SZEPESY GYULA

NYELVI BABONÁK

Lektorálta
SZATHMÁRI ISTVÁN
KOVALOVSZKY MIKLÓS

TARTALOM

ELŐSZÓ
1. “NE LÉGYEN EGY NAP, EGY PERC ELVESZÍTVE”
A) A GERMANIZMUS BABONÁJA
B) AZ ÁLLAPOT-SZABÁLY BABONÁJA
C) A SZERKEZET FUNKCIÓI
D) A RAGOZOTT IGE BABONÁJA
E) A “TÖTÖ” NYELV
2. ŐKET - AZOKAT
A) AZ “Ő SZEMÉLYRE, AZ AZ DOLOGRA VONATKOZIK” BABONÁJA
B) AZ ŐKET-SZABÁLY BABONÁJA
C) A HANGSÚLYOSSÁG BABONÁJA
D) A VISSZAUTALÓ NÉVMÁSOK HASZNÁLATÁNAK KRITÉRIUMAI
3. FÁJ A LÁBAM - FÁJNAK A LÁBAIM
4. A -LAG, -LEG RAG
5. HA NEM IS
6. UTAZÁS AZ AMI KÖRÜL
A) EGYETLEN SZÓRA VONATKOZÓ AMI
B) EGÉSZ MONDATRA VONATKOZÓ AMI
7. “NYÁRI NAPNAK ALKONYULATÁNÁL”
8. “AZ ORSZÁGOKBAN VALÓ SOK ROMLÁSOKNAK OKAIRÓL”
9. “MÉG JŐNI KELL, MÉG JŐNI FOG EGY JOBB KOR”
10. LASSANKINT - LASSANKÉNT
11. LENGYELBEN - OLASZBAN - JAPÁNBAN
12. TÖBBEK KÖZÖTT
13. SÉTÁLHAT-E AZ UTCA?
14. IDŐBEN LETETTE A VIZSGÁT. IDŐBEN ÉRKEZTÜNK
15. JÖVÖK - MEGYEK; HOZOK - VISZEK
A) A GERMANIZMUS BABONÁJA
B) A PESTIESSÉG BABONÁJA
C) A LOGIKUS HASZNÁLAT BABONÁJA
16. NAP MINT NAP
17. OLDAL - LAP
18. MUNKAKÉPES EMBER - VÉRSZEGÉNY LEÁNYKA
19. “EZERÖTSZÁZTIZENÖT ESZTENDŐBEN ÍRTÁK EZT”
20. ISTEN ADTA GYERMEK - ANYÁM SÜTÖTTE KENYÉR
21. GYEREKEK, REGGELIZNI!!!
22. “BORT MEGISSZA MAGYAR EMBER, JÓL TESZI”
23. MONDATTANI BABONÁK

ELŐSZÓ
Mi a babona? A babona általában véve: tévhit, amely bizonyos jelenségeket a természet törvényein kívül álló képzelt erők működésének tulajdonít. A nyelvi babona is tévhit. Terjesztői minden vizsgálódás és tájékozódás nélkül nyilvánítanak helytelennek olyan nyelvi eszközöket, amelyek a nyelv rendszere szempontjából teljesen kifogástalanok, és összhangban állnak a nyelvhelyesség általánosan elfogadott elveivel.
Hogy a nyelvhelyesség elveivel szemben álló vélekedéseket teljes bizonyossággal babonáknak bélyegezhessük, ismernünk kell ezeket az elveket. Tudnunk kell, hogy kik állapították meg és milyen megfontolások eredményeképpen.
A nyelvhelyesség elveit nyelvészek, tehát szakemberek állapították meg, alapul véve azt a nyelvhasználatot, melyet a nyelvközösség magáénak vall: a köznyelvet és az irodalmi nyelvet. Ebből következik, hogy a helyesség kérdése csak olyan nyelvközösségben merülhet föl, ahol a nyelvjárások fölé, vagyis a népnyelv különféle változatai fölé egy általános beszélt és értett, iskolában tanított, hivatalosan használt köznyelv boltozódik, kiegészülve egy művészi igényű, műalkotásokra alkalmas, úgynevezett irodalmi nyelvvel.
