykörét, szakterületét is. Ezek a „foglalkozások” még a XIX. századi nagy könyvtárak polcaira tűzött táblácskákon, vagy a könyvjegyzékek felosztásában is még mint szak-jelölések szerepelnek. Szentiványi egyébként ezzel, a Czvittingert is megelőző névsorával a magyar írókat, a tudós rendet mint társadalmi osztályt, társadalmi jelenséget mutatta be. Hangsúlyozta a szerzőt, az írót, a művek szakját, műfaját foglalkozásukként jelölte és magukat a könyveket cím szerint meg sem említette.
Szentiványi kortársa volt Hevenesi Gábor, aki a magyar történeti források rendszeres felkutatását és összegyűjtését, a magyar történelem tudományos művelését szervezett munkával, a bécsi udvartól, Kolonics Lipót prímástól hivatalosan is támogatva indíthatta meg. Követői, a Hevenesi-iskola - Bél Mátyás munkásságával párhuzamosan -, egy századon át folytatták, főleg a magyar egyháztörténetének tervszerű, eredeti forrásokon alapuló feldolgozását. Hevenesi 1695 táján bocsátotta ki a források összegyűjtésére és beküldésére vonatkozó kéziratos felhívását. Címe: Modus materiae conquirendae pro annalibus ecclesiasticis regni Hungariae continuandis. Bevezetésében a történetírás elmaradottságáról panaszkodik. (Hungaria ... domesticae, maxime ecclesiasticae historiae ignorantia laborat) és célzást tesz Inchofer Melchior korábbi összefoglaló kezdeményezésére, amelynek oka a levéltárak pusztulása, az eredeti forrásanyag hozzáférhetetlensége. Hevenesi kérdőpontjai között szempontunkból figyelemreméltóak azok, ahol könyvekre, a nyomtatott történeti források adatainak, a tudomány és a művelődés dokumentumainak leírására ad utasításokat:

Unde notitiae utiles haberi possint?
Primo. Ex libris editis, qui de rebus domesticis, vel externis, iisque tum sacris tum profanis agunt, quos si legere non vacat, indices soli, et capitum tituli percurrentibus multum materiae suppeditabunt. Utile in similibus notandis foret Nomen, et Cognomen Authoris adscribere, cum citatione libri, capitis folii, quin et libri editione, ubi nempe, et quo anno sit impressus?
Secundo. Ex manuscriptis ... 
Circa Archi-episcopatus. Episcopatus et Capitula ...
Literaturae status. 2. Scholae. 3. Libri editi, vel manuscipti. 4. Viri eruditione singulari insignes. 5. Studiosorum seminaria etc ...
Circa Praeposituras, Abbatias, Capitula, Conventus, aliasque Pias Fundationes ...
Epitaphia, Inscriptiones, aliaeque antiquitates. 2. Bibliothecae. 3. Vetera manuscripta ...
Circa Comitatus ...
Quos Viros genuerit ... 2. Scientiis ... 5. Artibus insignes: et quae eorum etiam apud exteras nationes claritas ...
Circa Civitates, et Arces ...
Quos Viros aluerit domi, vel foris natos insignes ...
Circa Nobilium Stemmata ...
Viri ex Stemmate insignes ... 4. Doctrina, libris editis vel ineditis ...

A Hevenesi-iskola követői közül meg kell említenünk Szörényi Gábort, aki hat esztendővel a Specimen megjelenése után, 1717-ben Pannonia Docta címmel állította össze kéziratos írói katalógusát. Forrásai között legtöbbször Czvittingert idézi. Rendtársa, Spangár András viszont 1738-ban megjelent Magyar Krónikájá-nak címlapján hirdette, hogy Pethő Gergely először 1660-ban Bécsben megjelent művét legfőképpen a’ Magyarok Bibliothecájával, Az-az A Magyar, avagy a Magyar Szt. Korona alatt levő Országokból származó íróktul szerzett és írt Könyveknek Laistromával toldotta meg. Előszavában Czvittingerre, Reimannra, Révai Péterre, Behamb Jánosra hivatkozott: Czvittingert követvén edgy Magyarok Bibliotekája nevű könyvet szereztem .... A Krónikában nem találjuk a címlapon ígért Katalogust, de a Magyarok Bibliotéká-ja is terv, egyes források szerint kéziratban valóban kidolgozott terv maradt; Rotarides is számon tartotta és azt állította róla, hogy tulajdonképpen Szentiványi Márton Catalogusának magyarítása lett volna.
A jezsuiták közül Felker Andrásnak először 1735-ben Kassán megjelent Res Literaria Hungariae című kis könyve, nemcsak irodalomtörténet, vagy bibliográfia, hanem egyben nyugati példákat követve intézménytörténet, iskola- és nyomdatörténet is volt. Az írói katalógust a negyedik fejezetben találjuk „Eruditi Ungariae” címmel. Nem a teljességre törekedett összeállításában; inkább csak a historia litteraria körvonalainak megrajzolására időrendben felsorolta harminchárom tudós nevét.
A nagyszombati és a kassai jezsuiták a németalföldi bollandisták történetkritikai kezdeményezésének hazai követői voltak. Anyaggyűjtő munkájuk elsősorban a hazai egyháztörténetre irányult; kéziratban a Hevenesi- és Kaprinai-gyűjteményekben ma is együtt találhatjuk. Szorgalmuk a XVIII. század második felére összeállított monumentális kiadványaik, forrás-publikációik a bibliográfiai vonatkozású adatoknak is tárháza. Csak Katona István Historia Criticáját idézzük e helyen, melynek főbb fejezetei után külön részben találjuk a könyvekre, írókra vonatkozó adatokat. Ezek ma már nem egyszer egyedülálló forrásnak számítanak.

Erdélyi kezdeményezések (Czvittinger és az európai historia. litteraria nyomán)
A történetkritikai, adatgyűjtő törekvések tanulságainak figyelembevételével a hazai historia litteraria művelőit vizsgálhatjuk területi, nyelvi elkülönülésük szerint is és így egy másik érdekes csoport, az erdélyi bontakozik ki előttünk. A szász gimnáziumoknak, a brassóinak és a szebeninek tudós tanárai, rektorai, evangélikus, unitárius prédikátorok és szuperintendensek németországi egyetemekről hozott tapasztalatok alapján szülőföldjük városainak, intézményeinek, egyházuknak múltját foglalják össze kéziratos vagy nyomtatott munkáikba és ezekben legtöbbször itthoni, a kezük alatt lévő könyvtárak könyveinek adatait gyűjtötték össze.
Közöttük G. H. Haner, a már emlegetett Georg Haner fia, folytatva apjának munkáját, a század végén Bécsben (1774 és 1798) két részben jelentette meg az erdélyi történetírókról szóló monográfiáját. Ebben szorgalmasan felhasználta a hazai és külföldi forrásokat. Munkájának címe: De scriptoribus rerum Hungaricarum et Transilvanicarum, scriptosque eorundem antiquioribus, ordine chronologico digestis, adversari. Nála a történeti, históriai szemlélet elmélyítéseként már egészen kidolgozottan jelentkezik a kronológikus rend: az írókat századonként csoportosította; nevüket, munkáik címét főszövegben közölte; míg tömérdek adatát a lapok alján, jegyzetekbe zsúfolta.
Időrendben ugyan a Magyar Athenas megjelenése után, de még Bod Pétertől függetlenül állította össze Benkő József Transilvaniaját és adta ki 1778-ban csupán a pars priort, két vastag kötetben. Az intézmények, iskolák századonkénti történetét foglalta össze benne és az írókat vallásuk szerint csoportosította. A könyveknek, mint már elődei között is többen megtették, csak meglehetősen alárendelt helyet juttatott.
Forrásértékű J. Seivert Nachrichten von siebenbürgischen Gelehrten und ihren Schriften címmel összeállított erdélyi-szász írói lexikona. Felhasználta Soterius és J. Teutsch ma már elveszettnek tekinthető kéziratos munkáit. Kézbe vette az erdélyi protestáns könyvtárak egy-egy, ma már hozzáférhetetlen példányát. Adatai közé olykor felvett nem erdélyi írókat is és szándékában volt egy második kötetben a magyar és székely írókat is összegyűjteni. Ebben a tervében halála gátolta meg. Gyűjtését hagyatékából a Siebenbürgische Quartalschrift V-VII. évfolyamaiban (1795-1801) tették közzé Beitrag zur Gelehrten Geschichte der Siebenbürgischen Unger und Szekler címmel. A folyóirat megszűntével azonban ez a közlés is a betűrend közepén megszakadt. Munkájának anyagát a múlt század második felében a Trausch-Schuller-féle Denkblätter teljes egészében átvette és kiegészítette.
Seivert forrásai között, mint az erdélyi helyi történetírás jellemző művelőjét, ki kell emelnünk J. Teutschot, aki kéziratos munkáiban több, ma már elveszett, régi brassói nyomtatvány emlékét, adatait őrizte meg az utókornak. Legjelentősebb, ma már szintén elveszett kéziratát 1749-ben írta ezzel a címmel: Aufgerichtetes Denkmahl der königlichen Freyen Stadt Kronen in Siebenbürgen: das ist Kurzes Verzeichniss der jenigen Schriften, welche entwerder in Kronstadt gedruckt, oder auch von Kronern ediret worden.
A Benkőnél jelentkező felekezeti szempontú csoportosítást az evangélikus lelkészek körére szűkítve, J. S. Klein kassai evangélikus lelkész „Nachrichten von den Lebensumständen und Schriften evangelischer Prediger” című munkájában találjuk. Előtérbe helyezte a historiai-egyháztörténeti szempontot. Ugyancsak felhasználta a külföldön, Wittenbergben és Rintelnben talált magyar vonatkozású könyvanyagot.
A korszaknak egyik legértékesebb kéziratban maradt historia litterariáját, Kénosi Tőzsér Jánosnak, a tordai unitárius gimnázium rektorának munkáját Chr. Sandius Bibliotheca Antitrinitariorumának kiegészítésére vállalkozva, 1753-ban a Bibliotheca scriptorum Transsylvano-Unitariorumot állította össze. A következő évben az erdélyi nyomdákról készített nagyszabású jegyzetet De typographiis et typographis unitariorum in Transsylvania, atque libris in iisdem impressi, auctore Theophilo Monotheita címmel. Kéziratát még hosszú éveken át kiegészítésekkel gyarapította. Figyelme ugyan földrajzilag is és felekezetileg is kis területre szorítkozott, mégis kevésnek érezte hozzá tehetségét, erejét. Ezért 1766-ban Uzoni Fosztó István torockószentgyörgyi unitárius papnak segítségét kérte, aki azután a két kéziratot összeolvasztotta, lemásolta és 1774-ig tovább bővítette. A nagy munka sok másolatban terjedt és fáradsággal összegyűjtött adatait történetíróink a legújabb időkig szorgalmasan használták.

A felvilágosodás felé. Bod Péter (1712-1769)
A földrajzi elkülönülés, az erdélyi származás csak külsőleg jellemzi Bod Péternek, a nagyenyedi deáknak, a leydeni egyetem hallgatójának - később Telekiné Bethlen Kata udvari papjának és magyarigeni prédikátornak - magatartását. Bár Magyarországot és Erdélyt két külön országnak látta, mégis a Respublica Litterariába befogadta nyelvre, nemzetiségre való tekintet nélkül annak valamennyi lakóját. Ezt könyve címében is kifejezésre juttatta: Magyar Athenas, avagy az Erdélyben és Magyar-országban élt tudós embereknek, nevezetesebben a kik valami, világ eleibe botsátott írások által esméretesekké lett, s jó emlékezeteket fen-hagyták Historiájok.
Az előszóban, amelyet a Hazádat és Magyar Nemzetedet Igazán Szerető Kegyes Olvaso-hoz intéz, kifejti szempontjait: Elő számláltatnak itt azok a Tudósok bővebben, a kik a XVI-dik és a XVII-dik században éltenek. Azok-is nem mindenek, hanem többire tsak azok, kik valami írásokban emlékezeteket fenn-hagyták. De még azok sem mindenek, hanem a kiknek írásaik, és írásaikban emlékezetek elő-fordultanak. Emlitettnek ollyanok-is, de kevesen, kiknek írásaik nem fordulnak elő; de jó emlékezetek fen maradott. A Magyar Tudósok seregekben nyelvre való tekintet nélkül mind bekerülnek az ollyanok a kiktől nem lehet sajnállani a Magyar nevezetet. Ugyan-is Magyaroknak valloták az idegen országokban magokat; írásaik által-is nagy ékességére voltanak a Magyar Nemzetnek az idegen országbéliekből-is Magyaroknak tartatnak, Meg-mutatták azt szorgalmatos fáradságokkal, hogy ők méltán meg-érdemlik, hogy Haza fiaknak neveztessenek ....
Jellegét tekintve, a Magyar Athenas lényegében a XVI-XVII. századi magyarországi vallásos íróknak lexikona, nyelvre, tárgyra és formára való tekintet nélkül. Ez látszik a Magyar Athenas végén adott, a maga nemében első magyar szakrenden is. A „Magyar Könyvek, Mellyek bizonyos matériákról írattak, és adattak Világra” című fejezet tizenhét szakasza a vallásos irodalom különféle ágait fogja egybe, a tizennyolcadikban „Históriák Magyarul”, a tizenkilencedikben „Orvosi Könyvek” szerepelnek, míg az utolsóban „Énekes Könyvek és Énekek”, többnyire vallásosak.
A literatura egyetemességének, univerzitásának megbontása, a „résztudományok”, a „szakok” már a felvilágosodásra utaló elkülönülése egyébként ott kísért Bod Péter egész munkásságában. Írásai között ott találjuk a magyar bibliafordítások könyvészetét A szent bibliának históriája címmel (Szeben, 1748). Az „Elmét gyönyörködtető és megvidámító könyvek” csoportjait viszont a Szent Hiláriusban (s. l. 1760) állította össze. Ismerjük egy kéziratos munkáját, amelyben a magyar történelem irodalmát dolgozza fel. Mindezek alapján a hazai szakbibliográfia kezdetét is Bod Pétertől számíthatjuk. A nyelvi tágítás mellett ezt a tartalmi szűkítés határait a szerző érdeklődési köre, társadalmi adottságai határozták meg. Maga jelenti ki, hogy még felekezeti szempontok sem vezették és Vallásra nézve-is ezen Tudósok Társaságokból ki nem maradhatott senki, hanem ha el-maradott, tsak ez az oka, hogy elömbe nem akadott s nem tudhattam. Közölt anyagának teljességére, hibátlanságára a könyve végén adott „Tollozás és Igazítás” című részben külön is figyel.

Magyar könyv - magyar könyvtárak
Ha a több mint ötszáz tételt magába foglaló Magyar Athenast a magyarországi régi könyvek szempontjából vizsgáljuk, ki kell emelnünk mindenek előtt azt a mozzanatot, hogy szerzője már itthoni, hazai könyvtárak közelében végezhette anyaggyűjtő munkáját. Bod Péter pályája szorosan kapcsolódott magyarországi könyvtárakéhoz. Nagyenyeden már diákként négy évig gondozta a kollégium gazdag gyűjteményét és amikor 1740-ben külföldre indult, ajánlólevelébe is beírták, hogy „rendes és hasznos bibliothecarius” volt. Hagyatéki leltárának „888 könyvemet tartalmazó katalógus”-ában hangsúlyozottan külön helyen vannak a „Magyar Könyvek”, szám szerint 151.
De nemcsak magának gyűjtötte ezeket, hanem életének jelentős szakaszában az özvegy Teleki grófné „Árva Bethlen Kata” házában is magyar könyvtárat kezelt és „könyveinek lajstromát” saját kezűleg írta össze ezzel a címmel: Magyar Bibliotheca Avagy: Mindenféle, kiváltképpen pedig teológiára tartozó magyar könyveknek listájok: mellyeket maga számára gyűjtögetett ... Bethlen Kata asszony ... ki az özvegységének már XX.-dik esztendejét Istenével való társalkodásban és a jó könyvek olvasásában, Isten és ember előtt való tisztességben tölti. Szempontunkból nagyon lényeges, hogy külön kiemeli úrnőjéről: Jó magyar könyveket valahol kaphata, Nagy Áron magának mindjárt felváltata ...
Nem elégedett meg csupán a keze ügyében lévő könyvekkel. Szoros kapcsolatban állt Ráday Gedeonnal. Levelezésükből kitűnik, hogy a könyvbeszerzésnél, régi magyar könyvek feltárásánál, a ludányi, a péceli gyűjtemény gyarapításánál is Bod Péter segített. Ráday Gedeonnal folytatott levelezésükben kölcsönösen értesítik egymást a ritka magyar könyvekről. Rádaynak is szándékában volt egy magyar historia litteraria összeállítása, de amikor értesült Bod hasonló tervéről, egész anyagát és könyvtárának katalógusát elküldte neki és további támogatását is megígérte.
A két főúri család, a Telekiek és a Rádayak körében ismerünk még egy XVIII. századi magyar könyvtárat, Gedeon gróf nővérének, Teleki László feleségének, Bethlen Kata sógorasszonyának, Ráday Eszternek könyvtárát. A gernyeszegi és a magyarigeni asszonyházban összegyűjtött magyar bibliotékákat vizsgálva mindkettőben szinte azonos összetétellel a Magyar Athenas anyagára ismerhetünk.
A Telekiek és a Rádayak könyvgyűjtése tehát lényeges mozzanat a régi magyar könyvek tudatos felfedezésének történetében. Kétségtelen, hogy Bod Péter is sugalmazója volt az anyagiakkal szinte korlátlanul rendelkező főurak könyvvásárlásainak. De a körülményeket tekintve az is magától értetődőnek látszik, hogy ezek után éppen Bod Péter volt az első, aki magyar nyelvű írói lexikon megírására vállalkozhatott.
Két évszázaddal előbb még a magyar könyv nem illet a literatus, a tudós ember tékájába. A reánk maradt inventáriumokban nem is nagyon találunk ilyet. A nagy főúri könyvtárak általában csak latin, vagy divatos idegen nyelvű könyveket gyűjtöttek. A magyart mostohagyermekként kezelték. Még a magukat magyarnak tartó főurak is, mint az Eszterházy hercegek Kismartonban, magyar könyvet nem tartottak. Jellemző Révay Ferenc könyvtára, ahol 1651-ben 309 idegen nyelvű munka mellett 4 magyar is akadt. A nemzeti nyelvű irodalmak indulásánál általában nem a literátus, a tudós emberek igénye játszott szerepet. A fordítások azért születnek, nehogy a „gyengék és erőtlenek” a tudományból kizárassanak. Ezért a fordítás eleinte és igen gyakran a papi működés kiegészítő része és a pártfogó, a gazdag mecénás egy-egy úri rendből való asszony. Sorolhatnánk a XVII. század sok magyar ajánlásának a „gyengékre és erőtlenekre” vonatkozó megjegyzését. Jellemzésül álljon itt csupán Zvoranics Imrének Az Szent Irásbeli Hitönk Ágai című, 1614-ben megjelent könyvéből az ajánlás egy része. A fordító a címzett Nádasdi Pál előtt így szabadkozik: Magyarra is fordítottam nem azért, mintha nem tudnám, hogy nagyságod magatul az Deak nyelven-is nem ertene, de azért ... kiváltképpen, hogy a nagysagos szerelmes Menyeinek is, az Nemzetes es Nagysagos Zrini Miklosne és Homonai Gyoergyné nekem kegyelmes asszonyomnak szolgalnak ebben, hogy ő Nagysagokis az önnön tulaidon magyar nyelveket lathatnak es olvashatnak .... Nem véletlen tehát, hogy a Magyar Athenas a nemzeti nyelvű litteratura tudatos megteremtésének hajnalán, éppen az asszonyházak - a jelek szerint hagyományos és szokásos - könyvtára közelében született.
Mindezekhez még meg kell jegyeznünk, hogy Bethlen Kata környezetében, a Teleki-háznál még más összefüggéseket is találunk, melyek a könyvek szeretetének ápolására utalnak. Megfordult ott a nagy könyvgyűjtő és tudós professzor-könyvtáros, Cornides Dániel is. Idősebb Teleki József titkára volt és fiát, ifjabb Teleki Józsefet - majd unokáját - kísérte külföldi utakra. Teleki József, Bethlen Kata fia vette meg és egészítette ki Cornidesnek, egykori mentorának könyvtárát.
Nem véletlen tehát, hogy Bod Péter munkásságával a régi könyvekkel való foglalkozás végleg a magyarországi forrásokhoz, iskolai, kollégiumi, főúri könyvtárakhoz kapcsolódik. A Magyar Athenas érdeklődést felkeltő hatásának nem kis szerepe volt a XVIII-XIX.. század fordulójának nagy könyvtáralapításaiban. A gyulafehérvári Batthyáneum (1781), Széchényi Ferenc múzeumi könyvtáralapítása (1802) és a Teleki Téka (1811) a legjelentősebbek Anyaguk felméréseinek eredményeként születnek a bibliográfiai értékű nyomtatott katalógusok: Cornides Dánielé 1792-ben, Széchényi Ferencé 1799-ben, Teleki Sámuelé 1796-1819-ben.

Bod Péter követői
A Magyar Athenas és a hazai könyvtárak felfedezésével, miként a század elején Czvittinger nyomán egymás után támadnak vállalkozók, akik a hiányok láttán kiegészítéseket gyűjtenek. Szerencsi Nagy István nagykőrösi lelkész (1789) új kiadást akar készíteni és ezért levelezni kezd Ráday Gedeonnal. Erdélyben Szathmári Papp Mihály kolozsvári professzor (1812) gyűjt adatokat és kéziratának (1845-ben még megvolt) kiadását fiára, Pap Zsigmondra bízta. Kunszentmiklósról Keresztesi József toldalékait ismerjük 1786-ból.
A kéziratos kiegészítések mellett azonban a XVIII. század végére megnő az igény egyre újabb, anyagában mind jobban megnövelt egyetemes írói lexikonok írására, és ugyanakkor a részlettudományok tudománytörténeti áttekintésére is.
Elsőnek kell említenünk a piarista Horányi Elek (1736-1809) nagy összefoglalását, amely 1775-1777 között Bécsben és Pozsonyban, három kötetben jelent meg. Címe: Memoria Hungarorum et provincialium scriptis editis notorum. Írója Rómában tanult, bejárta Svájcot, Hollandiát, Angliát. Anyagát Rómában kezdte gyűjteni. Erről értesíti 1769-ben írt levelében Pray Györgyöt. A következő évben jelent meg ugyancsak Rómában rendtársának, a neves történetíró Dezsericzky Incének Vindicatio-ja, amelyben egy olasz papnak a magyarság csekély műveltségét hirdető, Cechetti Raymondo-nak nyomtatott beszédére válaszolt, vázolva korának hazai művelődési állapotát. Dezsericzky munkájában Bél Mátyás szintézis-tervezetére ismerünk. Horányit is ez ihlette a Memoria anyaggyűjtésében széles elméleti, művelődési alapozásra. 1770-ben ugyanis Velencében kiadja Dalham Floriánnak logikáját (De ratione recte cogitandi, loquetendi et intelligendi), és ennek bevezetőjében arról ír, hogy a Memoriánál nagyobb méretűre tervezi művét. Az első részben a magyar írók ismertetését, a másodikban az iskolák és az azokban működő tudósok, harmadik részben pedig a magyar tudományosságot előbbre vivő külföldi írók, tudósok bemutatását tervezte. A vázlatban adott fejezetek közül a Memoriában csupán az elsőt, az írói katalógust dolgozta ki, amely egész életét lefoglalta.
Forrásai között szerepel Czvittinger, Felker (szerinte Árvay) és Bod Péter munkája. Ismeri Rotarides tervezetét is. Valamennyi elődjével szemben új dolog nála, hogy élénk személyes kapcsolatban van valamennyi res litteraria-t művelő kortársával. A Rádayak kastélyában Bod Péterrel és Kazinczyval találkozik, tőlük adatokat, könyveket kap. Festetics Pálról emlegeti a Praefato-jában: mihi suam amplissimam librariam hungaricarum rerum supellectilem, liberalissime patefecit. Felsorolja mindazokat, akik munkájában segítették: a neves német pozsonyi polgármestert, Windisch Károlyt, Cornides Dánielt, a bécsi császári könyvtár igazgatóját, Kollár Ádámot, több főurat és püspököt a különféle szerzetházak könyvtárosait. Önkéntelenül is a diáktársaival levelező és németországi könyvtárakban anyagot gyűjtő Rotaridesre kell gondolnunk. Alig egy emberöltő után, Horányi munkásságában a magyarországi res litteraria dolga közüggyé vált. A Memoria Hungarorumban korához mért legnagyobb tárgyilagossággal sorakoztatja fel Magyarország és tartományainak íróit. A külföld lenéző véleménye elleni apologetikus beállítástól (éppen olaszországi tapasztalatai alapján), nem szabadulhat és a Reimann-vád idézése Czvittingertől hozzá is eljut. Ezt a tárgyilagosságát felekezeti vonatkozásban igyekszik megőrizni; de abban is megnyilvánul, hogy a magyar és latin nyelvű irodalom teljesen egyenrangú nála és anyagában valamennyi tudomány egyaránt képviselve van. A betűrendes írói életrajzok sorából talán kissé nehéz kielemezni, de Horányi kéziratos akadémiai tervezetének egy mondata rávilágít ara, hogy előtte már a Respublica Litteraria Czvittingernél látott egyetemessége szétbomlóban van. A harmadik pont szerint ugyanis a tudós társaság tagjai közé azok vétetnek fel, akik Világ tudományba, Szent tudományba, Test tudományba, Mértudományba, Magyar nyelvben különösen, Világkronikáiba, Versszerzésbe ... magát nevezetesiti. A felvilágosodás hatására különvált résztudományok, a „szakok” erőteljesebb hangsúlyozásával Horányi korának igényét követi. Már nem a szintézis az egyedüli cél. Bizonytalanul ugyan, de új megoldást keres.
Nem váratlan tehát, hogy maga Horányi is vállalkozik egy „résztudomány” könyvészetének, írói lexikonának összeállítására, amikor művelődés- és pedagógia-történeti kompendiumba sorakoztatja fel rendjének íróit Scriptores Piarum Scholarum liberaliumque artium magistri címmel (Budae, 1808-1809). Ebben rendtársa, Kácsor Keresztély dolgozott előtte kéziratban maradt művében, ahol is 1774-ig Virorum doctrina illustrium címmel 52 író életét és munkásságát ismerteti.
A historia litteraria egyetemességének ilyen megoszlását figyeljük meg a korabeli tudományosság szintjén álló Weszprémi Istvánnak orvosi életrajzgyűjteményében. Címe: Succincata Medicorum Hungariae et Transsylvaniae Biographia. Három centuriara osztva, négy kötetben jelent meg (Lipsiae, 1774; Viennae, 1778-1787). Munkájának előszavában felsorolja úgyszólván kivétel nélkül valamennyi elődjét, akik Laudabilibus cultiorum reliquarum Europae nationum exemplis adducti a hazai res litterariát művelték. De ezek csupán a teológiával, a filozófiával és a jogtudománnyal foglalkozó tudósainkat keresték. Bár haszontalannak látszik, mégis vállalkozott arra, hogy ezek után a magyar tudományosságnak orvosi vonatkozását áttekintse: et re nostra esse duximus, in hanc quoque, historiae litterariae Hungaricae partem curatius introspicere, qui licet sterilis admodum videatur esse, non postreama vitium contentione adnitendo excolore pertinacius ....
A Memoria megjelenése újabb lendületet adott a historia litteraria és a régi könyvek iránti érdeklődésnek. Ezt csak fokozták az itthon is, Bécsben is, egyre gyakrabban megjelenő antikvár árjegyzékek, az 1777-ben Budára költözött egyetemi nyomda katalógusai és a II. József által eltörölt szerzetesrendek feloszlatott könyvtáraiból kiárusításra kerülő könyvek. Egyre újabb és újabb adatok kerültek elő. Maga Horányi is érezte lexikonának hiányosságait. Új kiadásra készült és ezért minden más elfoglaltságától szabaddá tette magát. Csak az első kötettel készült el 1792-ben. Anyagának gazdagságára jellemző, hogy a Nova Memoriában az A-C betűket adja 788 lapon. Igaz, hogy ezt az anyagbőséget a kortársak munkáinak felvétele (ez újdonsága) adta.

Reformkor. Az irodalomtörténet különválása
Horányi mellett még egy összefoglalás jelenti a XVIII. századi historia litteraria betetőzését, egyben az irodalomtörténet kiválását. Ezt Wallaszky Pál szerkesztette Conspectus Republicae Litterariae in Hungaria ab initiis regni ad nostra usque tempora delineatus (Budae, 1785) címmel. Wallaszky tanulmányait Németországban végezte. Útja Lipcsén, Hallén és Berlinen keresztül, az elődök nyomdokain vezetett. Felkészültségét az összefogó tervszerűség jellemzi. Érdemes megfigyelni bevezetését, ahol felsorakoztatja valamennyi elődjének ilyen irányú munkásságát. Szeme előtt a Bél-Rotarides-féle tervezet teljes kidolgozása lebegett. Közel 50 nyomtatott és 20 kéziratos forrásának jelentős része nem csupán a historia litterariával, hanem intézmények, iskolák, az egész művelődés és tudományosság történetével foglalkozott.
A kutatásunk számára használható könyvészeti anyaga nagyon szegényes. A XVI. századból 63 költő, szónok és filozófus nevét sorolja fel, akik között hazai alig akad; Tinódit és Balassit alig néhány sorral intézi el. A XVII. századból 35 költő neve között alig akad magyar. Zrínyit a filozófusok között említi. Gyöngyösit és Beniczkyt pedig csak Horányi nyomán ismeri. Wallaszky alig tud magyarul és magát szlováknak, „natio nostra in Hungaria”-hoz tartozónak vallja. A XVIII. századi 39 név közül elsősorban honfitársai érdeklik. A „dulcissima patria” nem lelkesíti, mint Bod Pétert. Nála tanúi vagyunk a Hungarus-fogalom elmosódásának. Sokkal lényegesebb azonban anyagánál a feldolgozás módszere. A felvilágosult történetírás képviselője. Ismerte a magyar múlt dokumentumait. Alapműveltségét is a pozsonyi gimnáziumban, a Bél Mátyás utáni professszor-nemzedéktől kapta, akik között Benczur József és Priscos Rhétor-töredékek, a Váradi Regestrumnak kiadója, Tomka-Szászky János is szerepeltek. Tudott Pray György Margit-legenda és Halotti Beszéd kiadásáról, megértve Sylvester Grammatikájának és a filozófus Zrínyi Szigeti veszedelmének új kiadását is.
Ebben a környezetben érlelődött ki historikus szemlélete, amely az irodalmat nem az írói lexikon betűrendjében szemlélte, hanem korszakokra osztotta. Kezdte a hun-szittya időkkel; a második periódust a kereszténység felvételétől a XVI. századig, „ad renatas Litteras”, a mohácsi vészig vezette; a harmadik rész záró pontja 1776, „ad instauratas Litteras”, a Ratio Educationis kiadásának ideje.
Bevezetőjében részben a felvilágosult, racionalista tudós, részben pedig a hűséges, aulikus-érzelmű Habsburg alattvaló nyilatkozik meg. Jellemzően állapítja meg, hogy a historia litterariának kettős haszna van: egyfelől a külföldi tudósokkal összeköt, másrészt a hazai tudomány haladását is segíti, mert 1. Est enim Historia Litteraria lex veritatis, és megkülönböztetjük segítségével a jó és rossz könyveket (cenzúra!); 2. segédeszköz a tudomány kutatásaiban; 3. megtanítja, hogy mit kell követnie és mit kell kerülnie a tudósnak a tudományban; 4. a jeles tudósok életének ismerete megszabadít a tévedésekről; 5. versengésre késztet.
Ilyen módszeres elvek mellett anyagát tudományszakonként ismerteti, minden korszakban a következő rend szerint: Jurisconsulti, Medici, Philosophi et Mathematici, Historici et Antiquarii, Oratores, Poetae et Philologi. Észreveszi, hogy az egyes szakokhoz tartozó tudósok másképpen és mást dolgoznak, más az érdeklődési körük. A kronologikus szemlélet, a tudományszakokra bontás mellett jelentős lépése, hogy mindenhol ismerteti a kérdésről szóló és számára ismert teljes irodalmat.
Wallaszky Conspectusa a magyar historia litteraria korszakát zárja. A tudományok egyetemességének végleges felbontása és a Hungarus-fogalom elhomályosulása után új korszak kezdődik a tudománytörténet vizsgálatában. A Conspectus második kiadásával egy évben jelenik meg Pápay Sámuel könyve, az első mai értelemben vett magyar irodalomtörténet, A magyar literatura esmérete címmel (Veszprém, 1808). Ez a Wallaszky-anyagból válogatja ki azokat az írókat, akik szemlélete szerint a nemesség, a magyarság, Magyarország irodalmát képviselik. Wallaszky és Pápay évtizedekre meghatározták a magyar irodalomtudomány kialakulását. Horvát István és Toldy (Schedel) Ferenc a pesti-budai egyetem katedráján az egyetemes tudományosság szemléletétől mindinkább elszakadva, s forro hálát érdemlett Wallaszky Pál nyomdokain hirdetik az irodalomtörténet értelmével emlegetett „Magyar História Literaria” programját.

A tudományos szervezés igénye
A historia litteraria további munkálóinál éppen a XIX. század fordulóján jelentkezik először a bibliográfiai teljesség és a tudományos kutatás szervezettségének igénye. Az első nyomok természetesen korábbiak. Hiszen a tudományokban való elszigeteltséget érző Bod Pétertől kezdve alig akadt tollforgató ember, aki legalább helyeslésével levélben vagy nyomtatott írásban ne szólt volna hozzá például egy magyar tudós társaságnak alapításához. Bessenyey György, Révai Miklós, Kultsár István, Kis János, Teleki László, Marczibányi István sürgetői a gondolatnak, amely 1827-ben Széchenyi István alapítványából valósult végre meg. A pénzbeli alapítványok mellett a legelső gyűjtemény és könyvtár adományozó az 1815-ben meghalt Sándor István, az „első magyar bibliográfus” volt. Ő állította először össze a magyar historia litteraria és a könyvkiadás első modern értelemben vett összefoglalását és teremtette meg ezzel a magyar nemzeti bibliográfia alapjait.
Irodalmi érdeklődése külföldi utazásai és Révai Miklóshoz fűződő barátsága révén alakult ki. Együttműködésük eredményeként indult meg 1791-ben Sokféle című enciklopédikus sorozata, amelynek 1808-ig 12 kötetében a legkülönfélébb tárgyú cikkek között, szép számmal találjuk a magyar könyv és nyomdatörténeti vonatkozásúakat is. Itt mutatta be saját gazdag könyvtárának darabjait Egynehány régi Magyar Könyvnek Esmértetése címmel. A Sokféle III. kötetében megkísérelte az első bibliográfiai összeállítást is a XVI. században megjelent magyarországi könyvekről. Érdekes megjegyzéseket tett itt munkájáról és ezekből teljességre törekvő igénye tűnik ki. Ezen említett könyveknek tsak egy kis részét szemeimmel láthattam, a többit Horányi, Benkő, Veszprémi, s egyéb érdemes írók Könyveiből tanultam. Ha kézbe vehette volna a leírt könyveket, bemutatta volna valamennyiben első és utolsó levelét és onnan az akkori Irás módjáról tehettünk volna itéletet. Sürgeti a további anyaggyűjtést: Hogy ezeknél az említett Könyveknél még több Magyar Könyv nyomtattathatott a XVI. században, azt könnyen elhiszem. Azokat utánnam kalász szedés módjára össze-szedegetheti valamelly jó Hazafi ... 
1803-ban jelent meg fő műve, a Magyar Könyvesház avagy a magyar könyveknek kinyomtatások ideje szerént való rövid említésök. Az anyaggyűjtés nagy munkájában többen, barátja, Révai Miklós, Virág Benedek, Kultsár István, a debreceni és nagyenyedi könyvtárosok segítették. Használta a Széchényi- és a Teleki-féle nyomtatott katalógusokat is. Nála már egészen határozottan kialakult a történeti szemléletű feldolgozási mód: a könyveket nem a szerzők betűrendjében, életrajzi keretben, nem is századonként vagy korszakonként, hanem a megjelenési évek szerint egy évben belül nyomdahelyek szerint csoportosította. Voltaképpen ezt a módot vette át Szabó Károly is a Régi Magyar Könyvtárban. Ezzel Sándor István elsőnek adott összefoglaló áttekintést a magyarországi könyvkiadás fejlődéséről. Egyben létrehozta az első magyar nemzeti bibliográfiát. Munkásságából megfigyelhetjük a biografikus lexikonok (biobibliográfiák) és a bibliográfiák egymástól való egyre határozottabb elkülönülését, amely egyik ágon Toldy félbemaradt kísérletén keresztül Szinnyei Magyar Írók lexikonához, a másik ágon viszont Jankovich ugyancsak kiadatlan munkájától Szabó Károlyhoz vezetett.
A Magyar Könyvesház megjelenésekor már egy éve a nemzet tulajdonában volt Széchényi Ferenc könyvtárának első nagy része. Gyűjteményének kialakulásában és további fejlesztésében az alapítónak két nagy könyvtáros-levéltáros tudós segített: Kovachich Márton György (1743-1821), a budai egyetem könyvtárosa (1774-1784), és fia, Kovachich József Miklós (1798-1878), akit apja vezetett be a levéltári diplomatikus kutatásokba és aki országos levéltárosi beosztása előtt - több mint egy évtizedig - a múzeumi könyvtárban munkálkodott. Kettőjük neve a régi magyarországi könyvek kutatásának és rendszerezésének történetében fontos állomást jelent. Ők dolgozták ki szinte napjainkig érvényes igényességgel a „Magyar Bibliographia”, és ennek alapján elkészíthető „legtökéletesebb magyar szótár” tervezetét. Címe: Planum egy tökélletes Magyar Bibliographia és Szókönyv iránt (Pesten, Trattner Tamás betűivel, 1814). Az Előbeszédben, amely Kolozsvárott, 1819. június 16-án kelt, Döbrentei Gábor elmondja, hogy a Kovachichek neki adták át ezt a tervezetet, amelyet „Doctor Gyarmathy Sámuel grammatikusnak” fordított magyarra. A tervezetnek tulajdonképpen csak az első része könyvtörténeti vonatkozású. A másodikban a nagy nyelvtörténeti szótár álma rajzolódott ki. A „Magyar Bibliographia” tervezete abból indult ki, hogy Vagynak sok magyar irott vagy nyomtatott könyvek a közönséges Bibliothekák között tanítók, papok, közönséges hivatalbéli személyek és magános tekintetes nemesek’ birtokában. Ezekből sok új adat kerülhet elő. Ezért: Kiki írja a maga keze alatt levő könyveknek tökéletes lajstromát és küldje el e fő-társaságnak rendbeszedés végett. Az adatok összegyűjtésének tudnivalóit is közlik a legapróbb részletekig. Negyedív papírra a könyvnek egész címét, formáját, lapszámot, nyomdahelyet, nyomdát, „valjon valamely könyvvizsgáló helybenhagyásával, vagy anélkül, jött világ eleibe”, tartalmát, fordítót és tulajdonosát kell feltüntetni. Ha valamely ismeretes nagy könyvtár jegyzékében is szerepelnének a könyvek, akkor nem érdemes a cédulákat feleslegesen szaporitani. Külön részletes utasítások foglalkoznak az íróra vagy műre vonatkozó irodalmi utalások feldolgozásáról, a cédulák szerkesztéséről, egy kéziratba való foglalásáról és kinyomtatásáról.
A hazafiság és a régi magyar könyvek iránti különös lelkesedés csendül ki a 70 éves apa és 16 éves fia tervezetének végső mondataiból: Ha mi, kiknek egyikünk már öreg, másikunk felserdült állapotba lépett, familia és atyafiságok nélkül lévén, kiknek kedvéért kellene valamit cselekednünk, több igyekezeteink között, melyeket Hazánkért fel vállaltunk, hosszan tartó Diplomatio-literaria Expeditiot tulajdon költségünkön kezdvén, életünk veszélyeztetésével terhes utakat folytatván, sok munkát, alkalmatlanságot, hideget, meleget, éhséget, szomjuságot szenvedtünk, hogy hazánkhoz való hiv szeretetünk és tiszteletünket megbizonyitsuk, azt nem képzelhetjük, mint lehetnének mások oly érzéketlenek, hogy annak csak béres szolgáji kivánnak lenni, mintha az önként is nem elég adakozó, nem elég nemes, felséges és dicséretre méltó volna. Reméljük tehát sokak, oly nemes gondolkozásra emelkednek, hogy minden tulajdon hasznok várás nélkül is, Hazájoknak s a Magyar népnek diszesitésére valami munkát vállalni nem restelkednek, mely által nem szegényülnek, hanem inkább dicsőbbekké és a Nemzet pallérozódásának örök emlékezetre méltó eszközeivé lesznek.
Az 1814-es évnek a hazai könyvtörténeti és bibliográfiai kutatások terén egy másik nagy eseménye is van. Megindul a történeti, az irodalomtörténeti kutatásoknak is nagy teret adó első szakfolyóirat, a Tudományos Gyűjtemény. Lapjain a század első felének legkiválóbb tudósai: Fejér György, Horváth István, Hrabovszky György, Jankovich Miklós, Kazinczy Ferenc, Mednyánszky Alajos, Nagy István, Németh János, Wallaszky Pál írják könyv- és nyomdatörténeti, bibliográfiai cikkeiket. Régi magyar nyomdászokról, könyvárusokról, egy-egy vármegye vagy város íróiról, vidéki könyvtárakról olvasunk. Itt jelennek meg a régi magyarországi könyvek első, mai értelemben vett tudománytörténeti leírásai. Horváth István Az Eperjesi, Abrudbányai és Varasdi Könyvnyomtató Műhelyekről a XVI. században (1819. 76-85.) című, ilyen természetű írásban ezt így indokolja: Sok hézagai lévén a Magyar Historia Literáriának, nem tehetünk hasznosabbat, mintha e Tudományos Gyűjteményben részenként közöljük az eddig esméretlen tárgyakról tapasztalásainkat és esméreteinket. Idővel könnyű lészen e Folyó irásból mindent a maga helyére által tenni azon szorgalmas Férfiaknak, kik ... egész munkát fognak Nemzetüknek tudománybéli elő-meneteleiről késziteni. Különben is olly téres e Tudomány határa, hogy az több ész és több kéz öszvemunkálkodását kiván ...
A Tudományos Gyűjtemény 1817. évi IX. kötetének lapjain olvashatott a magyar közönség Fejér György tollából egy utóbb nemzeti kinccsé lett gyűjteményről, Jankovich Miklós könyvtáráról és régiséggyűjteményéről, amelynek szakszerű összeállításában Corniedes Dániel, Jankovich egykori tanára is segített. Fejér György, az egyetemi könyvtár igazgatója mutatja be a Jankovich-könyvtár elrendezését, a szakok beosztását, a „Könyv-Tárnak nevezetes ágait”. A magyar könyveket elkülönítve találta! Az egyes könyveket egy fehér lapokkal egybekötött („átlőtt”) Széchényi Ferenc-féle katalógusba jegyezte be tulajdonosuk.

Felosztása.
A „NEMZETI KÖNYVTÁR” feliratot viselő rész ismertetése a mai könyvtörténeti, rendszerező és feldolgozó munkának is példaképül szolgálhat:
A Magyar Hazánkat, és Nemzetünket Tárgyazó Szerzeményeit a Gyűjtő a Nyomtattakra, és Irattakra elsőben is eloszlatta. A nyomtatott könyveket ismét egymástól különböztette: egyik nemben foglalván azokat, mellyek egyenessen a Hazát, a Nemzetet, és ezeknek tulajdonságait illetik; nem tekintvén a Szerzők Hazafiak legyenek, vagy külföldiek - Másikban pediglen számlálá azokat, kik ugyan Magyar Hazafiak volnának, de Tárgyok sem a Hazát, sem a Nemzetet nem érdekelnék, hanem a közönséges Tudományoknak bár melly részéről értekeznek. Azokat, kik a Történeteket, és Nemzeteket általlyában leírják - vagy a szomszéd Tudományoknak történeteiben Hazánkról is emlékeznek Könyvtárjának harmadik rendébe helyeztette. - Mind ki vette ezen szakaszokból a Magyar nyelven régibben nyomtatott könyveket, mellyeknek különösen a Könyv-Tár negyedik részét rendelte, t.i. azoknak, mellyeknek Év-korok 1533. és 1650. évek közé zárattatik. - Valamint is a Hazánkban gyakorlott Könyv-nyomtatás Mestersége zsengéjinek az V. szakaszt tulajdonította, s ezeknek határát 1473- és 1599. esztendők közé szoritotta.
Mindezeknek laistromok a betük rende szerént készitetett, és ezen végre Nagy Érdemü Gróf Széchényi Ferencz ő Exellentiája által kinyomtattatni rendeltt Nemzeti Könyv-tár Cathalogusa ugy használtatott, hogy annak minden levelei után fehér papiros helyeztetnék; melly Könyvek itt kinyomtattatva találtanak, ott azok azonnal megjegyeztettek, a nem találhatóknak czimjei pedig a kivántt helyeikre béirattattanak, Melly Laistromot forgatván, közel három részét a fehérletnek beirva tapasztaltam; de ellenben több kinyomtatott Könyveket is, mellyek mind eddig Jankowich Ur gyüjteményében nem találtatnak ...
Jankovich nemcsak használta a Széchényi-féle Catalogust, hanem saját gyűjteményéről hasonlót akart készíteni. A munka azonban időközben túlnőtt az egyszerű katalógus méretein. Közel negyven esztendő szorgalmas anyaggyűjtésének hatalmas, hat kötetes kézirat lett az eredménye, mely fogalmazásában ma a Széchényi Könyvtárban, tisztázatában pedig a Tudományos Akadémia kézirattárában található. A szerző becslése szerint 30 000 magyar mű címét gyűjtötte össze magyar bibliográfiájában. Anyagát a korábbi hagyományok szerint, szerzői betűrendbe rendezte, de legnagyobb részben csak a magyar nyelvű műveket vette figyelembe. Egyes könyvekről sok érdekes, személyes vonatkozású megjegyzést fűzött a könyvészeti adatokhoz, és a szerzőktől pedig - különösen a poétáktól - szívesen idézett.
Hatalmas munkáját Közönséges Magyar Könyvtár (Universalis Bibliotheca Hungarica) címmel Jankovich nyomtatásban akarta közölni, ezért a bécsi Magyar Kurir 1832. szeptember 25-i számában előfizetési felhívást adott ki. A közönség érdeklődése - amelyre a két kötetesre tervezett kézikönyv megjelenését Jankovich alapozta - azonban elmaradt és így a vállalkozást nem folytathatta. Pedig az érdeklődés felkeltésére az újságszöveget még külön plakátszerű hirdetményeken is kinyomtatta (kétféle szedésben is ismerjük). Immár nem csak negyven esztendő alatt szerzett magyar könyveimet - írja -, mint eleinte szándékoztam, de mindazokat is, mellyeket vagy foglalatjok tekintetéből (úgymint utóbbi századokban kijött egyházi beszédeket, üdvezlő verseket, könyörgéseket, és iskolakönyveket) megszerezni nem kívántam, vagy ritkaságok miatt meg sem szerezhettem - betűrend szerint (mellynek okait és szerkesztésem módját maga helyén előadandom) közre bocsátani fogom Ebertnek bibliographiai Lexiconja formájában, ha több esztendőig folytatott szorgalmam e költséges s közel harmincezer Izeket (könyvek és szerzők czimeit értem) magában foglaló munkámnak kinyomtatására elegendő kedvelőket, részvevő pártfogókat találand ... Az augusztus 1-én kibocsátott felhívás végén még az esetleg újabb anyag beküldését is kéri ... szíves bizalommal megkérem ... minden tudós társamat, ne terheltessenek mind az ön magoktól irt, mint szinte szorgalmok által kinyomtatott, de másoktól szerzett magyar könyvek, valamint is egyéb ritkának vélt, vagy közönségesen még eddig nem ismert magyar kiadások czimeit e. f. esztendő utolsó napjáig hozzám Pestre postakiméléssel beküldeni, kiknek becses pártfogásokat ezzel, a nemzeti dicsőség, tudomány s tanulság ügyében s előmozdításában részessé tenni, s felszólitani hazafiui buzgóságom bátorkodott ....
1841. augusztus 25-én Jankovich az Akadémiának ajánlotta kiadásra a kéziratot. A soron kívüli nyomtatást el is rendelték és a szerzőnek száz tiszteletpéldányt ajánlottak. Jankovich - úgy látszik - még javítani szándékozott kéziratán és ezért visszakérte. 1846-ban, nem sokkal halála előtt, Toldy Ferencet bízta meg a munka kiegészítésével és befejezésével. Toldy a gyászbeszédében tett ünnepélyes ígéretet erre: Oly megbízás, amely által én magamat nem terhelve, hanem megbecsülve érzem, s melynek erőm szerint megfelelve, az általam kegyelttel tisztelt aggastyán barátságáért háladíjat kívánok lefizetni.
Id. Szinnyei József 1877-ben meghirdetve a Magyar Írók Névtárának tervét, azt írja Jankovich kéziratáról, hogy azt halála után elárverezték és egy ismeretlen tudós kezébe került; ... csak annyi jutott tudomásra, hogy az jó kézben van, azaz nincs az egerek pusztitásainak kitéve. Az „ismeretlen tudós” diszkrét megjelölése az akkor már két éve halott Toldy Ferencre vonatkozik, aki három évtizeden át hiába birkózott a roppant anyaggal. Sokat merített a Közönséges Magyar Könyvtár adataiból irodalomtörténeti kézikönyvei számára, elsősorban azonban a Magyar Tudósok Tára című hatalmas irodalmi tervében aknázhatta ki Jankovich szorgalmának bő gyümölcsét. Ebben a munkásságában segítő után is nézett. Egy évvel Jankovich halála után, 1847 tavaszán, Pestre hívta és maga mellé fogadta munkatársul Szabó Károlyt, aki 1848 végéig Toldynál lakott és megírta a Magyar Tudósok Tára első nyolc kötetét, betűrendben egészen a H betűig. A tervezők között nem hallgathatjuk el a könyvkereskedői pályán indult Kertbeny (Benkert) Károlyt sem. A XIX. század második felében sok itthoni próbálkozás és külföldi bolyongás után, tapasztalata alapján alakította ki A magyar könyvészet kézikönyvének kilenc kötetes tervezetét, mely 1473 és 1863 között nemcsak a magyarországi könyveket, de a hungarikumokat és a hírlapirodalmat is magába foglalta volna. Megvalósulatlanul maradt elgondolása már a retrospektív nemzeti bibliográfia megvalósítását jelentette volna. Az elődök örökségéből kinövő és a kortársakkal szoros együttműködést tartó igyekezetének érdekes dokumentuma a Széchényi Könyvtár egy Magyar Könyvesház-példánya, mely idősebb Szinnyei József gyűjteményének pecsétjét viseli. Ebben Szinnyei bejegyzésével ezt olvassuk: Gróf Kemény József (1795-1855) birtokában volt és saját kezű jegyzetekkel gazdagított példány, melyet Szabó Károly az erdélyi múzeum könyvtárnok úr ajándékba küldött Kertbenynek Parisba 1863-ban. Egy másik beírás szerint a bekötött üres lapokon saját bejegyzéseivel is gazdagított példányt Kertbeny 1875-ben ajándékozta Szinnyeinek.

Szabó Károly és a Régi Magyar Könyvtár
Szabó Károly (1824-1890) neve az utolsó nyolc évtizedben egyet jelentett az 1711 előtti régi magyarországi könyvekre vonatkozó ismereteink összegzésével. 1879-ben jelent meg legjelentősebb munkájának, a Régi Magyar Könyvtárnak (rövidítve: RMK) első, a magyar nyelvű nyomtatványok bibliográfiáját tartalmazó része. 1883-ban az anyaggyűjtést célozva, kinyomtatta és szétküldte kiegészítésre „Az 1473-tól 1711-ig megjelent nem-magyar nyelvű nyomtatványok jegyzéké”-t, majd 1885-ben, hat évvel az első rész után kiadta a nem magyar nyelvű nyomtatványokat tartalmazó második részt. Élete utolsó éveiben gyűjtötte egybe a magyarországi szerzőktől külföldön megjelent nyomtatványokra vonatkozó mintegy háromezer adatát. Ezzel műve harmadik részének alapját vetette meg, amelyet halála után a Magyar Tudományos Akadémia megbízásából Hellebrant Árpád bővített és adott ki két kötetben.
Szabó Károly a debreceni és késmárki diákévek, a fiumei tengerésziskolában töltött esztendő után 1847-ben került először kapcsolatba a magyar tudományosság, az irodalomtörténet kérdéseivel. Toldy Ferenc figyelt fel rá görög fordításai nyomán, és meghívta nagyszabású könyvészeti munkájának, a Magyar Tudósok Tárának szerkesztéséhez. Szilágyi Sándor szerint ekkor kezdte gyűjteni a régi magyar nyelvű könyvekre vonatkozó és a tréfásan „bankó-czédulák”-nak nevezett negyedívnyi papírlapokra írt adatokat. Ettől kezdve hordozta magával ezeket könyvtárról könyvtárra, és „serczegő lúdpennával” - csak legutolsó éveiben kezdett acéltollat használni - gyarapította, egészítette a magyar könyvészethez gyűjtött „címmásolatait”.
A szabadságharcban főhadnagyként kitüntette magát, majd Pesten - Toldy közbenjárására - Teleki József alkalmazta a „Hunyadiak kora Magyarországon” című kilenc kötetes kiadványának szerkesztéséhez. Ez a munka terelte Szabó Károly figyelmét a magyar múlt forrásaira. Kiváló klasszikus nyelvtudásával nemcsak az ókori szépirodalom remekeiből fordított, de a magyar honfoglalás, Erdély és a székelység eredetére vonatkozó forrásokat is felkutatta. Gyűjtögette az anyagot a néhány év múlva meginduló nagy vállalkozásaihoz, oklevél- és forráskiadványaihoz. Tanulmányai eredményeként szembefordult a romantikus történetszemlélettel, Horvát István és Hunfalvy Pál ábrándjaival. Emellett - miként az abszolutizmus korának többi pragmatikus történésze -, hazafiúi érzelemmel kereste a magyar múlt gyökereit, és szeretettel időzött kedves témájánál, a honfoglaló magyarság történelménél.
1855-től Nagykőrösön tanítja Arany János, Salamon Ferenc és Szilágyi Sándor társaságában kedves tantárgyát, a görögöt, amelyet Hunfalvytól tanult. Ebben az időben Arany Jánossal a „hellén költészet és magyar népdalok társalgásai gyakori anyaga volt”. 1858-ban a Magyar Tudományos Akadémia levelező, 1871-ben rendes tagja lett.
Nemzedéke a magyar múlt forrásainak feltárását és a rendszeres, intézményes tudományos kutató munkát tűzte ki célul. Ennek egyik jele a nagyszámú folyóirat megindulása. Szabó Károly neve gyakran megtalálható jelentős kiadványokon, folyóiratokban (húsznál több könyve és közel másfélszáz cikke jelent meg) és a tudományos gyűlések résztvevői között. Kritikáival, fordításaival irodalmi folyóiratoknak, mint a Szépirodalmi Szemlének (1847-től), a Szépirodalmi Lapoknak (1853-tól), a Vasárnapi Újságnak volt munkatársa. Igen korán jelentkezett a szakfolyóiratokban is. Az 1851-ben Toldy szerkesztésében induló Új Magyar Múzeumban, az Aigner-féle Figyelőben, Erdélyi Múzeumban, Kolozsvári Közlönyben, Budapesti Hírlapban és a Budapesti Közlönyben, majd az 1867-től meginduló Századokban és az 1876-ban alapított Magyar Könyvszemlében közölte történeti, és egyre gyakrabban könyvészeti és könyvtörténeti dolgozatait. Az 1859-ben alapított Erdélyi Múzeum Egylet első könyvtárosává választotta. Ekkor Kolozsvárra költözött, ahol előbb középiskolában, majd 1873-tól az újonnan alapított egyetem történelmi tanszékén tanított.
Az Erdélyi Múzeum páratlan gazdag könyvtára adta a végső indítást könyvtörténeti terveihez. A régi magyar könyvekre vonatkozó anyaggyűjtése egyre gyarapodott, és amikor 1870-től a Magyar Történelmi Társulat tagjaival a vidéki tudományos kirándulásokon is részt vett, figyelme úgyszólván az ország egész területére kiterjedt. Tíz éven át minden nyáron ott szerepelt neve a „kiránduló bizottság”, a vidéki gyűlések tagjai között. Írta jelentéseit, beszámolóit a Századok lapjain.  Mivel ezeknek az összejöveteleknek érdeklődése elsősorban a levéltárakra, okleveles, kéziratos dokumentumokra irányult, Szabó Károly eleinte egyedül kereste fel az útba eső könyvtárakat. Csak később alakult a „könyvtári buvárlatok” kis csoportja külön bizottsággá, a „szekerező bizottság”-gá, amely oda is elmerészkedett, ahová a vasút nem vitte őket. Érdemes végigkísérni Szabó Károly útjait ezekben az években. 1870-ben Szombathelyen, Csornán és Pannonhalmán, 1871-ben Miskolcon és Kassán, 1872-ben a Szepességben (Podolin, Késmárk, Nagyőr, Lőcse, Szepesváralja), s az 1873. évi kolerajárvány kényszerű szünete után 1875-ben Zólyom megyében, 1877-ben Pozsonyban, 1878-ban Eperjesen és Alsósebesen találjuk. 1879-ben Marosvásárhelyen tartja a vidéki kiránduló bizottság szünidei nagygyűlését, és ennek során a Teleki-tékát, a gyulafehérvári és nagyszebeni könyvtárakat keresték fel.
1879-ben a Régi Magyar Könyvtár első részének előszavában Szabó Károly egész könyvtörténeti munkásságáról beszámolt. Forrásai között a historia litteraria XVIII. századi magyar művelőit mind felsorolta. Különösen kiemelte a Cornides-, Teleki- s a Széchényi-féle nyomtatott katalógusokat és mint az elődök munkájának kiteljesedését, Sándor István Magyar Könyvesházát. Felemlegette segítőinek, „ügybarátainak” közreműködését. Művének végső célját így foglalta össze: „egy teljes magyar könyvészeti kézikönyvvel az európai tudományos világ figyelmét nemzeti szellemünk legigazabb kifejezője, a magyar irodalom iránt felkölteni s annak részére a megillető elismerést kivívni”. A hiányokra célozva írta: „Munkám szerkesztésében nem is annyira a teljességre, mely ilynemű dolgozatnál a szó szoros értelmében lehetetlenség, mint a megbízhatóságra, hitelességre s a használhatóságra fektettem a fősúlyt”. 
A nagy mű bírálói felemlegették a teljesség hiányát. Hivatkoztak Fraknói Vilmos könyvtáblából kiáztatott nevezetes töredékeire, amelyeket a Régi Magyar Könyvtár első kötetének megjelenése idején talált. Ballagi Aladár hiányolta, hogy a szerző nem vette figyelembe a régi magyar nyomtatványokra vonatkozó irodalmat és így azután kimaradt néhány olyan tétel, amit az elődök már ismertettek. „Kétségkívül Szabó K. művét - írta - rövid idő alatt szintén túl fogják szárnyalni. De ez is csak az ő dicsőségét szaporítja. Mert a nagyban megindult adalék irodalmat csupán ily szabatos kézikönyv tette lehetővé. Még tegnap egyetlenegy ember ismerte alaposan a régi magyar irodalom termékeit: ma hozzászólhat mindaz, a kiknek csak kezébe került e mű. Hálára méltó, jó tanító az, aki egyszerre egy egész országot ajándékoz meg ismereteivel.” Végül ide kívánkoznak Heinrich Gusztávnak szavai is: „A régi magyar irodalom története csak ezentúl, csak Szabó Károlynak bámulatos szorgalommal, szakismerettel és megbízhatósággal dolgozott e munkája alapján, fog életteljesebb alakot nyerhetni.”