Ezt azért kell hangsúlyozni, mert minden nyelv életében, a magyar nyelv életében is volt egy olyan időszak - a legrégibb időktől fogva az írásbeliség kialakulásáig -, amikor még csak egymástól többé-kevésbé eltérő nyelvjárások éltek egymás mellett egyenlő értékű nyelvi változatként. Az írásbeliség előtti időszakban nem volt mihez mérni a helyességet, ami szakszerűen kifejezve azt jelenti, hogy a nyelvhelyességnek nem volt általánosan elismert normája.
Ezt tudva, sokan úgy vélekedhetnek, hogy akkor hát a nyelvjárásoknak a köznyelv és az irodalmi nyelv kialakulása után semmilyen súlyuk nincs többé a nyelvi eszközök megítélésében. A dolog nem ilyen egyszerű. Először is, a népnyelv nagy súllyal esik latba annak eldöntésében, hogy valamely nyelvi eszköz idegenszerű-e vagy sem. Csökken az idegen eredet valószínűsége akkor, ha az idegenszerűség gyanújába keveredett nyelvi eszköz megtalálható a népnyelvben, régóta otthonos valamennyi nyelvjárásban vagy legalábbis a nyelvjárások többségében. Ezenkívül arra is tekintettel kell lennünk, hogy nincs pontosan megvonva a határ a népnyelv és a köznyelv, illetve a népnyelv és az irodalmi nyelv között. Mindig adva van a lehetőség, hogy a sajátosan népnyelvi eszközök köznyelvi és irodalmi szintre emelkedjenek. Ugyanakkor bizonyos nyelvi eszközök kiszorulhatnak a köznyelvből és az irodalmi nyelvből.
Mindebből természetszerűleg következik az a nyelvhelyességi elv, mondhatnánk: alapelv, hogy valamely nyelvközösségen belül helyes az a nyelvi eszköz, amelyet az egész nyelvközösség köznyelvi és irodalmi szinten használ, illetve használhat.
Ha a nyelv könnyen áttekinthető rendszer volna - mint ahogy nem az -, és ha mi, emberek tökéletesnek alkotott lények volnánk - mint ahogy nem vagyunk azok -, akkor nem is lenne szükség több nyelvhelyességi elvre, hiszen a fent megfogalmazott alapelvet minden nyelvi eszköz esetében eredményesen alkalmazhatnánk. A nyelvművelők azonban az eddigi tapasztalatok alapján ezt a sarkalatos alapelvet egyéb elvekkel, egyéb követelményekkel is ki szokták egészíteni. Főként abból a célból, hogy az eredeti, sajátos magyar nyelvi eszközöket és a nélkülözhetetlennek bizonyult idegen eredetű nyelvi elemeket meg lehessen óvni az esztelen üldözéstől, ugyanakkor a nyelvbe újabban beférkőzött, de nélkülözhető, sőt ártalmas idegen eredetű elemeket ki lehessen szorítani a nyelvből. Így jöttek létre a kiegészítő nyelvhelyességi elvek. Ezek a következők:
Mindenképpen helyesnek kell tartanunk azt a köznyelvben és irodalmi nyelvben használt nyelvi eszközt, amely már hosszú idő óta, esetleg évszázadok óta, sőt ősidők óta él nyelvünkben, megtalálható a népnyelvben vagy legalábbis számos nyelvjárásban, megtalálható legnagyobb íróink-költőink műveiben. (Sokan talán csodálkoznak azon, hogy mindezt hangsúlyozni kell, de később látni fogjuk, hogy erre valóban szükség van.)
Helyesnek kell tartanunk továbbá azt az idegen eredetű vagy idegen mintára keletkezett nyelvi eszközt, amelynek idegen eredete a magyar nyelvközösség tudatában már elhalványult, és csak tudományos úton mutatható ki.
Helyesnek kell tartanunk azt az idegen eredetű vagy idegen mintára keletkezett nyelvi eszközt, amelynek idegen eredete fölismerhető ugyan, de amely régóta használatos nyelvünkben, ráadásul fontos funkciója van.
Helyesnek kell tartanunk azt az idegen eredetű vagy idegen mintára keletkezett nyelvi eszközt, amely nem régen került ugyan be nyelvünkbe, de valamilyen szempontból hasznosnak bizonyul.
Ezek után - a nyelvhelyesség elveit mértékül véve meg tudjuk állapítani, hogy mik a helytálló nyelvhelyességi szabályok és mik a nyelvi babonák.
Nyelvi babonát terjeszt az a nyelvész, nyelvművelő, író, tanár, újságíró vagy bárki más, aki helytelennek nyilvánít olyan nyelvi eszközt, amely a fenti nyelvhelyességi elvek értelmében nem hibáztatható.
Itt is, akárcsak a nyelvhelyességi elveknél, a babona általános meghatározását - szintén az eddigi tapasztalatok alapján - további meghatározásokkal kell kiegészítenünk.
Nyelvi babonát terjesztenek azok is, akik idegenszerűnek, mondjuk: germanizmusnak bélyegeznek olyan nyelvi eszközt, amely ismeretlen a forrásul megjelölt idegen nyelvben, vagy már abban a korban is járatos volt nyelvünkben, amikor a forrásul megjelölt idegen nyelv még nem hathatott rá. Ezek a mondvacsinált germanizmusok vagy latinizmusok.
Nyelvi babonát terjesztenek azok is, akik minden megokolás nélkül, egyéni ízlésből, egyéni szeszélyből üldöznek, kárhoztatnak teljesen kifogástalan nyelvi eszközöket.
* * *
A nyelvi babonákkal kapcsolatban a következő kérdések merülnek föl: 1. Mennyi lehet nyelvünkben a babonák száma? 2. Milyen mélyrehatóan érintik a babonák nyelvünk rendszerét? 3. Hogyan nyilvánulnak meg a babonák az általános nyelvhasználatban? 4. Honnan származnak a babonák? 5. Kik a babonák terjesztői? 6. Kik a babonák hordozói? 7. Kik helyezkedtek szembe eddig a babonákkal?
1. Mennyi lehet nyelvünkben a babonák száma? Ennek a kérdésnek a fölvetése azért igen fontos, mert látnunk kell, hogy csakugyan nagy veszélyt jelentenek-e a babonák, vagy csupán kisebb jelentőségű dologról van szó. Ha végiglapozzuk az utóbbi száz évben publikált nyelvészeti, nyelvhelyességi írásokat, folyóiratokat, kézikönyveket, cikkeket, meggyőződhetünk arról, hogy a nyelvi babonák száma - kifejezéseket, szerkezeteket, szólásokat, vonzatokat stb. tekintve - több tucatra, egyes szavakat, mondvacsinált germanizmusokat is beleértve százakra tehető.
2. Milyen mértékben érintik a babonák nyelvünk rendszerét? Figyelmes vizsgálódás után meg kell állapítanunk, hogy a babonák káros hatása ebből a szemszögből nézve aggasztó méreteket ért el. Alig van nyelvünknek olyan alaktani, mondattani, lexikológiai eszköze, amely ne esett volna prédául a nyelvhelyeskedési szenvedélynek.
3. Hogyan nyilvánulnak meg a babonák a nyelvhasználatban? Általánosságban olyképpen, hogy a babonák körében élő emberek bizonyos fokig elveszítik kifejezési biztonságukat, nyelvérzéküket. Megromlik a “nyelvi közérzet”, mint ahogy ezt többen is szóvá tették. Ez egészen természetes következménye az általános nyelvhasználattal szembeforduló regulázásnak. Megpróbálom röviden vázolni ezt a folyamatot.
A nyelvünk sajátos jelenségeinek felszínes vizsgálatából eredő, “a priori” megfogalmazott nyelvhelyességi szabályok rendszerint efféle motiválásokat, korholásokat, deklarációkat tartalmaznak: “aki tud magyarul, az így mondja”; “a német beszél így, mi magyarok viszont...”; “magyar ember ezt nem így mondja” stb.