Az „adalék irodalom” évtizedei
Ballagi idézett megjegyzésével jellemezhetjük a hazai könyvtörténeti kutatásoknak a Régi Magyar Könyvtár megjelenését követő mintegy nyolcvan esztendejét. Szabó Károly korszakos jelentőségű munkája nyomán a tudományos közvélemény figyelme fokozott mértékben terelődött a régi magyarországi nyomtatványok kutatására. A Nemzeti Múzeum könyvtára (a mai Országos Széchényi Könyvtár) mint nemzeti könyvtár és a magyarországi vonatkozású művek hivatott gyűjtője, a Régi Magyar Könyvtár három részének megfelelő elrendezésben, külön állományba gyűjtötte régi magyarországi könyveit és elsőrendű feladatának tartotta, hogy azt minél teljesebbé tegye. Ennek köszönhető, hogy ma a Széchényi Könyvtár e tekintetben a leggazdagabb gyűjteményt mondhatja magáénak, amely messze kiemelkedik a hasonló jellegű gyűjtemények közül. A Régi Magyar Könyvtár megjelenése után más könyvtárak is (a budapesti Egyetemi Könyvtár, a kolozsvári Erdélyi Múzeum, a Magyar Tudományos Akadémia könyvtára) külön gyűjteménybe rendezték a régi magyar könyveket. Ezek jegyzékét még a kisebb gyűjtemények is a kéziratok és ősnyomtatványok mellett nyomtatott katalógusokban adták közre. 1886-ban a nyitrai egyházmegyei könyvtárról készített nyomtatott katalógusban az 1711 előtti régi magyar nyomtatványok már külön szerepelnek. Ugyanígy Kassa, Pannonhalma, Csíksomlyó gyűjteményei, a pesti Ráday-könyvtár is nyomtatott katalógusaiban külön jegyzékbe foglalta azokat. Ebben az időben kezdett a bibliofil gyűjtők egész sora „régi magyar könyvtárat” gyűjteni. Közülük többen (pl. Ráth György, Ágoston József) egyúttal a hazai könyvtörténet jeles kutatói is voltak. A gyűjtéssel egy időben megindult kutatások eredményeiről a szakfolyóiratok - mint az Erdélyi Múzeum, Századok, Sárospataki Füzetek, Irodalomtörténeti Közlemények és elsősorban a Magyar Könyvszemle - lapjain jelentek meg közlések. A Magyar Könyvszemle - 1948-ig mint az Országos Széchényi Könyvtár folyóirata - erre a célra külön rovatot indított Magyar Könyvesház címmel. Ebben 1878-1930 között 580 magyar és 315 idegen nyelvű, korábban ismeretlen nyomtatvány leírása található.
Már 1898-ban a Magyar Tudományos Akadémián határozott formában szóba került a pótlások közzétételének és a Régi Magyar Könyvtár bővített, átdolgozott kiadásának gondolata. Ez évben Varjú Elemér, az Országos Széchényi Könyvtár munkatársa a Magyar Könyvszemlében kritika alá vette Szabó Károly munkáját. Kimutatva annak egyes hiányait, kitűzte az újabb, teljesebb kiadásnak szempontjait, alapelveit is. Elsősorban Szabó Károly módszerének hiányosságait kifogásolta: a címleírásban nem törekedett a betűhív közlésre, a ligatúrákat és rövidítéseket nem pontosan oldotta fel, nem jelezte a sorvégeket stb. Szerinte „a fennmaradt példányok száma olyan csekély, annyit pusztított el a sok háború, no meg a tudatlanság és közömbösség, hogy a legtöbb XVII. és majdnem minden XVI. századi magyar nyomtatvány valódi raritás számba megy ... Nem szenved tehát kétséget, könyveinket úgy kell bibliografiailag kezelni s feldolgozni, mint a külföldön az ősnyomtatványokat szokás”. Ajánlotta az új kiadás számára valamennyi nyomdatörténeti, művészettörténeti szempontnak figyelembevételét, és mindenfajta nyomtatványnak, plakátnak, pátensnek, röpiratnak felvételét, mert ezek nyomdatörténeti és művelődéstörténeti szempontból egyaránt fontosak. Az „elérhető legnagyobb teljességre való törekvés” eredményeként az új kiadást el kell látni „mindenféle szükséges mutatóval, mert ezek nélkül könyvészeti munkát nehéz használni”. Tizenkét ilyen indexet és lajstromot sorol fel. Varjú Elemér legsúlyosabb megjegyzései, amelyekkel Szabó Károly pontatlanságát tette szóvá, a mai igényesség mellett túlzottan szigorúak. A Régi Magyar Könyvtár kora tudományos színvonalán és szerkesztőjének adottságai mellett pontosság dolgában szinte a legvégső határig eljutott. Leírási módszere részben ma már nyilván meghaladott, azok „megbízhatósága, hitelessége és használhatósága” ellen azonban kevés kifogás emelhető.
A Tudományos Akadémia a kiegészítések összegyűjtésével és a Régi Magyar Könyvtár átdolgozásával Dézsi Lajost bízta meg. Több évtizedes munkálkodásának csupán két, ma is használható eredménye ismert, amelyeket a szegedi Egyetemi Könyvtár őriz. Az egyik az a Régi Magyar Könyvtár példány, amelynek tiszta lapjaira kutatásainak eredményeit jegyezte be. A másik egy, Dézsi által tervezett Miscellanea Bibliographica című füzetsorozat, amely hivatva lett volna a régi magyarországi könyvekre vonatkozó pótlásokat, adalékokat sorozatban közzétenni. Ennek első, 48 tételt tartalmazó füzete 1906-ban jelent meg. A második füzetnek anyagát - a feltevések szerint - a Dézsi Szegeden őrzött hagyatékában található nyomdai kefelevonat tartalmazza. Benne újabb 89 adatot publikált volna, ez azonban nem jelent meg. Dézsi Lajos állítólag el is készült az egész első kötet átdolgozásával; kézirata azonban még az első világháború során elkallódott. Jegyzetei, cédulái töredékesen is rendkívül értékesek, különösen a XVII. századi lőcsei és bártfai nyomtatványokra vonatkozólag tartalmaznak sok értékes adatot.
Dézsivel egy időben, vele párhuzamosan, Sztripszky Hiador próbálta összegyűjteni a Régi Magyar Könyvtárt kiegészítő adatokat. Ennek, utólag saját maga által is elhamarkodottnak ítélt eredménye az Adalékok című száz példányban megjelent kőnyomatos jegyzék volt. Ebben azonban csak az addigi adalék-irodalomnak, Dézsi publikációinak és Veres Endre közvetítésével a Bianu-Hodoş-féle régi román nyomtatványokról készült bibliográfiának eredményeit összegezte. Önálló kutatásra alig támaszkodott: 732 adata csaknem kizárólag a nyomtatásban már különféle helyeken megjelent publikációk ismertetéséből került egybe. Hibáit, amelyeket az a sietség magyaráz, amellyel Dézsit akarta megelőzni, már a megjelenéskor általánosan és erőteljesen kifogásolták.
Sztripszky 1937-ben összefoglaló hírt adott további munkája eredményéről. „Adalékaimban - írta - negyedszázaddal ezelőtt csak arra szorítkoztam, hogy a folyóiratokban, szétszórtan megjelent pótló közléseket rendszerbe foglaljam: későbbi kutatásaim azonban megtanítottak, hogy ez az út nem egészen célravezető, mert lassú, eredménye pedig hézagos.” Ezért Szabó Károly példáját követve vállalkozott a magyarországi könyvek eredeti lelőhelyének felkutatására. Beutazta a mai Szlovákia jelentősebb könyvtárral rendelkező városait (Nagyszombat, Pozsony, Trencsén, Turócszentmárton, Liptószentmiklós, Késmárk, Lőcse, Eperjes, Bártfa, Kassa), és felkereste a nevezetesebb hazai könyvtárakat (Sárospatak, Miskolc, Eger, Gyöngyös, Debrecen, Vác, Szeged, Kalocsa, Székesfehérvár, Esztergom, Veszprém, Zirc, Pannonhalma, Győr, Sopron, Kőszeg, Szombathely és Szentgotthárd). Tapasztalata szerint még azokon a helyeken is, ahol Szabó már előtte megfordult, sok új és ismeretlen nyomtatványra bukkant. Ennek oka, hogy éppen Szabó Károly munkássága nyomán a régi könyvtárak egy részét újra rendezték. Az új katalógusok alapján Sztripszkynek lényegesen könnyebb dolga volt, mint Szabónak, aki még polcról polcra vette kézbe a porlepte, emberöltők óta nem mozgatott könyveket. Sztripszky újabb kutatásaival már jelentősen előrehaladt, eredményét azonban a második világháború után bekövetkezett haláláig nem tudta közreadni. Kéziratai és anyaggyűjtésének egy része ma Nagyszombatban (Trnava) található az ottani Szent Adalbert Társulat (Spolok Sv. Vojtecha) levéltárában.
Az új átdolgozás tehát sem Dézsinek, sem Sztripszkynek nem sikerült, pedig ennek szüksége egyre jobban mutatkozott. Hiszen a két világháború között olyan jelentős további kiegészítések jelentek meg, mint Todoreszku Gyula és neje Horváth Aranka régi magyar könyvtára Akantisz Viktor összeállításában, vagy Asztalos Miklóstól és Bucsay Mihálytól a hallei egyetemi könyvtár régi magyar könyvállományának feldolgozása.
A Régi Magyar Könyvtár tervezett új kiadásának szempontjait utoljára Gulyás Pál foglalta össze, aki a Magyar Könyvszemle szerkesztőjeként és munkatársaként tevékenyen is részt vett az adalékirodalom gyarapításában, és 1931-ben kiadta A könyvnyomtatás Magyarországon a XV. és XVI. században című nagy nyomdatörténeti összefoglalását. A munka elméleti és módszertani kérdéseit A bibliográfia kézikönyvének első kötetében a „régi magyar könyvek s egyéb könyvészeti ritkaságok leírása” címmel részletesen tárgyalta. Az ő összefoglalása tett pontot az adalékok egyéni gyűjtésének időszakára. Ebben a periódusban az elődöktől örökölt, a sokszor újrakezdett, de megközelítően sem befejezett munkán egy-egy kutató magánosan dolgozott. Egyedül munkálkodott Szabó Károly is. Hiányosságait - akárcsak utódai sikertelenségét - részben ez magyarázza. A régi magyarországi nyomtatványoknak valamennyi tudományág hazai történetének szempontjait is szemmel tartó, korszerű bibliográfiájára irányuló igények megnőttek, de a feltárásra és feldolgozásra való anyag is egyre inkább gyarapodott. Így Szabó Károly művének folytatása és újra való kiadása már meghaladta az egyéni munkásság teljesítő képességét.

Az intézményes munka kialakulása
Ennek a felismerésnek a nyomán bízta meg 1940-ben Fitz József, az Országos Széchényi Könyvtár akkori főigazgatója Varjas Bélát, hogy az új RMK-kiadásra tervezetet dolgozzon ki. Elgondolása az volt, hogy százados időhatárok között, a nyomdák keletkezési időrendjében teljes típusrepertóriummal kell összeállítani a régi magyarországi nyomtatványok bibliográfiáját. A megjelentetés monografikus egységeket felölelő füzetekben történt volna. A munka érdemi megkezdésére a háborús események miatt már nem kerülhetett sor.
A II. világháború után a megújuló és a nemzeti könyvtári feladatok tudatos ellátására törekvő Országos Széchényi Könyvtár - ha szerény keretek között is - hozzálátott Szabó Károly Régi Magyar Könyvtára mindhárom kötetének kiegészítéséhez és az új, átdolgozott kiadásának előkészítéséhez. Ennek során tovább folyt a Sztripszky művében is csak hiányosan összefoglalt, szétszórtan megjelent kiegészítések összegyűjtése. A Magyar Könyvszemle, Erdélyi Múzeum, Irodalomtörténeti Közlemények és más folyóiratok lapjain ismertetett régi magyarországi nyomtatványok igen nagy részét nyilvántartásba vették, de az adatgyűjtés közzétételének módjára és formájára ekkor még nem alakult ki határozott terv.
Időközben elkészült a fentebb már említett nyomdai monográfiákban követendő bibliográfiai leírás szabályzata. 1949-ben a Magyar Irodalomtörténeti Társaság Régi Magyar Irodalmi Munkaközössége ezt megvitatta és elfogadta.
Az Országos Széchényi Könyvtár azonban - szűkös személyi ellátottsága és megnövekedett feladatai következtében - az új RMK-kiadás előkészítését meglevő személyzetével elvégezni nem tudta, ezért ennek továbbfolytatására munkaközösséget szervezett. Tagjai főként könyvtárszakos egyetemi hallgatókból és régi magyar irodalommal foglalkozó, fiatal irodalomtörténészekből toborzódtak. A munkaközösség honorálására 1952-től a Magyar Tudományos Akadémia - évenként váltakozó összegű - céltámogatást biztosított. Ez az együttes feladatának elsősorban az említett nyomdai monográfiák alapjait képező betűtípus, illusztráció és nyomdai díszítés részletes feldolgozását tekintette. 1953-tól a munkaközösség kibővült, és folytatta a szakirodalomban ismertetett adatok és leírások kiegészítő gyűjtését. A hazai folyóiratok mellett feldolgozták azokat a külföldi bibliográfiákat is, amelyekben régi magyarországi nyomtatványok nagyobb számban fordulnak elő. Ezzel párhuzamosan elkezdték számba venni a hazai könyvtárak régi magyarországi nyomtatványait. Ugyanakkor átnézték az Országos Levéltárban a családi levéltárak jelentős részét is. Az átkutatásra váró levéltári anyag óriási mennyisége és a kutatási lehetőségek korlátozottsága (vidéki levéltárak) miatt azonban ezen a területen az anyagföltárást nem lehetett folytatni, és a kérdés végleges megoldását későbbi időre kellett halasztani.

A szerkesztés szempontjainak kialakítása
A régi magyarországi nyomtatványok jelen kiadásának első tervezete az Országos Széchényi Könyvtárban, a munkálatokért felelős intézményben 1954 elején készült el Varjas Béla vezetésével. Már ekkor kialakult néhány olyan szempont, amely a további munkálatok és tervezetek alapja maradt. Így ettől kezdve már sohasem Szabó Károly művének kiegészítéséről, Sztripszky összeállításához hasonló adalékkötet kiadásáról, hanem a korszak valamennyi ismert nyomtatványát összefoglaló, korszerű kiadás elkészítéséről volt szó.
Erre azért volt szükség, mert időközben a Szabó Károly-féle munka kiegészítéseként - mint már erről a fentiekben is szó esett - nagy számban tártak fel korábban ismeretlen, régi magyarországi nyomtatványokat. Így az RMK I-II kötetének XVI. századi anyaga már ekkorra mintegy 30%-kal, a XVII. század első felében mintegy 40%-kal, a XVII. század második felében mintegy 50%-kal bővült. Szabó Károly - főleg a második kötete összeállításánál - nemcsak saját címleírásait közölte. Így a nem minden esetben hiteles adatszolgáltatók munkája és az autopszia hiánya számos hiba, tévedés forrásává vált. Ezenkívül az elmúlt évtizedek kutatásainak eredménye Szabó Károly sok adatát, megállapítását meghaladottá tette. A teljes átdolgozást indokolta a lelőhelyekben bekövetkezett számos változás is.
Az 1954-ben elkészült tervezet - Szabó Károly művétől eltérően - leszögezte azt is, hogy valamennyi magyarországi nyomtatvány nyelvre való tekintet nélkül és a külföldön megjelent magyar nyelvű művek együtt kerüljenek feldolgozásra. Ez a Régi Magyar Könyvtár első és második kötete anyagának szerves összedolgozását célozta. A külföldi nem magyar nyelvű hungarikumok (RMK III, Apponyiana) jóllehet a magyar irodalom és tudomány története szempontjából nem kevésbé fontosak, a tervben nem szerepelnek. Ezeknek feltárása és feldolgozása ugyanis oly hatalmas feladat, amely a jelenlegi lehetőségeket meghaladja.
Az így leszűkített terület anyaga is olyan nagy volt, hogy egyszerre nem lehetett feldolgozni, és egyetlen kötetben kiadni. Ezért célszerűnek látszott az anyag korszakokra osztott időrendi feldolgozása. Első periódusnak jól megfelelt a XVI. század, minthogy ez időszak nyomda- és könyvtörténete a nemzetközi irodalomban is kiemelt jelentőségű.
Kőhalmi Béla erre az említett 1954. évi tervezetre hivatkozva foglalkozott Szabó Károly Régi Magyar Könyvtárának új kiadásával a Magyar Tudományos Akadémia Könyvtártudományi Főbizottsága első ülésén tartott referátumában.

A jelenlegi kiadás
A Főbizottság a régi magyarországi nyomtatványok új bibliográfiájának előkészítő munkálatait 1955. június 13-i ülésén tárgyalta meg. Elfogadta az Országos Széchényi Könyvtár javaslatát, és megbízta azt a munka további irányításával. A javaslat értelmében a célt egyrészt az egyes nyomdák munkásságát részletesen feldolgozó monográfiákkal, másrészt az eddig összegyűjtött adatokat rendszerező rövidített bibliográfia mielőbbi kiadásával kívánta megvalósítani. Ezek érdekében szükségesnek látta a szomszéd országok gyűjteményeiben található régi magyar nyomtatványok felkutatását levelezés, mikrofilmkérés és főként kutatók küldése által. Ezért kérte az Országos Széchényi Könyvtár 1955. július 29-én az akadémiai főtitkárságot, hogy a régi magyarországi nyomtatványok új bibliográfiájának ügyét iktassa be a Román és Szlovák Tudományos Akadémiával tartandó következő évi megbeszélések napirendjén.
A munkálatokra vonatkozó tervezetet a főbizottság 1955. december 23-án jóváhagyta és a továbbiakban a munka a jelenlegi kiadás előkészítésére koncentrálódott. 
Az 1956. és 1957. esztendőkben az Országos Széchényi Könyvtár munkaközössége - az akadémiai céltámogatás igen jelentős csökkentése ellenére is - folytatta tevékenységét. Ennek során a főbizottsági ülés vitáján kialakult szempontok szerint a jelenlegi kiadás előkészítését kezdte meg. 1958. március elején megszűnt az akadémiai céltámogatás. Ezzel a munkálatok egy időre megszakadtak, de a Főbizottság a kérdést továbbra is a sürgősen elvégzendő feladatok között tartotta nyilván.
1960 októberében ismét napirendre került a kérdés. Az előterjesztés lényegében az 1955. évi tervek egyes kérdéseihez adott részletesebb magyarázatot. Az illetékes bizottság ez alkalommal is kifejezte, hogy a régi magyarországi nyomtatványok új összeállításában történő mielőbbi feltárását és kiadását - a korábbi határozatnak megfelelően - sürgősnek tartja.
Ezek után a Magyar Tudományos Akadémia I. Osztályának Vezetősége a munkálatok és a kiadvány gondozását vállalva folyamatosan biztosította az anyagi feltételeket. Ezen túlmenően módot nyújtott a csehszlovákiai, romániai és lengyelországi gyűjteményekben őrzött régi magyarországi nyomtatványoknak a helyszínen való felkutatására, számbavételére és az ottani unikumok fényképeztetésére. A hatékony támogatás a Magyar Tudományos Akadémia I. osztálya újonnan megalakult Könyvtörténeti, Bibliográfiai és Dokumentációs Munkabizottságának köszönhető. Különösen annak elnöke, Mezey László küzdött fáradhatatlanul a munkálatok folytatásáért, az adminisztratív nehézségek leküzdéséért, valamint a személyi és anyagi alap biztosításáért. Így vált lehetővé a munka újjászervezése és a gyűjtött anyag tudományos kiadásának megtervezése.
Az Országos Széchényi Könyvtár ugyanakkor a jugoszláviai anyag felderítését biztosította Borsa Gedeon tanulmányútja révén, akit időközben - témafelelős minőségben, egyéb feladataitól mentesítve - teljesen a Régi Magyarországi Nyomtatványok munkálataira osztott be.
A munkabizottság 1961. december 8-án a korábbi tervezetek alapján ismét megvitatta a jelenlegi kiadvány alapelveit, amelyek e megbeszélés során több fontos szemponttal bővültek, illetve több kérdésben módosultak. Így a korszakon belüli betűrend helyett a kronológiai elrendezés mellett döntöttek. Ez alkalommal bővült a korábbi koncepció is olyan mértékben, hogy az az előd Szabó Károly célkitűzésein túlmenően szinte egy tudománytörténeti repertórium méreteit érte el. Ily módon feléledt a XVIII. századi elődök „res litteraria” gondolata, amely tudvalevőleg nem szűkült le a szépirodalmi alkotómunka területére. Az ülés jegyzőkönyve erről így írt: „A kiadvány rendeltetése az, hogy a régi magyar könyvanyagban való tájékozódást a könyvtörténet, továbbá a társadalomtudományok, valamint - különösen művelődési vonatkozásban - a történettudomány számára a könyv- és a nyomdatörténet módszerei, továbbá a bibliográfiai eljárások segítségével lehetővé tegye, illetve megkönnyítse. Ezért felépítése kronologikus. Igen fontosnak tartja (a munkabizottság) a kiadvány tudományos-kritikai jellegének teljessé tétele érdekében az irodalom lehető teljes feltárását.”
E határozatok alapján át kellett dolgozni a nyomtatványok leírásának és ismertetésének szabályzatát, amelyet azután a munkabizottságnak e célra kiküldött albizottsága 1962. január 12-én tárgyalt meg. Ennek az ülésnek a határozatai alapján a módosított tervezeteket megküldték a Magyar Tudományos Akadémia Irodalomtörténeti, Nyelvtudományi és Történettudományi Intézeteinek, amelyek kedvezően foglaltak állást. Így 1962. februárjában végre megkezdődhetett az addig gyűjtött anyag alapján a kiadvány szerkesztése és fogalmazása.
1961-ben az új személyi összetételben megalakult munkaközösség átgondolt és szervezett formában látott az Országos Széchényi Könyvtárban közvetlen feladataihoz, az első kötet (1473-1600) mielőbbi megjelentetésének előkészítéséhez. Legelőször a korábbi években már elvégzett anyaggyűjtés rendezésére és áttekinthetővé tételére került sor. Ezt további folyamatos anyaggyűjtés követte: a megjelenő hazai és külföldi szaklapok rendszeres figyelése, az új szakirodalom eredményeinek nyilvántartása, könyvtári és könyvkereskedői katalógusok feltárása stb. A Szabó Károly utáni adatgyűjtések két legjelentősebbjének: a Dézsi- és Sztripszky-féle kéziratos hagyatékoknak feldolgozása is ekkor történt. Regisztrálásra került az Országos Széchényi Könyvtár Könyvelosztójának jegyzékei alapján közel kétezer 1712 előtt készült magyarországi nyomtatvány hazai őrzési helyének az utóbbi években bekövetkezett változása is. A külföldi anyag felderítését részben utazások, részben a külföldi gyűjteményekkel folytatott levelezés segítette. Az említett, hivatalosnak tekinthető tanulmányutakon túlmenően a nyugat-európai könyvtárak állományainak egy részébe Borsa Gedeon magánutazásai során nyert betekintést.
Az előkészítő munka megkönnyítése érdekében az első kötet összegyűjtött anyagát időrendi, nyomdai és név szerinti mutatókkal kellett áttekinthetővé tenni. Hasonlóképpen sor került az ismert példányok lelőhely szerinti összeállítására. A XVI. századi régi magyarországi nyomtatványok minden hozzáférhető, közel háromezer példányáról részletes adatokat (proveniencia, teljesség stb.) tartalmazó nyilvántartólap készült.
A további kutatások megkönnyítésére filmet, vagy más technikai hasonmást kellett beszerezni azokról a régi magyarországi nyomtatványokról, amelyekből Budapesten példány nem található, vagy az hiányos. E felvételek tervszerű gyűjtése különösen körültekintő és kitartó munkát kívánt. Kézzelfogható eredménye, hogy a XVI. századi kiadványokat illetően a gyűjtés csaknem teljesnek tekinthető.
A felsorolt munkák folytatása közben nem szűnt meg az újonnan felfedezett régi nyomtatványok ismertetése sem. Mind a munkaközösség tagjai, mind más hozzáértők számos, addig még ismeretlen régi magyarországi kiadványt ismertettek. Így Fazakas József publikációi az Országos Széchényi Könyvtár Évkönyveiben jelentek meg 1959-től. Jakó Zsigmond és Gebhard Blücher az erdélyi nyomtatványok történetéről írtak számos tanulmányt. A Magyar Könyvszemle 1962-től ismét rendszeresítette a Magyar Könyvesház című rovatát. Így mód nyílt az újabb megállapítások részletesebb ismertetésére, a kiadvány pedig a lényeget kiemelve utalhat a szakirodalomban bővebben kifejtett részletekre.
A kiadvány megjelentetése iránt már a kézirat elkészítése során széles körű érdeklődés nyilvánult meg, különösen az irodalomtörténészek és a könyvtárosok részéről. Maga a munkálat ösztönzőleg hatott számos kutatási területre. Így kerültek pl. előtérbe a régi erdélyi cirillikumok problémái, amelyek - különösen Magyarországon - meglehetősen elhanyagoltak voltak. A XVI. századi hazai nyomtatványokkal kapcsolatos egész sor közlés látott - különösen a Magyar Könyvszemle lapjain - napvilágot. A kötet kéziratának elkészítése adott alkalmat az abban feldolgozott kiadványok sokoldalú statisztikai feltárására is, amelyből nem egy fontos és nem ritkán meglepő következtetés vonható le.
A munkálat során minden XVI. századi magyarországi nyomtatványnak és főként ezek nagyszámú töredékeinek (elsősorban az Országos Széchényi Könyvtárban és a Magyar Tudományos Akadémia Könyvtárában) nyomdahelyét és megjelenésének hozzávetőleges idejét is sikerült meghatározni.
Az 1962-1964. években elkészült az 1601 előtt megjelent magyarországi nyomtatványok rendszerezett anyagának első, a kizárt művekkel együtt több mint ezer tételt tartalmazó kézirata. Ezt követte a szerkesztési szempontok mindenre kiterjedő részletes megfogalmazása. Az anyag a munkatársak között elsősorban nyomdánként volt felosztva. Borsa Gedeon az ősnyomtatványokkal, Bártfa, Bécs, Brassó és Szeben -, Hervay Ferenc Bornemisza, Manlius, Mantskovit, a cirillikák és a Calepinus szótárak -, Holl Béla Krakkó, Sylvester és Kolozsvár -, Käfer István Nagyszombat -, Kelecsényi Ákos pedig Debrecen nyomdájának termékeivel foglalkozott.
E munkafelosztásnak elkerülhetetlenül bizonyos egyenetlenségek voltak a következményei, amit a továbbiak során éppen a részletes szerkesztési szempontok alapján ki kellett küszöbölni. Ekkor tisztázódott - többek között - az illusztrációk egyedi, vagy sommás regisztrálásának kérdése, a tartalmi megjelölés egységesítése, a szakcsoportok kialakítása stb. Végül, de nem utoljára, fontos szerkesztési szempontként merült fel annak szükségessége, hogy jól megkülönböztethetően szétválasztásra kerüljenek egymástól a biztos, bizonytalan és kizárt tételek. A munkálatok ekkor átdolgozott szabályzata nemcsak e kötet szerkezetét tette világosabbá, hanem a XVII. századi nyomtatványok feltárásának elvi alapjait is megvetette.
Ez megkívánta a munka két más szempontú felosztását is a munkatársak között, mégpedig a szerkesztési szempontok és a nyomtatványok tartalma szerint. Így pl. Borsa Gedeon sajátos munkaterülete a címleírások egységesítése, továbbá jogi és természettudományi művek, naptárak, katekizmusok és vallási vitairatok, Hervay Ferencé a példánykimutatás, a történelmi művek, bibliai és liturgikus kiadványok, postillák és hittételek, Holl Béláé egyrészt az irodalom feltárása, másrészt a nyelvkönyvek, alkalmi költemények, drámák, etikai jellegű művek, agendák, imakönyvek, elmélkedések és prédikációk voltak. Kelecsényi Ákos az énekeskönyveket és éneklésre szánt verses műveket rendszerezte.
A kiadvány kéziratával 1965-ben foglalkoztak a lektorok, Klaniczay Tibor és Varjas Béla. Értékes észrevételeikkel és igen hasznos tanácsaikkal jelentős mértékben hozzájárultak a kötet felépítésének további tökéletesítéséhez, és ugyanakkor az egyes tételekhez sok konkrét és hasznos megjegyzést is fűztek. Ekkor további szempontokkal bővült és csiszolódott a feltárás módszere: az ívjelzés közlése, a magyarra fordítónak szerzőként való szerepeltetése stb. Az ilyen módon kialakított szempontok alapján e kötet törzsrészének kézirata 1966-1967-ben készült el a jelenlegi formában.
Továbbá gondos munkát kívánt a kiegészítő részeknek: a címlapok reprodukciójának összeállítása és a mutatók elkészítése.
A címlapok, illetve mintalapok kicsinyített reprodukciója, amely csaknem kivétel nélkül az összes tárgyalt és hozzáférhető nyomtatványra kiterjed, nemzetközi viszonylatban is úttörő újítás. Ez jórészt Hervay Ferenc kezdeményezésére történt, aki a táblákat összeállította. A címlap-reprodukciók egyrészt a címleírásban nehezen kifejezhető adottságokat szemléltetik, így a sorvégződéseket, a sorok elrendezését, a címlap-díszeket, a betűk nagyságát és fajtáit, másrészt segítséget nyújtanak a még ismeretlen példányok és töredékek azonosításához.
A tízféle, minden lényeges szempontra kiterjedő mutató a kutatók számára a gyors és biztos tájékoztatást kívánja megkönnyíteni. A mutatók közül a nyomdák időrendi és betűrendes mutatóját, a helynévmutatót, valamint a konkordanciákat Borsa Gedeon, a tárgymutatót, a nyelvi mutatót és a könyvtárak mutatóját Hervay Ferenc, a címmutatót Holl Béla, a személynév-mutatót Borsa Gedeon és Holl Béla, az incipit mutatót Holl Béla és Kelecsényi Ákos készítették.
Az adatgyűjtés egyik bevált formájának bizonyult azoknak a bejegyzéseknek nyílvántartásba vétele, amelyeket az egyes könyvtárak Szabó Károly Régi Magyar Könyvtárának házi példányaiba vezettek be. Kiemelkedő helyet foglalt el ezek között Dézsi Lajosnak már említett példánya a szegedi Egyetemi Könyvtárban, amelyben Szabó Károly és számos könyvtár köteteinek kéziratos bejegyzéseit egybefoglalta.
Mindezeknek a munkálatoknak legfőbb eredménye a Régi Magyar Könyvtár I-II kötetének az a tiszta lapokkal bővített példánya, amelyben az új adatokat a nyomtatványok időrendjében összesítették.
A munkálatokra igen kedvezően hatott az a körülmény, hogy éppen ebben az időben, az ötvenes évek elején jelentős mértékben megnőtt az Országos Széchényi Könyvtár RMK-állománya az állami tulajdonba vett könyvanyagból. Ez a könyvtárat nyílvántartásai rekonstrukciójára késztette. Mindenekelőtt a gyűjtemény valamennyi példányáról pontos - a csonkaságokat és a variáns-kiadásokat is feltüntető alapnyílvántartások készültek, majd sor került sokoldalú tájékozódásra alkalmas korszerű katalógusok (szerzői betűrendes, időrendi, nyomdatörténeti, nyelvi) felállítására (nagyrészt Fazakas József munkájaként). Az Országos Széchényi Könyvtár kutatómunkája során évtizedeken át felgyűlt teljes adatmennyiség is beleépült a tervezett kiadványba. Emellett a könyvtár széles körű tájékozódást végzett a más gyűjteményekben található RMK-műveket illetően. Ennek során különös köszönet illeti a Brukenthal Múzeumot (Sibiu), a Román Tudományos Akadémia Könyvtárát (Bucureşti), Jakó Zsigmondot (Cluj), Ján Čaplovičot (Bratislava) és Boris Bálentet (Bratislava), akik külföldről nyújtottak értékes segítséget.

A kötet munkatársai e helyen mondanak köszönetet mindazoknak az intézményeknek és személyeknek, akik a régi nyomtatványok feltárásában és ismertetésében, a kiadás létrejöttében segítséget nyújtottak: a Magyar Tudományos Akadémia I. Osztálya tagjainak és munkatársainak, így Tolnai Gábor akadémikusnak, akinek egyetemi tanszékéhez e mű munkálatai jelenleg tartoznak, továbbá az Irodalomtudományi Intézet vezetőségének, akik mindenkor hathatósan pártfogolták a munkálatokat. Mátrai László akadémikusnak, a II. Osztály elnökének, aki a mű koncepciójának tisztázásában nagy érdeklődéssel és iránymutatóan vett részt. A Magyar Tudományos Akadémia Könyvtörténeti, Bibliográfiai és Dokumentációs Munkabizottságának, amelynek alapvető és állandó támogatása minden felmerülő akadályt elhárított a mű megvalósulása érdekében. A lektoroknak, Klaniczay Tibornak és Varjas Bélának, valamint Györkösy Alajosnak, Nagy Barnának, Sólyom Jenőnek és Vekerdi Józsefnek, akiknek értékes segítsége nélkül a kiadvány nem érte volna el jelenlegi színvonalát. Hathatós segítségük a 17. századot felölelő kötetekhez is nélkülözhetetlen lesz. Különös megemlékezéssel és hálával tartoznak e kötet munkatársai az időközben elhunyt Nagy Barnának, aki a kéziratot teljes terjedelmében gondosan átolvasta, és igen sok értékes adattal, észrevétellel tette teljesebbé a művet.
A nyomdai kézirat kiállítása és adatainak ellenőrzése Nyékhelyi Tiborné és az időközben elhunyt Menyhár István gondos és fáradhatatlan munkáját dícséri.
A mű munkatársai tudják, hogy számos problémát nem tudtak megoldani és ezt mind a címleírásokban, mind a tételek szövegében ki is fejezték. Tudják azt is, hogy a további kutatás még a biztosnak vélt megállapításokat is megcáfolhatja vagy helyesbítheti.

A piarista történelemtanítás a XVIII-XIX. század fordulóján
A piarista rend, amelyet Kalazanci Szent József Rómában szegény fiúk iskolai nevelésére alapított, 1617-ben nyert egyházi megerősítést, de már a XVIII. században Itálián kívül is elterjedt. Még a rendalapító életében megalakult a Provincia Germaniae (1634) és a Provinciae Poloniae (1642). Ausztriában az első házat 1657-ben Hornban, a régi Magyarországon 1642-ben Podolinban, 1666-ban Privigyén alapították. A Provincia Germaniae-ből 1695-ben a magyar viceprovincia, majd 1712-ben a Provincia Hungariae, 1751-ben pedig az osztrák és a cseh rendtartomány önállósult. 1784-ben, a szerzetesrendek eltörlése (abolíciója) után a Habsburg-monarchia területén 18 osztrák, 24 cseh-morva és 30 magyar rendház működött.
A piaristák iskoláit, tanítási és pedagógiai módszerét az adott történelmi helyzethez, az igényekhez való rugalmas alkalmazkodás jellemezte. Ezt célozta a rendi szabályzatban az iskolák rendjére, munkájára vonatkozó rövid utasítás, amely lehetővé tette a helyi körülményekhez való igazodást és a jobb megoldásokkal való kísérletezést. A rövidség jellemezte a rend egyetemes és tartományi káptalanjaiban később keletkezett tanulmányi előírásokat is (Ordo studiorum, Methodus). A körülményekhez való alkalmazkodás készsége tette a piaristákat alkalmassá arra, hogy a Habsburg-monarchia országaiban részt vegyenek az állami iskolai reformok kidolgozásában, amelyek a XVIII. század első felétől váltak egyre sürgetőbbé.
Az első átfogó tanulmányi rendeletet (Studienordnung) 1735-ben III. (IV.) Károly adta ki. Ezt megelőzően Magyarországon az 1715. és az 1723. évi országgyűlés foglalkozott az ifjúság nevelésével, főként a hivatalnoki, közigazgatási és katonai pályára való hasznos felkészítésével. E törekvést a piarista iskolákban hamar felismerték, és elkezdték tanítani a gyakorlati számvitelt (arithmetica practica), a geometriát és földmérést (geometria practica), a levélfogalmazást (methodus epistolandi) és az elemi jogi ismereteket. Erre vall a kollégiumok könyvtárában az e tárgyakra vonatkozó forrásmunkák gyakorisága. Az állam részéről is sürgetett hasznossági szempont megfelelő fokon a piaristák nemesi konviktusaiban, a bécsi Liechtenstein-Savoyai akadémiában és a Migazzi bíboros, bécsi érsek és váci püspök által alapított váci Theresianumban valósult meg. Ezt tarthatták szem előtt egy XVIII. század közepéről való órarendi tervezetben is, ahol a tantárgyak között ilyen címek szerepelnek: Doctrina ingenuitatis morum officiorum hominis et civis ... Grammatica nationalis et adnexi idiomatis ... Epistolographia vernacula ... Geo- et topographia Hungariae ... Historia patriae.
A történelem, főként a nemzeti múlt és az anyanyelv tanítása a „hasznos”, praktikus tantárgyak közé tartozott. A történelem tanítását általános érvénnyel a magyar rendtartomány 1747-ben tartott káptalanja határozta el. 1777-ig, Mária Terézia Ratio educationisának megjelenéséig azután időről-időre egyre pontosabban írták elő és tagolták osztályonként a tanításra szánt anyagot. 1752-ben az osztrák és a magyar provincia vezetői Bécsben tartottak közös értekezletet, és ezen a piarista iskolák módszerét a legapróbb részletekig kidolgozták. A filozófiai osztály órarendjének tervezetébe a hagyományos ókori történelem (Historia quatuor monarchiarum) mellé ekkor kerültek a praktikus célzatú részletstudiumok, a Historia iuristis trandenda, a Historia civilis (századok szerint a legújabb korig tárgyalt világtörténet), a Historia religionis, a Historia militaris, a Historia oeconomica és a Historia litteraria.
A piaristák újítási kísérletei az állami iskolareformokat követni törekedtek. 1752-ben jelent meg Mária Terézia tanulmányi rendelete. Egy év múlva, a magyar rendtartomány Nyitrán tartott káptalanja tizenkét rendtagot megbízott, hogy külön-külön dolgozzon ki tanítási tervezetet. Ezeknek eredményét Bajtay Antal, a bécsi Liechtenstein-Savoyai akadémia tanára és a trónörökös, II. József történelemtanára összegezte. Az így megszerkesztett Methodus instituendai iuventutis apud Scholas pias című emlékirat jóváhagyás végett az udvar elé került. Ebben már fontos szerep jutott a nemzeti történelem és a hazai földrajz tanításának. Ezt a tervezetet 1758-ban kiegészítette Cörver János tartományfőnök Methodusa. Ez olasz- és franciaországi tapasztalatok alapján - többek között - a nemzeti nyelvnek a latinéhoz hasonló módszerrel való tanítását szorgalmazta; a történelem tanításában pedig az oknyomozó előadás, a műveltség, a tudomány, a művészetek, a szokások és erkölcsök bemutatásának fontosságát emelte ki.
1760-ban Mária Terézia Bécsben felállította az udvari tanulmányi bizottságot (Studienhofkommission) Migazzi bíboros és Gerhard van Swieten államminiszter vezetésével. A magyarországi oktatásügy felügyelőjévé pedig 1761-ben Barkóczy Ferenc esztergomi érseket nevezte ki. A tervezett reformokhoz az újabb javaslatokat 1762-ben Proiectum pro systemate studiorum modernorum apud Scholas Pias in Hungaria címmel, majd Barkóczy halála után 1766-ban Norma studiorum címmel a piarista gimnáziumokban kialakított és kipróbált gyakorlatból vették. Az egyetemes és nemzeti történet mellett ekkor kapott kiemelt helyet az egyháztörténetre vonatkozó előírás. Jellemző, hogy az 1765-ben alapított nagykanizsai, tatai és kalocsai gimnáziumoknak alapító okmányában az egyháztörténet kötelező tanítását már belefoglalták.
Az bizonyos, hogy Mária Terézia 1777-ben kiadott Ratio educationisának kidolgozásában a piaristáknak fontos szerepe volt: Bécsben a Studienhofkommission legbefolyásosabb tagja a Liechtenstein-Savoyai akadémia rektora, P. Gratian Marx volt; magyar részről pedig a két utóbb említett tervezet szerkesztői működtek közre. Ezért az egységesítő rendelet megjelenésekor a történelem tanítása terén a hivatalos előírások és a piarista iskolák gyakorlata Magyarországon is megközelítőleg azonos volt. Ezzel azonban a piarista tanításban az egyéni kezdeményezések, kísérletezések kora is véget ért. A magyar provincia történetében az 1848-ig terjedő időszakát azért is az állami függés korának szokás nevezni.

A történelemtanítás keresztmetszetét a tankönyvek is tükrözik. A XVIII. század első felében a földrajzzal hagyományosan egybekapcsolt történelmi ismeretek megszerzéséhez kevés tankönyv állott rendelkezésre. A piarista gimnáziumokban leginkább a nyomdával rendelkező jezsuiták kiadványait használták. Egykorú könyvtárjegyzékekben gyakran megtaláljuk Timon Sámuel és Kazy Ferenc történelem könyveit.
Történt kísérlet piarista tankönyv írására is. 1746-ban a magyar provinciális Jurovics Glicért szólította fel a megírására, ő azonban a megfelelő források hiányára hivatkozott és nem vállalta a feladatot; helyette azt ajánlotta, hogy az osztrák provincia iskoláiban használt tankönyveket vegyék át és egészítsék ki magyar fejezetekkel. A debreceni gimnázium 1752-ből való jelentésében, de másutt és később is, valóban gyakran említik a morvaországi piaristának, P. Remigius Maschatnak (Remigius a S. Erasmo) két kötetes történelemkönyvét (Znoymo 1738-1739), amelyet az osztrák gimnáziumokban általánosan használtak.
A tankönyvek hiánya a Ratio educationis után sem változott. 1777-ben az új előírásoknak megfelelően megjelent az első világtörténelmi tankönyv német nyelven, három kötetben (Lehrbuch der allgemeinen Weltgeschichte). Ezt Budán és Nagyszombatban is kiadták. A gyakorlatban azonban inkább a tanárok segédkönyvéül szolgált. A Ratio azután más tankönyveket is kötelezően előírt. Így még egy 1796. szeptember 17-én kelt helytartótanácsi rendeletben is, tehát már a századfordulón olvasható, hogy a magyar gimnáziumokban a földrajzot az evangélikus Tomka-Szászky János könyvéből és Bél Mátyás kivonatos Magyarország leírásából, a magyar történelmet pedig a jezsuita Palma Ferenc Károly három kötetes műve alapján kell tanítani. A drága és ritka tankönyveket a diákok azonban nehezen tudták megszerezni és még nehezebben tanultak belőle. Ezért az iskolai tanítás jórészt a diktálásra szorítkozott. A pesti piarista kollégium felsőbb osztályainak tanára, Alber János 1782. április 22-én kelt jelentésében így panaszkodik erről a kezdetleges és fárasztó módszerről: Magna temporis iactura fit dictando in scholis studia pleraque omnia propter penuriam librorum ... Multis dictationibus cogitur professor et se et discipulos suos fatigare.
Több évtizedes próbálkozás után a század végén Bolla Márton (1751-1831) írta meg az első piarista történelmi tankönyvet, amely egyben az első hazai világtörténeti összefoglalás volt. Kolozsvárott 1788-1789-ben jelent meg Primae lineae historiae universalis címmel három kötetes műve, amelyet a filozófiai osztály hallgatóinak tankönyvül szánt. Új vonása volt ennek, hogy a többi nép történetébe illesztve tárgyalta Magyarország és Erdély történetét. Érvényesítette továbbá Cörver János 1758-i Methodusának szempontjait és a politikai történet okait, a művelődéstörténeti, tudományos és gazdasági tényezőket is előadta. Bollát e művéért 1800-ban I. Ferenc király húsz arannyal tüntette ki. Könyve hat kiadást ért és fél évszázadnál tovább volt használatban; magyar nyelvre is lefordították. Hatása a XIX. század folyamán nyomon követhető. Spányik Glicér (1781-1850) e mű hatására írta meg Magyarország oknyomozó történetének iskolai összefoglalását (Compendium historiae Regni Hungariae, 1816; Historia pragmatica Regni Hungariae, 1820); tankönyveit latin és magyar nyelven a XIX. században a piarista iskolákban általánosan használták.
Meg kell említenünk még a magyar piaristák tanárképzését. A történettanításnak sajátos, más intézményektől, iskoláktól eltérő vonásai megfigyelésünk szerint a rendi hagyományokból erednek, amelyek nem merülnek ki a kísérletezésre való szabad lehetőségekből. A gyökerek a kezdeti időkre vezethetők vissza. Ennek bizonyítására egyetlen példát szeretnénk bemutatni. Az eddigiekben nem szerepelt Kácsor Keresztély (1710-1792) neve, mert közvetlenül a rendi reformok kialakításában sem szerepelt és nyomtatott művét sem ismerjük. Pályája során 1763-1785 között Privigyén (Previdza) a novíciusok magistere volt, és nekik földrajzot, kronológiát és történelmet tanított. A két esztendős noviciátusi próbaév alatt növendékeit a tanításra is fel kellett készítenie. Ezt a munkáját 1775-1782 között a kecskeméti kollégiumban folytatta, ahol rektor és a filozófiai-teológiai tanulmányokat végző rendi növendékek tanára volt. Kácsornak e két évtizedben írt földrajzi, történelmi jegyzetei, tanítványainak diktált előadásai megmaradtak. Közöttük egy vékony, 48 lapos kéziratban négy rövid, a történelemtanítás módszertanát tárgyaló előadása (Dissertationes quatuor) olvasható. Ez a jegyzet azokban az években keletkezett, amikor a magyar provincia vezetői az iskolai reformokra vonatkozó javaslataikat készítették. Előadásainak címét érdemes idéznünk: 1. Dissertatio de systemate Historiae. 2. Dissertatio de Ratione Discendi et Instituendi studium Historiae. 3. Methodus recte discendi seu instituendi historiam. 4. Parergon. De ratione facile comparandae summa eruditionis in Historicis.
Kácsor e négy értekezésben gyakran hivatkozik az elődök és kortársak legfontosabb műveire, mai fogalmaink szerint a régi és új szakirodalomra felhívta növendékeinek figyelmét összegyűjtve számukra az olvasmányok és forrásmunkák egész sorát. Közben összefoglalta a történelem kutatására, szükségességére, hasznára vonatkozó korabeli nézeteket és kifejtette saját történetszemléletét, történetfilozófiáját. Különös figyelmet fordított a műveltség, az eruditio megszerzését tárgyaló munkákra. Így többek között idézte Joachimus Fortius Ringelbert (1536) De ratione studii liber című könyvét, amelyet Joannes Amos Comenius 1659-ben Fortius redivivus címmel adott ki. A módszertani munkák között három mű szerzőjének, Lodovico Vivesnek (1492-1540), Liber apologeticus contra impugnantes institutum Schol. Piar. (1631), Thomaso Campanellának (1568-1639) Cita del Sole, és Kaspar Schoppének (Scioppio) (1576-1649) neve kapcsolódik szorosan az eredeti piarista pedagógia hagymányához. Ezekről a korán elhunyt tudós piarista, P. Sántha György mutatta ki, hogy Kalazanci Szent József számára éppen a rend célkitűzéseinek és nevelési módszerének kialakításához mintául szolgáltak. Így Vivesnek, az újkori nevelés és etika neves spanyol képviselőjének De subventione pauperum című iratában a szegénység (paupertas) erényére és a szegény gyermekek nevelésére vonatkozó szövegrészek Kalazancius írásaival, levelezésével mutatnak egyezést. Vives könyvének olasz fordítása pedig éppen a rendalapító által szervezett legrégibb olasz kollégiumokban megvolt. A domonkos filozófus, Campanella és a Milánóban grammatikai iskolát fenntartó Schoppe pedig személyes kapcsolatban állottak Kalazanciussal, aki rendjének növendékeit filozófiai és pedagógiai képzésre küldte e két mesterhez; levelezésében ennek is számos bizonyítéka található. Hatásuk pedig a Provincia Germaniae első nemzedékének műveltségében kinyomozható.
Kácsor Keresztély a Dissertationes quatuor-ban ismételten idézi Kaspar Schoppénak a Consultationes de scholarum et studiorum ratione (Padua, 1630) és Tomaso Campanellának a Syntagmata de libris propriis et recta ratione studendi (Paris, 1634) című könyvét. (Ezek részletes bemutatását most mellőznünk kell.) Példának csak azt a Schoppe-utalást idézzük, amelyben a történelemtanulás célját a műveltség („summa eruditio”!) megszerzésében jelölte meg azzal az indoklással, hogy a tanuló ezáltal az örök életet, de a méltóságokat és tisztségeket is biztosíthatja magának. Módszertani fejtegetéseiben az eruditio ismételt emlegetésével Kácsor a piarista rend hivatásának megkülönböztető jegyére, terminusára emlékeztet, amely a szerzetesi fogadalom szövegében így olvasható: cura circa puerorum eruditionem. Forrását pedig így idézi: ... Tatio eruditionem comparandi generica est ... Ipse Scioppius ... in hac ipsa Consultatione scribens ad Adolescentem ... de studiorum ratione ... quem nos proposuimus, ultimum finem ad Deum referendo, proximum in eruditione statuendo, per quam vitam aeternam et dignitates, honores etc. consequatur Tyro.
Kácsor Keresztély kéziratai és a piarista nemzedékekre való hatása további beható vizsgálatot kíván. Tanítványai közé tartoztak és vele kapcsolatban voltak többek között a történettudós Horányi Elek, Simonchich Ince, Peer Jakab, Koppi Károly és Bolla Márton. A tanításban, nevelésben sok változást és útkeresést jelentő XVIII. században Kácsor képviselte a rendalapítónak örökségét, a műveltség, az eruditio megszerzésének és az iskolában való továbbadásának módját. Ez a hagyomány adott megkülönböztető jelleget, arculatot a piarista iskolákban folyó történelemtanításnak.

Szerző, nyomdász, olvasó a XVII. század első felében
Az utolsó két évtizedben Európa-szerte az irodalomtörténeti kutatások során előtérbe került a társadalomtörténeti szempont, és az irodalomszociológia tudományán belül is a kutatók sora fáradozott a könyv- és olvasmányszociológia módszerének kidolgozásán. Ennek a gazdagon szerteágazó témának minden vonatkozását egy rövid dolgozat keretében aligha lehetne áttekinteni, összefoglalni és a hazai kutatási eredményekre alkalmazni. Ezért csupán egyetlen részletét, a nyomdatörténeti vonatkozásait szeretnénk ez alkalommal kiemelni és vázlatosan felelni arra a kérdésre, hogy a magyarországi könyvnyomtató műhelyek a XVII. század első felében mit örököltek a korábbi évtizedek hagyományából, és működésük során milyen új vonások figyelhetők meg.
A választott periódus több szempontból egységes időszaknak tekinthető. Kezdete a török elleni tizenöt éves háború utolsó harmadára esik. A századfordulót követő öt évtized a Bocskai-szabadságharc, majd Bethlen Gábor és I. Rákóczi György mozgalmas belpolitikai eseményeinek, Erdély megszerzett függetlenségének ideje. A királyi Magyarországon a bécsi békével és II. Mátyás trónra jutásával a rendi mozgalmak korszaka kezdődik, amelyet a harmincéves háború zavarai motiválnak, és amelyben a vallási-felekezeti ellentétek is mintha háttérbe kerülnének, inkább hamu alatti parázshoz hasonlíthatók. A késő reneszánsz és a kezdődő barokk legnagyobb irodalmi képviselőinek, Szenci Molnár Albertnek és Pázmány Péternek élete és irodalmi munkássága ezekre az évtizedekre esik. A század közepén korhatárolónak, fontos eszmetörténeti és nyomdászattörténeti választónak tűnik az ortodox református Geleji Katona István (1589-1649) és a puritánus Medgyesi Pál (1604-1663) egymást követő-váltó szerepe. Ezért a puritánus Szenci Kertész Ábrahámnak 1640-ben induló nyomtatói, könyvkiadói tevékenységét már alig lehet a század elejének könyvtörténeti periódusához számítani.
A század közepén való korhatár megvonását leginkább a könyvtermés számszerű mérlegével, statisztikai adatokkal tudjuk hasznosan és célszerűen elvégezni. A Régi Magyarországi Nyomtatványok (RMNy) első kötete, mint ismeretes az 1600-ban megjelent nyomtatványokkal zárul és a 127 évet átfogó részben összesen 836 kiadvány leírása található. Az időközben elkészült - megjelenés alatt lévő - második kötetben az 1601-1635 közötti harmincöt esztendőből összesen 764 tétel található. E két periódus és a számok aránya már első pillantásra a hazai könyvnyomtatás ugrásszerű emelkedéséről árulkodik. Ezeket az adatokat ki tudjuk egészíteni a következő kötetnek gyűjtéséből még tizenöt év adataival. Mindennek felhasználásával a XVII. század első felének könyvtermését együttesen, megközelítő pontossággal vizsgálhatjuk, sőt a választott periódust két részre, egy harmincöt és egy tizenöt éves szakaszra is felbonthatjuk. Hasonló osztás kínálkozik a XVI. századi anyagban is. Különválasztható ugyanis az 1550 utáni félszázad termése: vagyis a kolozsvári Heltai-műhely indulását követő ötven esztendő könyvtermésének számadatait összevethetem a XVII. század egész első felével, azon belül is még a harmincöt és a tizenöt éves részadatokkal. A négyes időosztásban a történeti Magyarország területén nyomtatott valamennyi kiadványról és külön a külföldön nyomtatott magyar nyelvű művekről a következő áttekintést kapjuk:
	Hazai	 Külföldi	 Összesen	
1473-1549	 49	 34	 83	
1550-1600	767	 46	813	
1601-1635	683	 76	759	
1636-1650	663	 57	720	
Összesen:	2162	213	2375	
Az 1473-1549 közötti terméshez viszonyítva a XVI. század második felében a nyomtatványok számának gyarapodása tehát  15,6-szoros: az 1550-1600 közötti összeg pedig a XVII. század első felében csaknem megduplázódik: a hazai nyomdák termése közel kétszeresére, a külföldieké pedig a háromszorosára emelkedett. A külföldön készült 1550 előtti könyvtermés az egésznek 40%-a, 1550 után 0,57%-a, 1601-1650 között pedig 0,9%-a. A csökkenésnek oka a hazai nyomdászat kibontakozása. Ezt mutatja a következő táblázat, amely a nyomdahelyek számára vonatkozik, az előbbi időbeosztás szerint:
idő	magyarországi	külföldi	
1473-1549	 5	 5	
1550-1600	26	 9	
1601-1635	16	17	
1636-1650	14	 6	
A XVI. század második felében ismert huszonhat nyomdahely tehát a következő félszázadra tizenhatra, illetve tizennégyre csökkent. Ennek jól ismert oka az, hogy a kezdeti időszakban sok rövid életű és gyakori helyváltoztatással járó nyomdaalapítási kísérlet történt. Elegendő Joannes Manlius (Németújvár, Monyorókerék, Németlövő, Keresztúr, Sárvár) és Huszár Gál (Óvár, Kassa, Debrecen, Komjáti) nyomdájának sorsára utalnunk. A századfordulót csak a kolozsvári, debreceni, szebeni, bártfai, nagyszombati és a keresztúri könyvnyomtató műhely élte túl.
Kíséreljük meg ezek után a XVII. század első felének könyvnyomtató műhelyeit áttekinteni a bevezetésben jelzett célkitűzés szerint.
A műhelyek egy csoportja a XVI. századi előzményekre, Sylvester János, Manlius és Huszár Gál erőfeszítéseire emlékeztet: sőt Manlius század eleji működésével az előző korszaknak hagyománya is folytonossá lesz. Ehhez a csoporthoz tartozó nyomdák főuraknak, az evangélikus Nádasdyak, a református Batthyányak vagy a katolikus Pálffyak birtokán és pártfogása alatt működtek. Joannes Manlius nem sokkal korábban jött Magyarországra és a századforduló táján költözött Sopronkeresztúrról Sárvárra, ahol 1602-ben Magyari István híres munkáját, Az országokban való romlásoknak okairól ... szerzett hasznos könyvecskét (RMK I. 379 - RMNy 890) nyomtatta. Halála után, 1608-tól betűivel és felszerelésével Farkas Imre dolgozott egészen 1643-ig, mindvégig Nádasdy-birtokon: Sopronkeresztúron és Csepregen. Legtöbb nyomtatványának ajánlása a patrónus-család tagjaihoz, főként Nádasdy Tamáshoz és fiához, Pálhoz szólnak. Nádasdy Tamást neveltető pártfogójának vallja, akinek a mestersége megszerzését is köszönhette. Erről az 1626-ra kiadott csepregi kalendáriumnak (RMK I. 553 - RMNy 1323) a pártfogójához írt ajánlásában így tett vallomást: „Én az Nagyságod szárnya alatt gyermekségemtül fogva nevelkedvén föl, az én mesterségemet az Nagyságod édes szülőinek beneficiomok által tanultam meg.
Földesúri patronátus alatt működött Bernhardt Máté nyomdája is, előbb 1617-1619 között Németújváron, 1624-1634 között pedig Pápán. Felszerelését a református Batthyány Ferenc vásárolta Bécsben, és csak fiának, Ádámnak katolizálása után szűnt meg a református egyháznak dolgozni. Ekkor egy darabig használatlanul hevert és Ferenczffy Lőrinc, az udvari kancellária könyvkiadó-mecénás titkára kérte a maga számára, de hasztalanul. Utóbb ennek a felszerelésével, betűivel a csallóközi Tejfaluban, a Pálffyak birtokán katolikus kiadványokat készítettek.
A második csoportba azokat a könyvnyomtató műhelyeket sorolhatjuk, amelyek üzleti vállalkozások voltak. Ez a típus áll a mesterség európai hagyományaihoz a legközelebb, és ezt képviselte a XVI. században Heltai Gáspár is. Ezeknél a tulajdonos rendszerint tudós, művelt ember, a litteratus mesterségnek is birtokosa volt. A XVII. század első felében ilyen a bártfai és a lőcsei nyomda. Bártfán az idősebb Klöss Jakab, a város szülöttjétől, David Gutgeselltől vette át az üzemet. Akárcsak elődje, ő is tekintélyes polgár, időközönként tanácsbéli tisztségviselő volt. Korábban Vizsolyban és Kolozsvárott is dolgozott. Üzleti vállalkozó jellegére utal többek között, hogy egy rövid esztendőre Lőcsén is szerencsét próbált mesterségével. Tőle 1622-ben fia, az ugyancsak „civis et typographus” ifjabb Klöss Jakab vette át az officinát. A XVII. század első feléből ennek a műhelynek 108 nyomtatványát ismerjük.
A korszak legtermékenyebb üzleti vállalkozó könyvnyomtatója a lőcsei Brewer Lőrinc volt, aki 1625-ben alapította műhelyét. Pavercsik Ilona kutatási eredményeiből tudjuk, hogy a lőcsei műhely az alapító idejében a magyarországi nyomdák között messze kitűnt: betűkészlete 31 különféle latin, görög és fraktúr sorozatból állott. A kereken harmincötezer forint értékű vagyonának leltárából a gazdag polgár-patrícius és üzleti vállalkozó képe bontakozik ki.
Ismét más típushoz tartoznak a század első felében azok a nyomdák, ahol a város gyakorolt felügyeletet a műhely felett, a tanács hívta meg a könyvnyomtató mestert, aki több-kevesebb anyagi függésben is volt a városi magisztrátus tagjaitól, és ha a tulajdonos mesterségében utód vagy örökös nélkül halt meg, műhelyét a város törekedett magának megváltani. Ilyen ebben a korszakban a brassói nyomda, ahol Martin Wolfgang, az egykori lőcsei művezető faktor 1625-ben rövid ideig működött. Ilyen a szebeni officina is, ahol kisebb megszakítással a vállalkozó könyvnyomtatók és kereskedő bibliopolák egész sora váltogatta egymást. Kassán is a városi tanács hívására alapított nyomdát 1610-ben Johann Fischer, aki Jakob Klössnek volt a veje. Fischer és utódai, Johann Fest és a Lőcséről származott Daniel Schultz sokban, főleg anyagiakban függött a várostól. Vállalkozásuk azonban lényegében üzleti jellegű volt. A városi magisztrátus a nyújtott anyagiak fejében ellenőrizte a nyomdász munkáját. Jellemző példa erre az 1628. esztendőre nyomtatott kalendáriumok (RMNy 1388 és 1390) ajánlásának ügye. 1627. november 17-én, amikor a könyvnyomtató a kassai Erzsébet-napi vásárra már elkészítette a legkeresettebb portékáját, a következő évi naptárakat, ez olvasható a városi jegyzőkönyvben: „Az compactor Dániel Schulz adott calendariumokat németeket és magyar nyelven valókat. Az magyarokat dedicálván ő felségének, urunknak Betlen Gábornak, az németet egy privata personának Francz Tragenernek [kassai kereskedőnek]. Azért végezte az nagyságos tanács, hogy pro mulcta florenos [pénzbírságot] adgyon, az német kalendáriumokból ki metéllye az dedicatiot. Négy évtized alatt Kassán összesen 122 nyomtatvány jelent meg, ebből 115 az első huszonöt esztendőre esik. A kalendáriumból a debrecenieken kívül itt jelent meg a legtöbb, ami a kelendőségre való törekvést, egyben azonban a könyvnyomtató szűkös pénzügyi helyzetét is jelzi. Schulz halála után a városi jegyzőkönyvek évenként ismétlődő bejegyzése: „Daniel Scholczin supplicál, hogy a kalendáriumért adnának valamit; rendszerint három köböl búzát vagy három tallért utaltak ki neki. Az özvegy halála után pedig a műhely a város birtokába jutott.
A felekezetek szolgálatában álló műhely volt a kolozsvári és a debreceni, bár a XVII. század első felében a városi hatóságok is beleszóltak működésükbe. Az ősi kolozsvári Heltai-műhelyt, amely az unitáriusok szolgálatában állott, az alapító fia, ifjabb Heltai Gáspár még 1588-ban vette át özvegy anyjától. A század elejére már ő is megöregedett, látása megromlott és idejének nagy részét a városi ügyek foglalták le. A fennmaradt nyomtatványok tanúsága szerint a felszerelés is a század első másfél évtizedében úgyszólván teljesen használatlanul hevert. Feltehetően alkalmi vállalkozó, ismeretlen könyvnyomtató készíthette ez idő alatt az unitáriusok énekeskönyvét, egy-egy kisebb népkönyvet, szójegyzéket, iskolai tankönyvet. Újabb felvirágzását 1616-1622 között Makai Nyírő János és Abrugyi György faktorsága alatt érte el. Ekkor újraöntött betűkészlettel jelent meg Enyedi György bibliai magyarázatainak vaskos kötete (1619, RMK I. 494 és 503 - RMNy 1187 és 1222). Korszakunkból összesen 81 nyomtatványát ismerjük, ami a XVI. századi 208 kiadványnak alig haladja meg az egyharmadát. A debreceni nyomda a református egyházat szolgálta és ötven esztendő alatt folyamatosan működött. Termelése a bártfai és a kassai műhelyekkel volt egy színvonalon, 125 nyomtatvány került ki sajtói alól, a XVI. századi 157-tel szemben.
Luteránus kiadványok előállítására 1637 táján Trencsénben Ján Václav Vokál a Morvaországból menekült csehek részére alapított nyomdát, ahol a század közepéig 98 latin, német és szlovák-cseh nyelvű kiadvány látott napvilágot.
A református-puritánus vallási mozgalmakat szolgálta Bethlen Istvánnak, a fejedelem öccsének váradi alapítása 1640-től; megmaradt azonban ez a műhely a felvidéki üzleti vállalkozásokra emlékeztető kezdeményezésnek. Vezetője a nagy műveltségű Szenci Kertész Ábrahám - Herepei János feltételezése szerint - a szülővárosához közel fekvő Nagyszombatban, a jezsuitáknál kezdhette tanulni a könyvnyomtató mesterséget, amit azután Hollandiában emelt művészi fokra. Műhelyéből az első évtizedben 58 nyomtatvány került ki; tudatos kiadói elgondolása az egyházat és az iskolát szolgálta. Működése a magyarországi könyvművészet történetének kimagasló korszakát jelenti.
Hivatalos - „állami” - nyomdának tekinthetjük a fehérvári műhelyt. Ismeretes, hogy Bethlen Gábor erdélyi művelődéspolitikájában milyen lényeges szerepet játszott a könyvnyomtató officinának létesítése. Ehhez az első lépést a felső-magyarországi hadjárata idején tette, amikor Nagyszombatban lefoglaltatta Forgách Ferenc érsek egykori nyomdájának felszerelését. Ennek történetét és Fehérvárra kerülésének kalandos útját a betűtípusok módszeres vizsgálatával Ecsedy Judit tisztázta. Eredményeit kiegészíthetjük azzal, hogy az egykori pozsonyi érseki nyomda felszerelését minden jel szerint Pázmány Péter, Forgách utóda még 1617-ben vitette Nagyszombatba, ahol érseksége kezdetén már kijelölt új székhelyén, a jezsuita kollégium mellett az egyetem alapítását és nyomda felállítását tervezhette. 1619 tavaszán a Forgách-féle felszereléssel már Nagyszombatban nyomtattak (RMK II. 392-393 - RMNy 1193, RMK II. 395 - RMNy 1192), őszre azonban Bethlen csapatai elfoglaták a várost. 1620 januárjában a fejedelem és a magisztrátus levelezésében a nyomda vezetőjeként a bécsi udvari történetírónak, Berger Illésnek neve tűnik fel. Január 20-án a fejedelem kancellárja, Péchy Simon ura nevében megparancsolta a nagyszombati főbírónak és a városi tanácsnak, hogy a náluk levő nyomdát „szerszámival, eszközivel Bergernek adja át. Ez azonban nem mehetett simán. Február 28-án a fejedelem aláírásával újabb, szigorú hangú felszólítást kaptak, hogy ne csak a katolikusoknak nyomtassanak, mert „az tipografia nem privatumra csak, hanem minden publicus ususra való. Nemsokára a fejedelem a nyomdát, amelynek művezetője Nikolaus Mollerus volt, lefoglaltatta és a következő évben Kassára szállíttatta. Ott Mollerus mint a fejedelem nyomdásza, „typographus S. Regiae Majestatis rövid ideig még dolgozott, nemsokára azonban háza népével együtt pestis áldozatává lett. Bethlen ekkor szállíttatta a felszerelést Gyulafehérvárra, ahol az az 1623-ban megindult fejedelmi nyomtató műhely, Erdély hivatalos nyomdája felszerelésébe beolvadt. A nyomda elsősorban a főiskola szükségleteit látta el, de kormányzati kiadványokat, hivatalos nyomtatványokat (országgyűlési artikulusok) is készítettek itt. Előbb erdélyi mesterek (Válaszúti András, Meszléni Márton), 1628-tól pedig a sziléziai Leignitzből jött Jakob Effmurdt, „Fejedelem urunk typographusa és compactora vezette a műhelyt. I. Rákóczi György idejében új felszereléssel, hangjegyekkel is ellátták, hogy kinyomtathassák az Öreg Graduált (1636, RMK I. 658). 1640 táján pedig román nyelvű cirill betűs nyomtatványok kiadására is berendezkedtek. A XVII. század első felében ez volt a legnagyobb magyarországi műhely, amelynek 16 antikva, 7 kurzív, 5 görög, 1 héber és 2 fraktúr betűtípus-sorozata volt. Bethlen Gábor és I. Rákóczi György idejéből a gyulafehérvári fejedelmi nyomda történetének nagyon sok társadalmi vonatkozású adatát (a magyar és külföldi nyomdászokról, szerződésekről, felszerelésről stb.) Herepei János gyűjtötte össze. Ezekből világosan látszik, hogy ez a műhely hivatalos „állami nyomda volt, amely a fejedelemnek 1620-ban írt figyelmeztetése - vagyis hogy „az tipográfia nem privatumra csak, hanem minden publicus ususra való - alapján működött, természetesen a katolikusok kizárásával.
A „privatum” és a „publicus usus” ugyancsak módosított változata figyelhető meg Ferenczffy Lőrincnek (1577-1640), a bécsi udvari kancellária magyar titkárának nyomdaalapítási kísérlete és könyvkiadói tevékenysége körül. Nála állandó könyvnyomtató műhelyről alig lehet beszélni, inkább kiadónak tekinthető, akinek működéséhez az 1615-1617 évek között harminc nyomtatvány kapcsolható. Ezek nagyobbik része Prágában és Bécsben idegen nyomdákban készült, és Ferenczffynek a megjelenésük körüli szerepét, közelebbi vagy távolabbi közreműködését részben az egykorú adatok, feljegyzések, részben pedig a birtokában volt és a műhelyeknek egy-egy alkalomra kölcsönzött fametszetű illusztrációk bizonyítják. 1628-ban azután Prágában megvásárolta Georgius Nigrinusnak a XVI. század utolsó harmadában jelentékeny prágai műhelyét, amely ekkor használatlanul hevert. Ezzel Bécsben 1632-1638 között tíz nyomtatványt adott ki, sőt e nyomdai felszerelését bemutató füzete, a legrégibb hazai vonatkozású betűminta-könyv az utókorra is megmaradt. Ferenczffy életrajzi adataiból tudjuk, hogy a jezsuiták neveltje volt, és testvére, Ferenczffy Pál a rendbe is belépett. Lőrinc királyi főtisztviselőként az udvari politikát és diplomáciát szolgálva jó kapcsolatot tartott nemcsak az uralkodó híveivel és az ellenreformáció képviselőivel, de protestánsokkal is, sőt Bethlen Gábornak bizalmasa is volt. Ennek megfelelően kiadványaiban, köztük a tíz saját betűkkel előállított bécsi nyomtatványban, egészen sajátos módon tükröződnek a rendi-nemesi törekvések az ellenreformációs szemlélettel. Jezsuita kapcsolataival jól megfért a jeles protestáns személyiségekkel való barátsága (Szenci Molnár Albert, Rimay János). Kiadványainak illusztrációi között pedig gyakran felfedezhetjük az ellenreformációtól támogatott rendi ideológia jelképeit, az országalapító Szent István, a katona Szent László vagy a Patrona Hungariae alakját. Koncepciójában helyet kapott az ifjú Zrínyi Miklósnak 1634-ben Bécsben elmondott Szent László-napi diák beszéde (RMK III. 1498), amelyet saját betűivel jelentette meg. De odaillik Balassi Bálint és Rimay János Istenes énekeinek legkorábbi ismert, ugyancsak Ferenczffy-betűkkel nyomtatott bécsi kiadása (RMNy 1599), amelynek felekezeti hovatartozását az utolsó harmadában Nyéki Vörös Mátyás katolikus énekei jelzik minden kétséget kizárva. Ferenczffy hivatali munkájával volt kapcsolatos az általa szerkesztett és kinyomtatott országgyűlési artikulusoknak sorozata, vagy 1634-ben Kithonich János királyi jogügyi igazgató perjogi kézikönyve (RMK III. 1497). Ferenczffy rendi-nemesi törekvéseit legszemléletesebben a magyar királyok történetét és képeit tartalmazó nagyméretű história lett volna hivatva bemutatni. Erre vonatkozó terveiről már 1615-ből van adatunk. Erre a rendektől, nemesektől és városoktól 2000 forintot gyűjtött, sőt a rézlemezek elkészítésére a kincstártól 100 aranyat kapott. 1615-ben Batthyány Ferenc Sopron megyei főispántól a Liber Iconum Regum Hungariae című kiadvány nyomtatási költségeire kért pénzt, és támogatói sorában a protestáns főurak közül Homonnay János 300 forinttal, Révay Péter koronaőr pedig 100 forinttal szerepelt. 1628-ban, már saját nyomdai felszerelésének megszerzése után írt levelet a soproni tanácsnak, és ebben a régóta tervezett kiadványhoz kérte támogatásukat. 1634-ben a „Magyar Ország és nemzetről való história kinyomtatásához, amelyet akkor már valóban az „országbéliek kévánságok és várakozások előzhetett meg, Batthyány Ádámtól kért a birtokán használatlanul álló pápai református nyomdából, az 1632-ben meghalt Bernhardt Máté egykori műhelyéből valami „tipográfia eszközt, alighanem a bécsi felszereléséből hiányzó nagyobb méretű sajtót. Ferenczffy terve azonban soha sem valósulhatott meg. Berger Illés királyi történetírónak, kora egyik legjellegzetesebb Habsburg-udvaroncának kellett a kéziratot elkészítenie; a három kötet azonban mindkettőjük halála után állítólag elkallódott. A sok pénznek, törődésnek ma is látható eredménye a Ferenczffy-betűkkel 1632-ben készített Historia Hungariae című három leveles próbanyomat és a rézmetszetű király-képek kései kiadása, az 1664-ben Nürnbergben Nádasdy Ferenc költségén megjelent Mausoleum (RMK III. 2254).
A pozsonyi magyar kamara számadáskönyveiben két adatot is találunk arra, hogy Ferenczffy Lőrincnek az országgyűlési artikulusok kinyomtatására a költségeket - 1618-ban 175 magyar forintot, 1635-ben pedig 300 forintot - kiutaltak. A második alkalommal a kiadvány Ferenczffy betűivel készült (RMK III. 1509), és terjesztéséről is van adatunk. A február 24-én berekesztett soproni diéta után alig egy hónappal, március 25-én már el is készült a törvénycikkek nyomtatásával és néhány aláírás és pecsét nélküli példányt el is küldött Batthyány Ádámnak: „Az ország articulusit ki nyomtattam, az pecsétest, nagyságodnak valót az kamarára szokás szerént dirigáltam. Ezeket penig nem subscribáltattakat, tudván, hogy pro officialibus [hivatali használatra] kévánhatna nagyságod, ime egynehány exemplart küldöttem nagyságodnak. Hogyha többre szüksége lészen nagyságodnak, csak jelentse, küldök elegendőt. Minden jel arra vall, hogy a Ferenczffy-kiadványok terjesztésének útja-módja - nemcsak a hivatalos nyomtatványoknál, a többinél is - elsősorban az ajándékozás lehetett. Erre éppen az 1635. évi soproni országgyűlés idejéből egy másik adatunk is van. Kithonich János perjogi kézikönyve második, a Ferenczffy-betűkkel nyomtatott bécsi kiadásának a Széchényi Könyvtárban őrzött egyik példányán, amely Szemere Pál Abaúj vármegye követévé és királyi táblai ülnöké volt, ezt a bejegyzést olvashatjuk: „Generosus dominus Laurentius Ferenczffy Secretarius Regius dono dedit Sopronii in Generali Diaeta 1635. 2. Febr. De megemlíthetjük Franciscus Montmorency németalföldi jezsuita Cantica et idyllia sacra című, Bécsben 1632-ben Ferenczffy betűivel és ajánlásával kinyomtatott (RMK III. 1474) latin verseskönyvének azt a példányát, amely a szepességi Podolin 1642-ben alapított piarista kollégiumának könyvtárában maradt meg. Ebben diák kézre valló beírások, toll-próbák azt bizonyítják, hogy e könyvet a latin versfaragás mesterségének tanulásához iskolában használták. A példány első tulajdonosa azonban Wass Mihály, a nagy tekintélyű kassai patrícius polgár, szenátor és polgármester volt, aki azt Ferenczffytől kapta ajándékba a kötet elején, a papír kötésű tábla belső oldalán tett eme bejegyzése szerint: „Anno 1632. die 1. Septembris Generosus Dominus Laurentius Ferenczffy Sacrae Caesareae Regiaeque Majestatis Cancellariae Hungaricae Secretarius Vienna hunc libellum mihi Michaeli Wass dono misit. Ugyancsak Wass Mihály 1636. március 3-án levelet írt Ferenczffynek, akit bizalmas barátjának nevezett. Ebben többek között ezt olvassuk: „Wass Jankó, az fiam, kegyelmednek szolgálatjába ajánlom; igen óhajtja az kegyelmed régi compromissumát [ígéretét], el is várja kegyelmedtül. Nekem is küldjön kegyelmed valami olvasásra való könyvet, hadd emlegethessem kegyelmedre gyakrabban. Majd az utóiratban még egyszer visszatért a könyvküldésre: „Ha egyébbel nem is, valami könyvecskékkel kedveskedjék kegyelmed az fiamnak; mását várja az feleségemtül az ajándéknak. A kért könyv Ferenczffy kiadványainak időrendjét ismerve - alighanem a Balassi, Rimay, Nyéki Vörös verseit tartalmazó Istenes énekek csinos kis kötete lehetett, amely Bécsben éppen ebben az időben készülhetett el.
A XVII. század első felére esik az ellenreformáció katolikus nyomdájának végleges megalapítása is. Ferenczffy kiadói törekvései erre is hatottak. Nemcsak az életében megjelent kiadványok, amelyek közül többet Pozsonyban és Nagyszombatban újra kiadtak; de felszerelése is, amely 1640-ben, halála után Pozsonyba került. Némethi Jakab, a pozsonyi jezsuita nyomda vezetője kérte el Lippay György püspök-kancellártól, Ferenczffy utolsó hivatali elöljárójától. Ez a felszerelés azután a pozsonyi nyomdába beolvadt és azzal együtt 1646 után fokozatosan átkerült az új nagyszombati műhelybe, a Pázmány által alapított egyetem nyomdájába. Az egykor Bécsben használt betűk, könyvdíszek, a fametszetű illusztrációk nagy része megtalálható előbb a pozsonyi, majd az ötvenes évek közepétől kezdve a nagyszombati kiadványokban, sőt a XIX. század elején még Budán, az egyetemi nyomdában is feltűnnek.
Telegdi Miklós XVI. századi kezdeményezésének, az 1577-ben alapított és halála után az esztergomi káptalan tulajdonába került első nagyszombati nyomdának felszerelése a XVII. század elejére erősen megkopott és csak ritkán használták. Betűivel 1601-1609 között magyar kalendáriumokon kívül csak Pázmány két könyvét, a Magyar Istvánnak adott Feleletét (1603, RMK I. 385. - RMNy 905.) és A nagy Calvinus János hiszek egy Istenét (1609, RMK I. 415. - RMNy 984.) nyomtatták. Amikor pedig 1609-ben Forgách Ferenc esztergomi érsek pozsonyi házában és költségén új nyomda létesült, az vette át a nagyszombatinak szerepét; Pázmány művei is ott jelentek meg és azoknak korrektora, gondozója már Némethi Jakab jezsuita volt, aki Ferenczffyvel is szoros kapcsolatban állott.
Némethi Jakabot (1573-1644) a magyarországi nyomdászat és könyvkiadás történetében eddig nem sokat emlegették. Neve nyomtatott kiadványokon soha nem szerepelt; azzal csak a jezsuita kéziratos névtárakban, az esztendőnként Rómába küldött rendi jelentésekben és a pozsonyi, nagyszombati nyomdára vonatkozó iratokban találkozunk. A jezsuiták hivatalos feljegyzéseiből, az évről-évre pontosan vezetett Historia brevisekből viszont életét részletekbe menő aprólékossággal lehet összeállítani. Pályája 1608-tól kevés megszakítással hosszú időn át kapcsolódott Pázmányéhoz, akinél két évvel volt fiatalabb, és akinek sok mozgást, utazást igénylő munkájánál - a rendi szabályoknak megfelelően - állandó sociusa, kísérő társa, titkára volt. Együtt voltak 1611-1615. években Forgách érsek pozsonyi házában is. Ezekben az esztendőkben az új érseki nyomdában jelentek meg Pázmány művei, többek között az Imádságoskönyv második kiadása (1610, RMK I. 424. - RMNy 1003.) és a Kalauz első kiadása (1613, RMK I. 433. - RMNy 1059), mindkettő jelentős, terjedelmes és sok nyomdai munkát kívánó nyomtatvány. Némethi részt vett ezeknek nyomtatásában, korrigálásában. Amikor pedig Pázmány lett az esztergomi érsek - amint ezt fentebb a gyulafehérvári nyomdával kapcsolatban már láttuk -, székhelyét Nagyszombatba akarta áthelyezni. A város felvirágoztatásával már kezdetben tervei voltak és valószínűleg 1617 nyarán a Forgách-féle nyomdát is oda szállíttatta. Amikor 1618-1619-ben e nyomdával Nagyszombatban már nyomtattak, a rendi névsorok szerint Némethi is ott tartózkodott. A Bethlen-féle hadjárat háborús nyugtalanságainak elültével, 1622 novemberétől azután több esztendőn át újra Pázmány mellett működött; ebben az időben foglalkozásának, beosztásának jelölésére a névsorokban ilyen megjegyzésekkel találkozunk: „apud archiepiscopum ... utitur in ordinando Bibliotheca et imprimendis libris, „in typographia Posonii, apud illustrissimum Cardinalem. Pázmány ezekben az években letelepítette Pozsonyban is a jezsuitákat, és az elveszett nyomda helyébe saját házában és költségével új érseki nyomdát alapított. Itt nyomtatta Némethi 1623-ban a Kalauz második (RMK I. 532. - RMNy 1293.) és 1625-ben az Imádságoskönyv harmadik kiadását (RMK I. 548. - RMNy 1345). Közben egy időre Bécsbe küldték, hogy egy-egy jelentősebb magyar kiadványnak, így Káldi György bibliafordításának (1626, RMK I. 551. - RMNy 1352), majd prédikációi két kötetének (1631, RMK I. 601-602. - RMNy 1509-1510) nyomdai munkálatainál segédkezzék és kurrektúráját elvégezze. Beosztását a rendi névtárak így jelölik: „adjuvit patri Káldi in impressione ... curat typographiam pro Ungaris, „imprimit postillas.
Pázmány 1631-ben a saját házában kezelt érseki nyomdáját átadta a jezsuitáknak újonnan épített pozsonyi kollégiumába - az egykorú adatok szerint azzal a feltétellel, hogy az a tervezett nagyszombati egyetemé lesz. A Káldi-prédikációk imént említett, 1631-ben Bécsben készült két kötete ennek az új korszaknak kezdetét tükrözi. A nyomtatás munkája Rickhes műhelyében készült. A címlapon a nyomtatás helyéül azonban Pozsonyt tüntették fel és mellette Rikesz Mihály neve olvasható. A betűtípusok vizsgálata nyomán kiderült, hogy a két kötetben csupán a címlapok és az ajánlások - az elsőben Pázmánynak, a másodikban Esterházy Miklósnak címezve - készültek Pozsonyban. Valószínűleg ezekkel a lapokkal indulhatott a pozsonyi jezsuita kollégiumba telepített nyomda, ahol ugyanebben az évben Pázmány Imádságoskönyvének negyedik kiadása (RMK I. 604 - RMNy 1513), majd 1636-ban a Prédikácziók (RMK I. 663) és 1637-ben a Kalauz harmadik kiadásának (RMK I. 673) hatalmas kötetei láttak itt napvilágot. Az 1632-1634. években a rendi névtárak szerint Némethi a nagyszombati kollégium könyvtárosa, ahol ő végezte az első nagyobb arányú rendezést; az ő keze írására ismerhetünk a kollégium legrégibb könyvtárkatalógusában, amelyet a budapesti Egyetemi Könyvtárban őriznek. Feltűnő, hogy ugyanezekben az években a pozsonyi jezsuita nyomdából egyetlen kiadványt sem ismerünk. Úgy látszik, a nyomda működése az ő személyes jelenlétéhez volt kötve. Élete utolsó tizenegy esztendejét, 1635-1644 között azután folyamatosan Pozsonyban töltötte és beosztása a nyomda vezetését jelölte (corrector typographiae, Praefectus typographiae).
1619-től egykorú adatok sorozatából az látszik, hogy Némethi nemcsak Pázmánnyal, de Ferenczffy Lőrinccel is rendszeres kapcsolatot tarthatott. Erre Pázmány levelezésében is találunk utalást. 1631-ben nevük két alkalommal is együtt szerepel egy márványba vésendő felirat szövegének megtervezésével kapcsolatban, mint olyanoké, akik a kalligráfia, a szép betű rajzolásának mesterségéhez értenek. Ebben az évben készült el az érsek költségén a pozsonyi Szent Márton-templom fényes mellékkápolnája Alamizsnás Szent János tiszteletére. Az ünnepélyes felszentelést Pázmány emléktáblával kívánta megörökíteni. Ezért 1631. június 9-én Vágsellyéről levélben kérte a bécsi jezsuita kollégium rektorát, hogy a tervezett feliratot a levélhez mellékelt minta szerint arany betűkkel vésesse márványba. Tíz nappal később az érsek titkára Tőrös János megismételte a kérést: hozzáfűzve, hogy a feliratot ne a mellékleten látható kerekded betűkkel, rotundákkal, hanem nagyobb formájú verzálisokkal Páter Jakabbal vagy Fernczffy uram kancellistáival terveztesse meg.
Némethi bécsi tartózkodására, működésére utal ritka, név nélküli megnyilatkozásai közül az 1629-ben Bécsben Rickhes műhelyében megjelent, vasárnapi bibliai szakaszokat tartalmazó perikópás könyvecskében a keresztény olvasóhoz intézett ajánlás (RMK I. 575 - RMNy 1421). Erről a kiadványról a váci Egyházmegyei Könyvtárban 1955-ben előkerült Káldi-töredékek alapján sikerült megállapítanunk, hogy szedése nem kéziratról, hanem a Szent Biblia próbanyomatainak megfelelő, Káldi György kézírásával kijelölt lapjairól készült. Az ajánlásból nyilvánvaló, hogy azt Némethi írta és nemcsak a Biblia-fordításnak, de e könyvecskének nyomdai munkálatait is ő végezte: „Minthogy Isten kegyelméből a Szent Bibliát, azaz egész szent írást a közönséges keresztyén Anyaszentegyháztól régenten bevött bötű-szerént magyarra fordítva láttam, sőt annak ki nyomtatásában munkálkodtam-is, s nem ok nélkül, hogy kedves dolgot cselekedném az Isten igéje hirdető igaz tanítóknak, ha az szerént magán ki-nyomtatnám a vasárnapokra és innepekre szolgáló evángéliomokat és espistólákot”. Még ugyanebben az évben és ugyancsak Rickhes műhelyében látott napvilágot Hajnal Mátyás elmélkedési könyve, a „szíves könyvecske (RMK I. 576 - RMNy 1422). Ennek megjelentetésében Ferenczffy Lőrinc is közreműködött és a mű elé ajánlást is írt. A könyvecskét tizennyolc rézmetszetű embléma és sok olyan fametszetű kép díszíti, amelynek dúca a királyi titkár birtokában volt. A nyomtatás munkálatait Némethi végezhette a perikópás könyvvel közel egy időben.
Ferenczffy és Némethi kiadványainak külső kiállítása, gondos tipográfiája és díszítése is rokonságot mutat. Ezek szépsége már azért is feltűnő, mivel a korabeli bécsi nyomdák, különösen az általuk foglalkoztatott Formica-, Gelbhaar- és Rickhes-műhelyek teljesítménye a húszas-harmincas években a tulajdonosok elöregedése vagy betegsége miatt a hanyatlás jeleit mutatta. Kettőjük kiadványaiban jelentek meg először a rézmetszetű illusztrációk és díszcímlapok, amelyek ezekben az évtizedekben még újnak, modernnek számítottak. Az európai nagy nyomdák is csak a XVI-XVII. század fordulóján kezdték alkalmazni. A pozsonyi nyomdában ennek legkorábbi példáját Pázmány Kalauzának első kiadásáról ismerjük. A további kiadásokon és a Káldi-biblia címlapján ezeknek a nagyméretű rézmetszeteknek bonyolult embléma-jellegű felépítése mindig eszmei mondanivalót szolgáltak. A képek az ellenreformáció tanítását közvetítették. Az építészeti elemekből megszerkesztett, díszkapura vagy palota homlokzatára emlékeztető, de a késő reneszánsz oltár-retablók felépítését is követő kompozícióban angyalok, magyar vagy jezsuita szentek, a Patrona Hungariae alakja, a nemzeti címer, a Jézus-monogram látható. A tanító-oktató célzat - akárcsak a nagyszombati jezsuita templom oltáráé - a korabeli szemlélő, az olvasó számára közérthető volt: az országnak a bajokból való megmentéséhez a régi hitre való visszatérés, a szent elődök és példaképek hite, az ősi Mária-tisztelet vezethet.
A pozsonyi nyomdában megjelent nyomtatványok előállítási költségéről, áráról egyelőre nem sok adatunk van. A római levelezésekből és levéltári feljegyzésekből tudunk arról, hogy Káldi a prédikációk első két kötetének kinyomtatására éveken át gyűjtötte az adományokat és családi örökségből is nagyobb összeget erre a célra fordított. A harmadik kötet költségeire szolgáló összeget pedig halála után a kézirattal együtt őrizték a pozsonyi kollégiumban, majd később a nyomdával együtt átadták a nagyszombatiaknak, akik azonban csak a század második felében, 1681-ben tudták azt kinyomtatni (RMK I. 1268). Könyv értékére találunk utalást Petrus Canisius katekizmusának 1624-ben magyar nyelven megjelent rövidített kiadásában, amelyet 109 fametszetű képpel illusztráltak (RMK I. 544 - RMNy 1319). Némethinek ez az egyik legszebb kiadványa, amely a hazai könyvdíszítés és könyvillusztráció történetének is jelentős állomása. A kiadás költségeit alighanem a nagyszombati kollégium vagy annak patrónusa, a templomukat is építtető Esterházy Miklós viselhette. A kiadáshoz mintául szolgáló latin eredeti 1618-ban Augsburgban rézmetszetű képekkel jelent meg. Erre utal az ajánlásban a nagyszombati rektor, Ferenczffy Pál, a királyi titkár jezsuita testvére: „Egy nehány tekintetes fő emberek találkoznának, kik mind tanácsokkal s mind költségekkel segítségül lőnek, hogy ... a Katekizmusra-valo efféle szép új Képek, jóllehet nem rézbe, mint az-előtt, hanem puszpángba (hogy a szegénység-is kevesebb költséggel hozzá férne) kimetszetnének, és ki-nyomtatatnának.
A költségek nagyságával magyarázható, hogy a pozsonyiak bőkezű mecénásának, Pázmány Péternek halála után kiadványaik is egyszerűbbek, szegényesebbek lettek. Pedig a jezsuiták már aligha követték Ferenczffy Lőrinc példáját, aki kiadványait még nagylelkűen osztogathatta. Erre utal a jezsuiták egyetemes főnökének Rómából, 1638. december 4-én kelt levele, amelyben Joannes Rumer bécsi provinciális útján küldött figyelmeztetést, hogy a pozsonyiak a nyomdájukban megjelent könyvekért csak a nyomtatás költségeit kérhetik, de azokkal nem kereskedhetnek: „Typographiam in Collegio Posoniensi cum ad usus multos pios utilis esse iis praesertim in locis possit, ego non improbarem ... divendant igitur licebit libros praetio expensis commensurato, sed mercaturam ne exerceant.
A legfőbb rendi elöljáró utasításában egyúttal a „publicus usus egyfajta alkalmazására is ráismerünk, amely itt a „sok jámborok hasznával az ellenreformáció hitet-egyházat megújító szándékát célozza. Az ezt szolgáló nyomda ügyének a XVII. század első felében való megszilárdítását, a következő emberöltőkre való maradandó elindítását nagymértékben segítette Némethi Jakab munkássága.

A tanulmány megjelent:
Irodalomtörténeti Közlemények, 1980. 639-649. - Klny.: Reneszánsz füzetek 48.

A podolini piaristák első könyvvásárlásai 
(1646-1658)
Claustrum sine armario quasi 
castrum sine armentario.
 (A kolostor könyvtár nélkül olyan
mint a vár fegyvertár nélkül.)

E középkori mondás sokszorosan érvényes az új szerzetesrendekre, különösen azokra, amelyeknek hivatása a tanításhoz kapcsolódik. Az ilyen intézmények könyves kultúrája hűen tükrözi az egész közösség tanultságát, hivatásának gyökereit és eredményeit. A tanításra alapított piarista rend könyvtárainak története akár önálló kutatási feladat is lehet, amely e szerzet szellemi arculatának behatóbb ismeretét segíti. Az emberöltők során szervesen fejlődött, kialakult és meg nem bolygatott könyvtár történeti képződmény, amelyből kielemezhető a gyűjtemény létrehozóinak és használóinak szellemi világa. A piarista könyvtárügy egyetemes vagy akár csak a helyi, a magyarországi történetének megírásával azonban egyelőre adósak vagyunk. Ezekkel a gondolatokkal vettem elő egy korábbi adatgyűjtésemet, és próbáltam megvizsgálni a történeti Magyarországon 1642-ben elsőnek alapított piarista iskolára, a podolini kollégium könyveire vonatkozó kutatások eredményét.
A podolini könyvtárról egykorú feljegyzés alig maradt, részletes könyvtárjegyzéket pedig a XVII-XVIII századból nem ismerünk. A legkorábbi adatok a Rend római Központi Levéltárában a XVII. század utolsó évtizedéből részben a generálisi látogatások jegyzőkönyvében és részben a rendi központba elküldött házi jelentésekben találhatók. Az 1690. évi jelentésből megtudjuk, hogy a könyvtár a rendház emeletének délkeleti, bástyaszerűen megépített sarkán egy nagy hatablakos szobában volt, ahol mintegy 1600 könyvet őriztek nyolc állványon. Ugyanitt tartották a könyvkötéshez szükséges eszközöket is, ami azt jelenti, hogy a XVII. század végén könyveiket már házilag kötötték. Valamivel többet tudunk meg magáról a könyvtárról az 1696-ban Rómába küldött vizitációs jelentésből, amelyben Catalogus librorum címmel 31 szakra bontva a könyvek számáról, összesen 1619 műről számolnak be. Ez a kétlapos irat azonban nem tartalmazza a könyvek cím szerinti jegyzékét.
E szűkszavú feljegyzések mellett annál értékesebb, hogy az egykori podolini könyvtárnak még meglévő könyvei, közel hétezer kötet ma is megtalálható Turócszentmártonban (Martin, Szlovákia) a szlovák Nemzeti Könyvtár, a Matica Slovenská központjában. A könyvek a szerzetesrendek feloszlatása után előbb Pozsonyba kerültek, a ferences kolostorban kialakított ideiglenes raktárakba; majd innen szállították őket 1975-ben a szlovák Nemzeti Könyvtár turócszentmártoni új épületébe, ahol a podolini könyveket együtt BaPiP 1-6502. számú jelzettel helyezték el. Két alkalommal, 1978. októberében és 1979. novemberében valamennyit kötetenként átnézhettem. Ennek során elsőként egy történelmi tankönyvre lettem figyelmes, amelyet David Chytraeus (1531-1600) rostocki egyetemi tanár állított össze Chronologiae historiae címmel. A rostocki egyetem magyar kapcsolatainak kutatása során különösen érdekes volt e mű 1573. évi első kiadása, amelyet az erdélyi származású Jacobus Lucius Transylvanus egyetemi nyomdász, korábban Heltai Gáspár nyomdájának fametszője és művezetője adott ki. Chytraeus könyvének (18. tétel) címlapján figyeltem fel először a podolini piarista könyvtár korai és sajátos szövegezésű bejegyzésére, amelynek hasonmása itt látható:
(Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis
Caismarcij Anno Dominj 1647.)
Első pillantásra feltűnő a viszonylag korai évszám és a Késmárkon történt vásárlásra való utalás. E bejegyzés nyomán kerestem össze a többi hasonló szövegű és korú possessor-bejegyzést, amelyek az évszám vagy datálás alapján, vagy pedig az írás azonossága, hasonlósága szerint az 1646-1658. közötti évekből és feltehetően egy kéztől származnak. A bejegyzések többségének szövegében a saját költségen történt vásárlás (emptus sumptibus nostris) is olvasható. Így gyűlt össze az itt következő 103 címből álló jegyzék. A könyvek adatait utóbb már nem ellenőrizhettem, ezért a leírásuk sem teljes, nem bibliográfiai igényű. A szerzők névformáján, azonosításán kívül a címlapról főként a tartalomra utaló legfontosabb részeket közölhetem. Elmarad azonban a nyomdász nevének, a mű terjedelmének és formátumának, vagy a könyvek kötésének említése. Mindenkor megtalálható a Matica Slovenská (MS) könyvtárának a kutatás idején érvényes könyvtári jelzete. Minden esetben idézem a címlapokon az egykori tulajdonosokra vonatkozó bejegyzéseket, a podolini vásárlásra vonatkozó évszámmal vagy dátummal ellátott mondatokat. A piarista possessor-bejegyzésnél a szögletes zárójelben a „kéz-re történő és évszámmal jelölt utalás mindig egy datált bejegyzés írásával való összehasonlítás eredménye. A rövid címleírás és a possessor-adatok után a művelődéstörténeti értékelés megkönnyítésére az egyes műveket az 1696. évi táblázatos podolini jelentés huszonhét szakja szerint egy szakszámmal próbáltam osztályozni. Az így összeállított és itt közölt könyvjegyzék további kutatással bizonyára pontosítható és még újabb adatokkal is kiegészíthető.

A könyvek jegyzéke a következő:

1. Algerus Scholasticus Leodiensis: De veritate corporis et sanguinis Domini in Eucharistia. Pragae 1584.
MS, BaPiP 3324. - Poss.: [1647-es kéz]. - Szak: 6.

2. Ambrosius Mediolanensis, Sanctus: Opera. I-IV. tom. Basileae 1555.
MS, BaPiP 3349/4-5. - Poss.: 1. [áthúzva:] Valentinus Hortensius L...zensis; 2. Sum Joachimi Leibicer Leutschovini 1615.; 3. Ex libris proprijs sumptibus domus nostrae Podoliniensis Scholarum Piarum emptus Anno 1652. - Szak: 2.

3. Aphtonios: Progymnasmata. Partim a Rod. Agricola, partim a Jo. Maria Catanaeo latinitate donata. Cum scholiis R. Lorichij. [Geneve] 1596.
MS, BaPiP 1934. (Koll. 1., lásd a 102. tételt.) - Poss.: Ex libris propriis sumptibus Domus nostrae Podolinensis emptis Paup. Matris Dei Scholar. Piar. - Szak: 20.

4. Apianus, Petrus: Cosmographia ... per Gemmam Frisium ... ab omnibus vindicata mendis, ac nonnullis quoque locis aucta, et annotationibus marginalibus illustrata. Additis eisdem argumenti libellis ipsius Gemmae Frisii. Antverpiae 1574.
MS, BaPiP 1109. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis Caismarij Anno Dominj 1647. - Szak: 13.

5. Aristoteles:   . 
Aristotelis artis rhetoricae libri tres, ab Antonio Riccobono latine conuersi. Eisdem Rhetoricae paraphrasis, interiecta rerum explicatione, et collata Riccoboni multis in locis conuersione cum Maioragii, Sigonii, Victorii et Mureti conuersionibus separatim est edita. Hanoviae 1606.
MS, BaPiP 1496. - Poss.: Ex libris datis in eleemosynam pro Missis celebrandis. - Szak: 20.

6. Augustinus, Aurelius, Sanctus: Omnium operum ... epitome. Augustae Vindelicorum 1537.
MS, BaPiP 3208/1-3. - Poss.: 1. Sum Joachimi Leibicer Leutschovinus emptus a Davide Frölichio Anno 1616.; 2. P. M. /O. P. / M. TH./1573. 3. [áthúzva:] Joan. Frölich Zaib... possidet. Valet 290 d.; 4. [Az első előzéken áthúzva:] Liber Johannis Frölichii rectoris [...]nsis prope Kapornak.; 5. [Az előbbi alatt:] Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Scholarum piarum emptus 1651 25 Octobris. [Azonos írással, mint a 67. tételnél.]; 6. [Az egykorú Magyarországon készült kötés hátsó táblájának belső oldalán XVI. századi írással:] Pro Ligatura 45 d. Summae totius facit 180 d. Vng. - Szak: 2.

7. Augustinus, Aurelius, Sanctus: Sermonum opera. Paris 1520. 
MS, BaPiP 3203. - Poss.: [1647-es kéz kurzívabb írása, amely az 1649-es és 1652-es beírások felé átmenetnek lászik]. - Szak: 2.

8. Barbosa, Augustinus: Collectanea bullarii aliarumve summorum pontificium constitutionem ... usque ad annum 1633. Lugduni 1637.
MS, BaPiP 2548. - Poss.: Ex libris [utólag beszúrva: propriis] sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis Cracouie Anno Domini 1647. - Szak: 9.

9. Bartschius, Fridericus: Concionum controuersarum ... ex ordine Dominicarum Festorumque Euangelijs petitarum. Tomus primus. Coloniae 1610.
MS, BaPiP 5333/1. (A kétkötetes mű másik része hiányzik.) - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 16.

10. Becanus, Martinus: Manuale controversiarum huius temporis, in quinque libros distributum ad ... Ferdinandum II. Austriacum, Catholicae fidei Defensorem. Herbipoli 1626.
MS, BaPiP 3499. - Poss.: [1648-as kéz, mint a 35. tételnél.] - Szak: 6.

11. Becanus, Martinus: Summa theologiae scholasticae. Rothomagi 1652.
MS, BaPiP 3636. - Poss.: [1647-es kéz, mint a 4. és 32. tételnél.] - Szak: 3.

12. Beda, Venerabilis: In septem epistolas canonicas commentaria. Coloniae 1534.
MS, BaPiP 3325. - Poss.: 1. Joachimi Leibiceri sum.; 2. [1651-1658-as kéz, mint a 2., 6., 84. tételnél.] - Szak: 1.

13. Bernardinus Senensis, Sanctus: Quadragesimale de Christiana religione. Basileae 1490 előtt.
Bratislava, Univerzitná Kniznica, Inc. 276; vö. Kotvan, Imrich: Inkunábuly na Slovensku - Incunabula quae in bibliothecis Slovaciae asservantur. Martin, 1979. nr. 195. - Poss.: Proprijs Sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Scholarum Piarum 1652. - Szak: 16.

14. Biblia Sacra, cum Veteris tum Novi Testamenti, iuxta editionem vulgatam. Basileae 1578.
MS, BaPiP 2491. - Poss.: [1646-os kéz.] - Szak: 1.

15. Burgus, Petrus Baptista: De bello Svevico commentarii. Leodii 1639.
MS, BaPiP 567. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholar. Piar. - Szak: 15.

16. Campanella, Tomaso: Astrologicorum libri VI. in quibus Astrologia, omni superstitione Arabum, et Iudaeorum eliminata, physiologice tractatur, secundum S. Scripturas, et doctrinam S. Thomae et Alberti et summorum theologorum, ita ut absque suspicione mala in Ecclesia Dei multa cum utilitate legi possint. Lugduni 1629.
MS, BaPiP 1120. - Poss.: Ex libris propriis expensis Domus Podoliniensis Scholarum Piarum emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 13.

17. Causinus, Nicolaus: De symbolica Aegyptiorum sapientia, in qua Symbola, Parabolae, Historiae selectae, quae omnem Emblematum, aenigmatum, Hieroglyphicorum cognitionem viam praestant. Coloniae Agrippinae 1631.
MS, BaPiP 4895. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 27.

18. Chytraeus, David: Chronologiae historiae Herodoti et Thucydidis. Recognita, et additis Ecclesiae Christi ac Imperij Romani rebus praecipuis, ab initio mundi, usque ad nostram aetatem contexta. Rostockii 1533.
MS, BaPiP 508. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis Caismarij Anno Domini 1647. - Szak: 15.

19. Cicero, Marcus Tullius: Alterum epistolarum volumen. Cum praefatione Joan. Sturmii ... Cum indice et Pauli Manutii annotationibus. S. a. [1544?]
MS, BaPiP 1936. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1646-os kéz.] - Szak: 20.

20. Cicero, Marcus Tullius: Epistolarum ad familiares libri XVI. Lipsiae 1593.
MS, BaPiP 1997. - Poss.: 1. [áthúzott név]; 2. Ex libris proprijs sumptibus emptis Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1649-es kéz.] - Szak: 24.

21. Cicero, Marcus Tullius: Libri III. De officiis ... De amicitia ... Annotationibus Erasmi Roterodami, Philippi Melanchthonis, Bartholomaei Latomi, Wolfgangi Anemoetij, Praeterea Joachimi Camerarii. Basileae [151?].
MS, BaPiP 1943. - Poss.: Ex libris propriis sumptibus emptis Domus Podolinien. Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1646-os kéz.] - Szak: 20.

22. Cicero, Marcus Tullius: Orationum volumen primum. Ex emendatione Dionysii Lambini. Venetiis 1579.
MS, BaPiP 1970. - Poss.: 1. Dono dedit Illm. et Doct. Dominus Caspar Cramerus con... Schol: Eperies. A. 1641. 28 die octobris.; 2. Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 20.

23. Coppenstein, Joannes Andreas: Dispositiones concionum in totum annum ad sensum litteralem, et saepe mysticum ex D. Thomae de Aquino commentariis in Matthaeum et Ioannem et S. Bonaventurae commentariis in Lucam. Tomus primus. Moguntiae 1616.
MS, BaPiP 3559/1. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 16.

24. Cornelius a Lapide: Commentaria in omnes divi Pauli epistolas. Antverpiae 1635.
MS, BaPiP 4634. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 1.

25. Cornelius a Lapide: Commentaria in quatuor prophetas majores. Antverpiae 1654.
MS, BaPiP 4604. - Poss: [1647-es kéz.] - Szak: 1.

26. Cornelius a Lapide: Commentarius in Josue, Judicum, Ruth, IV. libros Regum, et II. Paralipomenon. Tomi I-II. Antverpiae 1653.
MS, BaPiP 6043. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 1.

27. Corpus omnium veterum poetarum Latinorum ... O.P.B.P.G. Genevae 1640.
MS, BaPiP 2045. - Poss.: Ex Libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Scholarum Piarum emptis. - Szak: 22.

28. Costerus, Franciscus: De vita et laudibus Deiparae Mariae virginis, meditationes quinquaginta. Antverpiae 1587.
MS, BaPiP 3392. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei S. P. [1647-es kéz.] - Szak: 7.

29. Curtius Rufus, Quintus: Ad Q. Curtii Rufi de Alexandro Magno historiam ... Matthaei Raderi commentarii. Coloniae Agrippinae 1628.
MS, BaPiP 659. - Poss.: Domus Podoliniensis Scholarum Piarum propriis expensis emptus. - Szak: 15.

30. Curtius Rufus, Quintus: Historiarum Magni Alexandri Macedonis libri octo. S. 1. 1602.
MS, BaPiP 809. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1647-es kéz, azonos a 18. tétellel.] - Szak: 15.

31. Diana, Antonius Panormitanus: Resolutio moralium pars sexta. Antverpiae 1644.
MS, BaPiP 4118. - Poss.: Ex libris sumptibus proprijs emptis Domus nostrae Podoliniensis Anno Dominj 1647. - Szak: 4.

32. Dionysius Cathusianus: Enarrationes piae ac eruditae in quinque libros sapientiales. Coloniae 1533.
MS, BaPiP 3475. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Piarum Scholarum emptis Anno 1651. - Szak: 1.

33. Dionysius Halikarnasseus: Scripta, quae extant omnia, historica et rhetorica. Hanoviae 1615.
MS, BaPiP 2046. - Poss.: Ex libris Collegij Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum proprijs sumptibus Anno 1649. - Szak: 15. és 20.

34. Druthmarus, Christianus: In Evangelium Matthaei expositio, per Menandrum Moltherum restituta. Hagonae 1530.
MS, BaPiP 3214. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 1.

35. Escobar y Mendoza, Antonius: Liber theologiae moralis, viginti quttuor Societatis Jesu doctrinibus reseratis. Lugduni s. a.
MS, BaPiP 4385. - Poss.: [1648-as kéz, mint a 10. tételnél.] - Szak: 4.

36. Euripides:    . Tragoediae octodecim. Basileae 1551.
MS, BaPiP 1971. - Poss.: 1. [két áthúzott név 1611-es évszámmal]; 2. Ex libris proprijs expensis Domus Podoliniensis Scholarum Piarum emptis. - Szak: 26.

37. Florus, Lucius: Rerum a Romanis gestarum libri IV. Coloniae Agripinae 1635.
MS, BaPiP 507. (Koll. 1., lásd a 95. tételt.) - Poss.: Domus Podolien: P: M: D: Scholar. Piar. [1647-es kéz.] - Szak: 15.

38. [Fonesca, Petrus: Institutionum dialecticarum libri octo. Ingolstadt 1600.] A címlap hiányzik.
MS, BaPiP 3554. - Poss.: Ex libris emptis proprijs expensis Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum 6. Aug. 1648. - Szak: 6.

39. Franciotti, Cesare: Aggiontioni alle pratiche sopra Vangeli dell’ Anno; che contengono meditationi intorno a varij soggetti Spirituali per avanti, e doppo la sanctissima Communione. Parte quinta. Venetia 1622.
MS, BaPiP 3498. - Poss.: [1651-es kéz, mint a 32. tételnél.] - Szak: 7.

40. Gregorius Nyssenus, Sanctus: Opera, quae adipisci licuit omnia ... Laurentio Sifano ... translata. Basileae 1562.
MS, BaPiP 3205. - Poss.: 1. [áthúzva:] Ex libris M. Stephani Xylandri, Leutschovien. Scepusij.; 2. Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Scholarum Piar. emptus 1652. - Szak: 2.

41. Gregorius Tholosanus, Petrus: Commentaria in syntaxes artis mirabilis. Tom. III. Lugduni 1587.
MS, BaPiP 5815. - Poss.: 1. [áthúzva:] Joan. G. Bekesij.; 2. [1647-es kéz.] - Szak: 29.

42. Gregorius Tholosanus, Petrus: Commentaria in syntaxes artis mirabilis ... Tomus IIII. Lugduni 1589.
MS, BaPiP 3331. - Poss.: 1. [áthúzva:] Joannis G. Bekesij.; 2. [1647-es kéz.] - Szak: 29.

43. Gregorius Tholosanus, Petrus: Syntaxes artis mirabilis. In libros septem digestae. Per quas de omni re proposita, multis et prope infinitis rationibus disputari, aut tractari, omnique summaria congnitio haberi potest. Lugduni 1583.
MS, BaPiP 1451. - Poss.: 1. [A kötésen:] P S Z 1593.; 2. [A címlapon áthúzva:] Joan. G. Bekesij.; 3. Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. - Szak: 29.

44. Gregorius Tholosanus, Petrus:  artis mirabilis. Alter tomus. In quo omnium scientiarum et artium tradita est epitome, unde facilius istius artis studiosus, de omnibus proposita, possit rationes et ornamenta rarissima proferre. Lugduni 1585.
MS, BaPiP 1460. - Poss.: 1. [A kötésen:] P S Z 1593.; 2. [A címlapon:] Joan. G. Bekesij.; 3.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. - Szak: 29.

45. Gretser, Jacob: Institutionum linguae Graecae libri tres. Ingolstadt 1595.
MS, BaPiP 1646. - Poss.: 1. Sigismundus Selmeczy 1643. Emptus liber 30 grossis Anno 1643 Die 29 Octobris.; 2. Ex libris propriis expensis Domus Podol. emptis 1646. - Szak: 28.

46. Gretser, Jacob: Institutionum linguae Graecae liber primus. Dilingae 1631.
MS, BaPiP 1737. - Poss.: Ex libris proprijs expensis Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 28.

47. Gueuara, Antonio: Horologium principum ... opera et studio Johanne Wanckelii editio sexta. Lipsiae 1632.
MS, BaPiP 879. - Poss.: Ex libris propriis sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Piarum Scholarum emptis. [1647-es kéz, mint a 18. tételnél.] - Szak: 27.

48. Hadrianus (de Corneto) Castellensis: De sermone Latino, et modis Latine loquendi. Eiusdem Venatio ad Ascanium Cardinalem. Item Iter Iulij II. Pontificis Romani. Coloniae Agrippinae 1566.
MS, BaPiP 1429. - Poss.: Ex libris propriis expensis Domus nostrae Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum emptus. [1647-es kéz.] - Szak: 22.

49. Heinsius, Daniel: Orationum editio nova. Lugdunii Batavorum 1642.
MS, BaPiP 2113. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 20. és 18.

50. Herodianos:  . Herodiani Historiae sui temporis libri VIII. Studio ... Danielis Parei Philip. filii, Dav. nepotis. Francofurti ad Moenum 1630.
MS, BaPiP 2085. - Poss.: Ex libris Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1649-es kéz.] - Szak: 15.

51. Hesiodos Ascraeus: Opera, quae quidem extant, omnia. [görög-latin] Lipsiae 1577.
MS, BaPiP 1692. - Poss.: Ex libris Pauperis Matris Dei Scholarij[!] Piarij[!] Domus Podoli. proprijs sumptibus emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 22.

52. Hieronymus, Sanctus: Opus preclarum ... in vitas patrum. S. l. 1507.
MS, BaPiP 3219. - Poss.: 1. [áthúzva, olvashatatlan]; 2. Christ. Nassalij; 3. Ex libris Simonis Nosalij Neosoliis 1610.; 4. [1647-es kéz.] - Szak: 2.

53. Homeros: . Homeri Ilias, id est De rebus ad Troiam gestis. S. l. 1560.
MS, BaPiP 1932. - Poss.: 1. Liber iste dono datus Glycerio ab omnibus Sanctis [=Neumann Glycér] a quodam discipulo Casimiro Michaele Makowski clerico Anno 1647.; 2. Domus Podoliniensis Patrum Matris Dei Scholarum Piarum. [1650 táján.] - Szak: 22.

54. Horatius Flaccus, Quintus: Ab omni obscenitate Romae ex purgatus. Coloniae Agrippinae 1596.
MS, BaPiP 1892. - Poss.: 1. [áthúzva:] Vladilaus D...; 2. Ex libris Proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 22.

55. Horatius Flaccus, Quintus: Cum erudito Laevini Torrentii commentario. Antverpiae 1608.
MS, BaPiP 2025. - Poss.: Ex Libris proprijs expensis Domus nostrae Podoliniensis Scholar. Piar. emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 22.

56. Lessius, Leonardus: De perfectionibus moribusque divinis libri XIV. Antverpiae 1620.
MS, BaPiP 5459. - Poss.: [1649-es kéz, mint a 33. tételnél.] - Szak: 4.

57. Lessius, Leonardus: Quae fides et religio sit capessenda, consultatio. Cracoviae 1615.
MS, BaPiP 3775. - Poss.: [1649-es kéz.] - Szak: 6.

58. Lipsius, Justus: De amphitheatro liber. Antverpiae 1621.
MS, BaPiP 2042. (Koll. 2., lásd a 60. tételt.) - Poss.: [Mint a 60. tétel.] - Szak: 15.

59. Lipsius, Justus: De recta pronunciatione Latinae linguae dialogus. Antverpiae 1628.
MS, BaPiP 1750. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 28.

60. Lipsius, Justus: Dissertatiuncula apud principes; item C. Plinii Panegyricus liber Traiano dictus. Antverpiae 1622.
MS, BaPiP 2042. (Koll. 1., lásd az 58. tételt.) - Poss.: Domus Podoliniensis Scholarum Piarum proprijs expensis emptus. [1647-es kéz.] - Szak: 18.

61. Lipsius, Justus: Diva Sichemiensis sive Aspricollis: Nova eius beneficia et admiranda. Antverpiae 1620.
MS, BaPiP 2574. (Koll. 2., lásd a 62. tételt.) - Poss.: [Mint a 62. tétel.] - Szak: 14.

62. Lipsius, Justus: Diva virgo Hallensis. Beneficia eius et miracula fide atque ordine descripta. Antverpiae 1616.
MS, BaPiP 2574. (Koll. 1., lásd a 61. tételt.) - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 14.

63. Lipsius, Justus: Epistolarum selectarum centuriae VIII. Viriaci 1604. VIII. Viriaci 1604.
MS, BaPiP 884. - Poss.: 1. Comparatus Cassouiae Anno 1645. Ex libris Matthiae ... Szellenczenij.; 2. Ex libris sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Pauperum Matris Dei scholarum Piarum emptis. [1647-es kéz, mint a 18. tételnél.] - Szak: 24.

64. Ludolphus de Saxonia: In Psalmis Dauid ... enarratio. S. l. 1517.
MS, BaPiP 3268. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 1.

65. Ludovicus Granatensis: Ecclesiasticae rhetoricae ... libri sex. Coloniae Agrippinae 1578.
MS, BaPiP 3237. - Poss.: 1. [első előzéken:] Sum ex libris Joannis Froelich Anno 1604.; 1. [Címlapon áthúzva:] Ex libris Johannis Brestovini.; 3. [Emptus 1651, mint a 6. tétel.] - Szak: 20.

66. Lugo, Joannes: Responsorum moralium libri sex. Lugduni 1651.
MS, BaPiP 4950. - Poss.: [1651-es kéz, mint a 6. tételnél.] - Szak: 4.

67. Manutius, Aldus: Purae elegantes et copiosae latinae linguae Phrases. Coloniae Agrippinae 1585.
MS, BaPiP 1645. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1646-os kéz.] - Szak: 28.

68. Manutius, Paulus: Epistolarum libri X, quinque nuper additis. Eiusdem quae praefationes appellantur: cum nova accessiones. Coloniae Agrippinae 1571.
MS, BaPiP 808/a-b. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1647-es kéz, mint a 18. tételnél.] - Szak: 24.

69. Martialis, Marcus Valerius: Epigrammaton libri XII. Cura et studio Matthaei Raderi. Ingolstadt 1602.
MS, BaPiP 2110. - Poss.: Ex libris propriis sumptibus Collegij Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum emptis 21. Februarii 1649. - Szak: 22.

70. Masculus, Io. Baptista Neapolitanus: Lyricorum sive odarum libri XV. Duaci 1634.
MS, BaPiP 2096. - Poss.: Domus Podoliniensis Scholarum Piarum proprijs expensis emptus. [1647-es kéz.] - Szak: 22.

71. Montmorency, Franciscus: Cantica. Viennae 1632.
MS, BaPiP 2094. (Koll. 1., lásd a 98. tételt.) - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Collegii Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum emptis 21. Februarii 1649. - Szak: 21.

72. Oláh, Nicolaus: Catholicae ac Christianae religionis praecipua quedam capita de Sacramentis, de Fide, de Ecclesia, de utraque Iustificatione ac aliis ... in Synodo sua dioec. Tirnauiae proposita, ac breuiter explicata Viennae Austr. 1561.
MS, BaPiP 3234. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 8.

73. Palaestra scholae publicae Mechliniensis, sive exercitationes per selectos Patrum oratorii studiosos. Antverpiae 1639.
MS, BaPiP 2145. - Poss.: [1647-es kéz.] - Szak: 20. és 18.

74. Perpinianus, Petrus Joannes Valentinus: Orationes duodeviginti. Editio quinta. Ingolstadt 1604.
MS, BaPiP 3571. - Poss.: Domus Podoliniensis Pauperum M. D. Scholarum Piarum. [1647-es kéz.] - Szak: 16.

75. Petrarcha, Franciscus: Operum tomus alter. S. l. 1610. [Az első kötet hiányzik.]
MS, BaPiP 2087. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis Kaesmarcij 1647. - Szak: 22.

76. Plautus, Titus Maccius: Comici omnium lepidissimi, gravissimi atque elegantissimi Comoedie uiginti: Post Joannis Sambuci diligentiam, cum ueteribus et nouissimis codicibus collatae, atque innumeris locis repurgatae. Basileae 1568.
MS, BaPiP 1959. - Poss.: Ex Libris proprijs expensis Domus nostrae Podoliniensis emptis. 25. Maij Anno Domini 1647. - Szak: 26.

77. Plinius, Caius Secundus: Liber II ... de mundi historia, cum commentariis Jacobi Milichii. Francofordi 1543.
MS, BaPiP 1937. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 15.

78. Plutarchus Chaeroneus: Bibliotheca historica, seu Plutarchi Chaeronei vitarum illustrium virorum ... epitome, magni illius operis succum ... enchiridio lectori exhibens ... studio et opera Arti Vigelii Heigera. Francofurti 1626.
MS, BaPiP 849. - Poss.: Ex libris propriis sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis. [1647-es kéz, mint a 18. tételnél.] - Szak: 15.

79. Plutarchus Chaeroneus: Graecorum Romanorumque illustrium vitae, e graeco in latinum versae. Tomus secundus. Lugduni 1552. [Az első kötet hiányzik.]
MS, BaPiP 806. - Poss.: Pauperum Matris Deo Scholarum Piarum propriis expensis emptus Domui Podoliniensi 1649 23. Maij. - Szak: 15.

80. Plutarchus Chaeroneus: Vitarum Plutarchi epitome ... redactae per Darium Tiberium. Geneve 1590.
MS, BaPiP 2006. - Poss.: Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum Domus Podoliniensis proprijs expensis emptus 1649 23. Maij. - Szak: 15.

81. Pontanus, Joannes: De aspiratione libri duo. Charon dialogus. Antonius dialogus. Actius dialogus. Aegidius dialogus. Asinus dialogus. De sermone libri sex. Belli, quod Ferdinandus senior Neapolitanus rex cum Joanne Andegauiensium duce gessit, libri sex. Ventiis 1519.
MS, BaPiP 1922. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis Caismarij Anno Domini 1647. - Szak: 26.

82. Pontanus, Jacobus: Progymnasmatum latinitatis, sive dialogorum volumen primum, cum annotationibus. De rebus litterariis. Editio octava cum indice. Ingolstadii 1599.
MS, BaPiP 1351. - Poss.: 1. [Elmosódott korábbi olvashatatlan bejegyzések]; l. Ex libris Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum propriis sumptibus emptis 1647 6. Junij. - Szak: 26.

83. Quintilianus, Marcus Fabius: Institutionum oratoriarum libri duodecim. Lugduni 1558.
MS, BaPiP 1857. - Poss.: Ex libris Podoliniensis pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1647-es kéz.] - Szak: 20.

84. Renatus, Benedictus Andegauus: Panoplia catholicorum, adversus vigentes nunc passim haereses. Coloniae 1577.
MS, BaPiP 3318. - Poss.: 1. Sum Joachimi Leibicer Leutschovini 1623.; 2. Proprijs sumptibus Domus Podoliniensis Anno 1658 die 15 Junij. - Szak: 6.

85. Robertus Bellarminus, Sanctus: Primi tomi Tertia controversia generalis, de summo pontifice. S. l. a.
MS, BaPiP 2605/a. (Koll. 1., lásd a 86. tételt.) - Poss.: Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum Domus Podoliniensis proprijs sumptibus emptus 1649 23 Maij. - Szak: 6.

86. Robertus Bellarminus, Sanctus: Primi tomi Quarta controversia generalis de conciliis et ecclesia militante. S. l. a.
MS, BaPiP 2605/b. (Koll. 2., lásd a 85. tételt.) - Poss.: [1649. mint a 85. tétel.] - Szak: 6.

87. Robertus Bellarminus, Sanctus: Primi tomi Quinta controversia generalis de membris ecclesiae militantis. S. l. a.
MS, BaPiP 3255. (Koll. 1., lásd a 89. tételt.) - Poss.: [1649-es kéz.] - Szak: 6.

88. Robertus Bellarminus, Sanctus: Primi tomi Quinta controversia generalis de membris ecclesiae militantis. S. l. a.
MS, BaPiP 3281. - Poss.: Pauperum Matris Dei scholarum Piarum Domus Podoliniensis proprijs sumptibus emptis 1649 23. Maij. - Szak: 6.

89. Robertus Bellarminus, Sanctus: Primi tomi Sexta controversia generalis de Ecclesia, quae est in purgatorio. S. l. a.
MS, BaPiP 3255. (Koll. 2., lásd a 87. tételt.) - Poss.: [Mint a 87. tétel.] - Szak: 6.

90. Rulandus, Martinus Medicus: Synonyma, seu Copia verborum graecorum. S. l. 1582.
MS, BaPiP 1690. - Poss.: Ex libris propriis sumptibus emptis Domus Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum. [1647-es kéz.] - Szak: 23.

91. Saturnius Lazaroneus Buennatis, Augustinus: Mercurii Maioris, sive grammaticarum institutionum libri X. Basileaee 1546.
MS, BaPiP 1687. - Poss.: Ex libris propriis expensis Domus nostrae Podoliniensis Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 28.

92. Savonarola, Girolamo: Prediche ... sopra il Salmo Quam bonus Israel Deus. Vinegia 1544.
MS, BaPiP 3322. - Poss.: [1646-os kéz? Mint a 67. tételnél.] - Szak: 16.

93. Schottus, Andreas: De bono silentii religiosorum et saecularium libri II. Antverpiae 1619.
MS, BaPiP 3683. - Poss.: [1649-es kéz, mint a 33. tételnél.] - Szak: 7.

94. Seneca, Lucius Annaeus: Tragoediae cum notis Thom. Farnabii. Amstelodamii 1632.
MS, BaPiP 2105. - Poss.: [1649-es kéz.] - Szak: 26.

95. Stadius, Johannes: In L. Iulii Flori Historiarum libri IV. commentarii. Coloniae Agrippinae 1635.
MS, BaPiP 507. (Koll. 2., lásd a 37. tételt.) - Poss.: [1647-es kéz, mint a 37. tételnél.] - Szak: 15.

96. Toletus, Franciscus: Commentaria una cum quaestionibus in octo libros Aristotelis Logicam. Coloniae Agrippinae 1579.
MS, BaPiP 4380. - Poss.: Ex libris proprijs expensis Domus Podolinij emptis 1646. - Szak: 10.

97. Urbanus papa VIII: Poemata. Antwerpiae 1634.
MS, BaPiP 2028. - Poss.: Domus Podoliniensis Scholarum Piarum proprijs expensis emptus. [1646-os kéz.] - Szak: 21.

98. Valmerana, Odoricus Vincentinus: De finibus super Salomonis Ecclesiaste ad ... Leopodum Guillelmum, ... Ferdinandi II. filium ... episcopum Argent. et Passau. Viennae 1627.
MS, BaPiP 2094. (Koll. 2., lásd a 71. tételt.) - Poss.: [1649-es kéz, mint a 71. tételnél.] - Szak: 21.

99. Velleius, Caius Paterculus: Historiae Romanae libri duo. Ex recensione Iani Gruteri. Francofurti 1607.
MS, BaPiP 517. - Poss.: Domus Podoliniensis Scholarum Piarum propriis expensis emptus. [1647-es kéz.] - Szak: 15.

100. Vergilius Polydorus, Urbinatis: De rerum inventoribus libri octo. Argentorati 1613.
MS, BaPiP 520. - Poss.: Ex libris propriis emptibus Domus Podoliniensis emptus Caismarcij Anno Domini 1647. - Szak: 12.

101. Virtutum encomia: sive gnomae de virtutibus: ex poetis et philosophis utriusque linguae. Graecis versibus adiecta interpretationes Henrici Stephani. [Paris] 1573.
MS, BaPiP 1916. - Poss.: Ex libris proprijs sumptibus Domus nostrae Podoliniensis emptis. [1647-es kéz.] - Szak: 19.

102. Voellus, Joannes: Generale artificium orationis ... et De oratione conscribendi epistolas. Coloniae Agrippinae 1597.
MS, BaPiP 1934. (Koll. 2., lásd a 3. tételt.) - Poss.: [Mint a 3. tétel.] - Szak: 25.

103. Wzyk, Joannes: Constitutiones synodorum Metropolitanae Ecclesiae Gnesnensis provincialium. Cracoviae 1630.
MS, BaPiP 2551. - Poss.: Ex libris sumpribus proprijs Domus nostrae Podoliniensis emptus Cracoviae Anno Domini 1647. - Szak: 8.
*
A betűrendes könyvjegyzék önmagában is igen változatos képet nyújt. Értékeléséhez azonban ismerni kell a könyvvásárlók körülményeit, az egyes könyvek származását, eredetét és vázlatosan vizsgálni szükséges a megszerzett műveknek az induló podolini kollégium szellemi életében való szerepét.

1.
A piaristák Podolinban 1642 késő őszén jelentek meg. A legkorábbi, évszámhoz is kapcsolható könyvvásárlásuk tehát a letelepedésük negyedik esztendejére, 1646-ra esett (vö. 45., 96. tétel). A harmincéves háború megpróbáltatásai, a morvaországi svéd betörés elől menekültek előbb IV. Ulászló lengyel király hívására Varsóba, majd néhány hónap múlva Stanisaw Lubomirski krakkói palatinus, az elzálogosított szepesi városok urának pártfogásával Podolinba. Mindez még a rendalapító, Kalazanci Szent József életében történt. Azokban az években, amikor a piarista alapítás igen válságos kezdő korszakát élte; amikor az itáliai belső egyenetlenségek miatt a Szentszék már a rend fokozatos visszaszorítására tett intézkedéseket. A teljes szétszóródástól, feloszlatástól ezekben az években éppen a közép-európai országokban létrejött új, életerős alapítások mentették meg az egész Rendet. Az új kollégiumok felvirágzása, az irántuk megnyilvánult igény igazolta a piaristák munkájának létjogosultságát. Az Alpokon túli megtelepedés szervezésére a Rendalapító a legkiválóbb munkatársait küldte. Viszonylag korán, már 1634-ben a morvaországi házakat önálló rendtartományba (Provincia Germaniae) szervezték. Ennek élén 1638-tól a nápolyi születésű Onofrio Conti (1606-686) állott. Ő Kalazancius tanítványa és munkatársa volt. Ő szervezte a közép-európai házalapításokat és méltán nevezi a rendi történetírás „Pater Provinciarum Europae Centralis-nak. Ő szervezte a podolini alapítást is, amelynek vezetését a római születésű Giovanni Domenico Francora (1596-1662) bízta. Franco is a Rendalapító neveltje és munkatársa volt; 1631-ben került Morvaországba és 1642-ben ő lett az első házfőnök és a novíciusok magisztere Podolinban, majd 1659-től Conti után a Provincia Germaniae tartományfőnöke. Élete végéig Podolinban maradt.
Az első könyvbeszerzések tehát a podolini megtelepedésnek legnehezebb, legmozgalmasabb korszakára estek. Lubomirski palatinus alapítványa 16 piarista eltartására évi 800 birodalmi tallért biztosított ugyan, mégis az egykorú feljegyzések szerint életük szegénységben és a tanítás, térítés kemény munkájában telt. A Rend elnevezése szerint valóban „pauperes Matris Dei, „az Isten Anyja szegényei voltak. Kezdetben a podolini várban kaptak néhány ideiglenes szobát kápolnának, lakásnak. Itt folyt a novíciusok rendi életre való felkészítése, a klerikus studensek papságra és iskolai munkára történő teológiai-filozófiai képzése. De ugyanitt kezdték el 1643. június 18-án a legalsóbb grammatikai osztályokban 189 tanulóval a tanítást is. Közben épült a rendházuk, az új kollégium, ahová öt év múlva, 1648-ban már beköltözhettek. Itt nyitották meg azután a felsőbb poétikai osztályokat, sőt filozófiai kurzust is kezdhettek. Ekkor már a tekintélyes méretűre tervezett templom építése is javában folyt, és ennek megáldására 1651-ben került sor. Az első podolini piaristák tehát nyugodtnak aligha mondható körülmények között gondoskodtak a tanításhoz, tanárképzéshez elengedhetetlenül szükséges könyvek beszerzéséről, könyvtáruk megalapításáról.