Ha ilyenkor alaposan megnézzük, hogy mi is az igazság, ráébredünk arra, hogy a többség bizony nem úgy mondja - rendszerint évszázadok óta nem úgy mondja -, ahogy a buzgó regulázó mondatni akarja vele, illetőleg bizony úgy mondja - réges-régóta úgy mondja -, ahogy a szabályalkotó szerint állítólag “nem mondja”. Ha nem így volna, nem volna értelme a kárhoztatásnak.
Az általánosan használt nyelvi eszközök hibáztatása folytán hovatovább kialakul egy olyan fölfogás, hogy a többség rosszul beszél magyarul. Ennek káros hatása többféleképpen is megmutatkozik. Oly módon például, hogy sokan nem mernek a nyilvánosság előtt beszélni, különösen, ha tudják, hogy a hallgatóság között nyelvészfélék is vannak. S ha mégis fölszólalnak, csak olyan kifejezéseket, szerkezeteket, szavakat mernek használni, amikről tudják vagy sejtik, hogy a nyelvművelők még nem írtak azokkal kapcsolatban helytelenítő cikkeket.
Ennek a nyelvi elbátortalanodásnak számos esetét figyelhetjük meg. Tapasztalhatjuk például, hogy akik mégis mindenképpen szerepelni akarnak, vagy akiknek pozíciójuknál fogva szerepelniük kell a nyilvánosság előtt, azok iparkodnak olyan nyelven beszélni, amely lényegesen különbözik a természetes anyanyelvtől. Teszik ezt abban a hitben, hogy akkor beszélnek helyesen és választékosan, ha minél kevésbé hasonlít beszédjük a megszokott beszédhez. Egyes nyelvművelők ezt az előkelősködésre, fontoskodásra való törekvéssel hozzák összefüggésbe. Ilyesmi is létezik, de akkor is fönnáll a tény, hogy az előkelősködni, fontoskodni akarók elsősorban mégis a megszokott természetes nyelvtől való elrugaszkodásban látják az előkelősködésnek az eszközét.
Sajnos, nemcsak az élő beszédben figyelhetjük meg ezt a bizonytalanságot, hanem írásban is. Tanárok, lektorok, újságírók, általában azok, akik mások írásbeli megnyilatkozásait korrigálják, állandóan tapasztalhatják, hogy sokan igen gyakran valamilyen nyelvi babona hatása alatt írnak. Az a tanár vagy lektor, aki maga is jól ismeri ezeket a babonákat, rögtön látja, melyik babona irányította az írott szöveg szerzőjének a tollát. Ha ezt olvassuk: remélhetően, vonatkozóan, állítóan, egyhangúan, akkor sejthetjük, hogy az illető hallott valamit harangozni a -lag, -leg helytelen voltáról. Ha egy újságcikkben “a többi között” tolakszik a szemünk elé, akkor bizonyosra vehetjük, hogy a cikkíró nem meri tollára venni a “többek között” kifejezést. Ugyanígy könnyen észrevehetjük más nyelvi eszközök szándékos kerülését is.
4. Honnan származnak a babonák? Evvel kapcsolatban föltehetnénk több hasonló kérdést is: Hogyan keletkeznek a babonák? Mik a babonák forrásai? - Ha ezekre a kérdésekre választ keresünk, váratlan eredményre jutunk. Ha valaki a babonák eredetét elfogulatlanul, előítélet nélkül vizsgálja, előbb-utóbb rájön arra, hogy a magyar nyelvművelés mindjárt a kezdet kezdetén nemegyszer tévútra jutott. Eddig kellőképpen föl nem derített okokból sokszor kritikátlanul, a nyelvi valóság negligálásával hibáztatott nyelvi eszközöket. Elég volt egyetlen kárhoztató kijelentés, és bármely nyelvi jelenséget az üldözendők közé soroltak, ahonnan jó ideig, némelyiket a mai napig sem lehetett kiragadni.