2.
A könyvek eredetére vonatkozó biztos adatot elvétve, a korábbi possessor-bejegyzések nyújtanak. Piarista névvel egyetlen esetben, az 1643-ban megnyílt grammatikai osztályban tanító első magisterek egyikével, egy görög-latin Iliász-kiadás címlapján találkozunk: Glycerius ab Omnibus Sanctis, vagyis Neumann Glycér (1620 k.-1680) morvaországi rendtaggal, aki Francóval együtt érkezett Podolinba; itt befejezve teológiai tanulmányait 1648. június 28-án az új kollégium felavatásának napján mondotta első miséjét. Neumann Glycér 1646-ban már a szintaxist tanította, és a Homérosz-kötetet ebben az évben a podolini iskola lengyel származású növendékétől, a papnak készülő Casimirus Makowskitól kapta ajándékba (53. tétel).
Néhány címlapon azután a korábbi tulajdonosok neve is megtalálható. Az adatok a Podolinhoz legközelebb eső felvidéki városok, Késmárknak és Lőcsének polgáraira vonatkoznak. Az 1619-ben meghalt szepesi evangélikus szuperintendens, Stephanus Xylander hagyatékából Nyssai Szent Gergely latinra fordított munkáinak kötete bizonyára több kézen át kerülhetett a podolini könyvtárba (40. tétel). A korábbi tulajdonosok közül a leghíresebb David Frölich (1595-1648) evangélikus lelkész, a késmárki evangélikus iskola igazgatója, neves csillagász, akit III. Ferdinánd a „császári matematikus” címével tüntetett ki. Neve ismert volt a kortársak előtt, többek között az 1627-ben Boroszlóban és Kassán kiadott kalendáriumának címlapjáról. Ez a műve hosszú időn át a híres lőcsei kalendáriumok sorozatának kezdetét is jelentette. Egykor övé volt a podolini piaristák könyvei között Szent Ágoston 1537. évi augsburgi kiadása (6. tétel). Egy másik könyvén, Ludovicus Granatensis Ecclesiastica rhetoricaján (65. tétel) még apjának, Johann Frölich laibachi evangélikus lelkésznek neve is olvasható. A Frölich-könyvtárból való darabok közvetítéssel jutottak Podolinba. Így a Szent Ágoston-kötetet 1616-ban már Joachim Leibitzer (1623) szepességi evangélikus lelkész vásárolta meg. Ő is a lőcsei evangélikus iskola rektora volt, és tőle még további három könyv került Podolinba (2., 12., 84. tétel). Egy Cicero-kötetnek (22. tétel) viszont az első tulajdonosa Casparus Cramer lőcsei bíró és városi tanácsos volt, aki azt 1641. október 28-án az eperjesi evangélikus iskolának ajándékozta. Néhány év múlva pedig - a bejegyzés szerint - a podolini piaristák „saját költségükön megvásárolták. A címlapokon szereplő két további magyar nyelvű könyvtulajdonos, Joannes G. Békesy (37., 42., 43., 44., 45. tétel) és Sigismundus Selmeczy (45. tétel) ismeretlen; könyveik humanista iskolás műveltségre vallanak. Ezekből az adatokból annyi sejthető, hogy a szepességi iskolavárosokban a régi könyveknek élénk kereskedelme lehetett.
Ezek a bejegyzések azonban semmit nem árulnak el a korabeli könyvkereskedelemről. A könyvtörténeti kutatások ritka adataiból tudjuk, hogy a felvidéki városokban, Kassán, Lőcsén, Bártfán, Eperjesen vagy Besztercebányán a XVI-XVII. században kereskedéssel is foglalkozó nyomdászok, könyvkötők, vándor árusok tevékenykedtek. Ezeknél külföldi kiadványok és hagyatékokból származó régi könyvek egyaránt kaphatók voltak. Ilyen úton juthattak ahhoz az öt könyvhöz, amelynek címlapján a Késmárkon 1647-ben történt vásárlást is feljegyezték (4., 18., 75., 81., 100. tétel). A podoliniak azonban gyakran megfordultak a szomszédos lengyel területeken, és könyveiket Krakkóban is vásárolhatták, ahol a nyomtatásnak és a könyvkereskedelemnek ugyancsak régi hagyománya volt. Két egyházjogi vonatkozású művet a bejegyzés szerint Krakkóban szereztek be, és az egyik krakkói nyomdából való (8., 103. tétel). Nagy jezsuita centrum is volt itt. Innen származhatnak a jezsuita szerzők művei, a XVII. század első évtizedeiben nyugatról, Antwerpenből, Leydenből vagy Kölnből származó jezsuita kiadványok. Ezeknek nagy részét újonnan vásárolták meg. Biztosan ilyen volt a bejegyzés szerint 1647-ben megszerzett, a palermói születésű Antonius Diana (1600) 1644-ben Antwerpenben kiadott erkölcstani kézikönyve. Ide sorolhatjuk Justus Lipsius műveinek új kiadásait is. Alighanem könyvárusítással foglalkozó könyvkötő boltjából származhat az a négy kötet is, amelynek egyforma bőrkötését azonos, aranyos nyomású Szűz Mária-kép díszíti (11., 24., 25., 26. tétel), amelyek egyben korszakunkban a podolini könyvtárnak beírással jelölt utolsó beszerzései lehettek.

3.
A könyvek művelődéstörténeti összefüggései, jelentősége, leginkább tárgyuk, tartalmuk alapján vizsgálható. A bevezetőben említettem, hogy a podolini könyvtár XVII. század végi állapotáról szakok szerinti és számszerű, mennyiségi felbontásban áttekinthető táblázat található az 1696. évi vizitációs jegyzőkönyvben. Ebben 31 szakra osztva, a szakonként részletezett számok összesen 1619 művet regisztrálnak. E jelentés nyomán megkísérlem az 1646-1658 között vásárolt, a bemutatott jegyzékben felsorolt műveket is e szakok szerint táblázatosan csoportosítani, és a század végi állapottal összehasonlítani. A mesterséges szakrendi besorolások természetesen nem mindenben fedhetik az egykorú használók szemléletét. A könyvek címlapjára alapított szakozás a korabeli szempontokat jobban figyelve bizonyára pontosítható. Ennek ellenére a következő oldalon látható összehasonlító táblázat segítségével hasznos tanulságok nyerhetők.
	Numerus librorum	Numerus librorum	
	Anno 1696	1646-1658 emptorum	
 1. Theologi Positivi	 80	9	
 2. Sancti Patres et Doctores	 36	5	
 3. Theologi Speculativi	 44	1	
 4. Theologi Morales	 70	4	
 5. Theologi Catechetici	38	-	
 6. Controversistae	72	10	
 7. Spirituales	106	3	
 8. Ecclesiastici et Rituales	 29	2	
 9. Canonistae et Juristae	 27	1	
10. Philosophi Ethici	 32	1	
11. Philosophi Speculativi	 65	-	
12. Philosophi naturales, Medici, Chimnici	 49	1	
13. Astrologi, Mathematici, Geographici, Arithmetici	 49	2	
14. Historici Sacri	 59	2	
15. Historici Profani	138	14	
16. Concionatores	102	 5	
17. Subsidiarii Concionum	 79	 -	
18. Oratores Politici, Scholastici et Commentarii in eosdem	 65	1	
19. Subsidiarii Oratorum	 27	 1	
20. Rhetores	 52	9	
21. Poetae Sacri	 35	 3	
22. Poetae Profani et Politici	 66	 9	
23. Subsidiarii Poeseos	 25	 1	
24. Epistolistae	 24	 3	
25. Subsidiarii seu praecepta scribensi Epistolarum	8	 1	
26. Comici, Tragici et Dialogici	 25	5	
27. Poetici, Mythologici, Hieroglyphici	41	2	
28. Grammatici	 70	6	
29. Miscellanei	 38	4	
30. Italici	 62	2	
31. Gallici	6	-	
	1619	 105	

A podolini kollégiumban az első évtől kezdve a novíciusok nevelése és a klerikusok képzése a papi és az iskolai tanítói munkára való felkészítése folyt. Mindenekelőtt erre szolgáltak az elmélkedési és a teológia különféle területeit érintő kézikönyvek. A szerzetesi fegyelem alapművei közé tartozik két kortárs németalföldi jezsuitának, Andreas Schottusnak (1552-1629) a szilenciumról írott munkája (93. tétel) és Franciscus Costerusnak (1532-1619) Szűz Mária életéről szóló elmélkedései (28. tétel). Ebben a műfajban rendi vonatkozású, a maga korában jelentős piarista szerző Cesare Franciotti (1557-1627). Az evangéliumi elmélkedéseinek kötete (39. tétel) talán Giovanni Franco kézikönyve lehetett, a címlapján a vásárlásra vonatkozó bejegyzés olvasható. Talán ez lehetett az a mű, amelyet a házi krónikák feljegyzései szerint a novíciusok magisztere naponta olvasott a közösségben. Franciotti evangéliumi elmélkedései minden bizonnyal a podolini piarista hagyományok gyökereit jelzik.
Gazdag a teológiai szak is. Az első évtizedekben beszereztek néhány klasszikusnak számító bibliamagyarázó művet (Beda Venerabilis, Cornelius a Lapide, Dionysius Carthusianus, Ludolphus a Syxonia, Druthmarus Christianus). Szent Jeromos szerzetes-remete életrajzai (53. tétel) talán a lelki olvasmányok közé tartoznak. Megvolt azonban a nagy egyházatyák több jeles XVI. századi humanista kiadása (Ambrosius, Augustinus, Gregorius Nyssenus). A teológiai tanulmányokhoz fontosak voltak a korabeli jezsuita szerzők, köztük Martinus Becanus új kiadású kézikönyvei. Az erkölcstan tanításához Antonio Diana, valamint két spanyol szerző, Antonius Escobar y Mendoza és Ioannes de Lugo művein kívül Leonardus Lessius neve szerepel (56. tétel).
A hittani könyvek között a podolini könyvtárban fontos helyet foglaltak el a hitvédelmi művek. Lubomirski palatinus a piaristákat főként a Szepesség katolizálására, a protestáns lakosságnak a katolikus egyházba való visszavezetésére hívta. Giovanni Franco is ezt a feladatot tekintette elsőnek, és erről időnként tájékoztatta a Rendalapítót is. Már 1645 decemberében nyolcvan áttérésről írt leveleiben. A növendékek teológiai képzésében is jelentős szerep jutott a hitvédelmi szempontoknak. Találunk a jegyzékben könyveket a támadott hitigazságok magyarázatára (1. tétel), a régi eretnekségek cáfolására (84. tétel). De megvan a jezsuiták által kialakított kontroverz teológiának, az apologetikus hitvédelemnek több jeles kortárs írója (Martinus Becanus, Petrus Fonseca, Leonardus Lessius, Robertus Bellarminus). Bellarminus híres, sok kiadást ért Controversia generalisa a kor általánosan használt kézikönyve volt, amely a vitatkozásokhoz szükséges érveket, az egyház tanításának tételeit rendszerezte. Az első kiadás 3 kötetben 1586-ban, a második már 7 kötetben 1587-ben jelent meg Ingolstadtban a jezsuiták nyomdájában. A XVII. században a legtöbbet forgatott teológiai kézikönyv volt. A podolini évszám nélküli kiadás a sorozatnak nyilván csak töredéke. Az érdekessége az, hogy két címlapon (85., 88. tétel) szerepel a vásárlás vagy a könyvtárba való besorolás pontos dátuma: 1649. május 23. Ez a nap abban az évben éppen Pünkösd vasárnapja volt. Talán egy ünnepi vásár alkalmával, a „sokadalom könyves sátrában sikerült e művet megszerezniük.
Ugyancsak szükség volt az egyházjog és az egyházi közigazgatás kézikönyveire is. A zsinati határozatokat, a pápák rendelkezéseit a híres kortárs portugál kánonjogásznak, Augustinus Barbosának (1649) gyűjteményéből ismerték meg. A mindennapi kérdések megoldásánál pedig két irányban is figyelniük kellett. Podolin és az elzálogosított szepesi városok felett az egyházi joghatóságot a krakkói püspök magáénak tekintette. A piaristák templomában ő vagy megbízottai végezték az ünnepi szertartásokat, szenteléseket. Ugyanakkor azonban a terület az esztergomi érseki megyéhez tartozott, és a joghatóságot vikáriusként a szepesi prépost gyakorolta. A két irányú egyházmegyei jogszokások iránti érdeklődést könyveik között Oláh Miklós esztergomi zsinatának (72. tétel) és Joannes Wezik gneznoi érsek szinodusának kézikönyve (103. tétel) bizonyítja.
A szakok szerinti csoportosításban külön vizsgálhatók az iskolai munkához, tanításhoz szükséges művek. A Regulae Communesben „De libris Auctorum in singulis Classibus explicandis címmel vázlatos felsorolásban megtalálhatók az egyes iskolai osztályokban használható fontosabb tankönyvek, kézikönyvek, iskolai auktorok. Itt több, a jegyzékünkben is szereplő névvel találkozunk. A legfontosabb latin klasszikus szerző Cicero volt, akitől az elemi latin ismeretek elsajátítása után valamennyi osztályban olvashattak szövegeket. A rétorok Cicero beszédeit (22. tétel), a classis humanitatis tanulói a De officiist és a De amicitiat (21. tétel), a grammatisták az Epistolae familiarest (19-20. tétel) tanulták. A retorika alapelemeit a classis humanitatisban tanították. A Regulae Communesben erre utal a következő sor: „Explicentur Figurae, et Tropi, nec non Progymnasmata tradantur. A fogalmazásban való jártasságot, a kifejezésbeli készséget célzó harmadik témakör a IV-V. századi bizánci iskolázásnak híres kézikönyve volt, és ezt a jegyzékben Aphtonios latinra fordított, jegyzetekkel ellátott gyűjteménye képviseli (3. tétel). Érdekes, hogy ez a mű egy francia jezsuitának, Joannes Voellusnak (1541-1610) a levélírás mesterségét tárgyaló tankönyvével (102. tétel) egybekötve került a podolini könyvtárba. Ez utóbbira a grammatisták felsőbb osztályában volt szükség, ahol a levélírás, levélfogalmazás mesterségét tanulták. A nagyobb számban található retorikai könyv a tanítói és szónoki munkára való felkészülést egyaránt szolgálhatta. A felsőbb osztályokban tanított retorikának auktorai, elméleti módszeres kézikönyvei pedig a nyilvános szónoklatra készítették elő a tanulót.
De élénk volt az érdeklődés a történetírók iránt is. Erről több jeles latin és görög szerző műve tanúskodik. A tananyagban szereplő auktorok közül Quintus Curtius Rufus könyvét, Nagy Sándor históriáját elbeszélő művét a regulák a felsőbb osztályok számára folyamatos olvasásra ajánlják; a jegyzékben két XVII. századi kiadása is megvan. A jegyzetes változatát a kortárs jezsuita, Matthaeus Raderus (1561-1634) gondozta (29-30. tétel).
A tragédia, komédia és dialógus szerzők között megtaláljuk a regulák között ajánlott iskolai auktort, Lucius Annaeus Seneca tragédiáit (94. tétel). De megvan Euripides görög kiadása (36., 76. tétel) és egy Plautus; mindkettőnek XVI. századi bázeli humanista kiadása. Érdekes a két Pontanus-mű (81. és 82. tétel); ezeknél a névazonosság és a műfaj alighanem megtévesztette a vásárlókat. Mindkettőre 1647-ben találtak rá. A jezsuita Jacobus Pontanus (1542-1626) kelthette fel a figyelmet. A másik, Joannes Pontanus (1426-1503) viszont szabadelvű, szatirikus dialógusok szerzője volt; a különbséget csak utóbb vehették észre; ezért írták a címlap felső szélére a figyelmeztetést: „Caute legendus, fors Haereticus fuit.
Az iskolai munkára való felkészülésnél, de a tanításnál még inkább, a kor keresztény iskoláiban gondosan ügyeltek az auktorok szövegeinek tisztaságára. A rendi konstitúciókban a Rendalapító ezt így fogalmazta meg: „Libri, qui praelegendi sunt, nullo modo bonis moribus puerorum nocere possint, neve quid inhonestum, aut minus conveniens ex illis percipi possit. A Regulae Communes tankönyv-jegyzékében is egy helyen történik erre utalás. A humanitás osztályának könyvei között olvassuk: „Martialis Epigrammatum expurgatus. Az iskolai célra „megtisztított kiadást említ a podolini könyves jegyzék az egyik Horatius-kiadás címében: „Ab omni obscenitate Romae expurgatus (54. tétel). Bizonyára ilyen iskolai használatra készült Matthaeus Raderus jezsuitának Ingolstadtban kinyomtatott Martialis kiadása is (69. tétel).
Mindettől függetlenül a Poetae Profani et Politici szak jelentős latin és görög auktorok humanista kiadásait is tartalmazza. És a késmárki vásárlások során még egy Petrarca-kiadást is beszereztek (75. tétel). A költői fordulatok bonyolult világában segített egy, a jelképek között tájékozódó, a korban divatos emblematikát rendszerező mű a francia jezsuitától, Nicolaus Causinustól (1583-1651) (17. tétel). De megvásárolták Hadrianus Castellensis latin szinonima-szótárát is (48. tétel), benne XVI. századi vérbeli humanista alkalmi költeményekkel. A podolini atyák aligha sejthették, hogy ebben a kötetben II. Gyula pápa verses itinerariuma mellett a vadászatot megéneklő költemény (De venatione) címzettje az az Ascanio Sforza bíboros (1505), aki egy ideig VI. Sándor adományozásából az egri püspöki javadalom távoli haszonélvezője volt és emiatt Bakócz Tamással pereskedett.
A „megtisztított, a tanulók erkölcsi érzékét nem sértő versek nem is az ilyen humanista művekben találhatók. Az iskolába bevihető költemények a Poetae Sacri címszó alá tartoztak. Ezek szerzői a klasszikus latin verselés szabályai szerint, nagy műgonddal szerkesztették meg a tisztes keresztény erkölcsöt tanító verses műveiket. Ilyen az olasz jezsuita, Joannes Baptista Masculus (1582-1656) latin verseinek németalföldi kiadása (70. tétel). A klasszikus verselés keresztény mintái között első helyet VIII. Orbán pápa verseskötete a Poemata foglalta el, amelynek használatát a jezsuita iskolákban előírták és Kalazancius is ajánlotta (97. tétel). A pápa híres volt a latin verselésben való jártasságáról. Az uralkodása (1623-1644) alatt végrehajtott breviáriumreform során a középkori himnuszok szövegének a helyes latinság igényei szerinti javítását is maga végezte el. A Poemata egyik kiadásával 1636-ban a Rómába zarándokolt ifjú Zrínyi Miklóst, a későbbi költőt is megajándékozta. A podolini könyvtárban könyvének egy Antwerpenben nyomtatott példányát találjuk (97. tétel).
Szorosan ide kapcsolható és magyar vonatkozásában nem kevésbé érdekes a Poetae Sacri szaknak kötetei között Franciscus Montmorency (1578-1640) belga jezsuitának Cantica című könyvecskéje, amelyet 1632-ben Bécsben a királyi kancellária magyar titkárának betűkészletével, magyar vonatkozású illusztrációkkal nyomtattak (71. tétel). Ennek ajánlása VIII. Orbán pápának szól. Első része Cantica címmel tizenhárom bibliai ének latin klasszikus versformába átírt parafrázisa, a második részben pedig huszonhét Idylliumban bibliai történeteket foglalt versbe a szerző a XVI-XVII. század fordulóján felújított, divatos antik pásztori költészet modorában. Montmorency művei mintapéldája az iskolai használatra alkalmazott, a pogány humanista költői világot idéző, de kereszténnyé formált tankönyvnek. Hogy valóban annak is használták, annak bizonyítéka egy másik podolini példány, amely később kerülhetett a kollégium könyvei közé, és amelyben diákkézre valló beírások, tollpróbák találhatók.
Még ebbe a műfajba tartozik egy piarista szerezőnek, az olasz Odoricus Valmerananak könyve, amely az idézett és 1649. február 21-én „propriis sumptibus megvásárolt Montmorency-művel egybekötve található (98. tétel). A rendi feljegyzések szerint Valmerana a római provinciához tartozó Maglianoban retorikát és poétikát tanított, amikor 1618-ban Kalazancius felszólította, hogy Vergilius eposzának mintájára foglalja versbe az Ószövetség történeteit. Valmerana 1621-ben elhagyta a rendet és verses munkájából csak 1627-ben Bécsben jelent meg két rész nyomtatásban. Az elsőt VIII. Orbán pápának, a másodikat pedig II. Ferdinánd király fiának ajánlotta. Ez az utóbbi van a Montmorency-kötethez hozzákötve, és a podolini könyvtár korai beszerzései között a piarista iskolák itáliai hagyományáról, pedagógiai törekvéseiről tanúskodik.
A jegyzékben felsorolt könyvek között igazi iskolás könyv, tankönyv nem található. A gyűjtemény inkább tudós, humanista könyvtárt idéz. Ez jól lemérhető a nagyszámú görög kiadványon. A nyelv rendszeres tanulását szolgálta Gregorius Tholosanus (1595) szintaxisa (44. tétel), a német jezsuita Jacobus Gretscherus (1562-1625) görög nyelvtana (56. tétel), Martinus Rulandus (1602) szinonimaszótára (90. tétel), egy görög szólásmondás-gyűjtemény, amelyet a híres párizsi nyomdász, Henricus Stephanus látott el magyarázó jegyzetekkel (101. tétel). Mindehhez jeles auktorkiadások sorakoznak. Misepénzen vásárolták meg Arisztotelész retorikáját (5. tétel), megvették Euripidész tragédiáit (36. tétel), Herodianosz történeti műveit (50. tétel), Hesiodosz elbeszélő költeményeit (51. tétel), Plutarkosz történeti műveit (78., 79., 80. tétel) és bekerült a könyvek közé a Neumann Glycérnek ajándékozott, fentebb már idézett Homérosz-kötet is (53. tétel). Mindez egyben a piarista iskolázás kezdő szokásairól, kialakulóban lévő hagyományairól is tanúskodik. A Rendalapító levelezésének több helyén is olvasható, hogy az itáliai kollégiumokban a görög nyelv tanulását, az auktorok ismeretét és olvasását szorgalmazta. Ezt a törekvést a közép-európai alapításoknál jelen lévő olasz rendtársak átvették. A podolini ház krónikájában is nyoma van ennek. 1645-ben Nikolsburgból oda húzódott az a morva származású Joannes Benedicti a S. Maria Magdalena, aki a klasszikus nyelvekben, a latinban és a görögben, de a héberben is járatos volt. Őt a rendalapító 1647. június 22-én kelt levelében „Graecus-nak nevezte. Johannes Benedicti Podolinban fejezte be a piarista rend alapításáról írt könyvét, amely Scholae Piae seu de origine progressu, instituto, utilitate, etc. Scholarum Piarum címmel 1646-ban Krakkóban, másodszor 1649-ben Varsóban jelent meg.
Ritka a bemutatott könyvek között a természettudományos vonatkozású, a matematikát, fizikát vagy asztrológiát tárgyaló mű. Ezek közé tartozik Petrus Apianus (1495-1551) ingolstadti matematikus és császári csillagász Cosmographiája (4. tétel), amelyet a híres németalföldi Gemma Frisius dolgozott át. Ilyen Virgilius Polydorus (1555) a feltalálókról szóló könyve (100. tétel). E műveket 1647-ben Késmárkon David Chytraeus Chronologiájával (18. tétel) együtt vásárolták. Giovanni Francónak és a podolini piaristáknak is ismerősként csenghetett a domonkos Tomaso Campanella neve, akit a Rendalapító is pártfogolt és akinek a jegyzékben egy asztrológiai tárgyú művét találjuk (16. tétel).
A könyvek értékelését és vázlatos áttekintését folytathatjuk az aktuális, napi eseményekre, politikára vonatkozó munkákkal. Ilyen a Gusztáv Adolf svéd király környezetében is megfordult Petrus Burgusnak a harmincéves háborút idéző műve (15. tétel), amely közelebbről is érdekelhette a Morvaországból menekült piaristákat, akik a háborús eseményeket, a svéd seregek előnyomulását bizonyára élénk figyelemmel kísérték. Giovanni Franco 1644. május 2-án Kalazanci Szent Józsefnek írt levelében céloz is I. Rákóczi György erdélyi fejedelem politikai lépéseire, amelyekkel az „Inimico capitalissimo della Fede Catholica-nak nevezett svédekkel kereste a szövetséget.
Végül idézzük még a nagy XVI. századi németalföldi gondolkodót, az újkori sztoicizmus feltámasztóját, Justus Lipsiust (1547-1606), akinek a jegyzékben hat művét találjuk. Ezek között nem szerepelnek ugyan összefoglaló munkái (pl. a De constantia; Politicorum libri VI.; stb.), amelyekben a pogány sztoicizmus keresztény értelmezését kifejtette. Egy római régiségtani könyve (58. tétel), a latin prozódiát magyarázó filológiai írása (59. tétel), egy beszéd, amely a klasszikus szónoki stílust mutatja be (60. tétel), és ezen kívül két Szűz Mária-kegyhely leírása 61-62. tétel) és válogatott leveleinek gyűjteménye (63. tétel) szerepelnek. Lipsius filológiai, kiadói tevékenysége (Tacitus-kiadása!) és írásai a kortársak számára a cicerói stílussal való szakítást, új latin prózai irány kialakítását jelentették. Ő a reneszánsz és barokk közötti időszaknak legtöbbet olvasott és utánzott írója volt. Levelezett lengyel és magyar litteratus kortársaival, akik őt utánozták, követték. A podolini könyvek között erre figyelmeztetnek művei. Hogy mit jelentett ez a piaristák számára, a címek alapján alig tudjuk eldönteni. Annyi azonban bizonyos, hogy a németalföldi tudós sztoikus gondolkodót a lengyel főúri körökben, így a Lubomirskiak udvarában is ismerték. A XVII. század második felében Stanisaw Heraclius Lubomirski (1702), a podolini kollégium-alapító unokája és birtokainak örököse a lengyel irodalom egyik legnevesebb Lipsius-követője és jeles könyvek szerzője volt.
*
A podolini alapítás idején a piarista iskolák, kollégiumok könyvtárainak már kialakult rendje, szokásai voltak. Ez látszik az 1622-ben megfogalmazott Konstitúciók szövegében is, ahol az új alapítás feltételei között a templom, az iskola, a rendház és a megfelelő felszerelések mellett, a szükséges könyvtár beszerzéséről is olvashatunk. Kalazanci Szent József levelezésében ismételten találhatók megjegyzések, amelyek a házi könyvtár kezelésére, a könyvek gyarapítására, a katalógus elkészítésére vonatkoznak. Az előírásokat azután az egyetemes káptalanok tovább fejlesztették, és a vizitációk alkalmával az egyes házak könyvtárait ellenőrizték. Az itáliai rendházak a rend megalapítása utáni első évtizedekben már jelentős könyvtárakat gyűjtöttek. Rómában az anyaházban, a S. Pantaleoban, a fannanoi, frascati, campi, narni rendházakban az egykorú könyvtárjegyzékek arról tanúskodnak, hogy már a harmincas években megvoltak a rendi, iskolai élethez, a mindennapi munkához szükséges könyvek. Podolinban is a könyvek beszerzéséről az új rendház alapítójának kellett gondoskodnia. A Lubomirski palatinus által a tizenhat piarista eltartására adott évi 800 birodalmi tallér terhére ez is megtörtént. Hatvanegy könyv címlapja utal arra, hogy a ház „saját költségére (propriis sumptibus) vásárolta meg a könyveit, mintegy nyugtázva az erre fordított költségeket. Podolinban részletes könyvtári katalógus a kezdő időből nem maradt fenn. De az összegyűjtött possessor-bejegyzések arról tanúskodnak, hogy a magyarországi piaristák könyvműveltsége az itáliai rendházakét követte, és azok színvonalát el is érte.

A tanulmány megjelent:
Piaristák Magyarországon 1642-1922. Rendtörténeti tanulmányok. Szerk. Holl Béla, Jelenits István. Bp., 1992. 58-88.

A teológiai gondolkodásmód alakulása a kora felvilágosodás-kori 
magyar katolikus papság könyvkultúrája tükrében
A XVIII. századi tudós olasz jezsuita, Francesco Antonio Zaccaria (1714-1795) rendjének feloszlatása évében, 1773-ban Rómában átdolgozva és kiegészítve újra kiadta egyik legnépszerűbb művét, az először 1750-ben megjelent Apparatust. Tartalmát már a címlap is elárulja: Apparatus omnigenae eruditionis historiae litterae universae theologiae inserviens. Ebben a század modern tudományos szemléletének megfelelően a tudománytörténet, a historia litteraria eszközeit, módszereit a teológia területeire alkalmazta. Zaccaria tanítványa volt a század legnagyobb itáliai tudósának, Lodovico Antonio Muratorinak. Mesteréhez baráti szálak fűzték; levelezésüket már a kortársak is nyomtatásban olvashatták. Muratori halála után Zaccaria lett a modenai hercegi könyvtár igazgatója. Érdeklődése is hasonló volt Muratoriéhoz. Ő is művelte az irodalmi útinaplót, írt kézikönyvet a klasszikus ókori történetírók és a história olvasásáról, kiadott teológiai kézikönyvet (Thesaurus theologicus) és egyházjogi tankönyvet (Jus canonicum practice explicatum). Művelte az epigráfiát és tizennégy kötetben megírta a Storia letteraria d’Italia-t (Venezia, 1750-1759). Tankönyveit a XVIII. században a magyarországi világi és szerzetes papság is használta. Kevésbé ismerték azonban az imént idézett Apparatust. Ennek adata a történelmi könyvgyűjteményekben, egykorú könyvtárjegyzékekben csak nagy ritkán bukkan fel. Annál feltűnőbb, hogy az idézett 1773. évi kiadás adatával Magyarországon, a Dunántúl déli részén, a veszprémi egyházmegyének egy kicsiny pannóniai falucskájában, a Balatontól délre fekvő Csatár község katolikus plébániáján, a XVIII. századi könyvtárjegyzékben találkozunk.
Ezzel az adattal - és részben e kézikönyv segítségével - kezdjük vizsgálódásunkat, amelynek során az egykorú egyházi könyvtárjegyzékekben keressük azokat a művelődéstörténeti szálakat, amelyek a XVIII. század első kétharmadában a magyarországi világi és szerzetespapságnak a felvilágosodáshoz vezető szellemi útját jelölik. Megfigyeléseinket körülbelül harmincezer adatra, könyvcímre alapíthattuk. Adataink jelentős részét két ősi, az államalapítás és a magyarság kereszténnyé válásának idejében keletkezett középkori egyházmegye, a veszprémi és a váci XVIII. századi irataiban találtuk. A veszprémi egyházmegye papságának XVIII. századi könyvműveltségét nyomtatott publikáció segítségével tekintettük át; ebben együtt találjuk Kurbély György püspök által 1815-1817 között végzett kánoni látogatások jegyzőkönyveiből a könyvtárakra vonatkozó kereken tizenötezer címet. Ennek fele az egyházmegyei plébániák és kétszáztíz pap könyveire vonatkozik; a többi a püspöki szeminárium (1795-ből) és Kurbély püspök magánkönyvtárának (1821-ből) adatait tartalmazza. Az ország középső és a török megszállás idején legtöbbet szenvedett alföldi területén fekvő váci egyházmegye levéltárából, a hagyatéki leltárakból és a püspöki látogatások jegyzőkönyveiből a XIII. századból nyolcvanöt papnak kereken háromezer-száz könyves adatát gyűjtöttük össze. Gyűjtésünket kiegészítettük még egy harmadik, 1777-ben a győri, veszprémi és zágrábi egyházmegyék területéből kialakított, az ország nyugati, Ausztriával határos széle fekvő szombathelyi egyházmegyére. Ennek első püspöke a nagyműveltségű Szily János (1777-1799) volt, akinek idejéből negyvenhárom pap ezernyolcszáz könyvét, továbbá a püspöki szeminárium 1787-ben készült katalógusából kétszáznyolcvan címet vettünk figyelembe.
A szerzetesi könyvtárakról a jezsuita rend esetében az 1773-ban, a többiekre vonatkozóan pedig a II. József (1780-1790) uralkodása idején végrehajtott feloszlatása során részletes jegyzékek készültek. Ezek nagy része a budapesti Egyetemi Könyvtárban található. Innen valók a pesti pálosok és a pozsonyi trinitáriusok egykori könyvtárára vonatkozó adatok. A török időkben is megmaradt ferencesek szakolcai könyvtárából az 1662-1783 között több mint egy évszázadon át gondosan vezetett értékes inventárium három és fél ezer könyvcímet tartalmaz. A piaristák központi levéltárában a pesti kollégium 1811-ben készült részletes könyvtárkatalógusa az 1717-ben alapított iskola első évszázadának teljes könyvállományáról nyújt részletes adatokat.
A világi és szerzetes papság általános és teológiai műveltségének színvonalát, fejlődését Magyarországon a történeti helyzet határozta meg. Az ország kétharmad része a XVII. század utolsó éveiben szabadult fel a másfél évszázados török megszállás alól. A kalocsai, pécsi, veszprémi, csanádi, váci egyházmegyék csaknem teljes területén, az esztergomi, egri, váradi egyházmegyéknek pedig jelentős részében a háborúk befejeztével teljesen elölről kellett kezdeni az egyházszervezést. Ezeken a részeken a tridenti zsinat reformjai is csak a XVIII. század elején kerültek bevezetésre. Az általános elmaradásra jellemző példaként említhetjük - olasz vonatkozása miatt is -, a váci egyházmegyét, ahol a Tridentinum határozatait Althan Frigyes Mihály bíboros - 1718-1734 között az egyházmegye püspöke - vezette be. A politikus és diplomata Althan váci püspöksége idején az egyetemes Egyház és Nápoly történetében is jelentős szerepet játszott. Ismeretes, hogy 1721-ben Michelangelo Conti bíborost XIII. Ince néven ő juttatta a pápai trónra; hat éven át (1772-1728) pedig Nápolyban a Habsburgok alkirálya volt. 1719-ben, váci püspöksége kezdetén, egyházmegyéje papsága számára Bécsben Instructiones címmel kinyomtatta a tridenti zsinat legfontosabb reformintézkedéseit és e kiadványt 1724-ben Nápolyban másodszor is megjelentette.
Ami a papnevelést illeti, Magyarországon a XVII. században, de még a XVIII. század elején is az 1636-ban Pázmány Péter bíboros érsek által alapított és a jezsuiták által fenntartott nagyszombati egyetem volt a legfőbb bázis. Külföldön ekkor már megvolt a római Collegium Germanicum et Hungaricum és a bécsi, 1623-ban alapított magyar szeminárium, a Pazmaneum. Mindkettőt jezsuiták vezették. A század második felében ehhez járult még az 1663-ban alapított kassai egyetemi rangú jezsuita teológiai akadémia. Látható tehát, hogy a jezsuiták - nyomdájukkal, élénk irodalmi munkásságukkal is támogatva -, a XVII-XVIII. század fordulóján a katolikus tudományosságnak Magyarországon úgyszólván egyedüli képviselői voltak.
Az újonnan szervezett egyházmegyei szemináriumokban a teológiai oktatás a XVIII. század első harmadában csak nagyon lassan, fokozatosan bontakozhatott ki. Ezekben a tanárok által említett akadémiákon, egyetemeken képzett papok, kanonokok voltak, akik ugyancsak a jezsuiták jól bevált, évszázados Ratio Studioruma alapján tanítottak. A teológiai tudományosságnak szinte kizárólagos módszere tehát a Tridentinum nyomán új életre kelt neoskolasztika volt, amely azonban Aquinói Szent Tamást az iskolai oktatásban divatossá vált terméketlen spekulációban, az éles elméjű „szubtilitások” keresésében és a vitatkozásban kifejlesztett szép latin stílus gyakorlásában tekintette mesterének.
A jezsuita tanulmányi rendszer teológiai-művelődési képébe új vonásokat azok az újonnan letelepedett szerzetesrendek hozhattak, amelyeknek saját teológiai képzésük volt. Ez megvolt a domonkosoknál és a török időkben is megmaradt ferenceseknél. Az egyetlen magyar alapítású középkori szerzetesrend, a Remete Szent Pálról elnevezett és Szent Ágoston reguláit követő pálosok is a XVII. század második felében indultak új virágzásnak és X. Kelemen pápa már 1671-ben a doktoravatási joggal felruházott studium generáléjukat is megerősíthette. Végül a XVIII. század legaktívabb magyarországi szerzetének, az iskolák egész sorát alapító piaristáknak is saját házi teológiai oktatásuk volt. A század harmincas éveitől kezdve a püspökök az egyházmegyei szemináriumok vezetését egyre inkább ezekre a szerzetekre bízták. Így Váradon a pálosok, Vácott a domonkosok és a piaristák, Veszprémben és Győrött ugyancsak a piaristák tanították a püspöki szemináriumokban a filozófiát és a teológiát.
A jezsuita tanrendszer nyomán haladó teológiai oktatás tanulmányi rendszerének megreformálására a Habsburg-birodalom egész területén az állami hatalom részéről történtek az első kezdeményezések. Így 1733-ban III. Károly elrendelte a jezsuita főiskolákon a filozófiai és teológiai kurzus tanulmányi idejének megrövidítését. Nagyszombatban és Kassán ezt a rendeletet nem hajtották végre. A következő beavatkozásnál azonban már a kor modernebb, sürgetőbb igényei is szerepet játszottak. 1753-ban Mária Terézia hatalmi szóval elrendelte az egyháztörténet tanítását. Intézkedése kezdetét jelentette annak a nagyarányú tanügyi reformnak, amelyet a németalföldi származású Gerard van Swieten (1700-1772), a királynő janzenista teljhatalmú minisztere dolgozott ki.
A történelem, az egyháztörténet tanítása ebben az időben voltaképpen már nem volt új kérdés. Fontosságát a protestáns egyetemeken már a XVI. században felismerték, és a Ratio Studiorum szerkesztésében részt vett német jezsuiták, köztük Petrus Canisius is hangoztatta szükségességét. Mégis, a jezsuita akadémiákon a történeti studiumoknak oly neves művelője, mint Claudio Aquaviva, a rend egyetemes főnöke sem tudta bevezettetni. A történelem kutatása, a historia művelése és a tanítás között a jezsuiták között paradox kettősség tapasztalható. Messzeható eredményeik közül ez alkalommal példaként a németalföldi Joannes Bollandust (1596-1665) említhetjük, aki megalapítója volt a róla elnevezett antwerpeni történeti iskolának, a tudományos hagiográfia műhelyének. A történettanítás bevezetésében ennek ellenére sok évtizeddel lemaradtak és a halogatásban a magyarországi jezsuiták mentek a legtovább. Prágában már 1710-től, a bécsi egyetemen pedig 1728-tól működött történeti és földrajzi katedra, igaz, csak a filozófiai és nem a teológiai fakultáson. De itt sem ment az ügy nehézség nélkül. A prágai jezsuiták például az uralkodónál, I. Ferencnél folyamodványt adtak be, amelyben azzal érveltek, hogy az egyháztörténet tanítása, az egyház múltjával való túlzott foglalkozás hitbeli veszélyeket rejt magában, és az eretnekeknek, főként a janzenistáknak kedvez. Szerintük inkább szükség van a skolasztikus teológia spekulatív érveire, szillogizmusaira, és ezek mellőzésével az egyház lemond az eretnekek ellen való leghathatósabb fegyveréről.
A spekulatív skolasztikus teológiához való ragaszkodás magyar példái a hazai kutatók előtt nem ismeretlenek. A kiváló premontrei egyháztörténész, Hermann Egyed ismertette a nagyszombati egyetem tiroli születésű dogmatika professzora, Maurizio Marchesi (1686-1750) egy előszavát, amelyet 1729-ben római rendtársának, Balthasare Francolininek (1650-1709) népszerű kézikönyvéhez, a Tyrocinium theologicumhoz írt. Francolini műve a spekulatív skolasztikus teológia foglalata és benne az eretnekségek között már a janzenizmusról és a gallikanizmusról is említés történik. Marchesi a mű elején, ahol borostyánkoszorús növendékeinek vizsgatételeit is kiadta, a szubtilis, elméleti teológiai fejtegetések fontossága mellett többek között azzal érvelt, hogy az felkészít a kor tévtanításai, nevezetesen a saeculi nostri pestis, Jansenii lues ellen.
A jezsuita tanrendszert feszegető másik adatra Tarnai Andor hívta fel a figyelmet. Eszerint 1731-ben a kassai jezsuita akadémia professzora, Graff Gábor növendékeinek doktori téziseihez a neves padovai tanárnak, a magyar kapcsolatairól is ismert Jacopo Facciolatinak (1682-1769) Ad philosophiam című beszédét is csatolta, amely a neoskolasztikát és a peripatetikus filozófiát támadta és helyette a filozófia-történet tanítását ajánlotta. Graff kiadványában ehhez a beszédhez Ad viros litteratos címmel egy polemikus fejtegetés csatlakozik, amely a jezsuita álláspontot így foglalja össze: Adolescentibus tradendam esse philosophiam, non solam historicam, sed praeprimis peripateticam.
Ez a két adat is jelzi, hogy a neoskolasztika szilárdnak vélt rendszerét, beidegzett gondolatmeneteit a XVIII. század elején Magyarországon is már új eszmék kezdték megbontani. Ennek irányát, útját 1700 után - Maurizio Marchesi minősítéséből, a saeculi nostri pestis-ből kiindulva - Jansen, Quesnel, Molinos és Febronius neve, a gallikanizmus, libertinizmus és deizmus irányzata jelzi.
Ezek közül a magyar klérus legkorábban - a franciaországi események után nem sokkal -, a gallikanizmusra figyelhetett fel. A francia püspökök 1682. március 19-én írták alá a Jacques Bénigne Bossuet által megfogalmazott négy gallikán artikulust, (Declaratio cleri Gallicani), amely a pápai primátus és joghatóság, az egyházi tanító hivatal körét francia vonatkozásban korlátozni törekedett. A magyar püspökök alig öt hónap múlva, 1682. augusztus 8-án, Nagyszombatban tiltakoztak ellene és az esztergomi érsek, Szelepcsényi György novemberben már Párizsba juttatta közös nyilatkozatukat, ami a XVIII. századi jezsuita krónikás szerint nem kis zavart okozott a francia egyháziak között.
A janzenizmus a Paschasius Quesnel (1634-1719) által megfogalmazott formájában Európa-szerte akkor keltett először nagyobb visszhangot, amikor XI. Kelemen pápa, 1713 őszén kiadta Unigenitus kezdetű bulláját, és ebben a janzenisták tanítását 101 pontba foglalva elítélte. A bullát Magyarországon az esztergomi érsek, Keresztély Ágost herceg 1717. január 17-én hirdette ki ünnepélyesen. 1727-ben Pozsonyban a magyar klérus számára latinul is kinyomtatták a pontokat a francia bencés történettudósnak, Matthieu Petitdidiernek a bullát magyarázó értekezésével. E kiadvány elterjedésére jellemző, hogy sok éven át különféle egyetemi vizsgatételekkel egybekötve ismételten szerepelt liber gradualisként. 1631-ben pedig a nagyszombati egyetemen Jansenius és Quesnel tanításának cáfolatát nyilvános vitára is kitűzték. Ettől kezdve a janzenizmust tanító alapvető műveknek a magyar papság között való terjedésével nagyobb mértékben számolhatunk. Ezt az egykorú könyvjegyzékek bizonyítják. Az új eretnekség első tételes megfogalmazóinak, Antoine Arnauldnak és Pasquasius Quesnelnek írásai ekkor már magyarországi kis városok és falvak plébániáira is eljutottak. 1740-ben Palics János hatvani plébános hagyatéki leltárában Arnauld egy műve, 1743-ban Hanel Keresztély isaszegi plébános könyvei között a Concordia dogmatum Quesnelii szerepel. Az 1778-ban elhunyt Ács János jáki plébános Quesnel németre fordított prédikációit használta. Jansenius alapvető művének, a VIII. Orbán által 1642-ben a tiltott könyvek jegyzékébe felvett Augustinusnak egy korai, három kötetes kiadása és Nagy Szent Leo műveinek Quesnel-féle, 1748-ban Velencében megjelent kiadása a veszprémi káptalan könyvtárában volt meg. A veszprémi egyházmegye öt falusi plébániáján pedig a XVIII. században Jansenius és Quesnel eredeti műveinek különféle kiadásait forgatták. A század negyvenes éveitől azután a könyvjegyzékekben a védekező, cáfoló kiadványok is elszaporodnak; ismételten felbukkannak az elítélt tételeket (Propositiones damnatae), azok magyarázatát (Brevis expositio propositionum dammatarum) jelző könyvcímek.
A janzenizmus és gallikanizmus iránti érdeklődéssel kerültek előtérbe Szent Ágostonnak azok a művei, amelyek a kegyelemre (malaszt, gratia) és az eleve elrendelést (praedestinatio) vonatkozó tételeket, továbbá az egyháznak a pápai tekintélyre (primatus, tévedhetetlenség) és az egyetemes zsinatra vonatkozó tanításokat érintették. A hippói nagy egyházatyára a figyelmet nyilván Jansen hatalmas műve terelte, amelyből Paschasius Quesnel rendezte össze tételesen a janzenizmus tanrendszerét. A tanítás igazságát keresve, vagy megcáfolásához érveket gyűjtve, a kor teológusai magától értetődően gyakran nyúltak Szent Ágoston műveihez. A könyvtárjegyzékekben ebben a korszakban valamennyi ókeresztény egyházatya közül a legtöbbször Augustinus neve szerepel. Népszerűségére csupán egyetlen adatot említünk. A veszprémi egyházmegyében az 1812. évi kánoni látogatáskor 91 példányban 14 különböző Augustinus-művet írtak össze. Kisebb írásai magyar nyomdákban is megjelentek; így a Szent Ágostonnak tulajdonított Soliloquia et manuale és a Meditationes sok kiadásban. De a keresztény kegyelemtanra vonatkozó, a nagyszombati egyetemi nyomdában megjelent kétkötetes antológiát a francia maurinus bencés kongregáció párizsi kiadásából válogatva ugyancsak gyakran megtaláljuk. A selmecbányai jezsuitáknál Jacopo Filippo Merlini (1662-1716) olasz jezsuita Augustinus-magyarázata volt meg, amely címében is jelzi, hogy a szerző Jansenius és Pelagius eretneksége között vont párhuzamot. A győri és nagyszombati nyomdában több kiadást ért meg Szent Ágostonnak ugyancsak a pelagianizmus ellen írt leveleiből, a maurinus kiadás felhasználásával készült válogatás. Ismét egy olasz szerzőnek, a jól ismert Lorenzo Alticozzinak (1689-1777) értekezése a manicheizmussal vont párhuzamot; példányai a veszprémi püspökség egy kis falusi plébániáján és a szombathelyi szemináriumban voltak meg a XVIII. században. Végül megemlíthetünk még egy ritka adatot, amely tőlünk nyugatabbra talán nem olyan feltűnő, nálunk, a magyarországi könyvkereskedelem szerényebb lehetőségeit tekintve mégis a gallikanizmus eszméinek a század utolsó harmadában való terjedését, biztos jelenlétét jelzi: az egyik legtipikusabb francia gallikán teológusnak, Louis-Ellies Dupinnek De potestate ecclesiastica et temporali sive declaratio cleri Gallicani 1682 című könyvének egy-egy kiadása ismét falusi plébániákon, Sümegen és Csóton volt található.
Az egyház és a pápa tekintélyével összefüggő kérdések majdnem minden vonatkozásban folytatódtak a kor vallási racionalizmusának egy másik, a hittudósokat és apologétákat a felvilágosodás évtizedeiben talán mindennél jobban foglalkoztató eszmei áramlatában, a febronianizmusban. A németalföldi Johann Nikolaus Hontheim püspök (1701-1790) Justinus Febronius álnévvel 1763-ban megjelent, sok vihart kavart művét (De statu ecclesiae, deque legitime potestate Romani pontificis) Magyarországon is jól ismerték. Erről a máig megmaradt különféle kiadások tanúskodnak. Febronius eretneknek minősített tételeit 1764-ben XIII. Kelemen pápa elítélte. Hontheim 1778-ban visszavonta tételeit. Az első hivatalos magyar egyházi kiadvány azonban csak ezután - éppen Egerben - látott napvilágot. 1779-ben Esterházy Károly (1725-1799) püspöknek - a hittudományi, jogi és bölcseleti fakultással működő akadémia és a püspöki könyvtár alapítójának, a Lyceum építtetőjének - rendeletéből typis Scholae Episcopalis kinyomtatták VI. Pius pápának a visszavont tételekre vonatkozó dekrétumát és Hontheim nyilatkozatát. Eddigre azonban a magyarországi klérus, a könyves adatok tanúsága szerint, már jól ismerte a febronianizmus tanait és cáfolatát. A febronianizmus megcáfolásával foglalkozó szerzőknek, németeknek, franciáknak, olaszoknak egész sorát említhetnénk, akiknek műveivel egykorú könyvtárjegyzékekben találkozunk. Közülük kiemelkedik a már emlegetett Francesco Antonio Zaccaria 1767-ben megjelent, négy kötetes Antifebronio-jának példányait nagy könyvtáraink ma is őrzik. Az erősen történeti szemléletű, históriai módszerrel dolgozó veronai teológus, Pietro Ballerini (1698-1772) munkái közül az 1768-ban megjelent De potestate ecclesiastica adversus Febronium című volt közismert Magyarországon. Végül a plébániai és szerzetesi könyvtárak egyik leggyakoribb szerzőjét, Tommaso Maria Mamachi (1713-1793) dominikánus teológust említhetjük, aki Rómában korának legtanultabb egyházi emberei közé tartozott; az ókeresztény régészetnek kiváló művelője és a Gerolamo Casanate bíboros alapította könyvtárnak volt az igazgatója. A Febroniushoz írt leveleinek római kiadása (Epistolarum ad Justinum Febronium jurisconsultum De ratione regendae Chritianae Reipublicae, deque legitima Romani Pontificis potestate. Romae, 1776) már a magyarországi felvilágosodás évtizedében vizsgatételekkel egybekötve a pécsi püspöki szemináriumban került forgalomba.
A felvilágosodás első képviselői Magyarországon az uralkodó környezetének, Mária Terézia (1740-1780) udvarának főhivatalnokai és politikusai közül kerültek ki és jelentős számban janzenisták voltak. Ez lehet az oka annak, hogy a francia papság függetlenségi törekvéseinek, a gallikanizmusnak szélesebb körű ismerete voltaképpen már csak a XVIII. század utolsó negyedében, II. József (1780-1790) egyházi reformintézkedéseinek és a felvilágosodás magyarországi kibontakozásának idején érte el virágkorát. Ezzel magyarázható, hogy a janzenizmus és gallikanizmus legtipikusabb nyugati képviselőinek neve, akiket már Európa-szerte a század legelején, olykor még a XVII. század végén ismertek, nálunk csak a 18. század legvégén tűnik fel. Így két leuveni janzenista teológus Zeger Bernhard van Espen (1646-1673) és Joannes Obstraet (1651-1720) művei a magyar papok könyvtárában csak a hatvanas évek végétől, többnyire Velencében nyomtatott kiadásokban találhatók meg nagyobb tömegben. A püspöki és szemináriumi könyvtárakban ekkor már nem ritka a francia Claude Fleury (1650-1723) népszerű és a gallikanizmusnak kedvező egyháztörténeti sorozata. A tiltott könyvek jegyzékére került egyházjogi munkáját (Institutiones iuris ecclesiasticae. Venetiae, 1753) és történeti katekizmusának korai francia nyelvű kiadását (Catéchisme historique. Bruxelles, 1727) a veszprémi egyházmegyében egy-egy kis falusi plébánián találjuk meg. Ugyancsak a század utolsó harmadában, a felvilágosodás legradikálisabb filozófiai eszméivel egy időben jelenik meg tömegesen a papok könyvei között Francois Pouget (1661-1723) janzenista francia oratoriánus hírhedt Montpellier-i katekizmusa (Institutiones catholicae in modum catecheseos). Negyvennél több példány adatát ismerjük a veszprémi egyházmegyei plébániai könyvtárjegyzékeiből, feltűnően sokat század végi velencei kiadásban. A váci egyházmegye 1780 után meghalt papjainak könyvei között pedig majdnem kivétel nélkül mindig megtalálható ez a mű.
A század racionalista szellemi, teológiai vagy filozófiai törekvéseinek sorát folytathatnánk a libertinizmus, a deizmus, az indifferentizmus, a quietizmus vagy akár a probabilismus nyomozásával. Ezek jelentős részben a janzenista, gallikanista és febronianista eszmevilággal érintkeztek és már lényegében tovább mutatnak a szoros értelemben vett felvilágosodás korszakába.
Az új eszmék és gondolatok, a régit bontogató-feszegető világszemlélet a teológiai gondolkodásban azonban nemcsak a botrányos eretnekségek és polémiák világában jelentkezett. A megismerés útján az értelem fénye és a tapasztalás bizonysága, amely az emberi gondolkodás és haladás történetében nem csekély egyházi múlttal és teológiai előzménnyel rendelkezett, és amely a filozófiát és a természettudományokat haladásra késztette, eszközeivel, módszerével visszahatott a hit és erkölcs világára is, a vallás dolgaiban való biztosabb eligazodást szerzett, az egyházi gondolkodás és tudomány előremozdítója lett. Dolgozatunk elején a történettanítás, pontosabban a történeti szempontú teológiai szemlélet, egyre sürgetőbb időszerűségét említettük. A XVII-XVIII. század egyházi történettudománya is - az értelem és tapasztalás eszközeivel -, a múltból gyűjtött érveket és bizonyságot a vallás és filozófia felmerült kérdéseihez. Könyvtárjegyzékeink szinte kimeríthetetlen gazdagságú adatainak tükrében is a kora felvilágosodást jelző utak, nyomok leginkább a történeti érdeklődés, a kritikai szemléletű história felé mutatnak. Ezért a kor magyar papságának teológiai gondolkodására is jellemző vonásként tarthatjuk számon, hogy általánosan ismerték például a párizsi oratorium tudós történész tagjai közül (a janzenizmus lelkesebb propagálói is innen kerültek ki), a jogtörténész és teológia-történész Louis Thomassius (1619-1695), vagy a biblikus Bernhard Lamy (1640-1725) kézikönyveit. Az utóbbinak több magyar kiadása és fordítása is volt. Jellemzőnek látszik, hogy az ugyancsak oratoriánus Richard Simonnak (1638-1712), az irodalomtörténeti módszerekkel dolgozó újkori racionalista szentíráskritika megalapítójának egy-egy bibliai kiadványa a veszprémi egyházmegye két kis falusi plébániáján (Bakonyjákó, Köröshegy) is megvolt. A XVII-XVIII. század fordulójának legrangosabb történész-közönsége, a francia maurinus bencés kongregáció tagjai közül Jean Mabillonnak (1632-1707) Szent Bernát-kiadását is általánosan ismerték. A kongregáció talán legjelentősebb egyéniségének, a híres liturgia-történész Edmond Martene-nek (1654-1739) De antiquis ecclesiae ritibus című háromkötetes korszakalkotó tudománytörténeti műve pedig a pesti pálosok és a veszprémi káptalan könyvtárában, a szombathelyi egyházmegyében pedig Budai Lajos 1797-ben meghalt pinkamindszenti plébános hagyatékában volt meg.
A korai felvilágosodás történeti szemléletű képviselői közül azonban Magyarországon kétségtelenül a legismertebb Lodovico Antonio Muratori (1672-1750) volt. Műveinek magyarországi recepciója, a papság teológiai műveltségre való hatása az adatok tükrében jelentősnek látszik; az előfordulások száma feltűnően nagy. A XVIII század e nagy itáliai történész és filológus egyéniségét e helyen nem kell külön bemutatni. Alapvető történeti forráskiadványait, tudományszervező, teológiai és erkölcstani írásait ismerjük. Az olasz irodalom- és filozófiatörténeti kutatás felmérte a korai felvilágosodásban betöltött szerepét is.
Muratorinak a XVIII. században Magyarországon három kiadása jelent meg, mindhárom fordításban. Ezek közül a legismertebbet, a Della regolta devozione dei cristiani magyar fordítását A keresztény embernek valóságos áhitatossága címmel Egerben, 1763-ban a püspöki nyomda betűivel nyomtatták. A fordító a kiadványban nem nevezte meg magát és a mű elé ajánlást vagy előszót sem írt. Ezzel a kiadvánnyal egy évben jelent meg Esztergomban a Della carita cristiana latin fordítása De charitate Christiana címmel. Ennek előszavát, ajánlását Andreas Fridericus Schupanzigh pozsonyi kanonok írta és Barkóczy Ferenc esztergomi érseknek címezte, aki korábban (1654-1761) egri püspök volt. Barkóczynak azonban nem volt szerepe az 1763-ban Egerben kinyomtatott Muratori-fordítás körül.
A Della carita cristiana imént említett latin fordításán kívül még egy magyar fordítása is megjelent Bécsben 1776-ban A nagy parantsolatnak, tudniillik a felebaráti szeretetnek igaz magyarázatja címmel. Fordítója az erdélyi udvari kancelláriának egyik tisztviselője, Gálfalvi Ozdi Ferenc volt. A fordítás ajánlása a királynőnek, Mária Teréziának szólt; ezzel a fordító bizonyára arra is akart utalni, hogy az első olasz nyelvű, Modenában 1723-ban megjelent kiadást Muratori a királynő apjának, VI. Károlynak címezte. Gálfalvi Ozdi ebben az ajánlásban kitért az egri Muratori-kiadásra is és azt írta, hogy azt Koller Ignác veszprémi püspök rendeléséből egyik kanonokja, Nagy Ignác fordította magyarra. Ennek a Nagy Ignácnak pályája az egyháztörténet hazai kutatói számára nem ismeretlen. Teológiai tanulmányait a római Collegium Germanicum et Hungaricum növendékeként végezte. 1777-ben ő lett a veszprémi egyházmegyéből kialakított új székesfehérvári püspökség első szervező püspöke és ugyanakkor a Budára költözött nagyszombati egyetem első kancellárja. Több elmélkedési könyvet és imádságos könyvet írt és fordított, de nevét azokon soha nem tüntette fel.
Muratori magyarországi hatását keresve közvetlen kapcsolatra vonatkozó adatot eddig nem sikerült találni. Nem került elő - tudomásunk szerint - egyetlen magyar levelező társának neve sem. Nálunk a modenai mestert tisztelő, vele kapcsolatot tartó társulatok nem keletkeztek, mint amilyen Salzburgban a Muratorizirkel, Olomoucban a Societas eruditiorum incognitorum volt. Az innsbrucki Academia Taxiana-nak, a Muratorival kapcsolatot tartó ausztriai societas litterarianak tagja volt ugyan Anton Christoph Migazzi (1714-1803) bíboros, bécsi érsek, aki 1761-1786 között a váci egyházmegye egyik legtevékenyebb barokk püspöke volt és magyarországi székvárosában a piaristák vezetésével nemesi konviktust és filozófiai akadémiát is alapított. Az általa közvetített Muratori-hatásról azonban csak sejtéseink vannak. Koller Ignác és Nagy Ignác püspökök neve tehát elsőrendűen fontos adat számunkra és további kutatásra késztet.
Muratori műveinek terjedését kétségtelenül elősegítették a Mária Terézia, és fia, II. József uralkodása idején a fennhatóságuk alatt álló országokban a vallást és egyházat érintő janzenista-gallikanista ihletésű intézkedések is. Mint ismeretes, ilyen vonatkozásban érte Muratorit a kortársak részéről is, de még inkább a halálát követő évtizedekben a legtöbb vád és gyanúsítás. A Della regolta devozione fordításának elején a fordító ezért tartott szükségesnek egy megjegyzést közölni, amelyet a végén olvasható dátum (Bécs, 1759. szeptember 22.) tanúsága szerint alighanem a mintául használt bécsi latin kiadásból vett át. Eszerint egy szicíliai jezsuita, Benedetto Plazza (1677-1761) ezért a művéért a szerzőt janzenizmussal és eretnekséggel vádolta, ami alól XIV. Benedek mentette fel. A mű latin kiadására Bécsben a jezsuita cenzor, Franz Xaver Schez tiltakozása ellenére, Migazzi bíboros adott jóváhagyást, amiből ugyancsak nehézségek támadtak. A bíboros ugyanis egy példányt Mária Terézia egyik leányának ajándékozott, akinek gyóntatója, Franz Lehner jezsuita - a királynő tudtával - a római Index-kongregáció véleményét kérte az eretnek-gyanúsnak bélyegzett könyvről. Róma diplomatikus választ küldött: A szerző csak olyan babonás visszaélések ellen harcol, amelyeket az Egyház nem helyesel. Muratori nézetei Mária és a szentek túlzott tiszteletéről, a parancsolt ünnepek számának csökkentéséről, sőt a népnyelvű liturgiáról, tehát valamelyest hivatalos elismerést is kaptak. 
A Della carita cristiana bécsi magyar fordításának ajánlásában Gálfalvi Ozdi arról írt, hogy a szerzőt janzenizmussal vádolták; azzal, hogy a régi szokásokat semmibe veszi, az Isten Anyja, és a szentek tiszteletét kisebbíti, sőt a lutheri tanítással is szimpatizál (Lutherrel tzimborál). De Muratori könyve ismét pártfogóra talált és a saját lelkipásztori gyakorlatából leszűrt tapasztalatai, a szegénygondozásra és a betegek ellátására vonatkozó javaslatai terjedtek, jó mintát adva a jozefinista rendelkezéseknek is. A modenai szeretettársulat, a Compagnia della carita 1779-ben például szolgált a II. József által pártfogolt Vereinigung aus Liebe der Nächsten elnevezésű egyesületeknek.
A Della regolta devozione, a Della carita cristiana mellett még két más hasonló tárgyú Muratori-mű, a De ingeniorum moderatione in religionis negotio és a De superstitione vitanda német és latin fordításokban, számtalan kiadásban terjedt és a század végén bekerült a jozefinista reformok kézikönyvei, teológiai tankönyvei közé. Különféle kiadásaikkal gyakran találkozunk a veszprémi, váci, szombathelyi egyházmegyék plébániai könyvtárjegyzékében, szerzetesi közösségek katalógusaiban.
Muratorinak a legsokoldalúbb olvasói azonban a század tudós szerzetesei, a pálosok és a piaristák voltak. A hazai felvilágosodás, a magyar nyelv és irodalom művelése terén nagy érdemeket szerzett pálosok Muratori iránti érdeklődésére vonatkozólag csak egyetlen jellemző adatot idézünk. Pesti kolostoruk könyvtárának 1786-ban készült katalógusában tíz kiadásban összesen nyolc Muratori-mű szerepel. Egy magyar kiadás kivételével a többi nyomtatási ideje 1716 és 1758 közé esik, ami egykorú, kortársi érdeklődésre vall.
A piaristák szellemi hovatartozását az itáliai és magyar művelődéstörténetben egyformán piarista felvilágosodás névvel szokták jelölni. Magyarországi hatásukat a XVIII. századi közművelődésre és iskolaügyre jól jellemzi, hogy a század első kétharmadában 19 kollégiumot alapítottak. A pesti kollégiumban 1717-ben kezdtek tanítani és 1743-1784 között akadémiai fokú, filozófiai tanfolyamon - a felvilágosodás első hírnökeként - a philosophia recentior-t, Leibniz, Wolff, Newton bölcseleti és természettudományi tételeit tanították. Erről a kollégium könyvtára is tanúskodik, amelynek 1811-ben készült jegyzéke sok ezer adata között a rend eklektikus filozófusának, Eduardo Corsininek, Jacopo Facciolatinak, vagy Christian Wolffnak úgyszólván valamennyi műve első kiadásban megtalálható. Muratori összesen hat címmel van képviselve, de ezek közül három a szempontunkból rendkívül fontos. Valószínűleg a rendi teológiai oktatáshoz használhatták a század utolsó harmadában Muratori egy posthumus írásának, a Dei pregi dell’eloquenza popolare című, a gyakorlati lelkipásztorkodást szolgáló művének latin fordítását (Augustae Vindelicorum, 1775). Ez a mű az egyházi szónoklatnak, megreformálását, a barokk cikornyáktól való megszabadítását célozta és német fordítása 1783-ban a jozefinista tankönyvek közé is bekerült. A másik jellemző Muratori-mű ebben a gyűjteményben a Della publica felicita oggetto dei buoni principi első kiadása (Lucca, 1749). Ez az osztrák államelméleti írókra, főként Carolo Antonio Martinire, Mária Terézia udvarának aufklerista államférfiára és ideológiai szakírójára volt hatással.
A feltételezhető hatás miatt a pesti piarista kollégium régi könyvtárában a legjelentősebb Muratori-műnek azonban a Delle riflessioni sopra il buon gusto nelle scienze e nelle arti című program-iratot tartjuk. Ebben az „il Poligrafo modenese” a tudományos disciplináknak az egész életet átfogó, az egyén és a társadalom javát szolgáló rendszerét foglalta össze. Egyik fejezetében pedig I primi disegni della republica letteraria d’Italia rubati e donati alla curiosita degli arti eruditi címmel az ideális tudós társaságra, societas litteraria-ra, akadémiára vonatkozó elgondolásait közölte. Ez már 1703-ban önállóan is megjelent, sőt kéziratos másolatokban Itália-szerte terjedt. A pesti piarista kollégium könyvtárában e kettős műnek, Velencében 1642-ben, tehát még Muratori életében megjelent kiadása volt meg.
A magyar irodalomtörténet és művelődéstörténet kutatói jól ismerik a XVIII. század második felében, a felvilágosodás előestéjén és annak kezdetén a societas litteraria, a (Hazafiúi tudós társaság) alapítására történt kezdeményezéseket, amelyekben a világiak között a pálos és piarista szerzetesek is részt vettek; az utóbbiak közül Horányi Elek, Benyák Bernát és Révai Miklós nevét szokás emlegetni. A piaristáknak ilyen irányú érdeklődésére a nyomokat az egykorú könyvtárjegyzékben is megtaláljuk. Nem tekinthető ugyanis merő véletlennek, hogy a pesti kollégiumban az itáliai tudós társaságokról, akadémiákról több művet is forgattak. A bolognai tudósok társasága iránti érdeklődést jelzi a Scientiarum et artium commentarii Academiae Bononiensis (Bologna, 1741) című kiadvány és Gaetano Boletti könyve, a Dell’origine et de progressi dell’Instituto delle scienze di Bologna (Bologna, 1769), amely két példányban is megvolt. Az egyiknek tulajdonosa - a ma is olvasható beírás szerint - az a Horányi Elek (1736-1809) volt, aki lelkes írók, költők és pálos szerzetesek kezdeményezésére 1779-ben az első nagyszabásúnak tervezett magyar societas litteraria szabályzatát írásba foglalta. Horányi 1755-1758 között a filozófiát és a természettudományokat Rómában tanulta és ottlétekor személyesen is megismerhette az olasz piarista felvilágosodás filozófusát, Eduardo Corsinit, aki akkor a rend egyetemes elöljárója volt. Amikor a Merkur von Ungarn című bécsi újság 1786-ban a magyarországi piaristákról azt írta, hogy ők tanították először Newton elvei szerint a philosophia recentior-t, Horányiról azt is megjegyezte, hogy Franklin villamosságát és Leibniz filozófiáját adja elő. Pályája Muratori szellemét is idézi, annak ellenére, hogy a korai felvilágosodás itáliai mesterét már nem ismerhette. Horányi történeti forráskiadványai mellett a magyar historia litterariának is igen jelentős művelője. Megszerkesztette és kiadta Memoria Hungarorum et provincialium scriptis editis notorum címmel (Viennae-Posonii, 1775-1777) háromkötetes nagy írói lexikonát, amelynek gondolata Itáliában született meg. E művének tervezetét is Prodomus Hungariae litteratae címmel 1770-ben Velencében nyomatta ki. Ugyanitt és ugyanebben az évben osztrák rendtársának, Dalham Floriánnak filozófiáját (De ratione recte cogitandi) is kiadta Giacopo di Durazzo grófnak szóló ajánlásában a következő megjegyzéssel: Sublatis mendis elegantiorem et accessionibus non contemnendis auctoriorem in usum  I u v e n t u t i s  H u n g a r i c a e  typis excriptum.
Vizsgálódásunkat itt azzal a megjegyzéssel hagyjuk félbe, hogy forrásainkat távolról sem merítettük ki, de nem is tártuk fel egészen. Arról is meg vagyunk győződve, hogy a filozófia- és teológiatörténetnek a végső összegzéséhez más, megfelelőbb módszerei is vannak. Úgy látjuk azonban, hogy a teológiai gondolkodás, mentalitás alakulásának az olvasmány- és könyvkultúra tükrében való ilyen megfigyelése a tudománytörténet megfelelő szakterületeinek is hasznos adatokat, szempontokat szolgáltat.

A Váci Egyházmegye alsópapságának könyvei
a XVIII-XIX. században
Holl Béla anyaggyűjtését sajtó alá rend. Zvara Edina

1709
Mráz Gergely

Consignatio librorum A. R. D. Gregorij Mraz Canonicj Capituli Vaciensis quos legavit pro Ecclesia et Venerabili Capitulo Vacziensi qui hoc ordine habentur

1mo Conciones Ungaricae Pazmany in uno folio Libri 2
2do in folio uno latini Sermones intitulati S. Joannis, alter vero Authore Gregorico Caelio Collectanea in Sacram Apocalypsim D. Joannis Apostoli et Evangelistae

3tio Conciones Fabri funebralis et nuptialis pariter in folio 1

4to opus tripartitum juris Civilis in folio liber 1

5to 5 libri in 4to folio quorum unum intitulatur Theologia Moralis Authore R. P. J. Analecto Reinffestuell alter vero Annus et dies juridicus Authore Leonello J. d. 3tius Rituale Romanum. 4tus Econimia(!) hodierna Parochorum usui serviens. 5tus Rectus modus interpretandi sacram scripturam sive ut vulgo vocatur Miscellaneae R. P. Szentivanj

6to Libri promiscui germanicae lingvae quorum item quatuor continet in folio 4to tres vero in folio octavo unus in folio 12.

7mo Biblia Sacra latina in folio octavo liber 1.

8. Busenbaum in folio 12 Prophetiae certae in folio 16. Psalterium Paraphrasibus illustratur in folio 16. Institutio Catholica in eodem folio. Item Recta instructio faciendi omnium humanarum action pariter in folio 16. Item dialogorum sacrorum libri quatuor in folio 16. Item Tractatus de necessitate et modo ministrandi sacramenta tempore pestis. Item in eodem folio 16 latinus liber tractans de varijs vitijs hominum.

Praeterea dantur certa instrumenta ferrea uti 4. paria cardinum una sera cum clavi, duo aerea epistomia, duoque circuli ferrei, una catena spectans ad currum, quae una cum curru magno pertinebit et lagatur famulo Nicolao. Sunt praeterea et alia ferramenta minoris momenti, quae omnia DD. Capitulares inter se distribuent.

Post haec reperti sunt adhuc et alij libri unus in folio, in quo tractatur de ortu et origine familiae Esterhazianae, alij quatuor latini in folio 16. Item Rituale novum Agriense et pars verna breviarij in folio 12.

Tulajdonosa Mráz Gergely (?-1709) váci kanonok.
Kiadta: Adattár 13/2. 179-180.
Mai lelőhely: Vác. Káptalani Lt. Végrendeleti iratok, fasc. 2.
KtF I. 164.

1722
Valkó Miklós
Cathalogus Librorum Parochiae Kálló numero subsequenti Scriptorum

1.	Biblia Ungarica et Latina
2.	Faber Dominicalis aestivalis
3.	Geor Káldi Concionator et alij tres ejusdem opus authoris
4.	Petrus Pazmány Conciones alterque idem
5.	Historicus Paulus Eszterhazy
6.	Joannes (Ebet)zky(?) in Lutherum et alios
7.	Joannes Dodinger Conciones Festivalis
8.	Stephan Illiés Festivalis
9.	Empheris Ecclastien authore Fra Juliano
Heynevfve Pars prima Hiemalis Festivalis: idem auctor cum Parte tertia aestivalis Festivalis
10.	Concionator Pius Pars 2da Festivalis
11.	Andreas Illiés Festivalis ijque (...) alij Festivales authores
12.	Echo prima authorem Matthiae Keul in Festa per Annum. item idem author pro Dominicas et festa per annum
13.	Stella 3plex Festivalis
14.	Vita Sanctorum
15.	Concionat. Historicus P: Michaele Pexenfelder pars 3ia
16.	Dedinger Pars 1ma
17.	Hartung Pars 1ma
18.	Nucleus aureus Studio Pii Ko(...)or: Praedicator
19.	Annona animae authore Dedingeri
20.	Stephani Landovics item idem author
21.	Concionator Pius Dominicalis
22.	Quatuor novissima idiomate Ungarico Stephani Böjtös Controversiae
23.	Acta Apostolorum
24.	Rituale Strigoniense
25.	Author Molina de libero arbitrio
26.	Joannis Telekdi Dominicalis
27.	Rituale Agriense
28.	Martinus Szentiványi modus rectus interpretandi scripturae sacrae
29.	Theologia Universa Authore R. P. Richardo arsdéri(!)
30.	Mart. Végsó Historiens
31.	Conciones Dominicales Authores Grancisco Henrico Paladano ordinis S. Francisci Fratrum observantiae
32.	Sermones Evangeliorum
33.	Pedagogus Christianus item author. item ejusdem authoris
34.	Conciones Stanislaj Godaei S. J. Thom. Tertius
35.	Moralis Sacri Eloquij Subsidium authore Timotheo Schranger ord. Fran. Minorum
36.	Synopsis Juris Feudalis
37.	Promtuarij exequialis Pars altera authore MM.
38.	Sermones Evangeliorum
39.	Annus Coelestis authorum Locupletio
40.	Opera Patris Valles de Confessione
41.	Schola Christi
42.	Petrus Pazmány complectens orationes
43.	Buzembaum item idem authore atque idem author
44.	Manuale Parochorum item idem author
45.	Joannis Polankö item idem author
46.	Libellus de Contemplandi
47.	Flores Poetae
48.	Leges longevae vitae
49.	Flores Flavissae(?) poetae
50.	Nucleus Catheceticus
51.	Lapis Lidius authore MM S. Jesu
52.	Officium Rakoczianum
53.	Breviarium pars Hyemalis
54.	Instructio Confessarij authores Paulo Zegneri S: Jesu
55.	Controversista in 16mo folio authore MM
56.	Meditationes Quadragesimales author MM idiomate Ungarico
57.	De Baptismi Caeremonijs authore Joan. Liczej item idem Author
58.	Status Animarum Purgatorij Author P. Martini Roa S. J.
59.	Compendium Biblicum
60.	Liber de contemnendorum mundi vanitatibus authore fratre Didaco Strictioris observantiae
61.	Rituale Romanum Pars Verna
62.	Medulla Oratoria
63.	Physica Exotica
64.	Controversista Ungaricus Martini Szentivanyi
65.	Ungaricus Tiszta Tükör
66.	Gemitus animae Poenitentis
67.	Cura Praeservativa Innocentiae animae et salutis Animae
68.	Breviarium Romanum Pars Verna
69.	Protestatio Christianae et aeternae Salutis
70.	Annus Bissextilis authore Georgio Nyáráj
71.	Epithome Controversiarum
72.	Manna Deveni Amoris
73.	Thomas a Kempis
74.	Officia in omnia festa Hungariae
75.	Lutheranicum nunquam Authore Martino Szentiványi
76.	Cautella(!) tempore Pestis
77.	Concionatores Mors Mors et Mors

Tulajdonosa Valkó Miklós (?-1722) kállói plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 1-3. Nr. 13.
Megjegyzés: lásd még 1746 Kálló.
KtF VII. 59.

1724
Pothfalvai Mátyás

Cathalogus Librorum Pie defuncti P. Matthiae Pothfalvai. Conscriptus die 12 7bris coram Generoso Domino Krakovus Martony et Domino Stephano Navarka ac me Michaele Halacska

1.	Novum Testamentum Lossij
2.	Evangelion Joanis Brentij
3.	Medula Theologiae Busenbaum
4.	Causae P. Georgij Scherrer
5.	Propugnatio Joanis Licej
6.	Laceri in quosdam Concion 2
7.	Imago vitae et Mortis Baranyi
8.	Sertum Sanctorum
9.	Rectus modus Patris Sz. Ivanyi
10.	Stella Triplex
11.	Concionator funebralis Scudiscus(?)
12.	Cathecesis Illyés
13.	Vitae Sanctorum
14.	Calaus
15.	Calendarium hebraicum
16.	Meghrőuiditőtt Ige
17.	Verbum abreviatum
18.	Tükör avagy SS Illete Illyés
19.	Libri Sculpti compacti 2
20.	Chronica
21.	Comentarius Georgij Laeto
22.	Annotationes Lossij
23.	Gradualis Liber Epr Mtae Facndo(?)
24.	Minverval(!) Laureatum
25.	Vita Sancti Sigismundi
26.	Duo fasciculi Concionum Scriptarum

Universim Libri 28

Tulajdonosa Pothfalvai Mátyás (?-1724).
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 4. Nr. 32.
KtF VII. 60.

1727
Almási Mihály

Hagyatéki leltár
De libris

1.	Breviarium integrum quadripartitum
2.	vita sanctorum Hungarico idiomate Authore Andreae Illes
3.	Tractatus de Deo Uno et Trino Authore Georgio Berzevici e Soc. Jesu
4.	Rectum modum interpretandi Sacram Scripturam Authore parte Martino Szentiványi
5.	Instructionem confessarij Authore Patre Segneri
6.	Signa Ecclesiae Authore Patre Raicsányi

Tulajdonosa Almási Mihály (?-1727) zsámboki plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 1-3. Nr. 20.
KtF VII. 68.

1727
Donyeba Mátyás

Plebanus loci est actu Reverendus Dominus Matthias Doneba Theologus moralis ex Seminario Episcopali Vaciensi (... )
Apud quem sequentes reperiuntur libri

1.	Pázmán Conciones
2.	Similiter Conciones Controversista ejusdem
3.	Sacra Scriptura Hungarica
4.	Andreae et Stephani Illés opera Concionatoria
5.	Baranyi opera
6.	[similiter Concionatoria]
7.	Patris Csuzi Dominicales Conciones
8.	Becani Controversia

Tulajdonosa Donyeba Mátyás (169-1726) nőtincsi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. III. 318.
Megjegyzés: lásd még 1727 Nőtincs.
KtF VII. 70.

1727
Geró Mihály

Parochus loci Reverendi Dominus Michael Gero (...)
Libros habet Dominus Plebanus sequentes

1.	Sacram Scripturam latinam
2.	Illyés festivum
3.	Hőflich
4.	Delaminez
5.	Busembaum
6.	Pazmani Conciones
7.	Kaldy
8.	Imago vitae et mortis Baranyi
9.	Hecatombe
10.	Martini Alexii Vighii (?) opus de B. Virgine
11.	Nucleum Catheceticum
12.	et alios minores graduales

Tulajdonosa Geró Mihály (?-1753) bujáki, 1744-ben nagykátai plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. II. 497, Tom. III. 337.
Megjegyzés: lásd még 1744 Geró.
KtF VII. 72.

1727
Hiress Endre

Loci Parochus est Andreas Héres Theologus Speculativus(?) ex Collegio Generali Slavo-(...) Apud quem sunt libri sequentes

1.	Concilium Tridentinum
2.	Extemporaneus Concionator
3.	Fabri Tenebralis
4.	Busenbaum
5.	Nucleus Catecheticus
6.	Instructio Confessarii
7.	Quinquaegena Casuum

Hiress Endre (?-1730) jobbágyi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. II. 506, Tom. III. 346.
KtF VII. 73.

1727
Hnilicsényi Ferenc

Loci Plebanus est actualis D. Reverendus Franciscus Hniliczeny Theologus Speculativo-Moralis ex Seminario Episcopali Vaciensi Slavo-Hungarus ... apud quem sunt libri sequentes

1.	Stephanus et Andreas Illés
2.	Pauli Baranyi utraque pars funebralis
3.	Csuzy Dominicalis
4.	Nucleus Catecheticus latinus et Hungaricus
5.	Instructio et Manuale Parochorum
6.	Concilium Tridentinum
7.	ante Tridentinum quaestionum Theologicarum de virtutibus, vitiis, et peccatis resolutiones

Tulajdonosa Hnilicsényi Ferenc (?-1751) palotási plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. II. 510, Tom. III. 350.
KtF VII. 74.

1727
Káló Ferenc

Loci et residentiae hujus Dominus Parochus Franciscus Kalo ex Collegio Budensi Hungarus, apud quem sequentes deprehenduntur/reperiuntur Libri

1.	Commentarius Sacrorum Canonum P. Vagnereck
2.	Ilsung Theologia Practica
3.	Toletus
4.	Arschdekin(?)
5.	Delaminez festivus
6.	Paoletti Dominicales et festivus
7.	Concionator Petrus Rota
8.	Baranyi Tomus 2plex funebris
9.	Hoflich
10.	Stella 3plex
11.	Discipulus Pius festivalis
12.	Tridentinum Concilium
13.	Andreas Illyés
14.	et alii parvi Pii, et graduales

Tulajdonosa Káló Ferenc (1690-1754) versegi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. II. 512, Tom. III. 354.
KtF VII. 76.

1727
Koritsánszky László

Parochus loci est Admodum Reverendus Dominus Ladislaus Koricsanszky e Collegio Rubrorum Districtus Kis-Neograd actualis Archi-Diaconus ... Apud quem sequentes reperiuntur libri

1.	Breviarium 4partitum in 4to
2.	aliud 4partitum in 8vo
3.	Diurnale
4.	Polyanthea in 3bus Tomis
5.	Layman Moralista
6.	Pensinger festivalis et Dominicalis cum additamento
7.	Concordantiae
8.	Polyanthea Mariana
9.	partes in 4to La Croix
10.	Martini e Sparza
11.	Biblia Catena in 8vo
12.	Foris Otrococzy
13.	Conciones Festivales Scribonii(?)
14.	Vita SS. Andreae Illyés
15.	Nucleus Catheceticus
16.	Fabri Festivalis et Dominicalis
17.	Conciones Andreae Illés
18.	Item instructio Parochi
19.	Speculum Parochorum
20.	Albertus Eching(?)
21.	Stella 3plex
22.	Concionator Dominicalis et Festivalis Alinsperg(?)
23.	Landovics
24.	Contemptus Vanitatum
25.	Didaci Stella
26.	Monarchia Böjtös
27.	Physica Christiana
28.	Christophorus Arnoldus
29.	Ratio Status animae
30.	Item Tractatus de Deo uno et Trino
31.	Matthiae Keul Conciones Morales
32.	Cathecheses Doctrinae Christinae
33.	Concilium Tridentinum
34.	Imago Sapientiae
35.	Szerdahelyi Concionator Dominicalis de Adventu Domini
36.	Compendium Dianae(?)

Tulajdonosa Koritsánszky László (1665-1729) ecsegi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. II. 501, Tom. III. 341.
KtF VII. 77.

1727
Marthonyi Pál

Accomodatio, Seu Proventus Domini Parochi. Loci Plebanus pro hic, et nunc est Reverndus Dominus Paulus Martonyi ex seminarii Vaciensis Episcopalis alumnis Germano-Hungaro-Slavus, Theologus Speculativo Moralis, apud quem sequentes requiruntur libri

1.	Jus canonicorum Raiffenstul in 5 libros
2.	Decretalium in 3bus Tomis
3.	idem ejusdem Authoris Theologia Moralis in 4
4.	Hungariae Historia Bonfinii in folio
5.	Biblia 7plicia in folio Hungarica et Latina
6.	Concordantiae Bibliorum in 4to Majori
7.	Drexelii Opera in 4to Tomi 2
8.	Paoletti Dominicalis, Festivalis, et Quadragesimalis
9.	Philippicae Hartungh
10.	Pius Dominicalis
11.	Matthiae Keul Festivalis et Dominicalis
12.	Thomae Stapleton Dominicales Conciones
13.	Csuzy Dominicalis
14.	Ludovici Granatensis Festivalis
15.	Sertum Sanctorum Stephani Illyés festivalis
16.	Panormitanus
17.	Buzenbaum
18.	Mille interrogationes Theologicae
19.	Concilium Tridentinum
20.	et opusculum Patris Concsik(?)
21.	Controversista Patris Böjtös
22.	Cothurnus
23.	Hoevarth
24.	et Szentiványi
25.	Thomas a Kempis
26.	Meditationes Avancini
27.	Viator Christianus
28.	Holtig való Barátságh Ungaricus et Slavonicus
29.	Cathecismus Romanus
30.	Nucleus Catheicista
31.	et Alcoranus Catheicista
32.	Dictionarium Latino Hungaricum
33.	item aliud Boemo-Germano-Latino-Graecum
34.	Herbarium
35.	Cancionale Szelepcsenianum

Tulajdonosa Marthonyi Pál (?-1769) herencsényi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. II. 495, Tom. III. 334.
KtF VII. 78.

1727
Visky György

Plebanus hujus loci est Reverendus Dominus Gregorius Viski ex Seminario Episcopali Vaciensi cujus libri sunt sequentes

1.	Biblia hungarica
2.	Pázmán Contiones
3.	Landovics pars una
4.	vita sanctorum
5.	Stephanus Illés
6.	hecatombe
7.	vita Christi
8.	Csuzi Dominicalis
9.	Goncsik
10.	Busembaum

Tulajdonosa Visky György (?-1750) 1727-ben magyarnándori, 1746-ban lőrinci plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. III. 329.
Megjegyzés: lásd még 1746 Visky; 1750 Lőrinci.
KtF VII. 84.

1728
Czank Antal

Specificatio Librorum post pie defunctum Dominum Plebanum Vöresegyhaziensem In cista rupto Sigillo Reverendi Domini Plebani Kerepesiensis in cista(!) reconditorum, qui in mei, et Reverendorum Dominorum Plebani Joannis Morvay et Reverendi Michaelis Halacska reperti sunt die 10 januarij 1729 in Vöres-egyhaziensi (...) Plebanali

1.	Concionator Hungaricus Káldi
2.	Concionator Hungaricus Dominicalis Andreae Illyés
3.	Centuria funebris Thomae Heffling
4.	Concionator Hungaricus Andreae Illyés
5.	Liber Psalmorum latinus
6.	Sertum Sanctorum Stephani Illyés
7.	Philosophia Scripta
8.	Concilium Romanum novissimum
9.	Biblia Sacra antiqua in octavo
10.	Cathechismus Romanus
11.	Liber Concionum Andreae Illyés pars tertia
12.	Brevis Commentarius rerum Hungariae, Croatiae Transylvaniae gestarum
Desunt duo Concionatores in libro specificati seminarij Episcopalis Vaciensis qui pro tempore defuncto in Domino Patri Czank concessi videlicet Faber concionator funebralis et Pazmany Concionator.
Item repertum est quadripartitum novum Breviarium ex nono partitum quae Vacii consignata sunt.
Insuper unus fasciculus variorum notationum ex literariis quae obligatae ab venerabile Consistorio transmittae sunt.
Repertus est liber ad ecclesiam Eczekyensem pertinens titulatus Paradisus Concionatorum Raphaelis Delaminecz
Item ad pie defunctum Patrem Horvat pertinens Sebastiani Reufynger Concionatoris Catheticae.
13.	Item Concionator Hungaricus festivalis Patris Sigismundi Csuzi sub titulo Sypzo

Tulajdonosa Czank Antal (1694-1729) veresegyházi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 3. Nr. 23.
KtF VII. 85.

1729
Lemberg János

Cathalogus Librorum pro Seminario Episcopali Vaciense legatorum per pie defunctum Reverendum Dominum Joannem Lembergh

1.	Concionator Festivalis Josephus a Virgine Maria in folio
2.	Concionator Tubae sonitus Adalberti Stephan in folio
3.	Concionator Dominicalis et Festivalis Christophori Benez in folio
4.	Concionator Vinea Domini in folio Augustini Puell
5.	Concionator Tubae sonitus 2dus Adalberti Stephan in folio
6.	Concionator Tolle lege Ignatij Ertl in quarto
7.	Tribunal Confessariorum
8.	Theologia Moralis Martini Vigant in quarto
9.	Concionator Joannis Greff in quarto
10.	Thesaurus absconditus Adalberti Capucini in quarto
11.	Amara dulcis conceptus Ignatij Ertl in quarto
12.	Concionator Patris Viti Scheffer in quarto
13.	Biblia Sacra Germanica in quarto
14.	Pars prima Aurei tractatus Antonij de Gvevara in quarto
15.	Arte et labore Concionator Festivalis Joannis Andreae Grof in quarto
16.	Concionator Dominicalis in quarto Reverendi Patris Placidi Toller Ordinis Sancti Benedicti
17.	Concionator Festivalis Placidi Toller in quarto
18.	Stella triplex Concionator Festivalis Andreae Kollonits in quarto
19.	Mors Exarmata Francisci Zralkouszki in quarto
20.	Tabella Mariana Laude Mariae continens Christophoris Mósy in quarto
21.	Vita Sancti Vincentij in quarto
22.	Cosmographia in ostavo

Tulajdonosa Lemberg János (?-1729) dunaharaszti plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 3. Nr. 24.
KtF VII. 86.

1732
Halácska Mihály

[Consignatio librorum]

1.	Polyanthea seu concordantia canonum in folio
2.	Philosophia Scholastica Joannis Kery in folio
3.	Kaldi Concionator Hungaricus in folio
4.	Biblia Sacra Hungarica in folio
5.	Concordantiae Bibliorum vulgatae editionis
6.	Concionator Dominicalis Matthiae Faber in quarto
7.	Vitis Mystica Christophori Braun Societatis Jesu in quarto
8.	Reverendi Patris Sigismundi Csuzy pars ab adventu usque ad Pascha
9.	Reverendissimi Andreae Illyés Septuaginta quatuor conciones Hungaricae
10.	Concilium Romanum Benedicti Decimi Tertij
11.	Controversista Stephanus Böjtös
12.	Cathechesis Stephani Reverendissimi Domini Illyes Catina(!)
13.	Höffling funebralis Catinus
14.	Sertum Sanctorum Stephani Illyés
15.	Imago vitae et mortis Reverendi Pauli Barany funebralis Hungarica
16.	Sacra biblia catina
17.	Sermones de dominicis A Sanctis Patris Csuzij Catini
18.	Summa Philosophiae quadripartita fratris Eustachij a S. Pau: Car:
19.	Summa casuum conscientiae Reverendissimi Francisci Zoleti
20.	Decallogus Theologiae Moralis Patris Sporner
21.	Breviarium Romanum monopartitum
22.	Tractatus Theologicus de Deo Patris Joannis Absolon a S. J.
23.	Annus coelestis Jesu Regis et Mariae Xenicus
24.	Instructio Confessarij et Poenitentis Patris Pauli Segnerij e S. J.
25.	Joannes Eusebius Nyrembergius Spiritualis
26.	Thomas a Kempis de immitatione Christi Catinus
27.	Ars bene mortis
28.	Item assertio Bipartitae veritatis catholicae
29.	Nucleus Catheceticus Bernardini Mercatoris Catinus
30.	Quadragesima Sancta Patris Gabrielis Szentivanij
31.	Holtig valo Baratság avagy
32.	Lapis Lydius Controversista
33.	Moneta et exempla Pollitica Justi Lypsij
34.	Szakats Mester-ségnek könyvetskéje
35.	Fasciculus Thomae a Kempis
36.	Solutiones et non solutiones 24 dubiorum Catholicorum Patris Szentyvani
37.	Consultatio Patris Lessij
38.	Dissertatio Haeretico-logica polemica
39.	Busembaum moralis
40.	Institutio Confessarij Patris Forray
41.	Epistola Paraenetica Gedeonis Forster
42.	Epitome Historiarum Hóraty
43.	Róma Istenek Szent Városa
44.	Cura habituati Georgij Raijcsány
45.	Itinerarium Peregrini Philosophi
46.	Cura Innocentiae
47.	Universa Philosophia vitae
48.	Vita Sanctorum Idiomatis Hungarici

Tulajdonosa Halácska Mihály (?-1735) galgamácsai plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 4. Nr. 32.
Megjegyzés: lásd még 1725 Kóka.
KtF VII. 87.

1733
Antalics Mihály József

Plebanus loci est pro hic et nunc Admodum Reverendus Dominus Michael Antalics ex Collegio Graci in quartum Annum Theologus. Habet Cathalogum suorum librorum sequentem comparatum ex patrimonio

1.	Biblia Latina et hungarica
2.	Magnam vitam Jesu Christi concionatoriam
3.	Pazmanum Dominicalem
4.	Marcantium
5.	Hefflich
6.	et imaginem vitae et mortis Baranyi
7.	Germanicum Concionatorem Dominicalem
8.	item alterum Germanicum Dominicalem et festivalem
9.	Landovics duas partes Dominicales
10.	Rajfenstul duos Tomos
11.	quinque libros Decretalium
12.	et alios parvi momenti

Tulajdonosa Antalics Mihály József (1716-1733) romhányi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. III. 326.
Megjegyzés: lásd még 1733 Antalics.
KtF VII. 88.

1733
Antalics Mihály József

Habet libros sequentes

1.	Rajfenstul 2. Tomos
2.	Biblia Ungarica, et Latina
3.	Vitam Christi Concionatorium
4.	Currum Israel
5.	Pázmán
6.	Concordantias

Tulajdonosa Antalics Mihály József (1716-1733) romhányi plébános
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 6. Nr. 58.
Megjegyzés: lásd még 1733 Antalics I.
KtF VII. 89.

1733
Szegedi Mátyás

Consignatio librorum

1.	Breviarium quadripartitum
2.	Sacra Biblia Hungarica
3.	Liber Hungaricus Concionator nomine Kalauz
4.	Liber Universalis Concionator R. P. Bigndni(?)
5.	Concionator Ungaricus Georgij Kaldi
6.	Liber imago vitae et mortis Hungaricus
7.	Liber Concionatorius Adami Czobor 2plex
8.	Liber concionator Hungaricus absque titulo
9.	Decades quinque principiorum seu regularum pro intelligentia scripturae
10.	Busenbaum
11.	Libellus Marci Hyeronimi Pevecelli
12.	Concilium Romanum 2plex
13.	Theatrum Gloriae Sanctorum Casimiri Füesslin
14.	Compendium Bonacinae Theologiae et juris utriusque Jois della Val Belga(?)
15.	Chatechismus Romanus latinus
16.	Instructio Sacerdotum ac de septem peccatis mortalibus Authoris Franciscj
17.	Nucleus Catecheticus P. Bernardini Mercatoris
18.	Repertorium morale utriusque fori R. P. Octavi Maria a S. Josepho
19.	Examen reformationis Luthericae et Sociorum ejus
20.	Ratio status animae immortalis
21.	Bellum contra hostes capitales animae
22.	Dissertatio Paralipomenicae rerum memorabilium Hungariae
23.	Canones Tridentini
24.	Concilium Tridentinum

Tulajdonosa Szegedi Mátyás (?-1734) vácszentlászlói plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 5. Nr. 45.
KtF VII. 90.

1734
Hanel Krisztián

Conscriptio librorum

1.	Inventum est incompactum Verbum abreviatum Illyés conciones Latini in folio 4to
2.	Concionator germanicus Schatter in 4to
3.	Doctrina Christiana in 4to
4.	Norma mortis Jesu Christi Georgij Ivanek in 8vo
5.	Cruentum Christi sacrificium in 4to
6.	Concionator Domestica slavonicus in 4to
7.	Theologia Moralis Reufenstul in 4to
8.	Alphabetus morale P. Joanis Hloza in 8vo
9.	Phlebotomia damnata in 4to
10.	Via excellentior charitatis in 4to Joannis Vajer
11.	Cornu copiae concionum sacrarum in 8vo
12.	fama, in folio 8vo
13.	Quinquaginta nomina Dei, Joannis Absolon in 8vo
14.	Proverbia Aristotelis in 8vo
15.	Lucas Losius in Evangelia in 8vo
16.	Concordia Dogmatum Gvesnelij in 8vo
17.	Terentij Affrij Comediae in 8vo
18.	Illecebrae Doloris Venceslaij Schverber in 8vo
19.	Breviarium novum quadripatritum cujus Hiemnalem partem nonnullis diebus aliquis vagabundus Ecclesiasticus furtim abstulit
20.	Mariale processionale in 8vo

Tulajdonosa Hanel Krisztián (?-1734) isaszegi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Fasc. 4. Nr. 35.
KtF VII. 91.

1734
Morvay János

Libri reperti sunt

1.	Unum Breviarium 4dripartitum
2.	Author Hungaricus Kalausz in fol
3.	Cathena Biblica
4.	Pius Concionator 4. tomorum
5.	Sertum Sanctorum Patris Pilis(?)
6.	Dyonisijs Carthusiani liber
7.	Theses Philosophicae
8.	Curtij Historicus(!)
9.	Cathechismus
10.	Concilium Tridentini
11.	Biblia Sacra
12.	Ars recte Philosophandi
13.	Liber Hungaricus orationum
14.	Stintilulae Ignatianae
15.	Vita et Doctrina Christi
16.	Buszenbaum
17.	Joannis Gerson
18.	Manuductio ad Pae(...)
19.	Nucleus Cathecheticus
20.	Horae diurnae
21.	Instructio Confessarij Pauli Segneri
22.	S(anc)ti Vincentij sive Peregrini
23.	Circulus aureus Sclavonicus
24.	Novus Annus bis sextilis
25.	Lapis lidius Controversiarum
26.	Pugna spiritualis
27.	Stimulus compunctionis
28.	Pia Franciscana

Tulajdonosa Morvay János (?-1734) nógrádverőcei plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 5. Nr. 41.
KtF VII. 92.

1734
Pap János

Habet libros sequentes

1.	2do: In libris Theologiam Moralem Lajman
2.	Concionatorem bipartitum P. Joannis a Jesu Maria Trinitarium
3.	Currum Israel
4.	Item Inscriptum Ecclaesiae concilium Romanum
5.	et Cathechismum Italicum
6.	Predicationem Fabrij
7.	Item Concionator Aula Sanctorum Patris Pruszkaij inscriptum
8.	Biblia Vngarica Ecclaesiae Szilagyiensis
9.	Pium Concoatrem bipartitum
10.	et breviarium Monopartitum Joannis Simonyi
11.	Pazmanum Ecclaesiae hujus 

Tulajdonosa Pap János (?-1734) dunakeszi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 4. Nr. 38.
KtF VII. 93.

1734
Tichi József Ignác

Consignatio librorum

1.	Concordantiae in 4to majori
2.	Hecatombae Canonis Civilis in fol.
3.	Verbum apreviatum P. Ilés in 4to
4.	Verbum apreviatum Sereni Schatter in 4to
5.	Conciones Patris Neiburger in 4to
6.	Biblia S. Clementis VIII. in 8vo
7.	Liber de Passione Domini Bohemicus in 4to
8.	Bilovszky Pia Quadragesima in 4to
9.	Jus Canonicus Zoesij in 4to
10.	Theatrum Gloriae P. Fueslin in 4to
11.	Elementa juris Pontificij in 4to
12.	Cathecesis Doctrinae Christianae P. Illés
13.	Biblia hungaricae idiomatis in 8
14.	Canonizatio S. Joannis Nepom. in 4to
15.	Conciones Csusij in 4to
16.	Conciones Pauli Thaller Germ. in 4to
17.	Stella Triplex Domini Kollonics in 4to
18.	Verbum apreviatum(!) P. Illés pars altera in 4to
19.	Hydra tartarea Georgij Mors
20.	Cathecesis Germanica in 8vo
21.	Ars gubernandi celatria in 4.
22.	Conciones Quadragesimales Szilarety in 4to
23.	Author cum titulo Voglfrisz, oder (...) 4to
24.	Breviarium quadripartitum in 8
25.	Concilium Tridentinum in 8vo
26.	Descriptio urbis Pragenae in 4to
27.	Parochus duodennae pressus pondere in 8
28.	auxilium animarum P. Kepler in 8vo
29.	medulla P. Pusenbaum(!) in 8
30.	Manuale Parochorum 8
31.	Evangelia Slavonica in 8
32.	Summa virtutum P. Peroldi 8
33.	Theses P. Concsek in 8
34.	Apparatus Theologiae moralis in 4to
35.	Medulla P. Pusenbaum(!) iterum
36.	Theologiae naturalis P. Desabundae
37.	Discertatio Polemica P. Hochkirchen in 4to
38.	Certamen spirituale Mosotti in 4. German.
39.	Pitinij Constitutiones Pontificiorum Vicariorum in 8
40.	Epistola Paraenetica Forsterij in 8
41.	Instructio Epheborum Italicorum
42.	Theses P. Ponczest de sacramentis 8
43.	Breviarium Romanum vetus
44.	Missale Romanum in 8mi
45.	Certamen Alphonsi a Borosco 8
46.	Ovicula bene custodita 8
47.	Manuale Benedictionum 8
48.	Cura Equorum 8
49.	Joannes Nadasi 8
50.	Geniei
51.	Fabulae Aesopi bis.
52.	Institutiones pastorales
53.	Caeremoniale Missae in 12
54.	Privilegia Congregationis SS. Trinitatis 12
55.	Candidatus Rhetoricus 16
56.	Gallus in fide varians 12
57.	Quaestiones Rhetoricae 16
58.	Solamen spirituale 8
59.	Panoplia militis Christiani 8
60.	Leo holandicus 8
61.	Canticum animi salientis
62.	Scripta Electoris Saxoniae 8
63.	Hebdomas sacra Avancini
64.	Paradissus animae 8
65.	Hebdomas S. Josephi
66.	Plectrum Davidicum

Tulajdonosa Tichi József Ignác (?-1734) kerepesi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 4. Nr. 36.
KtF VII. 94.

1735
Árbay János

Ex libris

1.	Theologia Moralis Pauli Laiman Tom. 1.
2.	Collegium Universi juris Canonici Tom. 1.
3.	Index Corporis Juris Tom. 1.
4.	Paszmani(!) Conciones Tom. 1.
5.	Conciones Philippi Kiselij Tom. 1.
6.	Conciones Philippi Hartungh Tom. 1.
7.	Tuba Tragica Dominicalis Tom. 1.
8.	Tribunal Confessariorum P. Vigandi Tom. 1.
9.	Flores Exemplorum Antonij Dvarovczy Tom. 1.
10.	Cathechismus Romanus
11.	Constitutiones Pontificiae
12.	Nucleus Catecheticus
13.	Parochus duo Denario pressus
14.	Vita et Doctrina Jesu Christi
15.	Brevis notitia Augustini Anormitani(!) Lib 2.
16.	Orator Catholicus Adalberti Sztrakos lib. 2.
17.	Thomas a Kempis
18.	Vade mecum
19.	Manuale Sacerdotum
20.	Breve Compendium P. Francisci Turano
21.	Poclad Szeraphinszky
22.	Actus interni virtutum
23.	Goliatus prostratus
24.	Ars salutis
25.	Decennium Georgij Szecseni
26.	Qvies Metaphisica
27.	Archi-Diaconus visitans
28.	Historia Doctrinae protestantium
29.	Speculum non fallax
30.	Flores Indici
31.	Kingyilt(!) chét(!) Rósa
32.	Instructio Confessarij Lib 2.
33.	Opusculum Historiae veteris Testamenti
34.	Turris Babel
35.	Opera Polemica P. Szent-Ivani
36.	Cultus SS. Trinitatis
37.	Epithomicon Controversiarum (Coturius, Julis Caesar)
38.	Manuale Parochorum
39.	Justi Lipsi Monita
40.	Tractatus Phisico Mathematicus
41.	Confessio et Instructio Idiotae
42.	Doctrina fidei Christianae
43.	Patroni Tutelares
44.	Lapis Lidius
45.	Quadragesima Sancta
46.	Conclusiones Theologicae de actibus humanis
47.	Currus Israel
48.	Concilium Romanum
49.	Exempla Biblica
50.	Vita Sanctorum Andreae Üllős
51.	Theatrum Gloriae Sanctorum
52.	Festum Sanctorum
53.	Conciones Panegirices et Morales
54.	Cathechesis Patris Üllős
55.	Cantica Canticorum Novi Testamenti
56.	Conciones Philippi Hartungh Festival
57.	Novus Succursus Landovics
58.	Biblia Sacra Latina
59.	Examen juris Canonici
60.	Manuale Decani
61.	Rituale Ecclesiasticum
62.	Casus Laurentij Tapocsányi
63.	Busenbaum
64.	Hipoliti accolitus
65.	Manuale Parochorum
66.	Doctrinae Christianae Compendium Hungarice
67.	Theses Theologicae de Angelis
68.	Accademicus Tapocsanianus
69.	Pontificale Romanum
70.	Centuria Casuum de Sacramentis
71.	Circulus Aureus
72.	Tyrocinium Artis poenitentiae
73.	Fasciculus Sanctorum
74.	Doctrinae Andreae Üllős
75.	Conciones Patris Csusi Lib 2.
76.	Gramatica Religiosa
77.	Imago vitae et mortis Lib. 2.
78.	Domus Domini Gabrielis Rakoczy
79.	Versus Koharinij P. Sztrakos
80.	Antiqua Hungarorum Religio
81.	Summa conscientiae Teleti
82.	Joannis Eusebij Nürenbergensis
83.	Directorium Ordinandorum
84.	Extractatus Brevis et verus exponens Errores Praedicantum
85.	Orbis Terrarum
86.	Concionator innominatus
87.	Breviarium Quadripartitum
88.	Operarius Evangelicus
89.	Petrus Eningius

Tulajdonosa Árbay János (?-1735) váci kanonok, nagyprépost.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 2.
KtF VII. 95.

1736
Palásti György

Conscriptio librorum

1.	Laiman Theologia Moralis
2.	Concionator Matthiae Schuffenhofer
3.	Paszmanus(!) Concionator
4.	Pasmanus Controversista
5.	Concionator Mathiae Fabri
6.	Hortij floribus Concionator
7.	Andreae Üllös(!) Concionator
8.	Aristotelis logica
9.	Imago vitae et mortis
10.	Domus Domini Stephani Bitter
11.	Nucleus aureus
12.	Joannes Telegdy Concionator
13.	Marcellianus Salhofer Conciones
14.	Cornucopiae Concionum
15.	Speculum exemplorum
16.	Sertum Sanctorum
17.	Tractatus Theologicus Georgij Gimpler
18.	Centuria funebris
19.	Nili mistici tertius
20.	Commentarius utilis in juditijs
21.	Decades quinque Joannis de Ulloa
22.	Dominicalis Viti Fabri Conciones
23.	Stephani Landovits Conciones Tom. 2.
24.	Csüszi Concionator
25.	Currus Israel
26.	Philippi Hartung Phisicae
27.	Catechismus Stephani Üllös lib. 3.
28.	Hecatombae sacrae
29.	Biblia Sacra in latino
30.	Commentarius in proverbia
31.	Roberti Bellarmini
32.	Enchiridion Seu Manuale Confessariorum
33.	Antonij Sucqueti Via aeternae vitae
34.	Theologia tripartita Richardi
35.	Dictionarium Hungaricum
36.	Vita Sanctorum
37.	Friderici Episcopi Viennensis Conciones
38.	Hercules Prodigius
39.	Cyprianus Suarius
40.	Examen Reformationis Lutheri
41.	Homiliae
42.	Tractatus de Poeniteni Petri Orrobani
43.	Novus Candidatus Rhetoricus
44.	Ars bonae mortis
45.	Nucleus Bessey
46.	Homiliae
47.	Directorium Ecclesiasticum perpetuum
48.	Busenbaum antiquus
49.	Manuale Parochorum
50.	Parochus duo denario pressus
51.	Mercurius austriacus
52.	Rudimenta linguae graecae
53.	Historia protestantium
54.	Bellum contra hostes capitales
55.	Ursa Philosophia
56.	Vita Xaveriana
57.	Divus Ignatius de Lojola
58.	Aristotelis Redivivus
59.	Cura Innoventiana(!)
60.	Epitheton Controversiarum
61.	Catechismus Romanus
62.	Certamen in Causis fidei
63.	Ovidius
64.	fax Ignatiana
65.	Christianarum Cogitationum Menstruus
66.	Epithomen Leoplodi Veszinger
67.	Itinerarium Peregrini
68.	Amicitia Vindicata
69.	Bona Phisica
70.	Libellus Joannis Cornelli(?)
71.	Laureatus Saeculum
72.	Poenitens Christianus
73.	Concionator Hungaricus

Tulajdonosa Palásti György (?-1736) kókai plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 5. Nr. 48.
KtF VII. 96.

1737
Sztacho András

Conscriptio librorum

1.	Unum Breviarium Quadripartitum Novum
2.	Biblia Hungarica
3.	Conciones Festivales Illyés
4.	Ejusdem Dominicales
5.	Stella Triplex Andreae Kollonics
6.	Puteus abyssi Caspari Pockh
7.	Germanicus Concionator P. Alberti Stephan
8.	Nucleus Cathecheticus Bernardini
9.	Praxis Chatechetica P. Placidi Spiess
10.	Item aliud Breviarium totum in compendio
11.	Aristoteles Redivivus Catholicus
12.	Libellus Parvus se immaculata Concpetione

Tulajdonosa Sztacho András (?-1737 körül) rádi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 6. Nr. 52.
KtF VII. 97.

1740
Ábrahám Pál

Specificatio Librorum

1.	Concionator Csuzi
2.	Byblia Hungarica
3.	Galdi(!) Concionator Hungaricus
4.	Concionator extemporaneus
5.	Laymannus
6.	Theologia Moralis Sbogar
7.	Üllös(!)
8.	Dominicalis Csusi
9.	Stephani Boegess(?)
10.	Theologia Wiva
11.	Byblia Latina
12.	Francisci Foris Otrokocsy
13.	Tapoltsany Controversiae
14.	ejusdem De Deo Uno
15.	Mors Hefflick
16.	Enciclopedia Concionum
17.	Toletus de peccatis
18.	Coeleste Pantheon
19.	Cathecismus Romanus
20.	Picher in Canones
21.	Concionator Paratus nunc paratior
22.	Trevinus
23.	Ulloa in S. Scripturam
24.	Evangelium Benedicti attritum
25.	Catena(?) Temporum
26.	Anonimus Festivalis
27.	Institutiones Christianae
28.	Szentivani in 4to
29.	Segneri tomulus
30.	Hevenessi
31.	Poeta Camellarius
32.	Byblia Gothica latina
33.	Koloswary
34.	Evangelia in Ecclesiam pertinentia
35.	Bellarmini Controversiae
36.	Instructio Concionatoris Lohner
37.	Theologia Moralis Opalen
38.	Concilium Romanum
39.	Doctrina Moralis Bisman
40.	Thomas a Kempis
41.	Orationes S. Francisci Xaverii
42.	Controversiae Cothurij
43.	Historia S. Ladislai
44.	Manuale Parochorum
45.	Fabri Dominicalis et festivalis
46.	Nucleus Catheceticus
47.	Due partes Matriculae antiquae nova non reperta
48.	Item attritum breviarium in partes 4

Tulajdonosa Ábrahám Pál (?-1740) vácszentlászlói plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 7. Nr. 62.
KtF VII. 98.

1740
Palics János

Inventarium Librorum Reveredissimi Domini Joannis Palics Praepositi condam Hatvaniensis Parochiae Legatorum

1.	R. P. Kinsij ab Alcasar in Apocalipsim in Fol 1
2.	R. P. Reiffenstuel Canonum Thomi in Fol 4
3.	Conciones Petri Pázmány
4.	R. P. Refenstuel Theologia Moralis in 4to
5.	Biblia Hungarica attrita in fol
6.	Conciones Dominicales Germaniae R. P. Procopij in Fol.
7.	Conciones Germaniae R. P. Marcelliani in 4to
8.	Philippicae R. P. Hartung in 4to
9.	Flores Aurei Abrahami Brovij Concionum In 4to
10.	Controversiae R. P. Szentivany in 4to
11.	Theologia Prophetica in 4to
12.	Catechesis Stephani Illyés in 4to
13.	Sertuum Sanctorum ejusdem 4to
14.	Imago vitae et Mortis Pauli Baranyi in 4
15.	Tetralogia Mystica Delaminecz in 4to
16.	Controversiae Vetrosij in 4to
17.	Joannis de Ulola Interpretatio S. Scripturae in 4to
18.	Biblia Latina in 4to
19.	Concilium Romanum in 4to
20.	Zengedezö Sip szó Csuzi in 4to
21.	Domus Domini Stephani Böytös in 4to
22.	Vindex Libertatis Christianae in 4to
23.	Martini Becani Opus Theologicum in 4to
24.	Biblia Germanica in 4to
25.	Vita Sanctorum in 8vo
26.	Catechismus Illyés in 8vo
27.	Tobiae Lohner de Missae Sacrae
28.	Historia Christi Patientis in 8
29.	Conciones R. P. Tobiae Cornelij Musso in 8
30.	Petri Poncseh(?) Theologia Moralis in 8
31.	Christus élete Illyés in 8vo
32.	Ratio Status Animae in 8vo
33.	Manuductio Tiburtij Navar in 8vo
34.	Regula S. Francisci in 16vo
35.	Historiae Doctrinae Jacobi Bossuet
36.	Epithomae Controversiarum Julij Caesaris
37.	Doctrina Jesu Christi Nicolaj Avancini
38.	Circulus Aureus
39.	Historia Justini attrita
40.	Nucleus Cathecheticus
41.	Assertio Veritatis Catholicae Arnold
42.	Holtig való Baratság
43.	Instructio Confessarij
44.	Philosophia Bartolomej Zarnbalis(?)
45.	Orator Catholicus Adalbertus Strahos
46.	Concilium Tridentinum
47.	Thomae Tamburini de Missae Sacrae
48.	Disputatio Inauguralis Francisci Brendani
49.	Paedagogus Christianus
50.	Doctrina Moralis Caspari
51.	Calendarium Novum ad bene moriendum
52.	Goliat pro status
53.	Joannis Bona de Missae Sacrificio
54.	Eliae Schiller Doctoris opus
55.	Corpus Juris Canonici
56.	Pius Concionator
57.	Conciones P. Penzinger in 4to

Palics János (?-1739) hatvani plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 6. Nr. 59.
Megjegyzés: lásd még 1725 Kóka.
KtF VII. 99.

1743
Bene György

Consignatio librorum

1.	Sacra Biblia idiomate Latino et Ungarico
2.	Theologia Moralis R. Patris Sbogár
3.	Patris Busembaum
4.	Catechesis Romana
5.	Nucleus Cathecheticus
6.	Catechesis Stephani Illés
7.	Concionatores lingva vernali R. Patris Csuzi
8.	Patris Baranyi Societatis Jesu
9.	Partes duae R. Patris Claus Spicilegium pars festivalis et Dominicalis
10.	Patris Zachariae Laselve pars Dominicalis et festivalis
11.	Patris Antonii Ginter pars Dominicalis et festivalis
12.	et caeteri Minores spirituales

Tulajdonosa Bene György (1698-1761) tápióbicskei plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 893.
KtF VII. 100.

1744
Balina Mihály

Sequentur Libri mei, Propria industria Comparati

Primo Theologici

1.	Reiffenstuel Theologia Moralis
2.	Busenbaum
3.	Tractatus de Sacramentis Scriptus
4.	Panormitanus
5.	Fenech(?) Moralista
6.	Propositiones damnatiae

2do Controversistici

7.	Kalauz
8.	Becanus
9.	Cultus Sanctissimae Trinitatis P. Joannis Barna
10.	Szentiványi Ungaricarus

3tio Concionatores

11.	Ignatii Claus opera 3
12.	Haimbach In Dominicas et Festa totius Anni
13.	P. Günther Opera 3
14.	Segneri Quadragesimalis
15.	Landovics opera
16.	Baranyi Opera Duo
17.	Stella triplex
18.	Paoleti
19.	Vita Sanctorum
20.	Andreae Illyés Festivales Conciones
21.	Csuzi Dominicalis
22.	Compendium Bessaei
23.	Stapletoni
24.	Sacra Scriptura
25.	Catechismus Romanus
26.	Fasciculus Biblicus
27.	Nucleus Catecheticus

4to Ascetici

28.	Breviarium Quadripartitum Cum Diurnali
29.	Holtig való Barátság
30.	Keresztyényi tudomány
31.	Vita S. P. Josephi a Matre Dei
32.	Arca Domini
33.	Instructio Practica De Conversatione Apostolica

Tulajdonosa Balina Mihály (?-1747) szentlőrinckátai plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 722-723.
KtF VII. 101.

1744
Geró Mihály

1.	Collegium Universi Juris Canonici Aucthore P. Ludovico Engel
2.	Stephanus Böjtös Controversista
3.	Pazman concionator Dominicalis ungaricus
4.	Hecatombe concionator Dominicalis
5.	Andreas Illés Vita Sanctorum
6.	Spicilegium Concionatorium pro Dominicis et quibusdam Festis
7.	Theatrum Gloriae Sanctorum
8.	Stephanus Illés Concionator Festivalis
9.	Concionator Funebralis Pauli Baranyi
10.	Centuria Funebris
11.	Concionator Hartung Pars Prima. Concionator Hartung Pars Secunda
12.	Philippicae, sive invectivae Conciones. Aucthore R. P. Philippo Hartung
13.	Concionator Festivalis Csuzi
14.	Coeleste Pantheon. R. P. Engelgrave
15.	Liber Continens funebrales Conciones
16.	Theologia Historica-Dogmatica P. Jároslaj a S. Alexio
17.	Liber S. Scripturae Latinae
18.	Busenbaum
19.	Brevis expositio Propositionum damnatarum
20.	Thomas a Kempis
21.	Pazman Catechisticus

Tulajdonosa Geró Mihály (?-1753) 1727-ben bujáki, 1744-ben nagykátai plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 873-874.
Megjegyzés: lásd még 1727 Geró.
KtF VII. 103.

1744
Gyurkó Imre

Cathalogus Librorum propriorum Parochi

1mo Concionator Ungaricus Dominicalis Parochi
2do Controversia Ungarica Petri Pazmány: Kalauz
3tio Controversia Becani
4to Decisione Casuum Authore Leonardelli
5to Biblia Ungarica
6to Concilium Romanum
7mo Tractatus Theologici Speculativi et Morales Scripti

Dein Libri minores graduales
8vo Cathechisticus Ungaricus Illés, quem etiam pro Doctrina Christiana diebus Dominicis adhibeo lingua Ungarica

Tulajdonosa Gyurkó Imre (1716-?) tószegi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 861.
KtF VII. 104.

1744
Horpátsy (Macska) János

Libri conscripti

1.	Breviarium
2.	Directorium
3.	Scripta mea

[Concionatores]

4.	Currum Izrael
5.	Maravum
6.	Spicilegium Claus
7.	Fabrum
8.	Pázmány
9.	Canonistam Vaghner
10.	Doctrinam Christianam lingva vrnacula

[Libros Parochiales Baptisatorum Matrimonium et Mortuorum]
11.	Sacra Biblia
12.	Festivalem Concionatorem Penczinger
13.	Csuzij
14.	Concilium Romanum

Tulajdonosa Horpátsy (Macska) János (1702-1751) tápiószelei plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 843.
KtF VII. 105.

1744
Katona Pál

Ad parochum pertinentium

1.	Biblia Ungarica
2.	Corpus Juris Canonici
3.	R. P. Patricii Sporer
4.	Concilium Tridentinum
5.	Theologia Moralis
6.	Medula Theologiae Moralis
7.	Institutionum Juris Canonici
8.	Francisci Phoebaei
9.	Hermanni Busenbaum
10.	Pazmany Concionator
11.	Pazmanini Kalahusz
12.	Hecatombe Sacra R. P. Francisci Visochanyi
13.	R. P. Delaminecz Conciones Dominicales et festivales
14.	Reverendi Domini Calamato Conciones
15.	Novus Succursus Patris Stephani Landovics
16.	Imago Mortis R. P. Pauli Baranyi

Ad Parochum Spectantes

17.	Vita Sanctorum
18.	Conciones Stephani Illes
19.	Roderitius
20.	Theatrum Gloriae
21.	Catechesis Romana
22.	Catechesis Petri ad boves
23.	Cathecesis Ungarica
24.	Nucleus Catecheticus
25.	Ratio Status Animae
26.	Theologia Tripartita
27.	Stella Triplex

Tulajdonosa Katona Pál (1690-1764) kókai plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 186-187.
KtF VII. 113.

1744
Podhorszky Mihály

Subnectitur Catalogus Librorum meorum Propriorum

1.	Biblia Sacra Latina
2.	Biblia Sacra Bohemica
3.	Jacobi Tirini Commentarius in Scripturam
4.	Lacroix Theologia Moralis
5.	Prisler Jus Canoncium
6.	Corpus Juris Canonci
7.	Joannis a Jesu Maria Conciones Dominicales et Festivales
8.	Ejusdem Conciones Quadragesimales
9.	Josephi de Barsia Chassianus Animarum excitator et Manuductio cum ipsum
10.	Petri Pazmány Conciones Dominicales
11.	Laselve Conciones Dominicales et Festivales
12.	Andreae Illyés Conciones Dominicales
13.	Ejusdem Conciones Festivales
14.	Selhamer Tuba Tragica
15.	Macsay Conciones Dominicales
16.	Thomae Fabri Conciones Funebres
17.	Stephani Ilyés Catecheses
18.	Thomae Vinter Advocatus Peccatorum
19.	Sebastianai Musteri Cosmographia Universalis
20.	Cardinalis Joanis Bona opera omnia
21.	Concilium Romanum
22.	Concilium Tridentinum
23.	Psalterium cum Canticis Josephi Thomasij
24.	Becani Manuale Controversiarum
25.	Stanihursti de Christo Patiente Historia
26.	Veritates Catholicae
27.	Manuale Parochi
28.	Nucleus Catecheticus
29.	Bossuet Historia Doctrinae Protestantium
30.	Viator Christianus
31.	Breviarium Quadripartitum

Tulajdonosa Podhorszky Mihály (1713-1750) sári plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 1115-1116.
KtF VII. 106.

1744
Suhaj János

Librorum Propriorum Numerus

1.	Biblia Sacra Latina et Hungarica
2.	Tuba Catechetica
3.	Reverendi Patris Abdias
4.	Opus Tripartitum Conczionum Moralium partes 2.
5.	Spiczilegium
6.	Currus Israel
7.	Hajnbacz
8.	Laselvae Dominicalis et Festivalis
9.	Andreas Illés
10.	Imago Vitae et Mortis
11.	Vita Sanctorum
12.	Fasciculus Bibliae
13.	Conczilium Tridentinum
14.	Becanus
15.	Opus Illustrissimi Domini Foglár
16.	Explicatio Bibliae
17.	Ratio Status Animae
18.	Thomas Aquinas
19.	Compendium Tripartiti
20.	Ritus Sinensicus

Tulajdonosa Suhaj János (1706-1774) abonyi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 835-836.
KtF VII. 107.

1744 körül
Berinkei Márton

Specificatio Librorum Parochi et quidem

1.	Theologus Vigant
2.	Item Theologus Moralis Bencart
3.	Item Casistam Koncsik
4.	Concionator Petrus Pázmán
5.	Controversista Kalauz scripta etiam Petri Pázmán
6.	Ejusdem Liber Praecatoribus
7.	Concionator Claus cum duobus thomis
8.	Annus Apostolicus cum duobus thomis
9.	Currus Izrael
10.	Hamphok(!) cum duobus thomis
11.	Vita Sanctorum
12.	Illyés Andras Concionator
13.	Stephanus Illyés Concionator
14.	Concionator Czuzy
15.	Concilium Tridentinum
16.	Concilium Romanum
17.	Hos sequuntur alij libelli Spirituales et essent Thomas Kempis et reliqui

Tulajdonosa Berinkei Márton (1703-1762) alsónémedi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 1106.
KtF VII. 111.

1744 körül
Borsányi György

Conscriptio substantiae Reverendi Patris Georgij Borssánij ex Mandato Venerabilis Consitorij

Librorum Titulus

1.	Osorius Luzianus S. J. Contionum Epitomae pars hyemalis
2.	Fax ascetica peregrino Terestri
3.	Graeca
4.	Divi Andreae Contiones in Epistolas et Dominicas
5.	Pius Contionator Dominicalis aestivus
6.	Breviarij Romani pars authumnalis
7.	Sanctorum vita ungarico idiomate
8.	Sertum Sanctorum Stephani Illés opus hungaricum
9.	Pius Festivalis
10.	Scripta Theologiae moralis
11.	Aurora Christiana liber Slavonicus
12.	Evangelia Latina simul et slavonica
13.	Turris Babel
14.	Meditationes de aeternitate liber Ungaricus
15.	Opus P. Stephani Tarnocij pro Dispositione infirmorum

Tulajdonosa Borsányi György (?-1744 k.) plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 1. Nr. 1.
KtF VII. 112.

1744 körül
Pászthy István

Tandem sequitur Inventarium Librorum Ecclesiae, post fata Admodum Reverendi Domini Stephani Pásti relictorum et quidem

1.	Sacra Biblia
2.	Theologus Lajman
3.	Concionator tam Festivalis, quam Dominicalis Nomine Fabri
4.	cum duobus thomis Concionator Landovics
5.	Calamato cum duobus thomis
6.	Pézenphelder cum duobus thomis
7.	Stephanus Illés Festivalis
8.	Paulus Baranyi funebralis
9.	Granatensis
10.	Beyerlinck
11.	Moralista Buzenbaum
12.	Paedagogus Christianus

Tulajdonosa Pászty István (?-1728) alsónémedi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 1105.
KtF VII. 110.

1744 körül
Verbőczy Imre

Librorum Parochi Cathalogus

1.	Theologia Moralis R. P. Claudii Lacroix
2.	Commentarium in SS. Scripturam R. P. Jacobi Tirini
3.	Biblia Sacra Latino idiomathe Vulgatae Editionis Domini Maximi Clementis octavi authoris edita
4.	Collegium universi Juris Canonici P. Ludovici Engel
5.	Tripartitum Juris Hungarici R. P. Joannis Szegedi S. J.
6.	Concilium Romanum
7.	Instructio practica de confessionibus A. R. D. Lohner
8.	Buzenbaum et
9.	Panormitanus

Concionatores

10.	Hecatombe Sacra seu Centuria Concionum R. P. Francisci Viszocsányi S. J. dominicalis idiomathe latino
11.	Thomae Vinter Socetatis Jesu Quadragesimalis
12.	Verbum abreviatum festivalis et dominicalis Reverendissimi Domini Andreae Illyes
13.	Collegium Apostolicum Silling Florentij Silling Germanice
14.	Tribunal in valle Josaphat Joannis Ernesti de Imagine Germanicum
15.	Concionatores Ungarici Udalrici(?) Lais Latine
16.	Compendium excitatoris Christiani per Josephum de Barzia
17.	Ungaricus Stanihurstus
18.	Joannes primitiar Patris Alexandri Macsay Slavonicus
19.	Nucleus Carheceticus
20.	Dictionarium seu Lexicon ungaricum Alberti Molnar

Controversistae

21.	Martini Becani Manuale
22.	Historia Doctrinae protestantium
23.	Fides Salutatis
24.	Thesaurus Conscribendarum Epistolarum P. Bucleri
25.	Nugae Doctae
26.	Esopus

Spirituales

27.	Meditationes S. Ignatii per totum annum
28.	Veteris hominis 4 novissima
29.	Cura habitualia peccatoris
30.	Annus Coelestis
31.	Arca praecum
32.	De Reverentia Venerabilis S. Eucharii Germanicus
33.	Breviarium Quadripartitum nec inmedietate atritum cum officio confessorum ac Immaculatae Conceptionis et diutorio(?)

Tulajdonosa Verbőczy Imre (?-1747) 1744 körül talán úri, 1747-ben kosdi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 927-928.
Megjegyzés: lásd még 1747 Kosd.
KtF VII. 116.