Ilyen módon persze rohamosan gyűltek a tilalomfák, de ugyanakkor hallatszani kezdtek a tiltakozások is. Arany János ironikus versekben pellengérezte ki az effajta “nyelvművelést”. Megtudjuk ezekből a versekből, hogy az üldözendők közt szerepelt például a bennünket, a noha kötőszó, az -ás, -és képző és sok más nyelvi eszköz. Azt is megtudjuk, hogy a múlt századbeli nyelvészek ezeket az egyéni ötleteket fokozatosan szabállyá emelték, Arany szerint “törvénnyé kenték”, s “önnön bogaraikat” minden erővel terjeszteni igyekeztek. Az önkényesen regulázó nyelvészek káros tevékenységét megörökítő egyik vers így szól:
Törvény kell a nyelvnek, mert különben elvész,
Törvényét ki szabja, mint az a sok nyelvész,
Az a három, négyszáz tudós képviselő,
Kik egy-egy indítványt sűrűn hoznak elő,
Sőt nem is indítványt, mert törvénnyé kenik:
Önnön bogarába szerelmes mindenik.
A nyelvi babonákat jórészt nyelvészkörökben “termelték”, s a babonák forrása az a felszínes nyelvészeti tevékenység volt, amely nem terjedt ki a nyelvi jelenségek tüzetes vizsgálatára. Csaknem száz éven keresztül a nyelvészek ritkán ellenőrizték, vajon a helytelennek nyilvánított nyelvi eszközök csakugyan helytelenek-e. Mindezekre a mulasztásokra ki fogok térni az egyes babonák tárgyalásánál. Ugyanakkor arra is rá fogok mutatni, hogy az utóbbi évtizedekben a nyelvészek közül sokan igyekeztek jóvátenni a múltbeli mulasztásokat, és jó néhány alaptalan “szabályt” a nyelvi babonák közé soroltak.
5. Kik a babonák terjesztői? A nyelvhelyességi babonák legfőbb terjesztői a nyelvészeken kívül tagadhatatlanul a tanárok. Ez régebben is így volt, és napjainkban sem változott lényegesen a helyzet. A tanárok babonaterjesztő tevékenységéről igen sokan tettek szóban és írásban tanúságot. Az utóbbi időben is sok fiatal ismerősömtől kérdeztem meg, hol tanulta ezt vagy amazt az alaptalan nyelvhelyességi szabályt. A válasz így hangzott: az iskolában. Sokan meg is tudták nevezni azt a tanárt, aki a szabályt a fejükbe verte. A tanárok szerepe ebben a tekintetben még végzetesebb volt, mint a nyelvészeké. A nyelvészek ugyanis nem mindig tiltottak kategorikusan, hanem itt is, ott is próbáltak lazítani a szabályon, ha az túlságosan szembehelyezkedett a nyelvhasználattal. Ezeknek a szabályhasználati utasításoknak azonban nem sok eredményük volt. Nem is lehetett. Egyrészt azért nem, mert a szabályokhoz fűzött utasítások legtöbbször éppen olyan alaptalanok voltak, mint maguk a szabályok. Bizonyos fokig érthető tehát, hogy a tanárok a könnyebben járható utat választották. Nem sokat latolgattak, hanem kereken kimondták például: az egy névelő mindig helytelen, a -va, -ve igeneves szerkezet mindig magyartalan.
6. Kik a babonák hordozói? Az előző pontból önként következik a válasz: az iskolázott emberek, főleg azok, akik történetesen olyan iskolába jártak, ahol valamelyik tanár különösen buzgón propagálta az alaptalan nyelvhelyességi szabályokat.
Nem minden nyelvhelyességi szabály rögződött meg egyformán valamennyi iskolázott emberben. Megfigyelhetjük, hogy az egyik ember ezt, a másik azt a szabályt tartotta meg emlékezetében. Ez egyebek között a szabályok megtanulhatatlanul nagy számával magyarázható. A babonákat hordozó értelmiségiek az örökölt babonákon kívül saját maguk kitalálta babonákat is terjesztenek. Főleg olyanokat, amelyek az átlátszó “logikával” függnek össze. Például: nem állhatnak előttünk feladatok, mert a feladatoknak nincs lábuk; nem léphetünk mosolygó arccal a szobába, mert arccal nem lehet lépni. De egészen egyéni babonákról is tudunk. Különösen nyelvészkedő hivatalfőnökök tilalmaznak egyes szavakat, kifejezéseket alárendeltjeiknek.