1745-1750
Greskovics Zsigmond

Cathalogus Librorum Parochi

Pázmán Dominicalis
Item Controversista
Illés Dominicalis
Biblia latina
Illés Festivalis
Currus Izrael Dominicalis
Currus Israel Festivalis
Catechismus Romanus
Concilium Tridentinum
Catechismus Illesianus
Controversista Becanus
Lacroix Casuista
Soliloquia S. Augustini
S. Scriptura
Breviarium Quadripartitum
Regula juris Canonici
Nucleus Catecheticus
Opus Navarrii
Memoriale Confessariorum
Praeter hos alios pios Spiriruales Libros

Tulajdonosa Greskovics Zsigmond (1714-1750) tóalmási plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Levéltár, VS. Tom. V. 755.
Megyjegyzés: lásd még 1750 Greskovics.
KtF VII. 118.

1746
Beliczai Endre László

Cathalogus Librorum Suorum

1.	Spicilegium Josephi Ignatij Claus pro Dominicis et Festis
2.	Antonij Vieira pro quibusdam Festis et Domincis
3.	Leonis a S. Laurentio pro Festis et Dominicis
4.	Currus Israel pro Festis et Dominicis
5.	Delaminecz pro Festis et Dominicis
6.	Sermo abreviatus Andreae Illés pro Festis et Dominicis
7.	Landovicz pro Dominicis
8.	Sermo Discipuli pro Dominicis
9.	Centuria Funebris Thomae Hőflich
10.	Expositiones S. Gregorij Papae in Librum Job
11.	Reiffenstul moralis
12.	Concilium tridentinum
13.	Manuale Controversistum Francisci Herczig
14.	De gemitu Columbae authore Roberto Bellarmino
15.	Compendium Martini Becani
16.	Examen de reformatione Lutheri Francisci Foris Otrokoczy
17.	Controversiae Sigismundi Fuchs
18.	Controversia Adalberti Stráhos
19.	Nucleus Cathecheticus
20.	Reliqui qui Spirituales, qui Scholastici

Tulajdonosa Beliczai Endre László (1701-1748) bagi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 8.
KtF VII. 122.

1746
Farkas Mihály

His accedunt libri pertinentes ad Parochum

1.	Lacroix Theologia moralis
2.	Busenbaum
3.	Panormitanus
4.	Compendium Becani
5.	Elementa Juris Pontificii
6.	Toletus Moralista
7.	Patris Gonvicz
8.	Theses Theologicae Thomi duo diversi
9.	Commentarius exegeticus Sacrorum Canonum
10.	Ilsung(?) Thomae Theologia Moralis
11.	Antonij Bertoli Instructiones Confessariorum
12.	Barsia cum manuductione
13.	Auspici legum Thomi duo
14.	Landovics Partes duae
15.	Illés Festivalis Stanihurstius de Passione Christi
16.	Stanihurtius de Passione Christi
17.	Hevenessi de Quatuor Novissimis
18.	Meditationes S. Augustini
19.	Opus Homiliarum Sásboldi
20.	Avantinus
21.	Pius Contionator de B. V. M.
22.	Matthiae Fabri Contiones funebrales
23.	Thomas a Kempis
24.	Soliloquia Thomae Kempensis
25.	Stella triplex
26.	Viator Christianus
27.	Reverendi Patris Didaci Stella inducam Commentarius Thomi 3.
28.	Ardia Cathecethicus in decem praeceptum
29.	Commentarius in rerum gestarum in Croatia et Hungaria
30.	Bisantinae Historiae Duae
31.	Itinerarium Peregrini Philosophici
32.	De officio Parochorum tempore pestis
33.	Exempla in Biblia Sacra
34.	Livius in Quatuor Thomis
35.	Fasciculus Biblicus R. P. Füsi
36.	Instructio Practica de Conversatione Apostolica
37.	Viator Christianus
38.	Elementa Juris Pontificii
39.	Historia Ungarica de Regibus Hungariae

Tulajdonosa Farkas Mihály (1718-1780) kállói plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 701-703.
KtF VII. 125.

1746
Perneky Endre

Libri conscripti

1.	Biblia latina et ungarica
2.	Jacobi Tirini Comentaria in S. Scripturam
3.	Matthiae Fabri opus Tripartitum
4.	vita sanctorum Andreae Illyés hungarica
5.	Regula pro intelligentia S. Scripturae Joannis de ulloque JESU
6.	Concilium Tridentinum cum expositionibus
7.	Concilium Romanum
8.	Theologia Triplex Henrici Aresdikin(?)
9.	Cyrilli Alexandri Commentaria in Joannem
10.	De Civitate Dei S. Augustini
11.	Didaci Nisseni Opera Omnia
12.	Centuria Funebris Hőflich
13.	De quatuor novissimis hungarice
14.	Confessiones Quadragesimales Pauli Segneri
15.	Corpus Juris Canonici in duobus Tomis
16.	Collegium Juris Caninici Pauli Engel
17.	Theatrum Gloriae Sanctorum Cas. Foesslin
18.	Theologia Prophetica Francisci Otrokocsi
19.	Medulla Theologiae Busenbaum
20.	Theologia Moralis Pauli Layman
21.	Ludovici Granatensis Conciones Adversaliae et de Poenitentia
22.	Imago Vitae et Mortis Pauli Baranyi
23.	Historia Veteris Testamenti et de Recessione Religionis Benboni(?) Bossuet
24.	Historia Doctrinae Protestantium ejusdem
25.	Petri Pazman Kalauz
26.	Historia Ecclesistica Primorum quinquae saeculorum
27.	Homilia Joannis de Carthagena
28.	Tamburinus
29.	Decanus
30.	Regula Juris Canonici
31.	Cathecismus Bernardi Mercatoris
32.	Catecismus Stephani Illyés
33.	Avancinus
34.	Stanihurstus
35.	et alij Ascetici
36.	Ratio status Humanae
37.	et alij minores Libri
38.	Historici profani
39.	Plutharchus
40.	Alianus(?)
41.	Florus
42.	Curtius
43.	Cornelius Tacitus
44.	Orationes Ciceronis
45.	Horatius
46.	Ovidius
47.	et alij

Tulajdonosa Perneky András (1681-1753) veresegyházi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 390.
Megjegyzés: lásd még 1725 Kóka.
KtF VII. 129.

1746
Szabó István

Catalogus Librorum

1.	Polianteha(!) Juris Canonici Thomi Tres
2.	Ratio Status animae
3.	Theologiae Moralis Thomi 7.
4.	Manuale Parochorum
5.	Circulus aureus
6.	Cathalogus Doctrinae Christianae
7.	Bruno Neuser
8.	Tronus Veritatis
9.	Auctor Berzevichy
10.	Manuale Concionator
11.	Compendium Controversiarum
12.	Theologia ex Visa Theologica
13.	Pensinger
14.	Officium de Sacram
15.	Nova quaedam officia
16.	Flores casuum consiensciae
17.	Praeco Divini Verbi
18.	Opusculum Theologicum
19.	Laukus tuta a ful.(?)
20.	Bellum contra hostes animae
21.	Instructio Confessariorum
22.	Auctor Sz. Iványi
23.	Officium immaculatee Conciones
24.	Nova Officia Stor quorundam
25.	Paradisus animae S. Adalberti

Libri apud Laurentium Szabó

1.	Porcensis
2.	et Iter Orator
3.	Breviarium
4.	et Tirini
5.	Ravisius Textor
6.	Virágos Kert
7.	Pestisrül való Tanácslás
8.	Vade mecum Piorum Sanctorum
9.	10 Napi böjtre emlékezés
10.	Virgilius
11.	Ovidius de Ponto et Fastorum
12.	Ovidi Metamorphoses
13.	Heresit Uri Pál mérges orvoslása rongyos

Tulajdonosa Szabó István (1660-1746) ecsegi plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 8. Nr. 76.
KtF VII. 131.

1746
Vanyó Ferenc

Cathalogus Librorum Propriorum

1.	Andreas Illyés Concionator Dominicale et Festivale
2.	Stephani Illyés Catechismus Latinus
3.	Sebastiani Penzinger Conceptus in Dominicas
4.	Imago Vitae et Mortis Pauli Baranyi Concionator
5.	Dictionarium Molnarium
6.	Patris Buzembaum Medula Theologiae
7.	Pedagogus Christianus
8.	Jacobi Progrand
9.	Concilium Tridentinum
10.	Sententiae Ciceronis
11.	Martini Bekány Compendium
12.	Nucleus Cathecheticus Bernardini Mercatoris
13.	Historiae Regni Hungariae ab Anno 1600
14.	Patris Gulielmi Stanihurstij de quatuor novissimus
15.	Martini Szent Ivanyi opusculum polemicum
16.	Thomas Hecempijs Kempis(!)
17.	Instructio Confessario Pauli Szegnerij
18.	Libellus Juvans infirmos(!)
19.	Thobiae Lochner instructio quinta
20.	Ecclesiae Sapientis
21.	Biblia Hungarica
22.	Scola Christi

Tulajdonosa Vanyó Ferenc (?-1755) berceli plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Bercel. Plébániai iratok 1746.
KtF VII 132.

1746
Visky György

[Consignatio librorum]

1.	Biblia Sacra
2.	Tirini Comentarius in S. Scripturam
3.	Pasman Concionator Dominicalis
4.	Kalauz
5.	Currus Israel. Dominicalis et Festivalis
6.	Landovics Dominicalis
7.	Imago vitae et mortis Funebralis
8.	Lasselve Dominicalis et Festivalis
9.	Sertum Sanctorum Festivalis
10.	Heimbach Cathecista
11.	Nucleus Catheceticus
12.	Moravus Dominicalis et Festivalis
13.	Concilium Tridentinum
14.	Concilium Romanum
15.	Laymans Theologia Moralis
16.	Buzembaum Medula Theologiae

Tulajdonosa Visky György (?-1750) 1727-ben magyarnádori, 1746-ban lőrinci plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 674.
Megjegyzés: lásd még 1727 Visky ; 1750 Lőrinci.
KtF VII. 134.

1750
Greskovics Zsigmond

[Libri conscriptae]

Andreas Illes
Spicilegium
Ginther
conciones Festivales et Dominicales Petri Hening
Landovics
item Günther
Böjtös
Historia Universalis
Csuzy
Biblia Sacra
Kalauz
Pázmán Contiones
La Kroix(!)
Cathechesis Latinus Illés
Vita Sanctorum
Szent-Ivanij
Heffling
Pensinger Dominicalis
Breviarium quadripartitum
Dedinger
item Illés latinus
item Heffling
Latina Biblia Sacra
Concilium Tridentinum
Buzembaum
Avancinus Nucleus Cathecheticus
Fabri funebralis
Manuale Sancti Augustini
Manuale Confessariorum

Tulajdonosa Greskovics Zsigmond (1714-1750) tóalmási plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 10. Nr. 91.
Megjegyzés: lásd még 1745-1750 Greskovics.
KtF VII. 136.

1750
Sunyi Ádám

A°1750 die 25 Augusti facta est specificatio propriorum librorum pie defuncti Admodum Reverendi D. Adami Schunyi Plebani Üllöiensis, ut sequitur

1.	Canonisatio S. Joannis Nepomocii in folio
2.	Ens naturale Philosophicum
3.	Doctrina Christiana
4.	Concionator Illés András in 4
5.	Monita Justi Lipsij Responsum Chrytico Polemico
6.	Responsum Chrytico Polemico
7.	Apogologi Morales
8.	Officium Rakóczianum
9.	Theses Philosophicae
10.	Praxis brevis
11.	Philosophia morum
12.	Fides salutaris
13.	Compendium Manuale
14.	Cultus Sanctissimae Trinitatis
15.	Concio Annualis
16.	Biblia S. latina et graeca
17.	Concionator Osorius
18.	Concionator Stapletoni
19.	Concionator Granatensis
20.	Concilium Tridentinum
21.	Magisterium humanae naturae
22.	Concionator Thesauri
23.	Manuale Parochorum
24.	Figura Pampelonis
25.	Medulla Moralis
26.	De Sanctissima Trinitate
27.	De Caeremonijs Baptismi
28.	Thesauri Concionator
29.	Epitome Controversiarum
30.	Annus aeternitatis
31.	Veritates Christianae benevivendi
32.	Causae Catholicae
33.	Roma civitatis Dei Sacrata
34.	Doctrina Moralis
35.	Horologium sapientis
36.	Vita et Doctrina Jesu Christi
37.	Thimiana(?)
38.	Orationes Perpiniani
39.	Prostratus Goliath
40.	Propositiones universae Philosophiae in folio
41.	Concionator Kalauz
42.	Nucleus Cathecheticus
43.	Fasciculus Myrhae
44.	Concilium Romanum
45.	Conciones Ignatij Crontino
46.	Conciones Káldi in folio
47.	Bellum contra hostes capitales
48.	Tres partes Breviarij
49.	Biblia ungarica
50.	Clus duo Tomi
51.	Stella triplex in folio
52.	Theatrum gloriae
53.	Mors in 4
54.	Concordantiae Biblior in fol.
55.	Moralis Theologia Vigant
56.	Imago Vitae et mortis

Tulajdonosa Sunyi Ádám (?-1751) üllői plébános.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 10. Nr. 92
KtF VII. 139.

1760
Rubrica 10ma Cum Libri Ecclesiae

In primo Scrinio

Concordantiae SS. Patrum Tomi 3
Piring(?) Juris Canonicus Nova Methodo Thom: 3.
Conciones Pazzmani 2
Pazmani Kalauz Tomi 2
Fabri Conciones Festivales Tom. 1.
Josephus Phlavius(!) Historiorum Tom 1.
Anten. Vetre(?) S. Biblia
Hugonis Caroli Concordantiae
Corpus Juris Hungarici Tom. 2.
	Juris Hungarici Tom. 1
Ketenij directio Juris
Reiffenstul Jus Canonicus In Tom: 5.
Bonfinij Historia
Horologium Principum
Josephi Carmelitae Confessiones Germanicae
Imperator Germaniae Historica

In 2do Scrinio Ordine
Libri Pontificales jam sunt specificati sub Rub. sua intra Ret.

Pignatellij Consultationes
Alba Mapparum
Mathiae Fabri Concionatorium Auctuarium
Fabri Conciones Funebrales
Encell Jus Canonicum in 4to
Cathechesis seu Doctrina Christiana
Primitiae Hungariae
Martinkii(?) Conciones Hungaricae
Verbum Abbreviatum
Novum Syclus Hungariae
Centurea Casuum
Examen Juris Canonici
Francisci Metzker Conciones Dominicales
Concionator Festivalis Germanico Idiomate

In Ordine Tertio

Breviaria in 4to partes Tres
Quarta pars ejusdem in Charo
Corpus Juris Canonici
Item Corpus Juris Canonici
Menatrili(?) Formulae pars 3
Pauli Segneri Homo Christianus
Claudij Plumbini Sermonum Tom: 3
Ludovici Bordalogi Conciones
Dictionarium Latina Italicum
Angeli Maria Quadragesimales
Mártonfii Conciones Funebrales Hungarici
Vita S. Joannis Nepomucii
Otwegy Theologia
Cantica Canticorum
Natales Archi-Episcopi Colocensis
Historia Tyrnaviae
Pius Concionator
Pensinger Cathechesis
Concilium Romanum
Georgii Pistoris Conciones Germanici Funebrales
Triumphus Misericordiae
Varia Manuscripta Scholastica

In Ordine Quarto

Acta Diaetalia Anni 1741. Tom. 3.
Item de Anno 1751
Pauli Praterij Chronica Germanica
Epitome Chronologiae D. Stephani
Breviarium Antiquum Tom. 2.
Deseribus(!) de Initio Hungariae
Engtmacz Lux Evangeliorum
Pensinger Additamenta Tom. 4.
Cantica Canticorum
Ioannis Arnoldi Institutiones
Cathechismus Romanus
Francisci Summa Decretorum
Stabaei Reformationis Historia
Assertiones De DEO Uno et Trino

In Ordine 5to

Venerabilis Bedae Homiliae
Striderij Expositiones Scripturae
Concilitiatio Locorum S. Scripturae
Martini Bekani Summa Theologiae
Füssij Fasciculus Biblicus
Methodus parandi literas Italice
Teronau(?) Theologia Moralis
Martini Bekani Opus Tom. 2.
P. Constantini Epigrammata
Tobiae Lohner Instrumentum Praeteritum
Heresinij Manuale Confessariorum
Stanihurstus in Passione Domini
Laurentij Tapoltsany Contiones
Cassini(?) Panegyrici in Italico
P. Constantini in Passiones Domini
Memoria Trium Virorum e Soc. Jesu
Franciscus Chaebeus in Regulam Juris
S. Francisci de sales opus. Tom. 4.
Tapolcsany Haeroici Versi
Ottwiczy(?) Controversiae
Camirani Conciliatio S. Scripturae
Joannis Peregrini Panegyrici
Francisci Rotary Theologia Moralis
Caspari Pongracz Controversiae
Szegedij Historia Hungarica Tom. 2.
Tyburtii Navarri Opus de Poenitentia
Candidatus Juris Prudentiae Pichlere
P. Koncsik de Fide, Spe et Charitate
Erbel Tractatus de Poenitentia
Concilium Tridentinum in Tomul. 3.
Veneroni Grammatica Germanico-Italica
Notitia Conciliorum Gabuzuhij(?)
Tabernae Theologiae Moralis
P. Martini a visitatione pii versus
Pitonius in Jus Canonicum
Peregrini in Jus Canonicum
Idem in Panegyrici
Breviaria Antiqua illorum pars 2.

In Ordine Sexto seu ultimo

Avancinus de Vita Christi Domini
Hanape(?) de vita B. V. Mariae
Balde Ars bene vivendi et moriendi
De officiis Sapientiae Christianae
Hertzik Manuale Confessariorum
Descriptio Domus Lauretanae
Liber literarum Italicarum
Officiatum(!) S. Hebdomadae
Refutatio Martini Lutheri
Farster Catechesium Tomuli 2.
Lapis Lydius Controversiae
Kochen Assistentia Moribundis
Historia Polemica Jacobi Busset
Dent(?) Joanij Controversiae
Campianus Controversista
Palermitanus Notitia Confessariorum
Parttoltij(?) Loculi Dei ad Cardinalem
Ragczany Fides Salutatis
Palengenij Zodiacus Vitae
Sygraphia Patris Sech(?)
Quadriga Pastoralis
Cura Salutis
Csakij Doctrina Fidei
Bussaei Enchyridion
Lessij Consultatio
Csaki Dictio de S. Ignatio
Descriptio Vaticana
Quadragesima Sancta
Libellus Horarum Diurnarum
hic et non plures

Per Reverendum Franciscum Würth de Verhen ... Canonicum quondam custodem, dum Custodiatum in Cantorem promotus, deponens inventi, descripti et in Ordinem redacti et Noviter Canonico Custodi Reverendissimo. D. Paulo Martony in Praesentia Reverendissimi. D. Joannis Baptistae Damiani Canonici Archi-Diaconi Vicarii Poenitentialis., Et Emerici Bernicky(?) Notarij Capituli resignati fuerunt. Nunc vero 1760. die 25. Augusti In Venerabile Seminario repositi cum suis Armariis quaerontur et inveniuntur.

Tulajdonosa a váci egyházmegyei szeminárium(?).
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Levéltár, Tom. V. 354-356.

A Váci Egyházmegye plébániáinak könyvei

1711
Buják

missale unum
ritualia 2.
unum antiquum
libros Evangeliorum 2
Pazmanum Hungaricum dominicalem
Biblia

Tulajdonosa a bujáki plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 124.
Megjegyzés: lásd még 1715 Buják; 1727 Buják.
KtF VIII. 122.

1711
Ecseg

Missale unum
Rituale unum
matriculam unam
librum Concionatorium de Lamenek Dominicalem et Festivalem
Pazmani unum Hungaricum Concionatorium Dominicalem
Calamet exquirendus

Tulajdonosa az ecsegi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 123.
Megjegyzés: lásd még 1715 Ecseg 1727 Ecseg; 1746 Ecseg.

1711
Jobbágyi

Habet Ecclesia libros istos
Biblia duo, Ungarica et latina
Concionatorium Pazmanii 2
Concionis Caldi prima pars
Opera de Lamindes. 2.
Amtuarium(!) Alexandri Calamarii
Primum opus Patris Landonis
Cathecismus vulgo
Lelki Tej
Patris Szent-Ivanij Tractato de interpraetanda Sacra Scriptura
Breviarium 1.
Synodus Tyrnaviensis

Tulajdonosa a jobbágyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 148.
Megjegyzés: lásd még 1715 Jobbágyi; 1726 Jobbágyi; 1727 Jobbágyi; 1750 Jobbágyi
KtF VIII. 123.

1711
Nógrád

Missale unum sat bonum
Rituale unum
Libros Evangelicorum, unum Schlavonicum
alium hungaricum

Tulajdonosa a nógrádi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 100.
Megjegyzés: lásd még 1727 Nógrád.

1712
Boldog

missale unum
rituale unum
Conciones Pazmanni in uno exemplari
in alio precatorium ejusdem
Kaldium unum

Tulajdonosa a boldogi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 158.
Megjegyzés: lásd még 1746 Boldog.
KtF VIII. 124.

1712
Szecső

Libri 7

Pasman Concionator
Biblia Hungarica
Theologia tripartita
Matrica
Italici libri 3
unum Cantionale scriptum pro Choro
Evangelii liber unus

Tulajdonosa a szecsői plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 173.
Megjegyzés: lásd még 1716 Szecső; 1725 Szecső
KtF VIII. 125.

1713
Nagykáta

Missalia duo. Unum novum, aliud satis attritum
Ritualie Unum
Matricula Una
Libros habet duos: Pazmani et
Kaldi Concionatorium

Tulajdonosa a nagykátai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 345, Tom. III. 111.
Megjegyzés: lásd még 1716 Nagykáta.
KtF. VI. 115.

1715
Buják

Missale unum
Ritualia duo
Unum antiquum
Libros evangeliorum duos
Pazman hungaricum Dominicalem
Biblia

Tulajdonosa a bujáki plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 181-182. (tisztázata: pag. 229.), 	másolata Tom. III. 37.
Megjegyzés: lásd még 1711 Buják; 1727 Buják; 1727 Geró.
KtF VIII. 128.

1715
Ecseg

Missale unum
Portatilia duo
Ritualia Unum
Librum Concionatorium de Lamenote Dominicalem et Festivalem
Pazmani unum Hungaricum Concionatorem Dominicalem
calameti exquirendus

Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 233.
Kiadatlan.
Tulajdonosa az ecsegi plébánia.
Megjegyzés: Lásd még 1711 Ecseg; 1727 Ecseg; 1746 Ecseg.
KtF VIII. 129.

1715
Jobbágyi

Habet Ecclesia haec libros sequentes:

1.	Biblia Ungarica et Latina
2.	Concionatores Pazmanni
3.	Conciones Kaldi
4.	Opera de Laminecz Auctarium Alexandri Calamato
5.	Primum Opus Patris Landovies
6.	Cathecismum vulgo Lelki tej
7.	Patris Szentivani Tractatus de interpretanda Sacra Scriptura
8.	Breviarium unum
9.	Synodum Tyrnaviensem

Tulajdonosa a jobbágyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 255-256, Tom. III. 58.
Megjegyzés: lásd még 1711 Jobbágyi; 1726 Jobbágyi; 1727 Jobbágyi; 1750 Jobbágyi.
KtF. VI. 116.

1715
Szőlős

Missalia 3. Unum nivum, duo antica
Ritualia unum
matriculam Unam
Librum auctuarium Matthiae Fabri cum solis Dominicalibus Concionibus
Meffres festivalem Dominicalem
Pazmanum Hungaricum Dominicalem
Pazmanum alium Precatorium
Libellum Evangeliorum 1.
Breviarium Venetianum Unum Antiquum
Duos Libros Cantionales, impressum Unum Sumptibus Andreae Reverendi Domini Nyarai, et per eumdem amplificatum
Alterum scriptum Graduale

Tulajdonosa a szőlősi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 242, Tom. III. 47.
Megjegyzés: lásd még 1727 Szőlős.
KtF. VI. 117.

1716
Bag

Missale Unum
Rituale Unum
Pazman Concionatorem Unum
Telegdium Concionatorem Unum
Scholam Christi
Buzenbau
Vitam Christi Authore Andrea Illyés
Modum interpretandi Sacram Scripturam

Tulajdonosa a bagi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 375, Tom. III. 128.
Megjegyzés: lásd még 1746 Bag.
KtF. VI. 118.

1716
Kóka

Libros habet sequentes:

Concionatorem Ungaricum Pazman
ejusdem Precum hungaricalium Libellum Unum
Ritualia duo
Missalia duo. Unum novum alterum sat attritum
Conciones funebrales Patris Hartunk
Rectus modus interpretandi S. Scripturae Authore Patre Szentivani
Discursus morales Patris Szegneri, Pars 2da
Concionum Hungaricalium P. Szlanovics
Sermones R. D. Molitonis
Buzenbaum 2.
Manuale Concionatorium
Avancinus Unus
Lapis lidius
Opus Otrokochianum Unum

Tulajdonosa kókai plébánia.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 356, Tom. III. 117.
Megjegyzés: lásd még 1718 Kóka; 1725 Kóka; 1744 k. Kóka.
KtF. VI. 119.

1716
Szecső

Missale unum
Rituale unum
Libri 7.
Unus Pazman Concionator
Biblia Hungarica
Theologia tripartita
Tres italici libri
Unum Cantionale scriptum Evangeliorum Liber 1.

Tulajdonosa a szecsői plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 342, Tom. III. 108.
Megjegyzés: lásd még 1712 Szecső; 1725 Szecső.
KtF. VI. 120.

1716
Tóalmás

Missale unum novum, aliud utcunque attritum
Ritualia duo
Biblia Hungarica duo
Liber Pazmani Concionum unus
Concionator Funebralis Heftik Unus
Faber funebralis unus
Dedinger funebralis Concionator Unus
Breviarium ex parte attritum unum
Liber unus continens historias Beatissimae Matris
Alter liber intitulatur Domus Domini unus

Tulajdonosa a tóalmási plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 350, Tom. III. 113-114.
Megjegyzés: lásd még 1725 Tóalmás; 1745-1750 Tóalmás.
KtF. VI. 121.

1718
Kóka

Libros autem habet sequentes

Pazman Praecatorium Ungaricum 1.
item alium Librum praecatorium Liliom Kertecske intitulatum 1.
Librum Sacrorum Evangeliorum 1.
Librum Concionum Patris Herrmani Sattelire 1.
partem Aestivalem Concionem Patris Landovics Hungarici idiomate 1.
Conciones Funebrales P. Thomae Heffling 2.
Conciones Pauli Segneri Latino Idiomate 1.
Pazman Concionatoris 2.
Conciones in Octavo folio Joanni Ferij Dominicales
Historiam Sancti Martini Episcopi cum compendio Sacrae Scripturae Sulpitij Severi
Tractatum de poenitentia Joannis Baptistae Gornics
Nucleum R. Patris Petri Bessej
paratos Sermones Vilhelmi Molitonis Dominicales et Festivales
Historias circiter in quarto folio ejusdem Principis Latino Idiomate
Conciones Dominicales Andrae Illyes Ungarico Idiomate
Franczisci Viszosáni
Homilias Hajnonis Episcopi in Dominicas et Festa Sanctorum
Conciones Ungaricas Nicolaj Telegdi
Controversias Francisci Foris Otrokocsi
Lapidem Lidium Controversiarum fidei
Homilias Venerabilis Baedae Praesbyteri
Theologiam Moralem Patris Buzenbaum

Tulajdonosa a kókai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 270.
Megjegyzés: lásd még 1716 Kóka; 1725 Kóka; 1744 k. Kóka.
KtF. VI. 122.

1718
Szentlászló

Libri Ecclesiae

Concionatores 4.
Dormi Secure unus
(secun)dus Pantheon Coeleste
(ter)tius Fabri
(quar)tus Enciclopedia seu Universalis Concionatorum
Alii cum Examen Reformationis Lutheri Sociorum
2Dux Spiritualis in quo agitur de Oratione meditatione et Contemplatione
3 Christiana Doctrina seu Canisius Petrus
4. Callendarium Eucharisticum
5. Regulae Congregationis Agoniae
6. Praxis Gennae Devotionis in Magnum Iudiciarium Apostolum Divum Francziscum Xaverium
7 Ovum Pascale intitulatum
8. Directorium Ecclesiasticum seu Ordo perpetuus recitandi Officium Divinum
9. Liber Evangeliorum unus
10. Rituale Unum
11. Biblia Latina. Item novum Testamentum

Tulajdonosa a szentlászlói plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 283.
Megjegyzés: lásd még 1725 Szentlászló.
KtF. VI. 123.

1719
Vác

Libri pro defunctis continentes missas 3
Missalia 4
Ritualia 2
Evangelium Hungaricum 1
Evangelium Slavonicum 1
Breviarium integrum in duobus partibus 1
Liber Pazmannus Precorius 1

Tulajdonosa a váci székesegyház.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 425-427, Tom. III. 129.
KtF. VI. 124.

1725
Kóka

Libros habet sequentes:

Matthiam Fabri Parochum Concionatorem Dominicalem.
Hecatombe
Librum Antonii Suevet, sub Titulo Via vitae aeternae Iconibus illustrata
Speculum Exemplorum, Joannis Georgii Miller
Vitam tam Latinam, quam Hungaricam, Sanctorum
Nucleum ex Conceptibus praedicabilibus Petri Bessei
Landovics Concionatorem, Partem secundam
Hartunk Concionum Philipicarum, et Problematorum Evangelicorum
Csuzy Concionatorem Festivalem
Homilia in Evangelica Dominicalia Divi Hajmonis Episcopi
Pazmanum Concionatorem Nr 4
Calahuz opus Petri Pazmani
Matthiam Fabri Jesu vitam Concionarorem Dominicalem
Marcellianum Dalhoffer Concionatorem Dominicalem
Vitum Faberium Concionatorem Dominicalem Germanicum
Patrem Rotam Concionatorem Dominicalem Thom 1. Item Thom 2.
Examen reformatoris Lutheri, et Sociorum ejus
Decretum Regni Hungariae et Transylvaniae
Catholicas Postillas Authore Reverendissimi Friderici Episcopi Vaciensis
Proverbia Salomonis
Universam Aristotelis Stageritae Logikam
Libros sub titulo Mors 2
Manuale Confessariorum et Poenitentium
Matthiam Schuffenhaver
Controversisticum de Ecclesia Romana
Alveum tertium Philippi Kisselii
Nucleum aureum Patris Bessei
Cyprianum Soarium
Andream Ilés Cathecistam
Herculem floridum
Tractatum de poenitentia
Busembaum
Nicolaum Telegdi Concionatorem Hungaricum
Stephanum Illés Cathecistam
Andream Illés Concionatorem Dominicalem
Homilia in Evangelia Bedae
Tractatum Theologico Moralem
Cathismum(!) ex Decreto SS. Concilii Tridentini
Commentarium in rubricam de Iudiciis
Theologicam Tripartitam
SS. Tridentinum
Librum Evangeliorum
Ritualia Nr 3.

Libros duos apud Admodum Reverendum Dominum Andream Pernekz Arcy(!) Diaconum, et Plebanum Uriensem. Librum Unum scilicet Biblia Sacra abtulit R. D. Michaël Halacska Plebanus Mácsensis. Tres autem libri Germanici ablati sunt per R. D. Ioannem Palics Plebanum Hatvaniensem, hac conditione: quod competens pretium sibi ab Illustrissimo et Reverendissimo Domino Andrea Berkes Episcopo Heracleem. etc. etc. sibi determinatum deponere velit.

Libri autem sunt sub insrciptione, primus Concionator Praecopius Templinensis Dominicale Triennale. Secundus Marcellanus Dalhoffer. Tertius vero Biblia Sacra. Praeter praerecensitos habet adhuc Robertum Bellarminum, et Biblia Sacra Latina.

Tulajdonosa a kókai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 440-441.
Megjegyzés: lásd még 1716 Kóka; 1718 Kóka; 1744 k. Kóka.
KtF. VII. 61.

1725
Sűly

Libros habet sequentes

Concionatorem Pázman
Concionatores duos Patris Csúzy
Libros precum Hungaricarum duos
Ritualia duo
Cancionalia duo. Zambar, Nyarai, 
et Matriculam

Tulajdonosa a sűlyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 445.
KtF. VII. 62.

1725
Szecső

Libri 7

Pázman Concionator
Biblia Ungarica
Theologia Tripartita
3 Italici Libri
Cancionale 1 Scriptum
Evangeliorum Liber unus

Tulajdonosa a szecsői plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 443.
Megjegyzés: lásd még 1712 Szecső; 1716 Szecső.
KtF. VII. 63.

1725
Szentlászló

Missalia 2. quorum unum attritum est
Rituale
Librum Evangeliorum
Pázmán unum

Tulajdonosa a szentlászlói plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 436.
Megjegyzés: lásd még 1718 Szentlászló.

1725
Tóalmás

Libri ad Ecclesiam Spectantes

Biblia Sacra Ungarica 2
Pazman Concionator 1
Kalaus 1
Missalia 2. unum pro Defunctis
Ritualia duo
Concionator funebralis Neflics 1. (Hőflich)
Faber funebralis 1.
Dedinger 1.
Breviaria 3
Libri Evangeliorum duo
Concilium Tridentinum Unum
Pezinger Festivalis
Interpretatio Sz. Iváni 1
Zambar 1
Szelepcséni Cantiones funebrales scriptas, alias impressas
Telegdi 1
Böjtös Concionator unus
Hortus Quadragesimalis 1
Matricula una
Concionator Csuzij 1

Tulajdonosa a tóalmási plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 458.
Megjegyzés: lásd még 1716 Tóalmás; 1745-1750 k. Tóalmás.
KtF. VII. 64.

1725
Úri

Libros habet

Biblia latina, et Ungarica
Pazmanum Concionatorium,
et precatorium
Ritualia duo
Librum Evangeliorum
Concionatorem Ungaricum Csuzy

Tulajdonosa az úri plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 447.
Megjegyzés: lásd még 1744 k. Úri.
KtF. VII. 65.

1725
Zsámbok

Missalia 2. unum commodum, aliud attritum
Pazmanus
S. Biblia
Matricula
Rituale
parvus Liber precatorius
et Evangelii

Tulajdonosa a zsámboki plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 433.
Megjegyzés: lásd még 1754 Zsámbok.
KtF VIII. 133.

1726
Csongrád

Libri Ecclesiae:

Conciones Pazmani Dominicales
Patris Csuzy Festivales
Cantionalia: Zambár, Kisdi, Lyra Coelestis, seu Nyarai
item Scripta tria Cantionalia

Tulajdonosa a csongrádi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 401.
KtF. VII. 66.

1726
Jobbágyi

Catalogus Librorum in Jobbagiensis Parochia inventorum

1.	Vita et Doctrina Jesu (...) avancinus
2.	Restitutio Israel ex Aegipto
3.	Catechesis Doctrinae Christianae
4.	flores Doctorum
5.	Nucleus Catheticus
6.	Epitome controversiarum
7.	Horae quaedam officia ex propriis Sanctorum Patronorum Regni Hungariae
8.	Tofrtivi Slphondi brtdud p Andreae Illyes
9.	Theologia universa Beatissimi
10.	Instructio Confessarij
11.	Sertum Sanctorum
12.	Telegdianus liber concionator Ungaricus
13.	Biblia Sacra in octavo folio Latina
14.	Philosophiae Matthematicae
15.	Monasterium Angelicum
16.	Liber Martini Becani
17.	Latina Sacra Scriptura
18.	Theses Theologicae de fide spe et charitate
19.	Stella Triplex
20.	Conciones contemptus Theologici
21.	Philosophia morum
22.	Pius Concionator
23.	Brevis noticzia
24.	Discursus Praedicabiles Augusti Pauletti
25.	Status Hungariae
26.	Michaelis Verrini opus
27.	Medula Theologiae
28.	Stimulus Conpunctionis et Soliloquia
29.	Magisterium naturae humanae
30.	Compendium manualis Martini Becani
31.	Veritates Christianae bene vivendi et moriendi
32.	Manuale Parochorum
33.	Discursus de auctore scripti et judicium de nominibus argeniddis(?)
34.	Theatrum novis concionibus funebralibus adorantium auctore reverendo Domino Eberhardo Brandis
35.	Thomae A cempis(!)
36.	Synopsis novae chronologiae regnorum Hungariae
37.	Paradisus concionator. Tetralogiae
38.	Verbum abreviatum
39.	Vita et doctrina Jesu Christi
40.	Idea principum in sapientia (...) Matthiae Corvinae
41.	Thomas a cempis(!)
42.	Liber Pantaleonis Bartholomaej
43.	Tabula temporaria
44.	Centuria Casuum religionum. A. R. P. Gonczik
45.	Medula Theologiae Moralis
46.	Imago vitae et mortis Patris Baranyi
47.	Liber Bisembau(!)
48.	Delaminecz
49.	Theologia Cathetica
50.	Liber Kalamato
51.	Pasmanus
52.	Busenbaum
53.	Landovicz Concionator
54.	Tractatus Georgij Berzeviczi
55.	Pasmanus
56.	Sacra scriptura Hungarica

Conscripti sunt hi libri per Admodum R. Dominum Ladislaum Koricsánszki plebanum Ecsegiensis. 8. Februarij 1726.

Tulajdonosa a jobbágyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 1-3. Nr. 18.
Megjegyzés: lásd még 1711 Jobbágyi; 1715 Jobbágyi; 1727 Jobbágyi; 1750 Jobbágyi.
KtF VII. 67.

1726
Rékas

Libri Ecclesiae sunt sequentes:

Rituale
Cantionator Pázmán
Contionator Festivalis Csúzy
Liber precatorius Pázmány
et Cantiones Szelepcsényi

Tulajdonosa a rékasi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 427.
KtF VIII. 132.

1727
Apáca Tereske

Missale
portatile
Rituale
Evangeliorum libri Hungaricum et Slavonicum
item unum Hungaricum laceram

Tulajdonosa az apáca tereskei plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt, VC, Tom. II. 488.

1727
Buják

Missalia 2
librum Evangeliorum
Ritualie
Matriculam
Pazmani opus Concionatorium
Biblia Hungarica
Czuzy festivalem

Tulajdonosa a bujáki plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 497.
Megjegyzés: lásd még 1711 Buják; 1715 Buják; 1727 Geró; 1744 Geró.
KtF. VII. 69.

1727
Ecseg

Libri sunt sequentes Ecclesiae:

Fabri Conciones Funebres
Foris Otrokocsy
Szent-Ivány
vita Sancti Sigismundi Martyris
Andreas Illés
Panormitanus
Engelgrave Conciones
Fabri Dominicales Conciones
Landovics
Propugnatio Festi Theophaniae
Telegdy Concionator
Pazmani conciones
Schola Christi
annuale Breviarium
Illes funebralis

Tulajdonosa: az ecsegi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 499.
Megjegyzés: lásd még 1746 Ecseg.
KtF. VII. 71.

1727
Jobbágyi

Missale
Rituale
liber evangeliorum
Matricula I.
Liber Conjugatorum 1.
Liber rationum
Biblia Hungarica
Latina
Pazman Conciones
item Káldy Opera Delaminez,
Stella (tri)plex
Pius Concionator
Baranyi Funebres
Bessaeus
Calamato
Czuzy festivalis
Telegdy
Landovics
opera Stephani et Andreae Illyés: Catecheses doctrinae Christianae
Fasciculus Miscellaneus
Sertum Sanctorum
Vita Sanctorum
Theatrum morientium
Rectus modus interpretandi S. Scripturarum
Synodus Tyrnaviensis Petri Pazmani
Beccanus
Otrokoczy: Theologia Catechetica
Lelki Téj
Berseviczy Theologliae tractatus de Deo, et (...)
Patris Konczik De Fide Spe Charitate
Patris Konczik Centuria Casuum
Avancini Meditationes
Thomas a Kempis
Vita Poetica
Segneri Flores Doctorum Tabula temporaria Breviarii
Compendium Beccani
Status Hungariae
Breviarium Patronorum Hungariae
Theologia rationalis
Compendium
Epitome controversiarum
Speculum Sacerdotum
Veritatis Christianae
lapis Lockner

Tulajdonosa a jobbágyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 505.
Megjegyzés: lásd még 1711 Jobbágyi; 1715 Jobbágyi; 1726 Jobbágyi; 1750 Jobbágyi.
KtF. VII. 75.

1727
Nézsa

Missale
rituale
Evangelia duplicia Hungaricum et Slavonicum
Biblia Hungarica

Tulajdonosa a nézsai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Levéltár, VC, Tom. III. 320.
KtF VIII. 134.

1727
Nógrád

Ritualia attrium Evangeliorum libri 3 Germanicus, Hungaricus et Slavonicus
liber praeterea Concionum P. Czuzy
alter Schola Christi
3tius Cantionale Szeleptsinianum

Tulajdonosa a nógrádi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 474.
Megjegyzés: lásd még 1711 Nógrád.
KtF. VII. 79.

1727
Nőtincs

Missale
Rituale
Libri Evangeliorum Hungaricum et slavonicum
Concionatorium Csuzy

Tulajdonosa a nőtincsi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 481.
Megjegyzés: lásd még 1727 Donyeba.
KtF VIII. 135.

1727
Palotás

Missalia 2
Matricula
Rituale
libri Evangeliorum Slavonicus et Hungaricus
Concionum Pazman duo libri
3 libri Illyés duo Dominicalis
3tius Festivalis
Landovics
Propugnatio Festi Theophaniae
Paradisus Eucharisticus
Paradisus voluptatis verbi Incarnati
Stella (tri)plex
Tractatus de poenitentia Scriptus
Conciones festivae Joannis Ozorii
Lutheranorum et Calvinistarum
Tractatus de Incarnatione
Beccanus
Busenbaum
Suplementum Breviarii
Manuale Parochorum
Nucleus Catheceticus
Historia religionis reformatis
Instructio confessarii
Thomas a Kempis
et alii exigui minoris momenti

Tulajdonosa a palotási plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 507.
KtF. VII. 80.

1727
Romhány

Libri sunt sequentes:

Missale
Evangelia hungarica et Slavonica
precationis liber Pazmani. 1.
Rituale 1.

Tulajdonosa a romhányi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 487. (másolata: Tom. III. 325)
Megjegyzés: lásd még 1746 Romhány.
KtF VIII. 136.

1727
Szente

Libri Ecclesiae:

Petrus Pazmány duo Landovics Opera
Vita Sanctorum
Telegdy 3 partes Dominicales
Schola Christi
duo Cancionalia

Tulajdonosa a szentei plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 491.
KtF. VII. 81.

1727
Szőlős

Missalia 3.
Evangeliorum liber 1.
Rituale
Matricula
Auctuarium Matthiae Fabri cum solis Dominicalibus Concionibus
Mephret aestivalis
Pazmani Hungaricus Dominicalis
Breviarium antiquum monopartitum
Nyárai Cancionale
Czuzy festivalis

Tulajdonosa: a szőlősi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 503.
Megjegyzés: lásd még 1715 Szőlős.
KtF. VII. 82.

1727
Tereske

Libri sunt proprii Plebani a (...) ex patrimonio comparati

Biblia Latina et Ungarica 2do
Magnus Vita Jesu Christi Concionatoria
Pazmanus Dominicalis
Markancius, Hőfflich et Imago vitae
et mortis Baranyi
Pericopius Concionator Dominicalis
alter pericopius Dominicalis
et festivalis Landovich duas (...)
Dominicales Raiffenstul duos tomos
5. libro: decretalium scripta propria et alios parvi momenti

Tulajdonosa a tereskei plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. II. 514-515.
KtF. VII. 83.

1727
Vézsa

Missale
rituale
Evangelia duplicia, Hungaricum et Slavonicum
Biblia Hungarica

Tulajdonosa a vézsai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. III. 320.

1744
Ecser

Cathalogus Librorum
Parochiae Ecseriensis quos omnes suis sumptibus comparavit

1mo Libri Theologici

Theologia Radicalis a Joanne Maria Bogar
Director Confessariorum Udalincy Svarcz
Instructio Confessariorum a Martino Brundusino Societate Jesu
Examen Ordinandorum Ladislaj Senyej
Methodus Expeditae Confessionis Thome Tamburini
Mmoriale Confessariorum R. P. Hyeronimii Andreneii
Institutiones Juris Canonici Francisci Antonii Phő(...)
Instructio Confessarij Pauli Segnerij
Item Instructio Pőenitentia Eiusdem Pauli
Instructio Practica de Officio Parochorum tempore Pestis

Libri Concionatorij

Biblia Sacra
Thomas a Kempis
Philipi Diez
Currus Izrael
Stella Triplex Andreae Kolonics
Caspari Pritell e Societate Jesu
Stephani Landovics novus Succursus
Sertum SS: Stephani Illes
Theatrum Gloriae SS: Főeszlin
Concionator Extemporaneus Dioecenis Olomucensis
Nucleus Chatheceticus
Diarium Sanctorum Stephani Grozecz

Libri Controversiarum

Compendium Manuale Martini Beccani
Institutiones Christianae de Sanctissima Trinitate Gabrielis Kapi e S. J.
Nuda Veritas Stephani Szcanyeczki e S. J.
Lutheranicum Unquam et Nusquam Patris Martini Sz. Iványi
Cathechesis seu Angelica Doctrina Christiano Necessarissima
Breviarium Quadripartitum

Tulajdonosa az ecseri plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 1065-1066.
KtF. VII. 102.

1744
Szentlőrinckáta

Habet libros Ecclesia Quatuordecim id est 14.

1mo. Conciones R. P. Philippi Hartung Duas partes Festivales et Dominicales
2do Additamentum Super Dominicale Sebastiani Penzinger
2tio. R. P. Csuzi Unam partem
4to Catechismus Romanus
5o Telegdium Ungaricum Antiquum Concionum
6to Concilium Tridentinum
7mo Decisiones in Jure Accademico
8vo Officium Immaculatae Conceptionis
9. Antiqua tria Breviaria
10. Paszmanus
11. Dictionarium locorum ex Bibliis Desumptorum
12. Responsum Critico polemico apologeticum
13. Evangelium Ungaricum
14. Rituale

Tulajdonosa a szentlőrinckátai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 722.
KtF. VII. 108.

1744
Tószeg

Cathalogus Librorum a Venerabili Consistorio pro tempore mihi accomodatorum

1mo Theologia Practica R. P. Ilsung in Folio
2do Canonista Engell 3 Tomi in 8vo
3io Praxis Episcopalis Authore Reverendissimo Thoma Serva
4to Theologia Moralis R. P. Sporer 5 Tomi in 8vo
5to Controversista Authore Stephano Bőtső. in 4to

Tulajdonosa a tószegi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 864.
KtF. VII. 109.

1744 körül
Alsónémedi

Tandem sequitur Inventarium Librorum Ecclesiae, post fata Admodum Reverendi Domini Stephani Pásti relictorum, et quidem

Sacra Biblia
Theologus Lajman
Concionator tam Festivalis, quam Dominicalis Nomine Fabri,
cum duobus thomis Concionator Landovics
Calamato cum duobus thomis
Pézenphelder cum duobus thomis
Stephanus Illés Festivalis
Paulus Baranyi funebralis
Granatensis
Beyerlinck
Moralista Buzenbaum
Paedagogus Christianus

Tulajdonosa az alsónémedi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 1105.
KtF. VII. 110.

1744 körül
Kóka

Catalogus Librorum ad Ecclesiam spectantium

Biblia Latina
Cornu Copiae Sacrarum Concionum
Homo Christianus Pauli Segneri
R. P. Mathiae Schuffenhaver opus Concionatorium
Hortus Floridus R. P. Petri Rota. in duobus Thomis
R. P. Philipi Hartung Philipicae
Csuzi pars Festivalis
Theologia Moralis Pauli Layman
Conceptus aurius Petrini Veshaei
Domus Domini auctore Stephanus Böjtös
R. P. Friderici Episcopi Vienensis Epitomae

Tulajdonosa a kókai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 186-187.
Megjegyzés:lásd még 1716 Kóka; 1718 Kóka; 1725 Kóka.
KtF. VII. 114.

1744 körül
Úri

Libri Ecclesiae Uriensis

Concionator Festivalis Germanicus sub Titulo anonimo
Sermones Joannis Rezing
Ratio status animae immortalis
Joannis Eusebii Nyrembergy
Conditio vexata Laurentii Forerii
Speculum vitae aeternae Georgii Foglár
Signa Ecclesiae R. P. Joannis Rajcsánii
Concilium Romanum
Ungaricus Pazmány
Ungarica Biblia
Polyanthea Sacrorum Canonum Tomus primus

Tulajdonosa az úri plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 92-928.
Megjegyzés: lásd még 1725 Úri.
KtF. VII. 115.

1744-1745
Szentmártonka

Librum Precatorium Pazman 1.
attritum 1.
Concionatorem Festi Czuzy 1.
Rituale nivum 1. Antiquum
Missale 1.
Missale defunctorum 1.
Matriculam seu Librum Baptizatorum, Copulatorum, Defunctorum. 1.
Librum in quo habetur Ingressus et erogatio Conscripta proventuum Ecclesiae 1.

Tulajdonosa a szentmártonkátai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 728.
KtF VIII. 147.

1745-1750
Tóalmás

Catalogus Librorum Ecclesiae

Sacra Sciptura Hungarica
Pázmán Dominicalis
Kalauz Kontroversista
Dedinger Dominicalis, et Festivalis
Opus Hőflich. Dominicalis, et Festivale duplex
Csuzy Dominicalis
Conciones Funebrales, et Nuptiales P. Fabri
Interpres Sacrae Scripturae Sz. Iványi
Bőjtős Controversista

Tulajdonosa a tóalmási plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 755-756.
Megjegyzés: lásd még 1716 Tóalmás; 1725 Tóalmás.
KtF. VII. 119.

1745-50
Tóalmás

1.	Pázmán Dominicalis
2.	Item Controversista
3.	Illés Dominicalis
4.	Biblia latina
5.	Illés Festivalis
6.	Currus Izrael Dominicalis
7.	Currus Israel Festivalis
8.	Catechismus Romanus
9.	Concilium Tridentinum
10.	Catechismus Illesianus
11.	Controversista Becanus
12.	Lacroix Casuista
13.	Soliloquia S. Augustini
14.	S. Scriptura
15.	Breviarium Quadripartitum
16.	Regulae juris Canonici
17.	Nucleus Catecheticus
18.	Opus Navarrii
19.	Memoriale Confessariorum
20.	Praeter hos alios pios Spirituales Libros

Tuladonosa a tóalmási plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Vis. Can. Tom. V. 755-756.
KtF VII. 119.

1745
Hódmezővásárhely

Libri Communes et approbati usuales

Biblia sacra Vulgatae editionis Latina et Hungarica
Doctores Lajmannus
Busenbaum
Concionatores Pazmán
Kaldi Dominicalis et Festivalis
Csuzi Duo Tomi Dominicalis et Festivalis
Landovus 11 Tomi
Knittel 11 Tomi Dominicalis et Festivalis
Theatrum Gloriae
Puteus Abissi Patris Póch
Andreas Illes Latinus
Patris Claus partes tres
Fabri Festivalis
Pater Garan in (...)
Patris Kelemen Adventualis
Patris Höphlich Funebralis
Vita Sanctorum Latine
Kalauz Hungarice
Speculum Exemplorum
Theologi 11 Concionatores
Bellarminus
Tertulianus
Hanapo
Cathechesis Romana
Concilium Tridentinum
Romanum Concilium
Promptuarium Evangelicum
Tractatus de Deo uno et Trino Patris Berzevichy
Centuria Casuum
Gisbertus Juris et Facti
Censura Parochorum
Manuale Parochorum
Confessio S. Augustini
Csuzi Cathecheticus per annum
Jus Imperiale 4 Tomi
Prodromus in Alcoranum
Speculum Patris Bartholomei Sybilla
Compendium Becani
Lapis lydius
Regula Dioecenis
Duo Breviaria 4dri partita
Rituale Romanum
Concordantia pro usu a Patre Bone concessa Aliique in xenia porrecta
omnes hi approbati cum suis titulis et nominibus proprii

Tulajdonosa a hódmezővásárhelyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 1055-1056.
KtF. VII. 117.

1745-1750
Üllő

Habet Missalia duo, unum novum
Habet Rituale
Librum Evangeliorum Hungaricum
Librum Precatorium Pazmani
Habet Concionatorem Hungaricum
Opus Káldi Váció Donatum
Secundo habet Concionatorem Hungaricum, opus Csuzi ab Illmo Dno Barone Martino Szeleczky donatum

Tulajdonosa az üllői plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 885.
KtF. VII. 120.

1746
Bag

Cathalogus Librorum Ecclesiae

Missale Unum
Rituale Unum
Liber baptisatorum, mortuorum, copulatorum Unus
Liber Evangeliorum hungaricus
Concionator Káldi
Telegdi
Schola Christi
Busenbaum
Vita Christi authore Andrea Illés
Modus interpraetandi Scipturam Sacram authore Martino Szentivanyi
Concionator Csuzy Festivalis
Concionator funebralis authore Paulo Baranyi

Tulajdonosa a bagi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 8.
Megjegyzés: lásd még 1716 Bag.
KtF. VII. 121.

1746
Boldog

Missalia duo, unum novum, aliud antiquum
Missale Defunctorum nigra tecae unum
Rituale Unum
Libros Evangeliorum duos, ungaricum et slavonicum
Librum Cantionum Unum Authore Csiki
Matriculam Antiquam

Tulajdonosa a boldogi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 682.
Megjegyzés:lásd még 1712 Boldog.
KtF. VII. 123.

1746
Ecseg

Cathalogus Libror Parochiae Ecsegieusis

Mundus Marianus
Petrus Pázmány
Kalauz V. Petri Pázmány
Concordantia S. Bibliorum
Emblemata pro singulis Dom.
Viator Christianus
Tabula Nauhagij
Schönlében
Concilium Romanum
Theatrum Gloriae
Paradisus Concionatorum
Centuria funebris
Quaestiones Theologiae
Tribunal Confessariorum
Instructio Confessarij
Veritates Christianae
Tractatus in 3um Partem Böjtös
Szent-Iványi
Tractatus de Poenitentia
Quaestiones Disputationum de Sacris
Exorcista
SS. Concilium Tridentinum Canones
Orthodoxae Fidei nova praxis
Institutiones Juris Canonici
Exorcista
Quaestio disputationum de Angelis
Bene Virgo Catensis
Thaeses ex Universa Theologia
Conciones in Omniaa Evangelia
Theses Theologicae
2 Theses ex Uvsa Theo
Thae Theologicae
Concilium Tridentinum
Evangelium Slavonicus
Busenbaum
Dictionarium Paris Papai
S. Biblia Hungarica
Nucleus Catheceticus
Goncsek
Tria Breviaria
Emblemata Conionum

Tulajdonosa az ecsegi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 8. Nr. 76.
Megjegyzés:lásd még 1711 Ecseg; 1715 Ecseg; 1727 Ecseg.
KtF VII. 124.

1746
Hévíz

Libri ad Ecclesiam Heviziensem spectantes sunt

Kaldi
Pazmany
Csuzi
Landovics
Cornucopiae
Delaminecz
Biblia Hungarica
Speculum exemploru
Schola Christi
Missalia duo
Unum defuntorum
Rituale duo
et Concilium romanum

Tulajdonosa a hévzi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 820.
KtF. VII. 126.

1746
Kálló

Cathalogus Librorum Parochialium

Biblia Sacra Latina et Ungarica
Mennyei Korona
Patris Ecski
Faber Dominicalis
Káldi
Pázmán duo
Delaminecz duo Dominicalis et Festivalis
Opus tripartitum Juris
Dedinger festivalis
Dominicanus jus non mutus
Andreas Illés Quatuor
Pessinger
Vita Sanctorum
Grodius
Postilla
Centuria funebris libri 2
Nucleus Catheceticus
Hainefé duo libri
Kenl.
Dedinger
Pius festivalis et Dominicalis
Hartung
Csuzi Sigmond
Concionator Historicus
Quatuor novissima
Sine titulo unus
Liberum arbitrium
Lapis Lidius
Sine titulo Parvus
Scripta Theologum libri 3.
Telegdi
Jus antiquarum rerum
Pedagogus Christianus
Didacus
Stranghajmon
Reginaldus
Speculum Purum
Suarez
Stephanus Illés
Busenbaum duo
Matthiae Fabri Contiones funebrales
Thomas a Kempis
Soliloquia Thomae Kempensis
Stella triplex
Viator Christianus
Reverendi Patris Didaci Stella Commentarius Thomi 3.
Ardia Cathecheticus in decem praeceptum
Historici
Commentarius in rerum gestarum in Croatia et Hungaria
Bisentinae Historiae Duae
Itinerarium Peregrini Philosophici
De officio Parochorum tempore pestis
Exempla in Biblia Sacra
Livius in Quatur Thomos
Fasciculus Biblicus R. P. Füsi
Instructio Practica de Conversatione Apostolica
Viator Christianus
Elementa Juris Pontificii
Histroria Ungarica de Regibus Hungariae

Tulajdonosa a kállói plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 701-703.
KtF. VII. 127.

1746
Mácsa

Librorum ad Ecclesiam Mácsaiensem Pertinentium numerus ordine sequintur

Polyanthea Tomus III.
Petri Pázmány, duo sunt
Conciones Dominicales Gergij Káldi
Sine titulo magnus liber latinus
Joannes Kéri
Nicolaus Telegdi Ungaricus Concionator
Zengedező sip szó, Ungaricus Concionator
Andreas Illés Ungaricus Concionator, duo sunt
Sigismundus Csuzy Ungaricus Concionator, tres dantur
Concilium Romanum, duo dantur
Tractatus Theologicus Scriptus
Tractatus de jure Canonico, Scriptus
Tractatus Theologicus sine tabula
Concionator Slavonicus Festivalis sine titulo
Domus Domini, Author Stephanus Böjtös
Summa Philosophiae
Canones Evangeliorum
Sacra Biblia
Tractatus Scriptus
Germanicus Concionator
Theologia Tripartita
Theologia Moralis
Instructio Parochoruj
Liber Meditatorius Patris Ludini
Liber Szent Iványi
Dormi secura, sine tabula
Petrus Canisius, sine tabula
Joannes Eusebius
Joannes Absolon
Amicitia Vindicta
Epistila Paraenetica
Manuale Parochorum
Medulla Theologiae
Ars bonae mortis
Itinerarium Peregrini
Leopoldus Königsegg
Schola Jesu Christi
Meetorologia
Tractatus Beneficiarius
Christianae Vitae initium
Cura habituati
Breve directorum
Lapis Lydius
Cura Innocentiae
Conversatio Civilis
Breviarium quadripartitum, pro Choro legatum

Tulajdonosa a mácsai plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 468-470.
KtF. VII. 128.

1746
Romhány

Cathalogus Librorum Ecclesiae Romhaniensis

Biblia Hungarica in folio
Istennek Sz. Akarattya Káldi Györgye in folio
R. P. Jacobi Marchaneij Rationale evangelisantium in 4ma
Conciones R. P. Matth. Fabri in Evangelia in 4
R. P. Sigismundi Csőzi Contiones Dominicales in 4
Reverendissimi Domini Stephani Illés Cathaeceses in 4
R. P. Pauli Baranyi Imago vitae et mortis in 4. t. 2.
Panes Primitiarum R. P. Alexandri Macsaj in 4
R. P. Pauli Baranyi Imago vitae et mortis in 4
Currus Israel in 4
R. Domini Nicolaj Kanago exempla Biblica in 4
R. D. Stephani Illés Sertum Sanctorum in 4
R. P. Sigismundo Csuzi Zengedező Szipszó in 4
R. P. Philiphi Braun Principia Juris Canonici in 4
R. P. Stephani Landovics Novus Succursus in 4
R. D. Andreae Illés Eletnek példája in 4
R. P. Joannis Eberch. Stajfer Vita Christi in folio
R. P. Christoph Schetramer Tuba Tragica in 4
R. P. Stephani Landovics Novus Succursus in 4
Concilium Romanum in 4. t. 2.
R. D. Illés Conciones in 4
Illustris ac R. D. Valentini Lepes Pokoltul rettentő és Menyei B. edesgetü Tükör. in 4
R. P. Sigismundi Csuzi Kosarban rakott aprolék Morzsalék in 4
Stephani Bőjtős Domus Dni in 4
R. D. Sigletni Beradi Summae Virtutum in 4
R. d. Andreae Verbum Abreviatum pars Tertia in 4
R. P. Sigismundi Csuzi Harom kenyér in 4
R. P. Dom. Florentij Siting Gajstige Erenporten in 4
R. P. Dom. Florentij Siting ovum Paschale in 4
Justi Josephi Meditationes in 4
R. P. Sigismundi Csuzi Evangeliomi Trombita in 4 t. 2.
R. P. Joannis Eberi Brandis vox Clamantis in 4
R. P. Claudii Texier Conciones in omnes Anni Dominicales in 4
R. D. Andreae Illés Josagos Cselekedet gyakorlása in 4
R. P. Jacobi Brohvard Paedagogus Christianus in 8
Paradisus Animae in 4
R. P. Richardi Archdech in Tripartitum in 8
Nucleus Catheceticus in 16 maj.
Laurentij Tapolcsányi Ratio Status Animae in 8 mi.
SS. Concilium Tridentinum in 8
R. P. Gulielni Stanichurs Quadragesimale in 8
R. P. Francis Hersich Manuale Confessariorum in 8
R. P. Cornelii Muszo Conciones Evangeliorum in 8
R. P. Pauli Segnerii Instructio Confinionum 16. t. 5.
Adm. R. P. Hermani Busenbaum Theologia Moralis in 16
Praxis Curiae Pastoralis in 16
Az Boldog Szüz Mária Élete in 16 maj.
Arnoldi Corvini Jus Canonicus in 16
Circulus Aureus in 8
Directorium ordinandorum in forma Cathaecetica in 8
Duodecim rationes quae animarum Zelum etc. in 16
Manuale Parochi in 8
R. P. Rajcsányi Cura Innocentiae in 16
Luteranicum nihil ad rem M. Szentivanyi in 16
R. P. Georgii Sener Causae Catth. 13 Contra Accato. in 8
Florus Hungaricus Joannis Nadassj in 16 maj.
Ars bonae mortis in 16
Vita S. Sigismundi in 8
Epitome Theologiae in 16
R. P. Stephani Grosecz Szentek Lajstroma in 8
R. P. Joannis Hazi Instrumentum Juris Canonici in 16
R. P. Adami Burghofi Casus Conscientiae in 8 mi.
R. P. Martini Szentivani Solutiones in Solutio 16
Idea boni Confessarii 16 m
R. P. Joannis Petri Pinamonti in 8
Pugna Spiritualis in 16
R. P. Joannis Cuviatrajvics tomul Germanicus 16

Tulajdonosa a romhányi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 522-523.
Megjegyzés: lásd még 1727 Romhány.
KtF. VII. 130.

1746
Veresegyháza

S. Biblia Latine
Additamentum M. Sebastiani Henrici Pinzinger Pars Hyemalis
Concioantor Káldi
Catechismus Romanus
Centuria Funebris
Sertum Sanctorum Stephani Illyés
Sigismundi Csuzy Conciones Festivales
Andreae Illyés Conciones Dominicales
Andreae Illyés Vita Sanctorum ungarice
Andreae Illyés Conc. Festivales ungarice
Christophori Corneri Comentarius in Psalmos et Cantica
Ecclesiastica Augustana Confessio
Liber Precatorius pro infirmis P. Tarnoczi

Tulajdonosa a veresegyházi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 390.
KtF. VII. 133.

1747
Kosd

Cathalogus Librorum Parochiae Kosdiensis.
Conscriptio Librorum Parochiae Kosdiensis post obitum R. D. Emerici Verboczy 20. decembris 1747

Concordantia Bibliorum
Theologia Moralis Lajman
Barzia 2 Tomi
Tyrini interpretationes S. Scripturae
Spogar Theologus
Lacroix Theologia moralis Conciones Dominicales Joannis A Jesu Maria
Biblia Ungarica
Manuductio ad Barziam
Gasparus Pok
Compendi 7m Excitatoris Christiani
Quadragesimale Joannis a Jesu Maria
Conciones Andreae Illés
Quadragesimale Francisci Wildgesman
Lamaigne germanicus
Biblia Latina
Ludovicus Engel justa
Thomas Winter
Cathechismus germanicus
Andreae Illés pars 2.
Stanihursti Historiae Christi
Pauli Hercz Thesaurus Biblicus
Hecatome Sacra
Concilium Romanum
Stella Triplex
Becanus
Dei immortalis Hystoria
Epitome Hystoriae Bizantinae duplex
Nucleus Catheceticus
Compendium Becani
Instructio Confessarij
Ratio status animae
Szegedi
Busenbaum
Memoriale Confessariorum
Conciones Viti Faberij

Tulajdonosa a kosdi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 9. Nr. 84.
KtF VII. 135.

XVIII. sz. első fele
Tápiósüly

Conscriptio Librorum propriorum

Juris Canonici Quinque Libri Decretalium R. P. Analecti Raifenstuel
R. P. Bedani Theologia Speculativa
R. P. Raphaelis Delaminecz Conciones Festivales
R. P. D. Sebastiani Penzinger Festivale, et Dominicale. Cum additamentis in Dominicas
S. Biblia Latina
Verbum Abbreviatum D. Andrea Illyés
Conciones funebres R. P. Baranyi. Uterq Thomus
Concilium Romanum
R. P. Caspari Knitl, Conciones Festivales, et Dominicales
R. P. Csuzi, duo Thomi. Concionum
R. P. Gregorij Fricz Conciones Festivales
Thomas a Kempis.
Alberti Magni, Paradisus animae
Theologia Moralis R. P. Analecti Rayfenstuel
Theologia moralis R. P. Busembaum
Nucleus Catecheticus
Conciones Festivales R. Stephani Illyés
Catechesis R. D. Stephani Illyés
Nylus Mysticus Rndi Ptris Philippi Kissely
Concilium Tridentinum
Martini Becani controversia
Currus Israel
Joannis Ernesti Iajinagne Conciones Festivales et Dominicales
Mors concionum Funebres Thomae Hefling
Francisci Szegedi, Sacri amores
Joannis Foresij allocutiones
S. Augustini, Bernardi, Anselmi, Idiotae meditationes
Breviarium Theologicum, Joannis Polmanyi

Ecclesiae Süliensis Libri Proprii

R. P. Sigismundi Csuzi, Thomi duo
Petri Pazmani Conciones Ungaricae
Concilium Romanum
Missalia duo Romana
Unum compendiosum pro defunctis
Rituale unum
Evangelia Ungarica
Officium Rakoczianum Ungaricum
Duo Cancionalia, Unum Francisci Leonis Szegedi, Alterum
Georg Narai Latino Ungarica

Tulajdonosa a tápiósülyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Lt. VC, Tom. V. 910-911.
KtF. VII. 140.

1750
Jobbágyi

Cathalogus Librorum tum defuncti tum antecessor Dominor Parochorum

Theologia Moralis P. La Croix a Domino Berkes
Historiae Brietij a Domino Berkes
Biblia Hungarica a Domino Odri
Conciones Dominicales D. Andreae Illés a Domino Berkes
Cathecheses Stephani Illés a Domino Biro
Currus Israel
Conciones Pázmány in Dominicas
Conciones Landovics a D. Mathiae Tari
Jus Canonicus Patris Engel
Conciones Besszae id est Bessaei
Theologia P. Naravij
Pius Concionator
Rodericus hungaricus interpretatus
Claus duae Partes a Domino Biro
Theologia P. Vigant
Conciones Dominicales P. Csuzy
Conciones funebrales Brandis
Conciones Calamato
Conciones Mastilli(?)
Considerationes Christianae
Chaldi
Lapis Édius
Concilium Romanum
Theologia S. Augustini
Buzenbaum
Nucleus Cathecheticus
Brevis Theologhia Panormitani
Theologia Cathechetica
Apparatus Theologicus

Tulajdonosa a jobbágyi plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 9. Nr. 89.
Megjegyzés: lásd még 1711 Jobbágyi; 1715 Jobbágyi; 1726 Jobbágyi; 1727 Jobbágyi.
KtF VII. 137.

1750
Lőrinci

Cathalogus Librorum Ecclesiae Lőrincziensis ab Antecessoribus defuncti moderni Domini Reverendi Gregorij Viski, et ab eodem relictorum

La Croix partes 8. dempto tamen septimo non invento tomulo, quarum numero imputatur
Moralista Buzembaum
Poleanteha(!) Sacrorum Canonum
Cathechismus Matthiae Heimbach
Stella triplex Andreae Kolonics
Annus Apostolicus Laselve
Currus Israel et Auriga ejus
Imago Mortis Pauli Baranyi
Sestum Sanctorum Illésianum
Conciones Csuzianae festivales et Dominicales
Penzinger in Dominicas et festa
Jacobus Tyrinus Interpres Sanctae Scripturae
Biblia Hungarica
Theologia Moralis P. Laymán
Hodogeus P. Petri Pázmán
Conciones Pázmán in Dominicas
Praxis Cathechetica P. Haimbach
Historicus et Encomiastes Marianus
Centuria funebris Hofflingh
Sermones Meffreth
Concilium Tridentinum cum declarationibus
Concilium Romanum
Theologia Moralis P. Rajffenstuel
Osorius brevis Author
Hortus Floridissimus
Concionum Extran pars prima
Author Granathensis
Centuria Casuum Goneletz aut Konicset(?)
Conciones Landovics
Decades quinque principiorum
Instructio Confessarior Lohner
Lapis Lydius Controversiar
Opera Cyrilli

Tulajdonosa a lőrinci plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhely: Vác. Egyházmegyei Lt. Acta testamentaria. Fasc. 9. Nr. 88.
KtF VII. 138.

1754
Zsámbok

Habet Libros ordine Sequenti

Biblia Sacra Hungarica
Mathiae Fabri Concionum tres Partes
Currum Hrad pro Dominicis et Festis per Annum
Conciones Reverendi Patris Joannis Zimmerman
R. D. Josephi Ignatii Claus Spicilegium Concionatorium duas partes
Stanihurstum De Passione Domini Hungaricum
Sigismundi Csuzi Dominicalem
Item ejusdem Festivalem
Cardinalis Petri Pázmany Controversistam
Spicilegium Catechetico Concionatorium
Tubam Catecheticam R. P. Antonii Ardiae in tres patres divisam
Nicolai Telegdi operis Pars Secunda
Novi Succursus Partes duas Stephani Landovics
Fasciculum Stephani Illés
Theatrum gloriae Sanctorum
Concilium Romanum
Catechismus Romanum
Reverendi Patris Caesaris Calini Tomos duos

Tulajdonosa a zsámboki plébánia.
Kiadatlan.
Mai lelőhelye: Vác. Egyházmegyei Levéltár, VS, Tom. V. 742.
Megjegyzés: lásd még 1725 Zsámbok.

Névmutató
a Váci egyházmegye alsópapsága és a plébániák könyveihez

Abony  212
Ábrahám Pál  203, 204
Absolon, Joannes  192, 195, 259
Aesopus  198, 215
Adalbertus Capucinus  191
Albertus Magnus  264
Alexandrus, Cyrillus  218
Aelianus, Claudius  219
Alinsperg(?)  188
Almási Mihály  185
Alsónémedi  213, 214, 250
Althan, Michael Fridericus  vide  Fridericus, ep. Vaciensis
Andreneius, Hyeronimus  248
Anselmus, Sanctus  264
Antalics Mihály József  193, 194
Apácatereske  vide  Tereske
Árbay János  199, 201
Archdekin, Richardus  182, 187, 261
Ardia, Antonius  217, 267
Aresdikin(?), Henricus  218
Aristoteles  195, 201, 202, 203, 236
Arnoldus  206
Arnoldus, Christophorus  188
Arnoldus, Johannes  226
Augustinus, Aurelius  216, 217, 218, 222, 253, 254, 264, 265
Auspicus  217
Avancinus, Nicolaus  189, 198, 205, 217, 219, 222, 227, 233, 240, 244

Bag  217, 232, 254
Balde, Henricus  227
Balina Mihály  207, 208
Baranyi Pál  184, 185, 186, 187, 192, 193, 205, 206, 207, 208, 210, 214, 218, 220, 241, 243, 248, 250, 255, 260, 264, 266
Barna János  207
Barzia, Josephus  211, 215, 217, 262, 263
Becanus, Martinus  185, 200, 205, 207, 209, 211, 212, 215, 216, 217, 226, 219, 241, 244, 246, 249, 253, 254, 263, 264
Beda Venerabilis  226, 235, 237 
Bekany, Martinus  221
Beliczai Endre László  216, 217
Bellarminus, Robertus 202, 204, 216, 237, 254
Bencart  212
Bene György  206
Benez, Christophorus  191
Beradus, Sigletnus  261
Bercel  221
Berinkei Márton  212, 213
Berkes András  237
Bernardinus  203, 264
Bernicky(?), Emericus  227
Bertolus, Antonius  217
Berzeviczy György  185, 219, 241, 244, 254
Bessaeus, Petrus  202, 207, 234, 236, 243, 265
Beyerlingius, Laurentius  214, 250
Bigndni(?)  194
Bilovszky  197
Biesman, Casparus  204
Bitter, Stephanus  201
Boegess(?), Stephanus  204
Bogar, Joanne Maria  248
Boldog  229, 255
Bona János  211
Bonfinius, Antonius  189, 224
Bordalogi, Ludovicus  225
Borosco, Alphonsus a  198
Borsányi György  213
Bossuet, Jacobus (Busset)  205, 211, 218, 227
Böjtös István (Bőtső)  182, 188, 189, 192, 205, 208, 222, 239, 250, 251, 252, 256, 259, 261
Bőtső, Stephanus  vide  Böjtös István
Brand, Eberhard  241, 261, 265
Braun, Christophorus  192
Braun, Philippus  260
Brendanus, Franciscus  206
Brentius, Joannes  184
Brohvard, Jacobus  261
Brovius, Abrahamus  205
Brundusinus, Martinus  248
Buchlerus, Johannes  215
Buda  187
Buják  186, 208, 228, 230, 231, 242
Burghof, Adam  261
Busenbaum, Hermannus  181, 183, 184, 186, 189, 190, 193, 194, 196, 198, 200, 202, 206, 207, 208, 210, 214, 215, 217, 218, 220, 221, 222, 232, 233, 235, 237, 241, 246, 250, 253, 255, 256, 258, 261, 263, 264, 265, 266
Busset, Jacobus  vide  Bossuet, Jacobus

Caelius, Gregoricus  181
Calamatus, Alexander  210, 214, 228, 231, 241, 243, 250, 265
Calinus, Caesaris  267
Calmet, Augustinus  228
Camirannus  226
Campianus, Edmondus  227
Canisius, Petrus  235, 259
Carthagena, Joannes de  219
Casparus  206
Cassinus(?)  226
Chaebeus, Franciscus  226
Cicero, Marcus Tullius  219, 221
Claus, Ignatius  207, 209, 216, 253, 267
Clemens, VIII.,  papa 197
Cochen (Kochen), Martinus  227
Concsik  vide  Koncsik
Corneli János  203
Cornerus, Christophorus  262
Corvinus, Arnoldus  261
Corvinus, Matthias  vide  Hunyadi Mátyás
Coturius, Julius Caesar  189, 200, 204, 205
Croix, Claudius de la  188, 211, 214, 216, 217, 222, 253, 263, 265, 266
Crontinus, Ignatius  224
Curtius Rufus  196, 219
Cuviatrajvics, Joannes  262
Czank Antal  190, 191
Czobor Ádám  194
Csaki  227
Csiki, Michael  255
Csongrád  240
Csúzy Zsigmond  185, 187, 189, 190, 191, 192, 197, 200, 203, 204, 205, 206, 207, 208, 209, 213, 222, 236, 237, 239, 240, 242, 244, 245, 247, 249, 251, 252, 253, 254, 255, 257, 258, 259, 260, 261, 262, 264, 265, 266, 267

Dalhoffer, Marcellianus  236, 237
Damianus, Joannes Baptista  227
Dedinger, Johannes  182, 222, 234, 238, 252, 257, 258
Delaminez, Raphael  186, 187, 191, 205, 210, 216, 241, 243, 257, 263
Dent(?), Joannes  227
Desabunda  198
Diana, Antonius  188
Diez, Philippus  249
Dionysius Carthusianus  196
Dodinger, Joannes  182
Donyeba Mátyás  185
Drexel, Hieronymus  189
Dunaharaszti  192
Dunakeszi 197
Dvarovczy, Antonius  199

Eber, Joannes 260
Ebetzky(?), Joannes 182
Eching(?), Albertus  188, 191
Ecseg 188, 220, 228, 231, 243, 256, 257
Ecser 248, 249
Ecski pater  257
Encell  vide  Engel, Ludovicus
Engel, Ludovicus (Encell)  208, 214, 225, 263
Engel, Paulus 218, 250, 265
Engelgrave, Henricus  208, 243
Engtmacz  225
Eningius, Petrus  201
Erber, Anton  226
Ernestus, Joannes  215, 264
Ertl, Ignatius  191
Eszterházy Pál  182
Eusebius, Johannes  192, 201, 251, 259
Eustachius  192

Faber, Matthias (Fabri)  181, 182, 186, 187, 191, 192, 197, 201, 204, 209, 214, 217, 218, 222, 224, 225, 232, 234, 235, 236, 238, 243, 247, 250, 252, 253, 257, 258, 260, 267
Faber, Thomas  211
Fabri, Matthias  vide  Faber, Matthias
Farkas Mihály  217, 218
Farster  227
Febei (Phoebaeus, Phőbeus), Franciscus  210, 248
Fenech(?)  207
Ferenc, Assisi Szent  205
Ferenc, Xavéri Szent  202, 204, 235
Ferius, Joannes  234
Foesslin, Casparus  218
Foglár György  212, 251
Forerius, Laurentius  251
Foresius, Joannes  264
Forray  193
Forster, Gedeon  193
Franciscus  195, 226
Fricz, Gregorius  264
Fridericus (Althan, Michael Fridericus), ep. Vaciensis  236
Fridericus, ep. Viennensis  202, 251
Fuchs, Sigismundus  216
Füesslin, Casimirus  195, 197, 249
Füsi  218, 226, 258

Gabuzuhius(?)  226
Galdi vide Káldi György
Galgamácsa  193
Garau, Franciscus  153
Genieus  198
Geró Mihály  186, 208, 231, 242
Gerson, Johannes  196
Gimpler, Georgius  201
Ginter, Antonius  206, 207, 222
Gisbertus, Johannes  254
Godaeus, Stanislaus  183
Goncsik vide Koncsik
Gonvicz vide Koncsik
Gornics, Joannes Baptist  234
Graf, Joannes Andrea  191
Greff, Joannes  191
Gregorius, papa  216
Greskovics Zsigmond  215, 216, 222
Grodius  258
Grozec, Joannes Stephanus  249, 261
Guevara, Antonius  191
Gvesnelius  195
Gyurkó Imre  209

Hainefé  258
Hajmones, ep.  234, 236
Halácska Mihály  184, 190, 192, 193, 237
Hanapo  vide  Hanapus, Nicolaus 
Hanapus, Nicolaus (Hanapo)  227, 254
Hanel Krisztián  195, 196
Hartung, Philippus  182, 189, 199, 200, 202, 205, 208, 233, 236, 249, 251, 258
Hatvan  205, 206, 237
Házi János  261
Hefflich  vide  Höflich, Thomas
Hefling, Thomas  vide  Höflich, Thomas
Heimbach, Matthias  207, 212, 221, 266
Hening, Petrus  222
Herctzig, Franciscus  216
Hercz, Paulus  263
Herencsény  190
Héres, Andreas  vide  Hiress Endre
Heresinius  226
Hersich, Franciscus (Hertzik)  227, 261
Hertzik vide Hersich, Franciscus
Hevenesi Gábor  204, 217
Hévíz  257
Heynevfve  182
Hiress Endre (Héres, Andreas)  186
Hloza, Joannes  195
Hnilicsényi Ferenc  187
Hochkirchen, Antonius  198
Hódmezővásárhely  253, 254
Hoevarth  189
Horatius, Quintus H. Flaccus  193, 219
Horpátsy (Macska) János  209, 210
Hőflich, Thomas (Hefflich, Hefling)  186, 187, 190, 192, 193, 204, 216, 218, 222, 234, 238, 248, 252, 253, 264
Hugo, Carolus  224
Hunyadi Mátyás (Corvinus)  241

Iajinagne, Joannes Ernestus  264
Ignatius, Josephus  267
Illsung, Thomas  187, 217, 250
Illyés András (Üllös, Andreas)  182, 185, 186, 187, 188, 190, 191, 192, 195, 197, 200, 201, 203, 205, 207, 208, 211, 212, 213, 215, 217, 218, 220, 222, 223, 232, 234, 236, 237, 240, 243, 244, 245, 253, 255, 258, 259, 260, 261, 262, 263, 264, 265
Illyés István (Üllös, Stephanus)  182, 184, 185, 187, 189, 190, 192, 202, 205, 206, 208, 209, 210, 211, 213, 214, 216, 219, 220, 222, 237, 243, 244, 249, 250, 253, 258, 260, 262, 264, 266, 267
Isaszeg  196
Ivanek, Georgius  195

Jároslaj a S. Alexio  208
Joannis a Jesu Maria  197, 211, 263
Jobbágyi 186, 228, 229, 231, 240, 241, 243, 244, 265
Jois della Val Belga(?)  195
Josephus a S. Maria  191
Josephus Carmelita  224
Josephus Flavius  224
Josephus, Justus  261
Julianus frater

Káldi György (Galdi)  182, 186, 190, 192, 194, 203, 224, 228, 229, 230, 231, 243, 253, 254, 255, 257, 259, 260, 262, 265
Kálló  182, 184, 218, 257, 259
Káló Ferenc  187
Kanago, Nicolaus  260
Kapi Gábor  249
Katona Pál  210
Kempis, Thomas  vide  Thomas a Cempis
Kenl.  258
Kepler, Laurentius  198
Kerepes  190, 199
Kéry János  192, 259
Ketenius  224
Keul, Matthias  182, 188, 189
Kinsius  205
Kisdi  240
Kiszely, Philippus  199, 236, 264
Knittel, Casparus  253, 264
Kochen, Martinus  vide  Cochen, Martinus
Kóka  193, 203, 206, 210, 219, 233, 234, 235, 236, 237, 251
Kollonits András  192, 197, 203, 249, 266
Koloswary  204
Koncsik (Concsik, Goncsik, Konicset)  189, 198, 190, 212, 217, 226, 241, 244, 256, 266
Konicset  vide  Koncsik
Koritsánszky László  188, 241
Kosd  215, 262, 263
Königsegg, Leopoldus  260

Laetus, Georgius  184
Lais, Udalricus(?)  215
Lamaigne  263
Laminetius, Raphael  231
Lamindes  228
Landonius  228
Landovics István  182, 188, 190, 193, 200, 201, 207, 210, 214, 216, 217, 221, 222, 231, 234, 236, 241, 243, 244, 245, 247, 260, 261
Laselve, Zacharias  211, 212, 221, 266
Layman, Paulus  188, 197, 199, 203, 214, 218, 221, 250, 251, 253, 262, 266
Lemberg János  191, 192
Leonardelli, Bonaventura  209
Leonellus, J.  181
Leo a S. Laurentio  216
Lépes Bálint  261
Lessius, Leonardus  193, 227
Liceus, Joannes  183, 184
Lipsius, Justus  193, 200, 223
Livius, Titus  218, 258
Lohner, Tobias  204, 205, 214, 221, 226, 244, 266
Lossius, Lucas  184, 195
Loyola, Ignatius de  202, 215
Lőrinci  190, 221, 222, 266
Ludinus  259
Ludovicus Granatensis  189, 214, 218, 223, 250, 266
Luther, Martin  202, 227, 236
Luzianus, Osorius  213

Mácsa  237, 259, 260
Mácsay Sándor  211, 215, 260
Magyarnádor  190, 221
Marcellianus  205
Marchantius, Jacobus  248
Marthony, Krakovus   184
Marthonyi Pál  189, 190, 227
Martinkius(?)  225
Martinus  226
Mártonfi György  225
Mastrillus, Georgius  265
Meffreth  232, 247, 266
Menatrilus(?)  225
Mercator, Bernardinus  193, 195, 219, 221
Metzger, Franciscus  225
Miller, Joannes Georgius  236
Molina, Ludovicus  182
Moliton, Vilhelmus  233, 234
Mors, Georgius  198
Morvay János  190, 196
Mosottus  198
Mósy, Christophorus  192
Mráz Gergely  181
Mussus, Tobias Cornelius  205, 261
Münster, Sebastianus  211

Nádasi János  198, 261
Nagykáta  186, 208, 230
Nárai György  264
Naravius  265
Nauhagius  256
Navar, Tiburtius  205, 216, 226, 253
Navarka, Stephanus  184
Navarrus, Laurentius  216
Neiburger  197
Neuserus, Bruno  219
Nézsa  244, 245
Nissenus Didacus  188, 218, 258
Nógrád  229, 245
Nógrádverőce  196
Nőtincs  185, 243
Nyárai, Andreas  232, 237, 240, 247
Nyárai, Georgius  183

Octavio Maria a S. Josepho  195
Opalenius, Lucas  204
Orrobanus, Petrus  202
Osorius, Hieronymus  223
Otrokócsi Fóris Ferenc  188, 204, 216, 218, 233, 234, 243, 244
Ottwiczy(?)  226
Otwegy  225
Ovidius Naso, Publius  202, 219, 220
Ozorius, Joannes  246, 266

Paladano, Henricus  182
Palásti György  201, 203
Palengenius, Marcellus  227
Palics János  205, 206, 237
Palotás  187, 245, 246
Panormitanus, Johannes Augustus  189, 199, 207, 214, 217, 227, 243, 265
Paolettus, Augustus  187, 189, 207, 241
Pap János  197
Papa, Gregorius  216
Pápai Páriz Ferenc  256
Parttoltius(?)  227
Pászthy István  214, 250
Pauleti, Augustus
Pázmány Péter  181, 182, 183, 185, 186, 190, 191, 193, 194, 197, 199, 201, 205, 208, 209, 210, 211, 212, 218, 221, 222, 224, 228, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 247, 249, 251, 252, 253, 256, 257, 258, 259, 264, 265, 266, 267
Penzinger, Sebastianus Henricus  188, 206, 209, 219, 220, 222, 225, 226, 239, 249, 262, 264, 266
Peregrinus, Johannes  202, 217, 226, 258, 260
Perneky Endre (Pernekz, Andreas)  218, 219, 237
Pernekz, Andreas  vide  Perneky Endre
Peroldi  198
Perpinianus, Guidon de  223
Petrinus, Veshaeus  251
Pevecellus, Marcus Hyeronimus  194
Pexenfelder, Michael  182, 214, 250
Phoebaeus, Franciscus  vide  Febei, Franciscus Antonius
Phőbeus, Franciscus  Antonius  vide Febei, Franciscus Antonius
Picher  204
Pignatellus, Fabricius  225
Pilis(?) pater  196
Pinamontus, Joannes Petrus  262
Pirhing, Enricus  224
Pistoris, Georgius  225
Pittonius, Franciscus Martinus  226
Plumbinus, Claudius  225
Plutharchus  219
Pock, Casparus  203, 253, 262
Podhorszky Mihály  211
Polancus, Joannes  183
Polmanyi, Joannes  264
Poncseh(?), Petrus  205
Pongrác Gáspár  226
Ponzettus, Ferdinandus  198
Porcensis  220
Pothfalvai Mátyás  184
Prága  198
Praterius, Paulus  225
Prisler  211
Pritell, Casparus  249
Procopius Caesariensis  205
Prodigius, Hercules  202
Progrand, Jacobus  221
Pruszkai  197
Puell, Augustinus  191
Pusenbaum  vide  Busenbaum, Hermannus

Rád  203
Rajcsányi János  185, 227, 251
Rajcsányi György  193, 261
Rákóczy Gábor  200
Ravisius Textor, Johannes  220
Reiffenstul, Analectus  181, 189, 194, 195, 205, 207, 216, 224, 248, 263, 264, 266
Rékas  242
Reufynger, Sebastianus  191
Rezing, Joannes  251
Richard  202
Roa, Martinus  183
Roderitius  210, 265
Romhány  194, 246, 260, 262
Rota, Petrus de (Van der Myle)  187, 236, 251
Rotary, Franciscus  226

Salhofer, Marcellianus  201
Sári  211
Sasboldus, Adamus  217
Sattelire, Herrmannus  234
Sbogar, Joannes  203, 206, 263
Schatter, Johann Henrich  197
Scheffer  191
Scherer, Georgius  184
Schetramer, Christophorus  261
Schiller, Elias  206
Schönleben, Johannes Ludovicus  256
Schranger, Timotheus  183
Schuffenhaver, Matthias  vide  Schuffenhofer, Matthias
Schuffenhofer, Matthias (Schuffenhaver)  201, 236, 251
Schverber, Dolores Venceslaius  195
Scribanus, Carolus  188
Scudiscus(?)  184
Sech(?)  227
Selhammerus, Christophorus  211
Sener, Georgius  261
Sennyei László  248
Serva, Thomas  250
Silling, Florentius
Simonyi, Joannes  197
Sparza, Martinus a  188
Spiess, Placidus  203
Sporerus, Patricius  192, 210, 250
Stanihurstus, Wilhelmus  211, 215, 217, 219, 221, 226, 261, 263, 267
Stapleton, Thomas  189, 207, 223
Stephan, Adalbertus  191, 203
Stobaeus, Johannes  226
Stranghajmon  258
Striderius  226
Suarez, Cyprianus  202, 236, 258
Sucquetus, Antonius (Suevet)  202, 236
Suevet, Antonius  vide  Sucquet, Antonius
Suhaj János  212
Sulpitius, Severus  234
Sunyi Ádám  223, 224
Sűly  vide  Tápiósüly
Svarcz, Udalincy  248
Sybilla, Bartholomeus  211

Szabó István  219, 220
Szabó, Laurentius  220
Szcanyeczki, Stephanus  249
Széchényi György  199
Szecső  230, 233, 238
Szegedi János  214, 226, 263
Szegedi Mátyás  194, 195
Szegedi Ferenc Lénárt  264
Szegedi, Franciscus  264
Szegneri Pál  183, 185, 192, 196, 204, 208, 218, 221, 225, 232, 234, 244, 248, 251, 261
Szeleczky Márton  254
Szepelcsényi György  189, 239, 242, 245
Szenci Molnár Albert  215, 220
Szente  247
Szentiványi Gábor  193
Szentiványi Márton  181, 182, 183, 184, 185, 189, 193, 200, 204, 205, 207, 220, 221, 222, 229, 231, 233, 239, 243, 239, 252, 255, 256, 259, 261
Szentlászló  235, 238
Szentlőrinckáta  208, 249, 250
Szentmártonkáta  252
Szeraphinszky  199
Szerdahelyi Gábor  188
Szilágy  197
Szilarety  198
Szlanovics  233
Szőlős  232, 247
Sztacho András  203
Sztrakos, Adalbertus  199, 201, 206, 217

Tacitus, Cornelius  219
Tamás, Aquinói Szent  212, 217
Tamburinus, Thomas  206, 219, 248
Tápióbicske  206
Tápiósüly 237, 263, 264
Tápiószele 210
Tapocsányi Lőrinc  200, 204, 226, 261
Tari, Matthias  265
Tarnóczy István  213, 262
Telegdi  239, 244, 255, 258
Telegdi Miklós  234, 237, 249, 259, 267
Telegdi János  182, 201, 232, 240, 243, 247
Terentius Affrius  195
Tereske  242, 247, 248 
Teronau(?)  226
Tertius, Thomas  183
Tertullianus  254
Texier, Claudius  261
Thaller, Paulus  197
Thimiana(?)  223
Thomas a Cempis (Kempis)  183, 189, 192, 193, 199, 204, 208, 212, 217, 221, 241, 244, 246, 249, 258, 264
Thomasius, Josephus  211
Tichi József Ignác  197, 199
Tirinus, Jacobus  211, 214, 218, 221, 221, 266
Tóalmás  216, 222, 234, 239, 252, 253
Toletus, Franciscus  187, 204, 217
Toller, Placidus  192
Tószeg  209, 250
Trevinus  204
Turanus, Franciscus  199

Ulloa, Joannes de  201, 204, 205
Úri  215, 237, 239, 251
Uri Pál   220
Üllő  223, 224, 254, 255
Üllös, Andreas  vide  Illyés András
Üllös, Stephanus  vide  Illyés István

Vác  181 -267 passim
Vácszentlászló  195, 204
Vaghner  187, 209
Valkó Miklós  182, 184
Valles pater  183
Vanyó Ferenc  220, 221
Vatican  227
Vayer, Joannes  195
Végsó, Martinus  182
Veneronus  226
Verbőczy Imre  214, 215, 262
Veresegyháza  190, 191, 219, 262
Vergilius Maro, Publius  220
Verrinus, Michaelis  241
Verseg  187
Veszinger, Leopoldus  202
Vetre(?), Anten.  224
Vetrosius  205
Vézsa  248
Vieira, Antonius  216
Vigant, Martinus (Wigandt)  191, 199, 212, 224, 265
Vighius, Martinus Alexius  186
Vincentius, Szent  21
Vinter, Thomas  211, 214
Visky György  190, 221, 222, 266
Viszocsány Ferenc  210, 214, 234

Wildgesman, Franciscus  263
Winter, Thomas  263
Würth, Franciscus  227

Zambar  237, 239, 240
Zarnbalis(?),  Bartolomeus 206
Zimmerman, Joannes  267
Zoesius, Henricus  197
Zoletus, Franciscus  192
Zralkouszkus, Franciscus  192
Zsámbok  185, 239, 240, 267

Valkó Miklós
Cathalogus Librorum Parochiae Kálló numero subsequenti Scriptorum

1.	Biblia Ungarica et Latina
2.	Faber Dominicalis aestivalis
3.	Geor Káldi Concionator et alij tres ejusdem opus authoris
4.	Petrus Pazmány Conciones alterque idem
5.	Historicus Paulus Eszterhazy
6.	Joannes (Ebet)zky(?) in Lutherum et alios
7.	Joannes Dodinger Conciones Festivalis
8.	Stephan Illiés Festivalis
9.	Empheris Ecclastien authore Fra Juliano
Heynevfve Pars prima Hiemalis Festivalis: idem auctor cum Parte tertia aestivalis Festivalis
10.	Concionator Pius Pars 2da Festivalis
11.	Andreas Illiés Festivalis ijque (...) alij Festivales authores
12.	Echo prima authorem Matthiae Keul in Festa per Annum. item idem author pro Dominicas et festa per annum
13.	Stella 3plex Festivalis
14.	Vita Sanctorum
15.	Concionat. Historicus P: Michaele Pexenfelder pars 3ia
16.	Dedinger Pars 1ma
17.	Hartung Pars 1ma
18.	Nucleus aureus Studio Pii Ko(...)or: Praedicator
19.	Annona animae authore Dedingeri
20.	Stephani Landovics item idem author
21.	Concionator Pius Dominicalis
22.	Quatuor novissima idiomate Ungarico Stephani Böjtös Controversiae
23.	Acta Apostolorum
24.	Rituale Strigoniense
25.	Author Molina de libero arbitrio
26.	Joannis Telekdi Dominicalis
27.	Rituale Agriense
28.	Martinus Szentiványi modus rectus interpretandi scripturae sacrae
29.	Theologia Universa Authore R. P. Richardo arsdéri(!)
30.	Mart. Végsó Historiens
31.	Conciones Dominicales Authores Grancisco Henrico Paladano ordinis S. Francisci Fratrum observantiae
32.	Sermones Evangeliorum
33.	Pedagogus Christianus item author. item ejusdem authoris
34.	Conciones Stanislaj Godaei S. J. Thom. Tertius
35.	Moralis Sacri Eloquij Subsidium authore Timotheo Schranger ord. Fran. Minorum
36.	Synopsis Juris Feudalis
37.	Promtuarij exequialis Pars altera authore MM.
38.	Sermones Evangeliorum
39.	Annus Coelestis authorum Locupletio
40.	Opera Patris Valles de Confessione
41.	Schola Christi
42.	Petrus Pazmány complectens orationes
43.	Buzembaum item idem authore atque idem author
44.	Manuale Parochorum item idem author
45.	Joannis Polankö item idem author
46.	Libellus de Contemplandi
47.	Flores Poetae
48.	Leges longevae vitae
49.	Flores Flavissae(?) poetae
50.	Nucleus Catheceticus
51.	Lapis Lidius authore MM S. Jesu
52.	Officium Rakoczianum
53.	Breviarium pars Hyemalis
54.	Instructio Confessarij authores Paulo Zegneri S: Jesu
55.	Controversista in 16mo folio authore MM
56.	Meditationes Quadragesimales author MM idiomate Ungarico
57.	De Baptismi Caeremonijs authore Joan. Liczej item idem Author
58.	Status Animarum Purgatorij Author P. Martini Roa S. J.
59.	Compendium Biblicum
60.	Liber de contemnendorum mundi vanitatibus authore fratre Didaco Strictioris observantiae
61.	Rituale Romanum Pars Verna
62.	Medulla Oratoria
63.	Physica Exotica
64.	Controversista Ungaricus Martini Szentivanyi
65.	Ungaricus Tiszta Tükör
66.	Gemitus animae Poenitentis
67.	Cura Praeservativa Innocentiae animae et salutis Animae
68.	Breviarium Romanum Pars Verna
69.	Protestatio Christianae et aeternae Salutis
70.	Annus Bissextilis authore Georgio Nyáráj
71.	Epithome Controversiarum
72.	Manna Deveni Amoris
73.	Thomas a Kempis
74.	Officia in omnia festa Hungariae
75.	Lutheranicum nunquam Authore Martino Szentiványi
76.	Cautella(!) tempore Pestis
77.	Concionatores Mors Mors et Mors

1724
Pothfalvai Mátyás

Cathalogus Librorum Pie defuncti P. Matthiae Pothfalvai. Conscriptus die 12 7bris coram Generoso Domino Krakovus Martony et Domino Stephano Navarka ac me Michaele Halacska

1.	Novum Testamentum Lossij
2.	Evangelion Joanis Brentij
3.	Medula Theologiae Busenbaum
4.	Causae P. Georgij Scherrer
5.	Propugnatio Joanis Licej
6.	Laceri in quosdam Concion 2
7.	Imago vitae et Mortis Baranyi
8.	Sertum Sanctorum
9.	Rectus modus Patris Sz. Ivanyi
10.	Stella Triplex
11.	Concionator funebralis Scudiscus(?)
12.	Cathecesis Illyés
13.	Vitae Sanctorum
14.	Calaus
15.	Calendarium hebraicum
16.	Meghrőuiditőtt Ige
17.	Verbum abreviatum
18.	Tükör avagy SS Illete Illyés
19.	Libri Sculpti compacti 2
20.	Chronica
21.	Comentarius Georgij Laeto
22.	Annotationes Lossij
23.	Gradualis Liber Epr Mtae Facndo(?)
24.	Minverval(!) Laureatum
25.	Vita Sancti Sigismundi
26.	Duo fasciculi Concionum Scriptarum

1727
Almási Mihály

Hagyatéki leltár
De libris

1.	Breviarium integrum quadripartitum
2.	vita sanctorum Hungarico idiomate Authore Andreae Illes
3.	Tractatus de Deo Uno et Trino Authore Georgio Berzevici e Soc. Jesu
4.	Rectum modum interpretandi Sacram Scripturam Authore parte Martino Szentiványi
5.	Instructionem confessarij Authore Patre Segneri
6.	Signa Ecclesiae Authore Patre Raicsányi

1727
Donyeba Mátyás

Plebanus loci est actu Reverendus Dominus Matthias Doneba Theologus moralis ex Seminario Episcopali Vaciensi (... )
Apud quem sequentes reperiuntur libri

1.	Pázmán Conciones
2.	Similiter Conciones Controversista ejusdem
3.	Sacra Scriptura Hungarica
4.	Andreae et Stephani Illés opera Concionatoria
5.	Baranyi opera
6.	[similiter Concionatoria]
7.	Patris Csuzi Dominicales Conciones
8.	Becani Controversia

1727
Geró Mihály

Parochus loci Reverendi Dominus Michael Pero (...)
Libros habet Dominus Plebanus sequentes

1.	Sacram Scripturam latinam
2.	Illyés festivum
3.	Hőflich
4.	Delaminez
5.	Busembaum
6.	Pazmani Conciones
7.	Kaldy
8.	Imago vitae et mortis Baranyi
9.	Hecatombe
10.	Martini Alexii Vighii (?) opus de B. Virgine
11.	Nucleum Catheceticum
12.	et alios minores graduales

1727
Hiress Endre

Loci Parochus est Andreas Héres Theologus Speculativus(?) ex Collegio Generali Slavo-(...) Apud quem sunt libri sequentes

1.	Concilium Tridentinum
2.	Extemporaneus Concionator
3.	Fabri Tenebralis
4.	Busenbaum
5.	Nucleus Catecheticus
6.	Instructio Confessarii
7.	Quinquaegena Casuum

1727
Hnilicsényi Ferenc

Loci Plebanus est actualis D. Reverendus Franciscus Hniliczeny Theologus Speculativo-Moralis ex Seminario Episcopali Vaciensi Slavo-Hungarus ... apud quem sunt libri sequentes

1.	Stephanus et Andreas Illés
2.	Pauli Baranyi utraque pars funebralis
3.	Csuzy Dominicalis
4.	Nucleus Catecheticus latinus et Hungaricus
5.	Instructio et Manuale Parochorum
6.	Concilium Tridentinum
7.	ante Tridentinum quaestionum Theologicarum de virtutibus, vitiis, et peccatis resolutiones

1727
Káló Ferenc

Loci et residentiae hujus Dominus Parochus Franciscus Kalo ex Collegio Budensi Hungarus, apud quem sequentes deprehenduntur/reperiuntur Libri

1.	Commentarius Sacrorum Canonum P. Vagnereck
2.	Ilsung Theologia Practica
3.	Toletus
4.	Arschdekin(?)
5.	Delaminez festivus
6.	Paoletti Dominicales et festivus
7.	Concionator Petrus Rota
8.	Baranyi Tomus 2plex funebris
9.	Hoflich
10.	Stella 3plex
11.	Discipulus Pius festivalis
12.	Tridentinum Concilium
13.	Andreas Illyés
14.	et alii parvi Pii, et graduales

1727
Koritsánszky László

Parochus loci est Admodum Reverendus Dominus Ladislaus Koricsanszky e Collegio Rubrorum Districtus Kis-Neograd actualis Archi-Diaconus ... Apud quem sequentes reperiuntur libri

1.	Breviarium 4partitum in 4to
2.	aliud 4partitum in 8vo
3.	Diurnale
4.	Polyanthea in 3bus Tomis
5.	Layman Moralista
6.	Pensinger festivalis et Dominicalis cum additamento
7.	Concordantiae
8.	Polyanthea Mariana
9.	partes in 4to La Croix
10.	Martini e Sparza
11.	Biblia Catena in 8vo
12.	Foris Otrococzy
13.	Conciones Festivales Scribonii(?)
14.	Vita SS. Andreae Illyés
15.	Nucleus Catheceticus
16.	Fabri Festivalis et Dominicalis
17.	Conciones Andreae Illés
18.	Item instructio Parochi
19.	Speculum Parochorum
20.	Albertus Eching(?)
21.	Stella 3plex
22.	Concionator Dominicalis et Festivalis Alinsperg(?)
23.	Landovics
24.	Contemptus Vanitatum
25.	Didaci Stella
26.	Monarchia Böjtös
27.	Physica Christiana
28.	Christophorus Arnoldus
29.	Ratio Status animae
30.	Item Tractatus de Deo uno et Trino
31.	Matthiae Keul Conciones Morales
32.	Cathecheses Doctrinae Christinae
33.	Concilium Tridentinum
34.	Imago Sapientiae
35.	Szerdahelyi Concionator Dominicalis de Adventu Domini
36.	Compendium Dianae(?)

1727
Marthonyi Pál

Accomodatio, Seu Proventus Domini Parochi. Loci Plebanus pro hic, et nunc est Reverndus Dominus Paulus Martonyi ex seminarii Vaciensis Episcopalis alumnis Germano-Hungaro-Slavus, Theologus Speculativo Moralis, apud quem sequentes requiruntur libri

1.	Jus canonicorum Raiffenstul in 5 libros
2.	Decretalium in 3bus Tomis
3.	idem ejusdem Authoris Theologia Moralis in 4
4.	Hungariae Historia Bonfinii in folio
5.	Biblia 7plicia in folio Hungarica et Latina
6.	Concordantiae Bibliorum in 4to Majori
7.	Drexelii Opera in 4to Tomi 2
8.	Paoletti Dominicalis, Festivalis, et Quadragesimalis
9.	Philippicae Hartungh
10.	Pius Dominicalis
11.	Matthiae Keul Festivalis et Dominicalis
12.	Thomae Stapleton Dominicales Conciones
13.	Csuzy Dominicalis
14.	Ludovici Granatensis Festivalis
15.	Sertum Sanctorum Stephani Illyés festivalis
16.	Panormitanus
17.	Buzenbaum
18.	Mille interrogationes Theologicae
19.	Concilium Tridentinum
20.	et opusculum Patris Concsik(?)
21.	Controversista Patris Böjtös
22.	Cothurnus
23.	Hoevarth
24.	et Szentiványi
25.	Thomas a Kempis
26.	Meditationes Avancini
27.	Viator Christianus
28.	Holtig való Barátságh Ungaricus et Slavonicus
29.	Cathecismus Romanus
30.	Nucleus Catheicista
31.	et Alcoranus Catheicista
32.	Dictionarium Latino Hungaricum
33.	item aliud Boemo-Germano-Latino-Graecum
34.	Herbarium
35.	Cancionale Szelepcsenianum

1727
Visky György

Plebanus hujus loci est Reverendus Dominus Gregorius Viski ex Seminario Episcopali Vaciensi cujus libri sunt sequentes

1.	Biblia hungarica
2.	Pázmán Contiones
3.	Landovics pars una
4.	vita sanctorum
5.	Stephanus Illés
6.	hecatombe
7.	vita Christi
8.	Csuzi Dominicalis
9.	Goncsik
10.	Busembaum

1728
Czank Antal

Specificatio Librorum post pie defunctum Dominum Plebanum Vöresegyhaziensem In cista rupto Sigillo Reverendi Domini Plebani Kerepesiensis in cista(!) reconditorum, qui in mei, et Reverendorum Dominorum Plebani Joannis Morvay et Reverendi Michaelis Halacska reperti sunt die 10 januarij 1729 in Vöres-egyhaziensi (...) Plebanali

1.	Concionator Hungaricus Káldi
2.	Concionator Hungaricus Dominicalis Andreae Illyés
3.	Centuria funebris Thomae Heffling
4.	Concionator Hungaricus Andreae Illyés
5.	Liber Psalmorum latinus
6.	Sertum Sanctorum Stephani Illyés
7.	Philosophia Scripta
8.	Concilium Romanum novissimum
9.	Biblia Sacra antiqua in octavo
10.	Cathechismus Romanus
11.	Liber Concionum Andreae Illyés pars tertia
12.	Brevis Commentarius rerum Hungariae, Croatiae Transylvaniae gestarum
Desunt duo Concionatores in libro specificati seminarij Episcopalis Vaciensis qui pro tempore defuncto in Domino Patri Czank concessi videlicet Faber concionator funebralis et Pazmany Concionator.
Item repertum est quadripartitum novum Breviarium ex nono partitum quae Vacii consignata sunt.
Insuper unus fasciculus variorum notationum ex literariis quae obligatae ab venerabile Consistorio transmittae sunt.
Repertus est liber ad ecclesiam Eczekyensem pertinens titulatus Paradisus Concionatorum Raphaelis Delaminecz
Item ad pie defunctum Patrem Horvat pertinens Sebastiani Reufynger Concionatoris Catheticae.
13.	Item Concionator Hungaricus festivalis Patris Sigismundi Csuzi sub titulo Sypzo

1729
Lemberg János

Cathalogus Librorum pro Seminario Episcopali Vaciense legatorum per pie defunctum Reverendum Dominum Joannem Lembergh

1.	Concionator Festivalis Josephus a Virgine Maria in folio
2.	Concionator Tubae sonitus Adalberti Stephan in folio
3.	Concionator Dominicalis et Festivalis Christophori Benez in folio
4.	Concionator Vinea Domini in folio Augustini Puell
5.	Concionator Tubae sonitus 2dus Adalberti Stephan in folio
6.	Concionator Tolle lege Ignatij Ertl in quarto
7.	Tribunal Confessariorum
8.	Theologia Moralis Martini Vigant in quarto
9.	Concionator Joannis Greff in quarto
10.	Thesaurus absconditus Adalberti Capucini in quarto
11.	Amara dulcis conceptus Ignatij Ertl  in quarto
12.	Concionator Patris Viti Scheffer in quarto
13.	Biblia Sacra Germanica in quarto
14.	Pars prima Aurei tractatus Antonij de Gvevara in quarto
15.	Arte et labore Concionator Festivalis Joannis Andreae Grof in quarto
16.	Concionator Dominicalis in quarto Reverendi Patris Placidi Toller Ordinis Sancti Benedicti
17.	Concionator Festivalis Placidi Toller in quarto
18.	Stella triplex Concionator Festivalis Andreae Kollonits in quarto
19.	Mors Exarmata Francisci Zralkouszki in quarto
20.	Tabella Mariana Laude Mariae continens Christophoris Mósy in quarto
21.	Vita Sancti Vincentij in quarto
22.	Cosmographia in ostavo

1732
Halácska Mihály

[Consignatio librorum]

1.	Polyanthea seu concordantia canonum in folio
2.	Philosophia Scholastica Joannis Kery in folio
3.	Kaldi Concionator Hungaricus in folio
4.	Biblia Sacra Hungarica in folio
5.	Concordantiae Bibliorum vulgatae editionis
6.	Concionator Dominicalis Matthiae Faber in quarto
7.	Vitis Mystica Christophori Braun Societatis Jesu in quarto
8.	Reverendi Patris Sigismundi Csuzy pars ab adventu usque ad Pascha
9.	Reverendissimi Andreae Illyés Septuaginta quatuor conciones Hungaricae
10.	Concilium Romanum Benedicti Decimi Tertij
11.	Controversista Stephanus Böjtös
12.	Cathechesis Stephani Reverendissimi Domini Illyes Catina(!)
13.	Höffling funebralis Catinus
14.	Sertum Sanctorum Stephani Illyés
15.	Imago vitae et mortis Reverendi Pauli Barany funebralis Hungarica
16.	Sacra biblia catina
17.	Sermones de dominicis A Sanctis Patris Csuzij Catini
18.	Summa Philosophiae quadripartita fratris Eustachij a S. Pau: Car:
19.	Summa casuum conscientiae Reverendissimi Francisci Zoleti
20.	Decallogus Theologiae Moralis Patris Sporner
21.	Breviarium Romanum monopartitum
22.	Tractatus Theologicus de Deo Patris Joannis Absolon a S. J.
23.	Annus coelestis Jesu Regis et Mariae Xenicus
24.	Instructio Confessarij et Poenitentis Patris Pauli Segnerij e S. J.
25.	Joannes Eusebius Nyrembergius Spiritualis
26.	Thomas a Kempis de immitatione Christi Catinus
27.	Ars bene mortis
28.	Item assertio Bipartitae veritatis catholicae
29.	Nucleus Catheceticus Bernardini Mercatoris Catinus
30.	Quadragesima Sancta Patris Gabrielis Szentivanij
31.	Holtig valo Baratság avagy
32.	Lapis Lydius Controversista
33.	Moneta et exempla Pollitica Justi Lypsij
34.	Szakats Mester-ségnek könyvetskéje
35.	Fasciculus Thomae a Kempis
36.	Solutiones et non solutiones 24 dubiorum Catholicorum Patris Szentyvani
37.	Consultatio Patris Lessij
38.	Dissertatio Haeretico-logica polemica
39.	Busembaum moralis
40.	Institutio Confessarij Patris Forray
41.	Epistola Paraenetica Gedeonis Forster
42.	Epitome Historiarum Hóraty
43.	Róma Istenek Szent Városa
44.	Cura habituati Georgij Raijcsány
45.	Itinerarium Peregrini Philosophi
46.	Cura Innocentiae
47.	Universa Philosophia vitae
48.	Vita Sanctorum Idiomatis Hungarici

1733
Antalics Mihály József

Plebanus loci est pro hic et nunc Admodum Reverendus Dominus Michael Antalics ex Collegio Graci in quartum Annum Theologus. Habet Cathalogum suorum librorum sequentem comparatum ex patrimonio

1.	Biblia Latina et hungarica
2.	Magnam vitam Jesu Christi concionatoriam
3.	Pazmanum Dominicalem
4.	Marcantium
5.	Hefflich
6.	et imaginem vitae et mortis Baranyi
7.	Germanicum Concionatorem Dominicalem
8.	item alterum Germanicum Dominicalem et festivalem
9.	Landovics duas partes Dominicales
10.	Rajfenstul duos Tomos
11.	quinque libros Decretalium
12.	et alios parvi momenti

1733
Antalics Mihály József

Habet libros sequentes

1.	Rajfenstul 2. Tomos
2.	Biblia Ungarica, et Latina
3.	Vitam Christi Concionatorium
4.	Currum Israel
5.	Pázmán
6.	Concordantias

1733
Szegedi Mátyás

Consignatio librorum

1.	Breviarium quadripartitum
2.	Sacra Biblia Hungarica
3.	Liber Hungaricus Concionator nomine Kalauz
4.	Liber Universalis Concionator R. P. Bigndni(?)
5.	Concionator Ungaricus Georgij Kaldi
6.	Liber imago vitae et mortis Hungaricus
7.	Liber Concionatorius Adami Czobor 2plex
8.	Liber concionator Hungaricus absque titulo
9.	Decades quinque principiorum seu regularum pro intelligentia scripturae
10.	Busenbaum
11.	Libellus Marci Hyeronimi Pevecelli
12.	Concilium Romanum 2plex
13.	Theatrum Gloriae Sanctorum Casimiri Füesslin
14.	Compendium Bonacinae Theologiae et juris utriusque Jois della Val Belga(?)
15.	Chatechismus Romanus latinus
16.	Instructio Sacerdotum ac de septem peccatis mortalibus Authoris Franciscj
17.	Nucleus Catecheticus P. Bernardini Mercatoris
18.	Repertorium morale utriusque fori R. P. Octavi Maria a S. Josepho
19.	Examen reformationis Luthericae et Sociorum ejus
20.	Ratio status animae immortalis
21.	Bellum contra hostes capitales animae
22.	Dissertatio Paralipomenicae rerum memorabilium Hungariae
23.	Canones Tridentini
24.	Concilium Tridentinum

1734
Hanel Krisztián

Conscriptio librorum

1.	Inventum est incompactum Verbum abreviatum Illyés conciones Latini in folio 4to
2.	Concionator germanicus Schatter in 4to
3.	Doctrina Christiana in 4to
4.	Norma mortis Jesu Christi Georgij Ivanek in 8vo
5.	Cruentum Christi sacrificium in 4to
6.	Concionator Domestica slavonicus in 4to
7.	Theologia Moralis Reufenstul in 4to
8.	Alphabetus morale P. Joanis Hloza in 8vo
9.	Phlebotomia damnata in 4to
10.	Via excellentior charitatis in 4to Joannis Vajer
11.	Cornu copiae concionum sacrarum in 8vo
12.	fama, in folio 8vo
13.	Quinquaginta nomina Dei, Joannis Absolon in 8vo
14.	Proverbia Aristotelis in 8vo
15.	Lucas Losius in Evangelia in 8vo
16.	Concordia Dogmatum Gvesnelij in 8vo
17.	Terentij Affrij Comediae in 8vo
18.	Illecebrae Doloris Venceslaij Schverber in 8vo
19.	Breviarium novum quadripatritum cujus Hiemnalem partem nonnullis diebus aliquis vagabundus Ecclesiasticus furtim abstulit
20.	Mariale processionale in 8vo

1734
Morvay János

Libri reperti sunt

1.	Unum Breviarium 4dripartitum
2.	Author Hungaricus Kalausz in fol
3.	Cathena Biblica
4.	Pius Concionator 4. tomorum
5.	Sertum Sanctorum Patris Pilis(?)
6.	Dyonisijs Carthusiani liber
7.	Theses Philosophicae
8.	Curtij Historicus(!)
9.	Cathechismus
10.	Concilium Tridentini
11.	Biblia Sacra
12.	Ars recte Philosophandi
13.	Liber Hungaricus orationum
14.	Stintilulae Ignatianae
15.	Vita et Doctrina Christi
16.	Buszenbaum
17.	Joannis Gerson
18.	Manuductio ad Pae(...)
19.	Nucleus Cathecheticus
20.	Horae diurnae
21.	Instructio Confessarij Pauli Segneri
22.	S(anc)ti Vincentij sive Peregrini
23.	Circulus aureus Sclavonicus
24.	Novus Annus bis sextilis
25.	Lapis lidius Controversiarum
26.	Pugna spiritualis
27.	Stimulus compunctionis
28.	Pia Franciscana

1734
Pap János

Habet libros sequentes

1.	2do: In libris Theologiam Moralem Lajman
2.	Concionatorem bipartitum P. Joannis a Jesu Maria Trinitarium
3.	Currum Israel
4.	Item Inscriptum Ecclaesiae concilium Romanum
5.	et Cathechismum Italicum
6.	Predicationem Fabrij
7.	Item Concionator Aula Sanctorum Patris Pruszkaij inscriptum
8.	Biblia Vngarica Ecclaesiae Szilagyiensis
9.	Pium Concoatrem bipartitum
10.	et breviarium Monopartitum Joannis Simonyi
11.	Pazmanum Ecclaesiae hujus 

1734
Tichi József Ignác

Consignatio librorum

1.	Concordantiae in 4to majori
2.	Hecatombae Canonis Civilis in fol.
3.	Verbum apreviatum P. Ilés in 4to
4.	Verbum apreviatum Sereni Schatter in 4to
5.	Conciones Patris Neiburger in 4to
6.	Biblia S. Clementis VIII. in 8vo
7.	Liber de Passione Domini Bohemicus in 4to
8.	Bilovszky Pia Quadragesima in 4to
9.	Jus Canonicus Zoesij in 4to
10.	Theatrum Gloriae P. Fueslin in 4to
11.	Elementa juris Pontificij in 4to
12.	Cathecesis Doctrinae Christianae P. Illés
13.	Biblia hungaricae idiomatis in 8
14.	Canonizatio S. Joannis Nepom. in 4to
15.	Conciones Csusij in 4to
16.	Conciones Pauli Thaller Germ. in 4to
17.	Stella Triplex Domini Kollonics in 4to
18.	Verbum apreviatum(!) P. Illés pars altera in 4to
19.	Hydra tartarea Georgij Mors
20.	Cathecesis Germanica in 8vo
21.	Ars gubernandi celatria in 4.
22.	Conciones Quadragesimales Szilarety in 4to
23.	Author cum titulo Voglfrisz, oder (...) 4to
24.	Breviarium quadripartitum in 8
25.	Concilium Tridentinum in 8vo
26.	Descriptio urbis Pragenae in 4to
27.	Parochus duodennae pressus pondere in 8
28.	auxilium animarum P. Kepler in 8vo
29.	medulla P. Pusenbaum(!) in 8
30.	Manuale Parochorum 8
31.	Evangelia Slavonica in 8
32.	Summa virtutum P. Peroldi 8
33.	Theses P. Concsek in 8
34.	Apparatus Theologiae moralis in 4to
35.	Medulla P. Pusenbaum(!) iterum
36.	Theologiae naturalis P. Desabundae
37.	Discertatio Polemica P. Hochkirchen in 4to
38.	Certamen spirituale Mosotti in 4. German.
39.	Pitinij Constitutiones Pontificiorum Vicariorum in 8
40.	Epistola Paraenetica Forsterij in 8
41.	Instructio Epheborum Italicorum
42.	Theses P. Ponczest de sacramentis 8
43.	Breviarium Romanum vetus
44.	Missale Romanum in 8mi
45.	Certamen Alphonsi a Borosco 8
46.	Ovicula bene custodita 8
47.	Manuale Benedictionum 8
48.	Cura Equorum 8
49.	Joannes Nadasi 8
50.	Geniei
51.	Fabulae Aesopi bis.
52.	Institutiones pastorales
53.	Caeremoniale Missae in 12
54.	Privilegia Congregationis SS. Trinitatis 12
55.	Candidatus Rhetoricus 16
56.	Gallus in fide varians 12
57.	Quaestiones Rhetoricae 16
58.	Solamen spirituale 8
59.	Panoplia militis Christiani 8
60.	Leo holandicus 8
61.	Canticum animi salientis
62.	Scripta Electoris Saxoniae 8
63.	Hebdomas sacra Avancini
64.	Paradissus animae 8
65.	Hebdomas S. Josephi
66.	Plectrum Davidicum

1735
Árbay János

Ex libris

1.	Theologia Moralis Pauli Laiman Tom. 1.
2.	Collegium Universi juris Canonici Tom. 1.
3.	Index Corporis Juris Tom. 1.
4.	Paszmani(!) Conciones Tom. 1.
5.	Conciones Philippi Kiselij Tom. 1.
6.	Conciones Philippi Hartungh Tom. 1.
7.	Tuba Tragica Dominicalis Tom. 1.
8.	Tribunal Confessariorum P. Vigandi Tom. 1.
9.	Flores Exemplorum Antonij Dvarovczy Tom. 1.
10.	Cathechismus Romanus
11.	Constitutiones Pontificiae
12.	Nucleus Catecheticus
13.	Parochus duo Denario pressus
14.	Vita et Doctrina Jesu Christi
15.	Brevis notitia Augustini Anormitani(!) Lib 2.
16.	Orator Catholicus Adalberti Sztrakos lib. 2.
17.	Thomas a Kempis
18.	Vade mecum
19.	Manuale Sacerdotum
20.	Breve Compendium P. Francisci Turano
21.	Poclad Szeraphinszky
22.	Actus interni virtutum
23.	Goliatus prostratus
24.	Ars salutis
25.	Decennium Georgij Szecseni
26.	Qvies Metaphisica
27.	Archi-Diaconus visitans
28.	Historia Doctrinae protestantium
29.	Speculum non fallax
30.	Flores Indici
31.	Kingyilt(!) chét(!) Rósa
32.	Instructio Confessarij Lib 2.
33.	Opusculum Historiae veteris Testamenti
34.	Turris Babel
35.	Opera Polemica P. Szent-Ivani
36.	Cultus SS. Trinitatis
37.	Epithomicon Controversiarum (Coturius, Julis Caesar)
38.	Manuale Parochorum
39.	Justi Lipsi Monita
40.	Tractatus Phisico Mathematicus
41.	Confessio et Instructio Idiotae
42.	Doctrina fidei Christianae
43.	Patroni Tutelares
44.	Lapis Lidius
45.	Quadragesima Sancta
46.	Conclusiones Theologicae de actibus humanis
47.	Currus Israel
48.	Concilium Romanum
49.	Exempla Biblica
50.	Vita Sanctorum Andreae Üllős
51.	Theatrum Gloriae Sanctorum
52.	Festum Sanctorum
53.	Conciones Panegirices et Morales
54.	Cathechesis Patris Üllős
55.	Cantica Canticorum Novi Testamenti
56.	Conciones Philippi Hartungh Festival
57.	Novus Succursus Landovics
58.	Biblia Sacra Latina
59.	Examen juris Canonici
60.	Manuale Decani
61.	Rituale Ecclesiasticum
62.	Casus Laurentij Tapocsányi
63.	Busenbaum
64.	Hipoliti accolitus
65.	Manuale Parochorum
66.	Doctrinae Christianae Compendium Hungarice
67.	Theses Theologicae de Angelis
68.	Accademicus Tapocsanianus
69.	Pontificale Romanum
70.	Centuria Casuum de Sacramentis
71.	Circulus Aureus
72.	Tyrocinium Artis poenitentiae
73.	Fasciculus Sanctorum
74.	Doctrinae Andreae Üllős
75.	Conciones Patris Csusi Lib 2.
76.	Gramatica Religiosa
77.	Imago vitae et mortis Lib. 2.
78.	Domus Domini Gabrielis Rakoczy
79.	Versus Koharinij P. Sztrakos
80.	Antiqua Hungarorum Religio
81.	Summa conscientiae Teleti
82.	Joannis Eusebij Nürenbergensis
83.	Directorium Ordinandorum
84.	Extractatus Brevis et verus exponens Errores Praedicantum
85.	Orbis Terrarum
86.	Concionator innominatus
87.	Breviarium Quadripartitum
88.	Operarius Evangelicus
89.	Petrus Eningius

1736
Palásti György

Conscriptio librorum

1.	Laiman Theologia Moralis
2.	Concionator Matthiae Schuffenhofer
3.	Paszmanus(!) Concionator
4.	Pasmanus Controversista
5.	Concionator Mathiae Fabri
6.	Hortij floribus Concionator
7.	Andreae Üllös(!) Concionator
8.	Aristotelis logica
9.	Imago vitae et mortis
10.	Domus Domini Stephani Bitter
11.	Nucleus aureus
12.	Joannes Telegdy Concionator
13.	Marcellianus Salhofer Conciones
14.	Cornucopiae Concionum
15.	Speculum exemplorum
16.	Sertum Sanctorum
17.	Tractatus Theologicus Georgij Gimpler
18.	Centuria funebris
19.	Nili mistici tertius
20.	Commentarius utilis in juditijs
21.	Decades quinque Joannis de Ulloa
22.	Dominicalis Viti Fabri Conciones
23.	Stephani Landovits Conciones Tom. 2.
24.	Csüszi Concionator
25.	Currus Israel
26.	Philippi Hartung Phisicae
27.	Catechismus Stephani Üllös lib. 3.
28.	Hecatombae sacrae
29.	Biblia Sacra in latino
30.	Commentarius in proverbia
31.	Roberti Bellarmini
32.	Enchiridion Seu Manuale Confessariorum
33.	Antonij Sucqueti Via aeternae vitae
34.	Theologia tripartita Richardi
35.	Dictionarium Hungaricum
36.	Vita Sanctorum
37.	Friderici Episcopi Viennensis Conciones
38.	Hercules Prodigius
39.	Cyprianus Suarius
40.	Examen Reformationis Lutheri
41.	Homiliae
42.	Tractatus de Poeniteni Petri Orrobani
43.	Novus Candidatus Rhetoricus
44.	Ars bonae mortis
45.	Nucleus Bessey
46.	Homiliae
47.	Directorium Ecclesiasticum perpetuum
48.	Busenbaum antiquus
49.	Manuale Parochorum
50.	Parochus duo denario pressus
51.	Mercurius austriacus
52.	Rudimenta linguae graecae
53.	Historia protestantium
54.	Bellum contra hostes capitales
55.	Ursa Philosophia
56.	Vita Xaveriana
57.	Divus Ignatius de Lojola
58.	Aristotelis Redivivus
59.	Cura Innoventiana(!)
60.	Epitheton Controversiarum
61.	Catechismus Romanus
62.	Certamen in Causis fidei
63.	Ovidius
64.	fax Ignatiana
65.	Christianarum Cogitationum Menstruus
66.	Epithomen Leoplodi Veszinger
67.	Itinerarium Peregrini
68.	Amicitia Vindicata
69.	Bona Phisica
70.	Libellus Joannis Cornelli(?)
71.	Laureatus Saeculum
72.	Poenitens Christianus
73.	Concionator Hungaricus