7. Kik helyezkedtek szembe eddig a babonákkal? Régebben igen sokszor Arany János. Oldalakra terjedne, ha föl akarnánk sorolni azokat a kifejezéseket és szavakat, amiket megvédett a nyelvészek tilalmaival szemben. Számos, légből kapott nyelvhelyességi szabályt cáfolt meg vagy módosított. Rámutatott arra is, hogy ezek az “a priori” szerkesztett szabályok teljesen önkényesek. Maró gúnnyal illette egyebek között azokat a tanokat, amiket a nyelvészek akkoriban a magyar igeidők használatával kapcsolatban kiötöltek. Megállapította, hogy itt “homlokegyenest ellenkező teóriák tülkölődznek egymással” (Visszatekintés, VI.). Ezeket a teóriákat, amelyeket ma fikcióknak bélyegeznénk, Arany nagy betűvel írva - Elveknek nevezi, és gúnyosan számokkal látja el, ekképpen: “Elv No. 1.”, “Elv No. 2.”, “Elv No. 3.” (A részletekre majd az egyes babonáknál térek ki.)
Számos nyelvi babonára derített fényt Simonyi Zsigmond. Ő bizonyította be sok nyelvhelyességi “hibáról”, hogy azok nem is hibák. Sajnos, azt kell, mondanunk, hogy Simonyi ebben a tekintetben nem volt következetes. Néhány nyelvi babona az ő meg nem fontolt hibáztatására megy vissza.
Erőteljes hadjárat indult meg az 1950-es évek elején a babonák ellen. Idézem azokat a szavakat, amelyek annak idején a küzdelmet megindították: “El kell távolítanunk azokat a hamis tilalomfákat, azokat az áltörvényeket, amelyek valamilyen eredetileg helyes nyelvi szabály félreértése vagy valamilyen nyelvi jelenség önkényes magyarázata folytán keletkeztek. Ezek a nyelvművelő babonák sokszor szinte kiirthatatlanok; erősek és rombolók” (Lőrincze Lajos: Nyelv és élet, 169).
Lőrincze maga járt elöl jó példával, és a fent említett könyvben mindjárt egy régi nyelvi babonát döntött meg. Ma már jó néhány tilalomfának az eltávolítása fűződik nevéhez. Lőrincze babonacáfoló tanulmányát rövidesen több hasonló tanulmány követte más nyelvészek kutatómunkájának eredményeképpen.
Egyik nyelvészünk, Nagy J. Béla külön összefoglaló tanulmányt írt Nyelvhelyességi babonák címmel egy kézikönyvben (Nyelvművelésünk főbb kérdései, 241). Ennek a sok tekintetben hasznos tanulmánynak több gyöngéje is van, legnagyobb az, hogy néhány témája túlságosan bonyolultan, nem népszerűen van megírva, kevés példával illusztrálva, éppen ezért az olvasó végül is nem kap biztos támpontot a szóban forgó nyelvi eszköz helyes használatára. Végül, némely babona, amelyet Nagy J. Béla tárgyal, manapság már nem játszik jelentős szerepet.
Az utóbbi években a babonák elleni küzdelem mintha ellanyhult volna. Pedig még nem érkezett el az ideje, hogy “fegyverszünetet” hirdessünk, egyrészt azért, mert a leleplezett babonák jó részét sem sikerült félreállítani az útból, másrészt azért, mert számos régi babona még most is a helyesnek tartható szabályok közt lábatlankodik mint álszabály, és rontja a többi szabálynak a hitelét. Mások is észrevették a nyelvi babonáknak ezt a káros hatását, és nyomatékosan fölhívták rá a figyelmet.
A Kortárs folyóirat 1977. 8. számában (1307), majd a Herder árnyékában című könyvben (156) Kolozsvári Grandpierre Emil nyomatékosan rámutatott a nyelvi babonák káros voltára, és egyik legsürgősebb feladatként jelölte meg, hogy vessünk gátat terjedésüknek.