1737
Sztacho András

Conscriptio librorum

1.	Unum Breviarium Quadripartitum Novum
2.	Biblia Hungarica
3.	Conciones Festivales Illyés
4.	Ejusdem Dominicales
5.	Stella Triplex Andreae Kollonics
6.	Puteus abyssi Caspari Pockh
7.	Germanicus Concionator P. Alberti Stephan
8.	Nucleus Cathecheticus Bernardini
9.	Praxis Chatechetica P. Placidi Spiess
10.	Item aliud Breviarium totum in compendio
11.	Aristoteles Redivivus Catholicus
12.	Libellus Parvus se immaculata Concpetione

1740
Ábrahám Pál

Specificatio Librorum

1.	Concionator Csuzi
2.	Byblia Hungarica
3.	Galdi(!) Concionator Hungaricus
4.	Concionator extemporaneus
5.	Laymannus
6.	Theologia Moralis Sbogar
7.	Üllös(!)
8.	Dominicalis Csusi
9.	Stephani Boegess(?)
10.	Theologia Wiva
11.	Byblia Latina
12.	Francisci Foris Otrokocsy
13.	Tapoltsany Controversiae
14.	ejusdem De Deo Uno
15.	Mors Hefflick
16.	Enciclopedia Concionum
17.	Toletus de peccatis
18.	Coeleste Pantheon
19.	Cathecismus Romanus
20.	Picher in Canones
21.	Concionator Paratus nunc paratior
22.	Trevinus
23.	Ulloa in S. Scripturam
24.	Evangelium Benedicti attritum
25.	Catena(?) Temporum
26.	Anonimus Festivalis
27.	Institutiones Christianae
28.	Szentivani in 4to
29.	Segneri tomulus
30.	Hevenessi
31.	Poeta Camellarius
32.	Byblia Gothica latina
33.	Koloswary
34.	Evangelia in Ecclesiam pertinentia
35.	Bellarmini Controversiae
36.	Instructio Concionatoris Lohner
37.	Theologia Moralis Opalen
38.	Concilium Romanum
39.	Doctrina Moralis Bisman
40.	Thomas a Kempis
41.	Orationes S. Francisci Xaverii
42.	Controversiae Cothurij
43.	Historia S. Ladislai
44.	Manuale Parochorum
45.	Fabri Dominicalis et festivalis
46.	Nucleus Catheceticus
47.	Due partes Matriculae antiquae nova non reperta
48.	Item attritum breviarium in partes 4

1740
Palics János

Inventarium Librorum Reveredissimi Domini Joannis Palics Praepositi condam Hatvaniensis Parochiae Legatorum

1.	R. P. Kinsij ab Alcasar in Apocalipsim in Fol 1
2.	R. P. Reiffenstuel Canonum Thomi in Fol 4
3.	Conciones Petri Pázmány
4.	R. P. Refenstuel Theologia Moralis in 4to
5.	Biblia Hungarica attrita in fol
6.	Conciones Dominicales Germaniae R. P. Procopij in Fol.
7.	Conciones Germaniae R. P. Marcelliani in 4to
8.	Philippicae R. P. Hartung in 4to
9.	Flores Aurei Abrahami Brovij Concionum In 4to
10.	Controversiae R. P. Szentivany in 4to
11.	Theologia Prophetica in 4to
12.	Catechesis Stephani Illyés in 4to
13.	Sertuum Sanctorum ejusdem 4to
14.	Imago vitae et Mortis Pauli Baranyi in 4
15.	Tetralogia Mystica Delaminecz in 4to
16.	Controversiae Vetrosij in 4to
17.	Joannis de Ulola Interpretatio S. Scripturae in 4to
18.	Biblia Latina in 4to
19.	Concilium Romanum in 4to
20.	Zengedezö Sip szó Csuzi in 4to
21.	Domus Domini Stephani Böytös in 4to
22.	Vindex Libertatis Christianae in 4to
23.	Martini Becani Opus Theologicum in 4to
24.	Biblia Germanica in 4to
25.	Vita Sanctorum in 8vo
26.	Catechismus Illyés in 8vo
27.	Tobiae Lohner de Missae Sacrae
28.	Historia Christi Patientis in 8
29.	Conciones R. P. Tobiae Cornelij Musso in 8
30.	Petri Poncseh(?) Theologia Moralis in 8
31.	Christus élete Illyés in 8vo
32.	Ratio Status Animae in 8vo
33.	Manuductio Tiburtij Navar in 8vo
34.	Regula S. Francisci in 16vo
35.	Historiae Doctrinae Jacobi Bossuet
36.	Epithomae Controversiarum Julij Caesaris
37.	Doctrina Jesu Christi Nicolaj Avancini
38.	Circulus Aureus
39.	Historia Justini attrita
40.	Nucleus Cathecheticus
41.	Assertio Veritatis Catholicae Arnold
42.	Holtig való Baratság
43.	Instructio Confessarij
44.	Philosophia Bartolomej Zarnbalis(?)
45.	Orator Catholicus Adalbertus Strahos
46.	Concilium Tridentinum
47.	Thomae Tamburini de Missae Sacrae
48.	Disputatio Inauguralis Francisci Brendani
49.	Paedagogus Christianus
50.	Doctrina Moralis Caspari
51.	Calendarium Novum ad bene moriendum
52.	Goliat pro status
53.	Joannis Bona de Missae Sacrificio
54.	Eliae Schiller Doctoris opus
55.	Corpus Juris Canonici
56.	Pius Concionator
57.	Conciones P. Penzinger in 4to

1743
Bene György

Consignatio librorum

1.	Sacra Biblia idiomate Latino et Ungarico
2.	Theologia Moralis R. Patris Sbogár
3.	Patris Busembaum
4.	Catechesis Romana
5.	Nucleus Cathecheticus
6.	Catechesis Stephani Illés
7.	Concionatores lingva vernali R. Patris Csuzi
8.	Patris Baranyi Societatis Jesu
9.	Partes duae R. Patris Claus Spicilegium pars festivalis et Dominicalis
10.	Patris Zachariae Laselve pars Dominicalis et festivalis
11.	Patris Antonii Ginter pars Dominicalis et festivalis
12.	et caeteri Minores spirituales

1744
Balina Mihály

Sequentur Libri mei, Propria industria Comparati

Primo Theologici

1.	Reiffenstuel Theologia Moralis
2.	Busenbaum
3.	Tractatus de Sacramentis Scriptus
4.	Panormitanus
5.	Fenech(?) Moralista
6.	Propositiones damnatiae

2do Controversistici

7.	Kalauz
8.	Becanus
9.	Cultus Sanctissimae Trinitatis P. Joannis Barna
10.	Szentiványi Ungaricarus

3tio Concionatores

11.	Ignatii Claus opera 3
12.	Haimbach In Dominicas et Festa totius Anni
13.	P. Günther Opera 3
14.	Segneri Quadragesimalis
15.	Landovics opera
16.	Baranyi Opera Duo
17.	Stella triplex
18.	Paoleti
19.	Vita Sanctorum
20.	Andreae Illyés Festivales Conciones
21.	Csuzi Dominicalis
22.	Compendium Bessaei
23.	Stapletoni
24.	Sacra Scriptura
25.	Catechismus Romanus
26.	Fasciculus Biblicus
27.	Nucleus Catecheticus

4to Ascetici

28.	Breviarium Quadripartitum Cum Diurnali
29.	Holtig való Barátság
30.	Keresztyényi tudomány
31.	Vita S. P. Josephi a Matre Dei
32.	Arca Domini
33.	Instructio Practica De Conversatione Apostolica

1744
Geró Mihály

1.	Collegium Universi Juris Canonici Aucthore P. Ludovico Engel
2.	Stephanus Böjtös Controversista
3.	Pazman concionator Dominicalis ungaricus
4.	Hecatombe concionator Dominicalis
5.	Andreas Illés Vita Sanctorum
6.	Spicilegium Concionatorium pro Dominicis et quibusdam Festis
7.	Theatrum Gloriae Sanctorum
8.	Stephanus Illés Concionator Festivalis
9.	Concionator Funebralis Pauli Baranyi
10.	Centuria Funebris
11.	Concionator Hartung Pars Prima. Concionator Hartung Pars Secunda
12.	Philippicae, sive invectivae Conciones. Aucthore R. P. Philippo Hartung
13.	Concionator Festivalis Csuzi
14.	Coeleste Pantheon. R. P. Engelgrave
15.	Liber Continens funebrales Conciones
16.	Theologia Historica-Dogmatica P. Jároslaj a S. Alexio
17.	Liber S. Scripturae Latinae
18.	Busenbaum
19.	Brevis expositio Propositionum damnatarum
20.	Thomas a Kempis
21.	Pazman Catechisticus

1744
Gyurkó Imre

Cathalogus Librorum propriorum Parochi

1mo Concionator Ungaricus Dominicalis Parochi
2do Controversia Ungarica Petri Pazmány: Kalauz
3tio Controversia Becani
4to Decisione Casuum Authore Leonardelli
5to Biblia Ungarica
6to Concilium Romanum
7mo Tractatus Theologici Speculativi et Morales Scripti

Dein Libri minores graduales
8vo Cathechisticus Ungaricus Illés, quem etiam pro Doctrina Christiana diebus Dominicis adhibeo lingua Ungarica

1744
Horpátsy (Macska) János

Libri conscripti

1.	Breviarium
2.	Directorium
3.	Scripta mea

[Concionatores]

4.	Currum Izrael
5.	Maravum
6.	Spicilegium Claus
7.	Fabrum
8.	Pázmány
9.	Canonistam Vaghner
10.	Doctrinam Christianam lingva vrnacula

[Libros Parochiales Baptisatorum Matrimonium et Mortuorum]
11.	Sacra Biblia
12.	Festivalem Concionatorem Penczinger
13.	Csuzij
14.	Concilium Romanum

1744
Katona Pál

Ad parochum pertinentium

1.	Biblia Ungarica
2.	Corpus Juris Canonici
3.	R. P. Patricii Sporer
4.	Concilium Tridentinum
5.	Theologia Moralis
6.	Medula Theologiae Moralis
7.	Institutionum Juris Canonici
8.	Francisci Phoebaei
9.	Hermanni Busenbaum
10.	Pazmany Concionator
11.	Pazmanini Kalahusz
12.	Hecatombe Sacra R. P. Francisci Visochanyi
13.	R. P. Delaminecz Conciones Dominicales et festivales
14.	Reverendi Domini Calamato Conciones
15.	Novus Succursus Patris Stephani Landovics
16.	Imago Mortis R. P. Pauli Baranyi

Ad Parochum Spectantes

17.	Vita Sanctorum
18.	Conciones Stephani Illes
19.	Roderitius
20.	Theatrum Gloriae
21.	Catechesis Romana
22.	Catechesis Petri ad boves
23.	Cathecesis Ungarica
24.	Nucleus Catecheticus
25.	Ratio Status Animae
26.	Theologia Tripartita
27.	Stella Triplex

1744
Podhorszky Mihály

Subnectitur Catalogus Librorum meorum Propriorum

1.	Biblia Sacra Latina
2.	Biblia Sacra Bohemica
3.	Jacobi Tirini Commentarius in Scripturam
4.	Lacroix Theologia Moralis
5.	Prisler Jus Canoncium
6.	Corpus Juris Canonci
7.	Joannis a Jesu Maria Conciones Dominicales et Festivales
8.	Ejusdem Conciones Quadragesimales
9.	Josephi de Barsia Chassianus Animarum excitator et Manuductio cum ipsum
10.	Petri Pazmány Conciones Dominicales
11.	Laselve Conciones Dominicales et Festivales
12.	Andreae Illyés Conciones Dominicales
13.	Ejusdem Conciones Festivales
14.	Selhamer Tuba Tragica
15.	Macsay Conciones Dominicales
16.	Thomae Fabri Conciones Funebres
17.	Stephani Ilyés Catecheses
18.	Thomae Vinter Advocatus Peccatorum
19.	Sebastianai Musteri Cosmographia Universalis
20.	Cardinalis Joanis Bona opera omnia
21.	Concilium Romanum
22.	Concilium Tridentinum
23.	Psalterium cum Canticis Josephi Thomasij
24.	Becani Manuale Controversiarum
25.	Stanihursti de Christo Patiente Historia
26.	Veritates Catholicae
27.	Manuale Parochi
28.	Nucleus Catecheticus
29.	Bossuet Historia Doctrinae Protestantium
30.	Viator Christianus
31.	Breviarium Quadripartitum

1744
Suhaj János

Librorum Propriorum Numerus

1.	Biblia Sacra Latina et Hungarica
2.	Tuba Catechetica
3.	Reverendi Patris Abdias
4.	Opus Tripartitum Conczionum Moralium partes 2.
5.	Spiczilegium
6.	Currus Israel
7.	Hajnbacz
8.	Laselvae Dominicalis et Festivalis
9.	Andreas Illés
10.	Imago Vitae et Mortis
11.	Vita Sanctorum
12.	Fasciculus Bibliae
13.	Conczilium Tridentinum
14.	Becanus
15.	Opus Illustrissimi Domini Foglár
16.	Explicatio Bibliae
17.	Ratio Status Animae
18.	Thomas Aquinas
19.	Compendium Tripartiti
20.	Ritus Sinensicus

1744 körül
Berinkei Márton

Specificatio Librorum Parochi et quidem

1.	Theologus Vigant
2.	Item Theologus Moralis Bencart
3.	Item Casistam Koncsik
4.	Concionator Petrus Pázmán
5.	Controversista Kalauz scripta etiam Petri Pázmán
6.	Ejusdem Liber Praecatoribus
7.	Concionator Claus cum duobus thomis
8.	Annus Apostolicus cum duobus thomis
9.	Currus Izrael
10.	Hamphok(!) cum duobus thomis
11.	Vita Sanctorum
12.	Illyés Andras Concionator
13.	Stephanus Illyés Concionator
14.	Concionator Czuzy
15.	Concilium Tridentinum
16.	Concilium Romanum
17.	Hos sequuntur alij libelli Spirituales et essent Thomas Kempis et reliqui

1744 körül
Borsányi György

Conscriptio substantiae Reverendi Patris Georgij Borssánij ex Mandato Venerabilis Consitorij

Librorum Titulus

1.	Osorius Luzianus S. J. Contionum Epitomae pars hyemalis
2.	Fax ascetica peregrino Terestri
3.	Graeca
4.	Divi Andreae Contiones in Epistolas et Dominicas
5.	Pius Contionator Dominicalis aestivus
6.	Breviarij Romani pars authumnalis
7.	Sanctorum vita ungarico idiomate
8.	Sertum Sanctorum Stephani Illés opus hungaricum
9.	Pius Festivalis
10.	Scripta Theologiae moralis
11.	Aurora Christiana liber Slavonicus
12.	Evangelia Latina simul et slavonica
13.	Turris Babel
14.	Meditationes de aeternitate liber Ungaricus
15.	Opus P. Stephani Tarnocij pro Dispositione infirmorum

1744 körül
Pászthy István

Tandem sequitur Inventarium Librorum Ecclesiae, post fata Admodum Reverendi Domini Stephani Pásti relictorum et quidem

1.	Sacra Biblia
2.	Theologus Lajman
3.	Concionator tam Festivalis, quam Dominicalis Nomine Fabri
4.	cum duobus thomis Concionator Landovics
5.	Calamato cum duobus thomis
6.	Pézenphelder cum duobus thomis
7.	Stephanus Illés Festivalis
8.	Paulus Baranyi funebralis
9.	Granatensis
10.	Beyerlinck
11.	Moralista Buzenbaum
12.	Paedagogus Christianus

1744 körül
Verbőczy Imre

Librorum Parochi Cathalogus

1.	Theologia Moralis R. P. Claudii Lacroix
2.	Commentarium in SS. Scripturam R. P. Jacobi Tirini
3.	Biblia Sacra Latino idiomathe Vulgatae Editionis Domini Maximi Clementis octavi authoris edita
4.	Collegium universi Juris Canonici P. Ludovici Engel
5.	Tripartitum Juris Hungarici R. P. Joannis Szegedi S. J.
6.	Concilium Romanum
7.	Instructio practica de confessionibus A. R. D. Lohner
8.	Buzenbaum et
9.	Panormitanus

Concionatores

10.	Hecatombe Sacra seu Centuria Concionum R. P. Francisci Viszocsányi S. J. dominicalis idiomathe latino
11.	Thomae Vinter Socetatis Jesu Quadragesimalis
12.	Verbum abreviatum festivalis et dominicalis Reverendissimi Domini Andreae Illyes
13.	Collegium Apostolicum Silling Florentij Silling Germanice
14.	Tribunal in valle Josaphat Joannis Ernesti de Imagine Germanicum
15.	Concionatores Ungarici Udalrici(?) Lais Latine
16.	Compendium excitatoris Christiani per  Josephum de Barzia
17.	Ungaricus Stanihurstus
18.	Joannes primitiar Patris Alexandri Macsay Slavonicus
19.	Nucleus Carheceticus
20.	Dictionarium seu Lexicon ungaricum Alberti Molnar

Controversistae

21.	Martini Becani Manuale
22.	Historia Doctrinae protestantium
23.	Fides Salutatis
24.	Thesaurus Conscribendarum Epistolarum P. Bucleri
25.	Nugae Doctae
26.	Esopus

Spirituales

27.	Meditationes S. Ignatii per totum annum
28.	Veteris hominis 4 novissima
29.	Cura habitualia peccatoris
30.	Annus Coelestis
31.	Arca praecum
32.	De Reverentia Venerabilis S. Eucharii Germanicus
33.	Breviarium Quadripartitum nec inmedietate atritum cum officio confessorum ac Immaculatae Conceptionis et diutorio(?)

1745-1750
Greskovics Zsigmond

Cathalogus Librorum Parochi

Pázmán Dominicalis
Item Controversista
Illés Dominicalis
Biblia latina
Illés Festivalis
Currus Izrael Dominicalis
Currus Israel Festivalis
Catechismus Romanus
Concilium Tridentinum
Catechismus Illesianus
Controversista Becanus
Lacroix Casuista
Soliloquia S. Augustini
S. Scriptura
Breviarium Quadripartitum
Regula juris Canonici
Nucleus Catecheticus
Opus Navarrii
Memoriale Confessariorum
Praeter hos alios pios Spiriruales Libros

1746
Beliczai Endre László

Cathalogus Librorum Suorum

1.	Spicilegium Josephi Ignatij Claus pro Dominicis et Festis
2.	Antonij Vieira pro quibusdam Festis et Domincis
3.	Leonis a S. Laurentio pro Festis et Dominicis
4.	Currus Israel pro Festis et Dominicis
5.	Delaminecz pro Festis et Dominicis
6.	Sermo abreviatus Andreae Illés pro Festis et Dominicis
7.	Landovicz pro Dominicis
8.	Sermo Discipuli pro Dominicis
9.	Centuria Funebris Thomae Hőflich
10.	Expositiones S. Gregorij Papae in Librum Job
11.	Reiffenstul moralis
12.	Concilium tridentinum
13.	Manuale Controversistum Francisci Herczig
14.	De gemitu Columbae authore Roberto Bellarmino
15.	Compendium Martini Becani
16.	Examen de reformatione Lutheri Francisci Foris Otrokoczy
17.	Controversiae Sigismundi Fuchs
18.	Controversia Adalberti Stráhos
19.	Nucleus Cathecheticus
20.	Reliqui qui Spirituales, qui Scholastici

1746
Farkas Mihály

His accedunt libri pertinentes ad Parochum

1.	Lacroix Theologia moralis
2.	Busenbaum
3.	Panormitanus
4.	Compendium Becani
5.	Elementa Juris Pontificii
6.	Toletus Moralista
7.	Patris Gonvicz
8.	Theses Theologicae Thomi duo diversi
9.	Commentarius exegeticus Sacrorum Canonum
10.	Ilsung(?) Thomae Theologia Moralis
11.	Antonij Bertoli Instructiones Confessariorum
12.	Barsia cum manuductione
13.	Auspici legum Thomi duo
14.	Landovics Partes duae
15.	Illés Festivalis Stanihurstius de Passione Christi
16.	Stanihurtius de Passione Christi
17.	Hevenessi de Quatuor Novissimis
18.	Meditationes S. Augustini
19.	Opus Homiliarum Sásboldi
20.	Avantinus
21.	Pius Contionator de B. V. M.
22.	Matthiae Fabri Contiones funebrales
23.	Thomas a Kempis
24.	Soliloquia Thomae Kempensis
25.	Stella triplex
26.	Viator Christianus
27.	Reverendi Patris Didaci Stella inducam Commentarius Thomi 3.
28.	Ardia Cathecethicus in decem praeceptum
29.	Commentarius in rerum gestarum in Croatia et Hungaria
30.	Bisantinae Historiae Duae
31.	Itinerarium Peregrini Philosophici
32.	De officio Parochorum tempore pestis
33.	Exempla in Biblia Sacra
34.	Livius in Quatuor Thomis
35.	Fasciculus Biblicus R. P. Füsi
36.	Instructio Practica de Conversatione Apostolica
37.	Viator Christianus
38.	Elementa Juris Pontificii
39.	Historia Ungarica de Regibus Hungariae

1746
Perneky Endre

Libri conscripti

1.	Biblia latina et ungarica
2.	Jacobi Tirini Comentaria in S. Scripturam
3.	Matthiae Fabri opus Tripartitum
4.	vita sanctorum Andreae Illyés hungarica
5.	Regula pro intelligentia S. Scripturae Joannis de ulloque JESU
6.	Concilium Tridentinum cum expositionibus
7.	Concilium Romanum
8.	Theologia Triplex Henrici Aresdikin(?)
9.	Cyrilli Alexandri Commentaria in Joannem
10.	De Civitate Dei S. Augustini
11.	Didaci Nisseni Opera Omnia
12.	Centuria Funebris Hőflich
13.	De quatuor novissimis hungarice
14.	Confessiones Quadragesimales Pauli Segneri
15.	Corpus Juris Canonici in duobus Tomis
16.	Collegium Juris Caninici Pauli Engel
17.	Theatrum Gloriae Sanctorum Cas. Foesslin
18.	Theologia Prophetica Francisci Otrokocsi
19.	Medulla Theologiae Busenbaum
20.	Theologia Moralis Pauli Layman
21.	Ludovici Granatensis Conciones Adversaliae et de Poenitentia
22.	Imago Vitae et Mortis Pauli Baranyi
23.	Historia Veteris Testamenti et de Recessione Religionis Benboni(?) Bossuet
24.	Historia Doctrinae Protestantium ejusdem
25.	Petri Pazman Kalauz
26.	Historia Ecclesistica Primorum quinquae saeculorum
27.	Homilia Joannis de Carthagena
28.	Tamburinus
29.	Decanus
30.	Regula Juris Canonici
31.	Cathecismus Bernardi Mercatoris
32.	Catecismus Stephani Illyés
33.	Avancinus
34.	Stanihurstus
35.	et alij Ascetici
36.	Ratio status Humanae
37.	et alij minores Libri
38.	Historici profani
39.	Plutharchus
40.	Alianus(?)
41.	Florus
42.	Curtius
43.	Cornelius Tacitus
44.	Orationes Ciceronis
45.	Horatius
46.	Ovidius
47.	et alij

1746
Szabó István

Catalogus Librorum

1.	Polianteha(!) Juris Canonici Thomi Tres
2.	Ratio Status animae
3.	Theologiae Moralis Thomi 7.
4.	Manuale Parochorum
5.	Circulus aureus
6.	Cathalogus Doctrinae Christianae
7.	Bruno Neuser
8.	Tronus Veritatis
9.	Auctor Berzevichy
10.	Manuale Concionator
11.	Compendium Controversiarum
12.	Theologia ex Visa Theologica
13.	Pensinger
14.	Officium de Sacram
15.	Nova quaedam officia
16.	Flores casuum consiensciae
17.	Praeco Divini Verbi
18.	Opusculum Theologicum
19.	Laukus tuta a ful.(?)
20.	Bellum contra hostes animae
21.	Instructio Confessariorum
22.	Auctor Sz. Iványi
23.	Officium immaculatee Conciones
24.	Nova Officia Stor quorundam
25.	Paradisus animae S. Adalberti

Libri apud Laurentium Szabó

1.	Porcensis
2.	et Iter Orator
3.	Breviarium
4.	et Tirini
5.	Ravisius Textor
6.	Virágos Kert
7.	Pestisrül való Tanácslás
8.	Vade mecum Piorum Sanctorum
9.	10 Napi böjtre emlékezés
10.	Virgilius
11.	Ovidius de Ponto et Fastorum
12.	Ovidi Metamorphoses
13.	Heresit Uri Pál mérges orvoslása rongyos

1746
Vanyó Ferenc

Cathalogus Librorum Propriorum

1.	Andreas Illyés Concionator Dominicale et Festivale
2.	Stephani Illyés Catechismus Latinus
3.	Sebastiani Penzinger Conceptus in Dominicas
4.	Imago Vitae et Mortis Pauli Baranyi Concionator
5.	Dictionarium Molnarium
6.	Patris Buzembaum Medula Theologiae
7.	Pedagogus Christianus
8.	Jacobi Progrand
9.	Concilium Tridentinum
10.	Sententiae Ciceronis
11.	Martini Bekány Compendium
12.	Nucleus Cathecheticus Bernardini Mercatoris
13.	Historiae Regni Hungariae ab Anno 1600
14.	Patris Gulielmi Stanihurstij de quatuor novissimus
15.	Martini Szent Ivanyi opusculum polemicum
16.	Thomas Hecempijs Kempis(!)
17.	Instructio Confessario Pauli Szegnerij
18.	Libellus Juvans infirmos(!)
19.	Thobiae Lochner instructio quinta
20.	Ecclesiae Sapientis
21.	Biblia Hungarica
22.	Scola Christi

1746
Visky György

[Consignatio librorum]

1.	Biblia Sacra
2.	Tirini Comentarius in S. Scripturam
3.	Pasman Concionator Dominicalis
4.	Kalauz
5.	Currus Israel. Dominicalis et Festivalis
6.	Landovics Dominicalis
7.	Imago vitae et mortis Funebralis
8.	Lasselve Dominicalis et Festivalis
9.	Sertum Sanctorum Festivalis
10.	Heimbach Cathecista
11.	Nucleus Catheceticus
12.	Moravus Dominicalis et Festivalis
13.	Concilium Tridentinum
14.	Concilium Romanum
15.	Laymans Theologia Moralis
16.	Buzembaum Medula Theologiae

1750
Greskovics Zsigmond

[Libri conscriptae]

Andreas Illes
Spicilegium
Ginther
conciones Festivales et Dominicales Petri Hening
Landovics
item Günther
Böjtös
Historia Universalis
Csuzy
Biblia Sacra
Kalauz
Pázmán Contiones
La Kroix(!)
Cathechesis Latinus Illés
Vita Sanctorum
Szent-Ivanij
Heffling
Pensinger Dominicalis
Breviarium quadripartitum
Dedinger
item Illés latinus
item Heffling
Latina Biblia Sacra
Concilium Tridentinum
Buzembaum
Avancinus Nucleus Cathecheticus
Fabri funebralis
Manuale Sancti Augustini
Manuale Confessariorum

1750
Sunyi Ádám

A°1750 die 25 Augusti facta est specificatio propriorum librorum pie defuncti Admodum Reverendi D. Adami Schunyi Plebani Üllöiensis, ut sequitur

1.	Canonisatio S. Joannis Nepomocii in folio
2.	Ens naturale Philosophicum
3.	Doctrina Christiana
4.	Concionator Illés András in 4
5.	Monita Justi Lipsij Responsum Chrytico Polemico
6.	Responsum Chrytico Polemico
7.	Apogologi Morales
8.	Officium Rakóczianum
9.	Theses Philosophicae
10.	Praxis brevis
11.	Philosophia morum
12.	Fides salutaris
13.	Compendium Manuale
14.	Cultus Sanctissimae Trinitatis
15.	Concio Annualis
16.	Biblia S. latina et graeca
17.	Concionator Osorius
18.	Concionator Stapletoni
19.	Concionator Granatensis
20.	Concilium Tridentinum
21.	Magisterium humanae naturae
22.	Concionator Thesauri
23.	Manuale Parochorum
24.	Figura Pampelonis
25.	Medulla Moralis
26.	De Sanctissima Trinitate
27.	De Caeremonijs Baptismi
28.	Thesauri Concionator
29.	Epitome Controversiarum
30.	Annus aeternitatis
31.	Veritates Christianae benevivendi
32.	Causae Catholicae
33.	Roma civitatis Dei Sacrata
34.	Doctrina Moralis
35.	Horologium sapientis
36.	Vita et Doctrina Jesu Christi
37.	Thimiana(?)
38.	Orationes Perpiniani
39.	Prostratus Goliath
40.	Propositiones universae Philosophiae in folio
41.	Concionator Kalauz
42.	Nucleus Cathecheticus
43.	Fasciculus Myrhae
44.	Concilium Romanum
45.	Conciones Ignatij Crontino
46.	Conciones Káldi in folio
47.	Bellum contra hostes capitales
48.	Tres partes Breviarij
49.	Biblia ungarica
50.	Clus duo Tomi
51.	Stella triplex in folio
52.	Theatrum gloriae
53.	Mors in 4
54.	Concordantiae Biblior in fol.
55.	Moralis Theologia Vigant
56.	Imago Vitae et mortis

1760
Rubrica 10ma Cum Libri Ecclesiae

In primo Scrinio

Concordantiae SS. Patrum Tomi 3
Piring(?) Juris Canonicus Nova Methodo Thom: 3.
Conciones Pazzmani 2
Pazmani Kalauz Tomi 2
Fabri Conciones Festivales Tom. 1.
Josephus Phlavius(!) Historiorum Tom 1.
Anten. Vetre(?) S. Biblia
Hugonis Caroli Concordantiae
Corpus Juris Hungarici Tom. 2.
	Juris Hungarici Tom. 1
Ketenij directio Juris
Reiffenstul Jus Canonicus In Tom: 5.
Bonfinij Historia
Horologium Principum
Josephi Carmelitae Confessiones Germanicae
Imperator Germaniae Historica

In 2do Scrinio Ordine
Libri Pontificales jam sunt specificati sub Rub. sua intra Ret.

Pignatellij Consultationes
Alba Mapparum
Mathiae Fabri Concionatorium Auctuarium
Fabri Conciones Funebrales
Encell Jus Canonicum in 4to
Cathechesis seu Doctrina Christiana
Primitiae Hungariae
Martinkii(?) Conciones Hungaricae
Verbum Abbreviatum
Novum Syclus Hungariae
Centurea Casuum
Examen Juris Canonici
Francisci Metzker Conciones Dominicales
Concionator Festivalis Germanico Idiomate

In Ordine Tertio

Breviaria in 4to partes Tres
Quarta pars ejusdem in Charo
Corpus Juris Canonici
Item Corpus Juris Canonici
Menatrili(?) Formulae pars 3
Pauli Segneri Homo Christianus
Claudij Plumbini Sermonum Tom: 3
Ludovici Bordalogi Conciones
Dictionarium Latina Italicum
Angeli Maria Quadragesimales
Mártonfii Conciones Funebrales Hungarici
Vita S. Joannis Nepomucii
Otwegy Theologia
Cantica Canticorum
Natales Archi-Episcopi Colocensis
Historia Tyrnaviae
Pius Concionator
Pensinger Cathechesis
Concilium Romanum
Georgii Pistoris Conciones Germanici Funebrales
Triumphus Misericordiae
Varia Manuscripta Scholastica

In Ordine Quarto

Acta Diaetalia Anni 1741. Tom. 3.
Item de Anno 1751
Pauli Praterij Chronica Germanica
Epitome Chronologiae D. Stephani
Breviarium Antiquum Tom. 2.
Deseribus(!) de Initio Hungariae
Engtmacz Lux Evangeliorum
Pensinger Additamenta Tom. 4.
Cantica Canticorum
Ioannis Arnoldi Institutiones
Cathechismus Romanus
Francisci Summa Decretorum
Stabaei Reformationis Historia
Assertiones De DEO Uno et Trino

In Ordine 5to

Venerabilis Bedae Homiliae
Striderij Expositiones Scripturae
Concilitiatio Locorum S. Scripturae
Martini Bekani Summa Theologiae
Füssij Fasciculus Biblicus
Methodus parandi literas Italice
Teronau(?) Theologia Moralis
Martini Bekani Opus Tom. 2.
P. Constantini Epigrammata
Tobiae Lohner Instrumentum Praeteritum
Heresinij Manuale Confessariorum
Stanihurstus in Passione Domini
Laurentij Tapoltsany Contiones
Cassini(?) Panegyrici in Italico
P. Constantini in Passiones Domini
Memoria Trium Virorum e Soc. Jesu
Franciscus Chaebeus in Regulam Juris
S. Francisci de sales opus. Tom. 4.
Tapolcsany Haeroici Versi
Ottwiczy(?) Controversiae
Camirani Conciliatio S. Scripturae
Joannis Peregrini Panegyrici
Francisci Rotary Theologia Moralis
Caspari Pongracz Controversiae
Szegedij Historia Hungarica Tom. 2.
Tyburtii Navarri Opus de Poenitentia
Candidatus Juris Prudentiae Pichlere
P. Koncsik de Fide, Spe et Charitate
Erbel Tractatus de Poenitentia
Concilium Tridentinum in Tomul. 3.
Veneroni Grammatica Germanico-Italica
Notitia Conciliorum Gabuzuhij(?)
Tabernae Theologiae Moralis
P. Martini a visitatione pii versus
Pitonius in Jus Canonicum
Peregrini in Jus Canonicum
Idem in Panegyrici
Breviaria Antiqua illorum pars 2.

In Ordine Sexto seu ultimo

Avancinus de Vita Christi Domini
Hanape(?) de vita B. V. Mariae
Balde Ars bene vivendi et moriendi
De officiis Sapientiae Christianae
Hertzik Manuale Confessariorum
Descriptio Domus Lauretanae
Liber literarum Italicarum
Officiatum(!) S. Hebdomadae
Refutatio Martini Lutheri
Farster Catechesium Tomuli 2.
Lapis Lydius Controversiae
Kochen Assistentia Moribundis
Historia Polemica Jacobi Busset
Dent(?) Joanij Controversiae
Campianus Controversista
Palermitanus Notitia Confessariorum
Parttoltij(?) Loculi Dei ad Cardinalem
Ragczany Fides Salutatis
Palengenij Zodiacus Vitae
Sygraphia Patris Sech(?)
Quadriga Pastoralis
Cura Salutis
Csakij Doctrina Fidei
Bussaei Enchyridion
Lessij Consultatio
Csaki Dictio de S. Ignatio
Descriptio Vaticana
Quadragesima Sancta
Libellus Horarum Diurnarum
hic et non plures

Per Reverendum Franciscum Würth de Verhen ... Canonicum quondam custodem, dum Custodiatum  in Cantorem promotus, deponens inventi, descripti et in Ordinem redacti et Noviter Canonico Custodi Reverendissimo. D. Paulo Martony in Praesentia Reverendissimi. D. Joannis Baptistae Damiani Canonici Archi-Diaconi Vicarii Poenitentialis., Et Emerici Bernicky(?) Notarij Capituli resignati fuerunt. Nunc vero 1760. die 25. Augusti In Venerabile Seminario repositi cum suis Armariis quaerontur et inveniuntur.

Holl Béla szakirodalmi munkássága
Bibliográfia
Összeállította: Koltai András

Kötetek
Régi magyarországi nyomtatványok. / Res litteraria Hungariae vetus operum impressorum. I. 1473-1600. [Összeáll.] Borsa Gedeon, Hervay Ferenc, ~ ~, Käfer István, Kelecsényi Ákos, Bp., 1971.
A kétszáz éves váci könyv (1772-1972). Bp., 1973. (Magyar tipográfia)
Ism.: J. J. Magyar Hírlap, 1974. márc. 30., mell. 4.; V. Kovács Sándor, MKsz, 1975. 112-113.; Végh Ferenc, Könyvtáros, 1974. 239-240.; Kelecsényi Gábor, ItK, 1978. 134.
Régi Magyar Költők Tára. XVII. század. 7. Katolikus egyházi énekek 1608-1651. Sajtó alá rend. ~ ~. Bp., 1974.
Ferenczffy Lőrinc. Egy magyar könyvkiadó a XVII. században. Bp., 1980. (Magyar tipográfia)
Ism.: Kulcsár János, Vas Népe, 1981. jan. 10. 5.; Lázár István, Új Tükör, 1981. Nr. 8. 2.; Péter Katalin, Népszabadság, 1981. jún. 18. 7.; Rózsa György, Művészettörténeti Értesítő, 198. 3. 220-221.; Vasadi Péter, Új Ember, 1981. 6. 4.; Tomek Vince, Ephemerides Calasanctianae, 1981. 189., Németh S. Katalin Hungarológiai Értesítő, 1982. 75-76.; Tarnóc Márton, ItK, 1982. 373-375.; Vásárhelyi Judit, MKsz, 1981. 361-362.
Régi magyarországi nyomtatványok. / Res litteraria Hungariae vetus operum impressorum. II. 1601-1635. [Összeáll.] Borsa Gedeon, Hervay Ferenc, ~ ~, Bp., 1983.
Pécsváradi Gábor. Jeruzsálemi utazás. Ford., bev., jegyz. ~ ~. Bp., 1983. (Magyar Ritkaságok)
Ism.: Kovács Sándor Iván, Új Tükör, 1983. 34. 2.; Marics József, Katolikus Szó, 1983, 16. 3.; Rónay László, Magyar Hírlap, 1983. aug. 13. 8; Gyürki László, La Terra Santa (Jeruzsálem. 1985. 3/4. 103-104.; Németh S. Katalin, Acta Litteraria Academiae Scientiarum Hungariae, 1985. 241-243.; Kádár Zsolt, Reformátusok Lapja, 1983. 25. jún. 19.; Alexa Károly, Könyvvilág, 1983. 5. 21.; Kiss Károly, Magyar Nemzet, 1983. jún. 17. 5.
Annatae e Regno Hungariae provenientes in Archivo Secreto Vaticano 1421-1536. Kiadta Körmendy József, a kiadást gondozta és a mutatókat összeállította Körmendy Kinga és ~ ~. Bp., 1990 (A Magyar Országos Levéltár kiadványai. II/21.)
II. Rákóczi Ferencz  ABC-és könyvecskéje. In: Libellus alphabeticus cum nonnullis catholicae fidei rudimenta / Abeces könyvecske, a keresztyén romai catholica hitnek némely fondamentom kérdésivel, Kassa, 1674, hasonmás kiadás. Szerk. B. Balsai Jolán. Sátoraljaújhely-Miskolc, 1991. A bevezetést írta ~ ~.
Hajnal Mátyás: Szíves könyvecske, Bécs, 1629. Hasonmás kiadás. Szerk. Kőszeghy Péter, ~ ~ kísérőtanulmányával, Bp., 1992. (Bibliotheca Hungarica Antiqua, 27.)
Régi Magyar Költők Tára. XVII. század. 15/A-B: Katolikus egyházi énekek. 1660-as, 1670-es évek. Sajtó alá rend. [A. kötet] Stoll Béla, a jegyzeteket [B. kötet] írta ~ ~. Bp., 1992.
Piaristák Magyarországon 1642-1992. Rendtörténeti tanulmányok. Szerk. ~ ~. Bp., 1992.
Alte siebenbürgische Drucke. (16. Jahrhundert.) Bearb. von der Forschungsgruppe für Buchgeschichte der Ungarischen Akademie der Wissenschaften: Gedeon Borsa, Ferenc Hervay, ~ ~, István Käfer, Ákos Kelecsényi. Übersetzung dieser Ausgabe: Gudrun Schuster. Einführung und Register: Hans Meschendörfer. Textverarbeitung: Zsolt K. Lengyel. Köln-Weimar-Wien, 1996, Böhlau Verl. (Schriften zur Landeskunde Siebenbürgens. Bd. 21.)
Hymnarium medii aevi Hungariae, Sajtó alá rend. ~ ~. [megjelenés alatt]

2. Tanulmányok
Egy régi magyar betlehemes játék. [Rithmi pro epiphania domini in processione.] Vigilia, 1952. 617-626.
A legrégibb nyomtatott legendáskönyvünk. [Illyés András, A keresztény életnek példája vagy tüköre] Vigilia, 1954. 572-574.
„Jóillatú virágos kertekből egybe szerkesztett ájtatosságoknak gyakorlása ...” (Az Officium Rákócziánum története). Vigilia, 1955. 405-411.
Árpádházi Szent Margit. Vigilia, 1956. 33-35.
Adalékok a Káldi Biblia történetéhez. MKsz, 1956. 52-58.
Ki fordította a Káldi bibliát? [Szántó István] Vigilia, 1955. 558-560.
Egy névtelen fordító a XVII. században. [Draskovich János] MKsz, 1957. 59-61.
Anyanyelvünk, imádságunk .... [Pázmány Péter imádságoskönyve] Vigilia, 1957. 23-28.
Gondolatok a könyvtárban. [A falusi plébániai könyvtárak.] Vigilia, 1957. 188-190.
Egy évtized a debreceni nyomtatványok történetéből 1774-1783. Egyháztörténet, 1959. 371-379.
Die erste Ausgabe der KATHXHI Valentin Wagners, Kronstadt, 1544. MKsz, 1962. 293-302. (Klny.: Wagner Bálint KATHXHI-ének első kiadása, Brassó, 1544 címmel).
Négy vers-sor mögött. [Szabó Lőrinc versfordítása] Vigilia, 1963. 121-123.
Pest-Buda polgárainak könyvkultúrája a XVII-XVIII. században. In: Tanulmányok Budapest múltjából. XV. Szerk. Gerevich László-Tarjányi Sándor. Bp., 1963. 289-326. (Budapest várostörténetének monográfiái. 24.) (Klny. is.)
Régi magyarországi könyvek lengyel könyvtárakban. MKsz, 1964. 156-161.
Sámboki János könyvtárának magyar könyveiről. MKsz, 1964. 344-348.
Könykultúra és régi könyvtárak története a mai Pest megye területén. In: Pest megye könyvtárai. Szerk. Pál Ernő. Bp., 1965. 151-168. (Klny. is.)
A Salamon és Markalf magyar kiadásairól. MKsz, 1965. 349-352.
Ismeretlen régi magyar iskolai nyomtatványok. MKsz, 1966. 168-176.
A Ponciánus históriája XVI. századi kolozsvári kiadásának töredékéről. MKsz, 1966. 255-259.
Ein unbekannter Klausenburger Melanchthon-Druck aus dem XVI. Jh.. MKsz, 1966. 376-385.
Arany János népdalának ismeretlen kéziratáról. [A Duna vízén] ItK, 1967. 194-196.
Az újkori természettudományos világszemlélet kialakításának erdélyi történetéhez. [Marcellus Squarcialupus 1585-ben Kolozsváron megjelent könyve.] Korunk, 1969. 774-779.
Ism.: V. Marchetti, Rivista Storica Italiana, 1970. 235-237.
„Sajtóhibák” Heltai Gáspár Bonfini-kiadásaiban. ItK, 1970. 59-60.
Adalékok a XVI. századi kolozsvári Donatus-kiadások történetéhez. MKsz, 1970. 378-381.
Hajnal Mátyás elmélkedő könyvének versei. ItK, 1970. 519-526.
Die lateinischen Gesänge in András Petris handschriftlichen Gesangbuch. Acta Litteraria Academiae Scientiarum Hungaricae, 1971. 161-166.
Hozzászólás Erdélyi Zsuzsanna „Archaikus és középkori elemek apokrif népi szövegeinkben című előadásához”. Ethnographia, 1971. 371-374.
Fráter Gáspár Mária-éneke. ItK, 1972. 495-502. (Klny.: Reneszánsz Füzetek 15.)
Tasi Gáspár, Adalékok XVII. századi fordítás-irodalmunk történetéhez. Acta Historiae Litterarum Hungaricarum. Acta Univesitatis Szegediensis, 1971. 99-106. (Klny.: Irodalomtörténeti dolgozatok 76.)
A kétszáz éves váci nyomdászat. Kiállítás az Országos Széchényi Könyvtárban [kiállítási vezető]. Bp., 1972.
A hazai nyomdászat a XVII. század első felében. Magyar Grafika, 1973. 3. 38-46.
A pozsonyi nyomdászat történetéhez a XVII. század első feléből. MKsz, 1973. 377-385. (Klny.: Forrásszövegek a pozsonyi nyomdászat történetéhez a XVII. század első feléből címmel)
A hazai nyomdászat a XVII. század első felében. In: Ötszáz esztendő. Tizenegy írás a félévezredes magyar nyomdászatról. Bp., 1974. 38-46.
Régi magyarországi nyomtatványok meghatározása. In: Régi könyvek és kéziratok. Összeáll. Pintér Márta. Bp., 1974. 97-100.
Ozorai Imre vitairatának kiadásairól. MKsz, 1976. 156-170.
Pécsi Lukács levele az 1593. esztendőre nyomtatott nagyszombati kalendáriumról. MKsz, 1977. 374-375.
Oláh Miklós három ismeretlen levele. Magyar Izraeliták Országos Képviselete, Évkönyv 1977/78. Bp., 1978. 203-210.
Emlékezés Trattner Mátyás halálának 150. évfordulójára. Magyar Grafika, 1978. 9. 60-63.
Adalékok Szenci Molnár Albert zsoltárainak történetéhez. In: Szenci Molnár Albert és a magyar késő-reneszánsz. Szerk. Csanda Sándor-Keserű Bálint. Szeged, 1978. 179-181 (Adattár XVI-XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 4.)
Horvát Mihály nagyszombati könyvkötő színes pergamenkötése 1733-ból. MKsz, 1978. 99-103.
Egy ismeretlen 1601. évi bártfai nyomtatványról. MKsz, 1978. 192-197.
Ferenczffy Lőrinc, egy magyar könyvkiadó a XVII. század első felében. A Magyar Tudományos Akadémia Nyelv- és Irodalomtudományi Osztályának Közleményei. 1979. 343-350.
Hymnus Sz. Keresztről. In: A régi magyar vers. Szerk. Komlovszki Tibor. Bp., 1979. 321-330. (Memoria Saeculorum Hungariae 3.)
Szerző, nyomdász, olvasó a XVII. század első felében. ItK, 1980. 639-649. (Klny.: Reneszánsz Füzetek 48.)
Adatok David Chytraeus magyarországi vontakozásairól. Acta Historiae Litterarum Hungaricarum. Acta Univesitatis Szegediensis, 1981. 55-63. (Klny.: Irodalomtörténeti dolgozatok 141.)
Lo sviluppo del pensiero teologico nello specchio del patrimonio librario del clero cattolico ungherese del primo periodo dell’ illuminismo. In: Venezia, Italia, Ungheria fra Arcadia e Illuminismo. Red. Béla Köpeczi-Péter Sárközy. Bp., 1982.
Vásárhelyi Gergely pályája (1560-1623). ItK, 1983. 150-162. (Klny.: Reneszánsz Füzetek 65.)
A nagyszombati egyetemi vizsgák kiadványait szabályozó rendelet 1703-ból. MKsz, 1983. 286-292.
Egy ismeretlen középkori iskoláskönyv és magyar verses nyelvemlék 1433-ból. MKsz, 1984. 3-23.
Interjúk ezzel a tanulmánnyal kapcsolatban:
Imádság magyarul - anno 1433. Öt sor Laskói Demeter iskoláskönyvéből. Riporter Murányi Gábor. Magyar Nemzet, 1984. ápr. 27. 7.
Beszélgetés Dr. Holl Bélával az eddig ismert második legrégibb magyar verses nyelvemlék fölfedezőjével. Riporter Batári Gyula. OSzK Híradó, 1984. 202-204.
Beszélgetés Holl Bélával. Riporter Labádi Károly. Magyar Képes Újság, 1984. 25. 25.
Egy verses könyörgés. Beszélgetés a Kossuth Rádióban. 1984. június 28. 21,40. A beszélgetés résztvevői: Holl Béla, Jelenits István, Szendrei Janka. Riporter: Lukácsi Béla.
Hozzászólások, a felfedezés méltatói:
Tóth Sándor: Imádság magyarul. Új Ember, 1984. V. 13.
Martinkó Sándor: Laskói vagy Laskai. Magyar Nemzet, 1984. VI. 1.
Jelenits István: Imádság az élet kenyeréhez. Új Ember, 1984. VI. 3.
Egy felfedezés nyomában. Laskói Demeter kódexéről és verses könyörgéséről. Rádió és Televízió Újság, 1984. június 25-31. 5.
A középkori magyarországi latin liturgikus költészet és a vulgáris egyházi ének. In: A magyar vers. Az I. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszus előadásai, Budapest, 1981. aug. 10-14. Szerk. Béládi Miklós, Jankovics József, Nyerges Judit, Bp., 1985. 28-31.
A középkori magyar Jeruzsálem-járás és Pécsváradi Gábor utazásának néhány tanulsága. In: Művelődéstörténeti tanulmányok a magyar középkorból. Szerk. Fügedi Erik, Bp., 1986. 269-294.
Laskói Demeter iskoláskönyve. In: Kódexek a középkori Magyarországon. Kiállítás az Országos Széchenyi Könyvtárban. Rendezte Vízkelety András. Bp., 1986. 123.
Szent István tiszteletének hagyománya egyházi énekeinkben. In: Szent István és kora. Szerk. Glatz Ferenc-Kardos József. 1988. 215-219.
Der Geschichtsunterricht in den ungarischen Piaristengymnasien um die Wende des 18. zum 19. Jahrhundert. In: Die ungarische Sprache und Kultur im Donauraum, Beziehungen und Wechselwirkungen an der Wende des 18. und 19. Jahrhunderts. (Vorlesungen des II. Internationalen Kongresses für Hungarologie, Wien, 1-5. Sept. 1986.) Hrsg. von Moritz Csáky u. a., Bp.-Wien, 1989. 77-82.
Jodocus Clichtoveus Elucidatoriuma és a magyarországi himnuszköltészet európai recepciója. In: Tanulmányok a középkori magyarországi könykultúráról. Szerk. Szelestei N. László. Bp., 1989. 169-182. (Az Országos Széchényi Könyvtár kiadványai. Új sorozat 3.)
A domonkosok magyarországi sequentia-költészetéről. Ars Hungarica, 1989/1. 23-28.
A proveniencia és a possessor fogalma a kodikológiában [válasz egy körkérdésre]. Ars Hungarica, 1989. 1. 88.
Adalékok a nagyszombati egyetem első kiadványaihoz. MKsz, 1989. 183-192.
Novum genus melodiae. Ismeretlen Szent István-sequentia két XIV. századi domonkos missaleban. In: Collactanea Tiburtiana. Tanulmányok Klaniczay Tibor tiszteletére. Szerk. Galavics Géza, Herner János, Keserű Bálint. Szeged, 1990. 35-52. (Adattár XVI-XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 10.)
Spiritualitas dominorum ultramontanorum. A magyarországi liturgikus költészet Árpád-kori kezdeteiről. In: A katolikus Egyház Magyarországon. Szerk. Somorjai Ádám-Zombori István. Bp., 1991. 93-106. (Ecclesia Sancta 1.)
Spiritualitas dominorum ultramontanorum: sulla poesia medievale liturgica in Ungheria e sul suo riflesso europeo. In: Storia religiosa dell’Ungheria. A cura di Adriano Caprioli, Luciano Vaccaro. Milano, 1992. 123-137.
A podolini piaristák első könyvvásárlásai 1646-1658. In: Piaristák Magyarországon 1642-1992. Szerk. ~ ~. Bp., 1992. 58-89.
 „Budosso zarandok”. In: Régi és új peregrináció, Magyarok külföldön, külföldiek Magyarországon. A III. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszuson elhangzott előadások, Szeged, 1991. aug. 12-16. Bp.-Szeged, 1993. II. 533-539.
Das Psalmlied und die katholische Kirchengesangtradition in Ungarn. Jahrbuch für Liturgik und Hymnologie (Kasel), 1992/1993. 114-118.
A magyar nyelvű zsoltárének katolikus hagyománya. In: Gesta Typographorum. Tanulmányok Borsa Gedeon hetvenedik születésnapjára. Szerk. P. Vásárhelyi Judit. Bp., 1993. 19-27.
Új magyar irodalmi lexikon. I-III. kötet. Bp., 1994 [a következő szócikkek: Balanyi György; Cantus catholici; Draskovich János; Ferenczffy Lőrinc; Fráter Gáspár; Gosztonyi János; Gyöngyösi-toldalék; Hajnal Mátyás; Himnuszok, középkori, lat.; Illyés András; Illyés István; Imádságok, ómagyar; Kájoni János; Káldi György; Kéri Sámuel; Két égő lámpás; Kisdi Benedek; Kiss Imre; Kopcsányi Márton; Kuun-kódex; Laskói Demeter iskoláskönyve; Lelki fegyverház; Lelki útiköltség; Liliom kertecske; Malomfalvay Gergely; Nádasi János; Náray György; Nyéki Vörös Mátyás; Officium Rakoczianum; Officiumok, verses; Ordódy János; Pécsváradi Gábor; Petri András-énekeskönyv; Sequentiák, lat.; Szelepcsényi György; Szentgyörgyi Gergely; Szőlősy Benedek; Tarnóczi István; Tasi Gáspár; Tropusok, tropizált szövegek; Utitárs; Vásárhelyi Gergely].
Sulla poesia liturgica dei domenicani in Ungheria a cavallo fra il ducento e il trecento. In: Spiritualita e lettere nella cultura italiana e ungherese del basso medioevo. A cura di Sante Graciotti e Cesare Vasoli. Firenze, 1995. 39-52.
Báthory Zsófia imádságos könyve. In: Tarnai Andor emlékkönyv. Szerk. Kecskeméti Gábor. Bp., 1996. 127-132. (Historia Litteraria 2.)
Báthory Zsófia imádságos könyve. (A Központi Könyvtár új „gyarapodása”). Mi, Piaristák, 1996. 5. 11.
Körmendy Kinga- ~ ~ -Szendrei Janka: Szent Imre tisztelete a 14. században. Az Akadémiai Könyvtár T 1028 graduale töredékének kodikológiai, szövegkritikai és zenei elemzése. MKsz 1997. 125-147. [~ ~ fejezetének címe: A Szt. Imre tiszteletére szerzett Alleluia-vers szöveghagyománya. 133-139].
Ars metrica és a középkori kontrafaktúra. In: Művelődési törekvések a korai újkorban. Tanulmányok Keserű Bálint tiszteletére. Szerk. Balázs Mihály, Font Zsuzsa, Keserű Gizella, Ötvös Péter. Szeged, 1997. 182-190 (Adattár XVI-XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 35.)

Könyvismertetések, könyvbírálatok, beszámolók
A Magyar Könyvtár. [Középkori magyar írások. Vál. Mezey László. Bp., 1957.; Magyar költők. XVII. század. Összeáll. Jenei Ferenc. Bp., 1956.] Vigilia, 1958. 186-190.
Pázmány Péter válogatott írásai. Vál.: Rónay György. Utószó: Klaniczay Tibor. Bp., 1957. Vigilia, 1958. 567-569.
Folklór és irodalom. [Pogány Péter: Folklór és irodalom kölcsönhatása a régi váci nyomda működése nyomán. Bp., 1959. című művéről] Vigilia, 1961. 380-383.
Pogány Péter: Folklór és irodalom kölcsönhatása a régi váci nyomda működése nyomán. 1770-1823. Vásári ponyvairatok, Bp., 1959. Acta Ethnographica, 1960. 222-224.
Benda Kálmán-Irinyi Károly: A négyszázéves debreceni nyomda. MKsz, 1962. 105-109.
Kovács Endre: A krakkói egyetem és a magyar művelődés. Bp., 1964. MKsz, 1965. 83-84.
Büky Béla: A Jankovich Miklós-féle katalógusgyűjtemény, mint ismeretlen 1712 előtti régi magyar könyv- és variánsadatok forrása, Székesfehérvár, 1966. ItK, 1968. 112-113.
Gutenberg-emlékkiállítás Esztergomban. MKsz, 1968. 396.
A Heidelbergi Káté története Magyarországon. Szerk. Bartha Tibor. MKsz 1968. 123-124.
A II. Helvét Hitvallás Magyarországon és Melius életműve. Szerk. Bucsay Mihály. MKsz, 1969. 187-188.
Herepei János: Apáczai és kortársai. Szerk.: Keserű Bálint. Szeged, 1966. (Adattár XVII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 2.) MKsz, 1970. 269-270.
Tanulmányok a lengyel-magyar irodalmi kapcsolatok történetéből. Szerk. Csapláros István, Hopp Lajos, Jan Reychman, Sziklay László. Bp., 1969. MKsz, 1970. 272-273.
A kétszáz éves váci nyomdászat. Kiállítás az Országos Széchenyi Könyvtárban 1972. novemberében. MKsz, 1973. 225-226.
„500 éves a magyar könyvnyomtatás”. Kiállítás a Magyar Nemzeti Múzeumban, 1973. okt. 5.-1974. jan. 6. MKsz, 1974. 360-363.
Bury, Richard de: Philobiblon. A könyv szeretete. Ford.: Bodor András. Bev.: Jakó Zsigmond. Bukarest, 1971. (Téka) MKsz, 90 (1974). 201.
Radó Polycarpus OSB: Libri liturgici manuscripti bibliothecarum Hungariae et limitropharum regionum. Rev., adlaboravit Ladislaus Mezey. Bp., 1973. MKsz, 90 (1974). 375-377.; Válasz: Mezey László, Válasz Holl Bélának. MKsz, 1975. 229-230.
Rózsa György: Magyar történetábrázolás a 17. században. Bp., 1973. ItK, 1976. 424.
Erdélyi Féniks. Misztótfalusi Kis Miklós öröksége. Bev.: Jakó Zsigmond. Bukarest, 1974. ItK, 1978. 134-136.
Jakó Zsigmond: Philobiblon Transilvan. Bucuresti, 1977. ItK, 1978, 526-527.
Pogány Péter: A magyar ponyva tüköre. Bp., 1978. MKsz, 1979. 321-322.
Maróthy György és a kollégiumi zene. Bp., 1978. MKsz, 1979. 217-218.
Venezia, Italia, Ungheria fra Arcadia e Illuminismo - dalla oresa di Buda alla rivoluzione francese. IV° Convegno di studi italo-ungheresi, 23-27 ottobre 1979. HungÉrt, 1980. 452-454.
Magyar, Arnold: 340 Jahre Franziskaner in Güssing, 1638-1978, Güssing, 1980. HungÉrt, 1982. 122-123.
Magyar vonatkozású római jezsuita forráskiadványok. Monumenta Antiquae Hungariae. Vol. I-III. Ed. Ladislaus Lukács. Romae, 1969-1981. - Catalogi personarum et officiorum Provinciae Austriae S. J. Vol. I. Collegit et ed. Ladislaus Lukács. Romae, 1978. 1982. 253-255.
Mészáros István: Az iskolaügy története Magyarországon 996-1777 között. Bp., 1981. HungÉrt, 1983. 122-123.
Mészáros István: XVI. századi városi iskoláink és a „studia humanitatis”. Bp., 1981. HungÉrt, 1983. 123-124.
Tarnai Andor: „A magyar nyelvet írni kezdik”. Irodalmi gondolkodás a középkori Magyarországon. Bp., 1984. Vigilia, 1985. 519-521.; angolul: Acta Litteraria Academiae Scientiarum Hungariae, 1986. 408-410.
Gabriel, Astrik L.: The University of Paris and its Hungarian Students and Masters during the Reign of Louis XII and François I. Notre Dame-Frankfurt am Main, 1986. HungÉrt, 1988. 46-48.
A magyarországi iskolai színjátékok forrásai és irodalma. Szerk. Hopp Lajos. Bp., 1988. HungÉrt, 1988. 116-117.
„Világ világa, virágnak virága”. Ómagyar Mária-siralom. Bemutatja Vizkelety András. Bp., 1988. HungÉrt, 1988. 139-141.
Pázmány Péter emlékezete. Szerk. Szabó Ferenc, Róma, 1987. ItK. 1987/1988. 732-739.
Erdélyi és hódoltsági jezsuita missziók. I. 1609-1616. II. 1617-1625. Sajtó alá rend. Balázs Mihály, Fricsy Ádám, Lukács László, Monok István. Szerk. Monok István. (Adattár XVI-XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 26/1-2.) Szeged, 1990. ItK, 1991. 473-475.

Nekrológok, köszöntők
Gebhard Blücher (1934-1968). MKsz, 1968. 386.
Gerézdi Rabán. MKsz, 1970. 133-134.
Alszeghy Zsolt nyolcvan éves. Vigilia, 1968. 123-124.
Nagy Barna (1909-1969). MKsz, 1970. 131-132.
Bálint Sándor (1904-1980). ItK, 1980. 390-391.
Szigeti Kilián (1913-1981). Soproni Szemle, 1983. 366-368.
Iványi Sándor (1917-1983). MKsz, 1984. 135.
Őry Miklós S. J. (1909-1984). Vigilia, 1984. 471.

Kiadatlan kéziratok
A szakcsi kántorkönyv népzenei vonatkozásai (1958).
Adatok egy vidéki zenekar történetéhez (1958 körül) [Vác].
Tíz év a nagyszombati könyvnyomtatás történetéből 1773-1784 (bibliográfia, 1959 körül)
A váci püspökök egyházlátogatási jegyzőkönyveinek protestáns bejegyzései a XVIII. században (forráskiadvány, 1960/1961)
Peregrinációból hazatért magyar tanulók könyvei 1719-ből (1960 körül).
Čaplovič, Ján: Bibliografia tlači vydaných na Slovensku do roku 1700, (recenzió az Acta Litteraria Academiae Scientiarum Hungariae számára, 1976)
[Az RMNy 746 előkerült töredékéről], (1972 után)
Szemenyei Tót György ismeretlen éneke 1591-ből (eredetileg a szegedi Klaniczay-emlékkönyvbe, 1983 készült)
A Havi Boldogasszony hazai liturgikus tiszteletének középkori kezdetei (előadás a Mária tisztelete a népi vallásosságban című konferencián, Szeged, 1994)

Róla szóló megemlékezések
Szelestei Nagy László: Holl Béla (1922-1997). MKsz, 1997. 231.
Ferenczi Ilona: Béla Holl (1922-1997). Publikation der Internationalen Arbeitsgemeinschaft für Hymnologie. 1998. Nr. 26.
Tóth Sándor: Elment ő is, a csendes tudós. Új Ember, 1997. május. 4. 7.
Új Magyarország 1997.

A hátoldal szövege:

Holl Béla (1922-1997) 1933-1941 között a budapesti piarista gimnáziumban tanult. 1941-ben belépett a piarista rendbe. Filozófiai és teológiai tanulmányait a piarista teológiai főiskolán, a Kalazantinumban végezte Pesten, majd 1944-1948-ban a Pázmány Péter Tudományegyetemen magyar-latin szakot végzett, de művészettörténetet is hallgatott. 1948-ban doktorált. Tanított a püspöki szemináriumban, káplán volt több plébánián, majd 1957-ben történt az a fordulat életében, ami meghatározta további tudományos pályáját: a váci Egyházmegyei Könyvtár könyv- és levéltárosa lett (1951-1960). Az itt folytatott könyv- és nyomdatörténeti kutatásait összegezte A kétszáz éves váci könyv című kötetében (1973). Az RMNY-munkálatokból merítette Ferenczffy Lőrinc nyomdász-kiadó tevékenységéről írt monográfiájához (1980) is az indíttatást. 1960-tól részt vett a Régi Magyarországi Nyomtatványok szerkesztésében, két kötetes munkatársa (1971, 1983). Kandidátus (1981). Eredményeiről magyar és külföldi tudományos fórumokon számolt be. Jugoszláviai kutatóútján fedezte fel egy sibeniki kódexben az Ómagyar Mária-siralom után másodikként keletkezett magyar verset. Ezt közreadó tanulmányát élete főművének tartotta. Fő kutatási területe a könyv- és könyvtártörténet, a közép- és koraújkori imaszövegek, egyházi énekek kiadása és vizsgálata volt. Előkészítette a magyarországi latin liturgikus verses szövegemlékek kritikai kiadását.