Valóban ez volna nyelvművelésünknek egyik legfontosabb föladata. Véleményem szerint addig nem várhatunk szemmel látható előrehaladást a nyelvművelés területén, vagyis addig nem várhatjuk, hogy a magyar anyanyelvűek többsége helyesen, szépen beszéljen és írjon, amíg vissza nem szorítottuk a nyelvi babonák nagy részét. Hiszen nyilvánvaló, hogy addig nem szerezhetünk érvényt a célszerű és ésszerű nyelvművelési törekvéseknek, amíg az emberek tudatában kaotikus összevisszaságban kavarognak a helytálló szabályok a soha kellőképpen meg nem vizsgált alaptalan regulákkal.
Ezek után rátérek az egyes babonák tárgyalására, kitérve mindarra, amit a szóban forgó babona megvilágítása céljából lényegesnek tartok. A sorrendet többé-kevésbé az szabta meg, hogy egy-egy nyelvi jelenség mióta van kitéve valamely babona romboló hatásának; milyen körre terjed ki a babona hatása; milyen mértékű kárt szenvedett a magyar nyelv rendszere a babona következtében. Ugyanezek a tényezők határozták meg a méltatlanul üldözött nyelvi jelenségekkel kapcsolatban a mondanivaló terjedelmét is.
Jól tudom, hogy a babonák - nemcsak a nyelvi, hanem egyéb babonák is - rendkívül mélyen gyökereznek az emberek tudatában. Annyira, hogy az emberek nemegyszer komolyan neheztelnek arra, aki föl akarja világosítani őket, hogy megszabaduljanak a babonák visszahúzó hatásától. Tapasztalhatjuk, hogy még a fölvilágosultabbaknak is van néhány dédelgetett “házi” babonájuk. Biztosra veszem, hogy sokan rám is neheztelni fognak néhány szélesebb hatókörű “házi” babona kipellengérezése miatt. Azt is sejtem, hogy melyei azok a babonák, amelyeknek leleplezését a legtöbben fogják fájlalni. Ez azonban nem tarthat vissza a babonák elítélésétől.
Nem tarthat vissza elsősorban azért, mert meg vagyok győződve arról, hogy minden egyes babonának a pusztulása - akárcsak egy-egy boszorkány halála Petőfi János vitézében - egy fokkal világosabbá teszi a magyar nyelv használatára egy évszázad óta rátelepedő homályosságot. Nem tarthat vissza másodsorban azért, mert nem állítok föl semmilyen merev ellenszabályt az eddig szentségként tisztelt szabályokkal szemben. Célom a fölvilágosítás az élő nyelvhasználat alapján, a nyelvhelyességi elvek figyelembevételével.

1. “NE LÉGYEN EGY NAP, EGY PERC ELVESZÍTVE”
Írta Petőfi lobogó lelkesedéssel Az apostol című elbeszélő költeményben. A mindennapi beszédben hasonló kifejezéseket hallhatunk: “Végre, ez is el van intézve”; “A kérdés tegnap még nem volt tisztázva”; “Holnap a bolt csak este lesz becsukva”; “Ki lett tagadva az örökségből.” Ezeket a kifejezéseket közös névvel lenni + -va, -ve igeneves szerkezetnek nevezzük. Másképpen így is szokták nevezni: a létigével alkotott -va, -ve igeneves szerkezet. A szerkezetben a lenni igének valamennyi alakja szerepelhet: van, volt, lesz, lett, volna, lenne, lett volna, legyen. Néha az áll ige is kapcsolódhat a -va, -ve képzős határozói igenévvel. Például: “Nyitva áll az ajtó” (Arany: Családi kör); “Most biztosítva áll már: a jövő” (Madách: Az ember tragédiája); “És biztosítva áll nagyság, erény” (uo.).
Napjainkban országszerte el van terjedve az értelmiség körében az a tévhit, hogy a lenni + -va, -ve igeneves szerkezet magyartalan, német hatásra keletkezett ahogy régebben mondani szokták: germanizmus. Ezt a mérhetetlen kárt okozó babonát nyelvészek, nyelvművelők kezdték hirdetni a múlt század vége felé. Tőlük vették át a tanárok, akik vad fanatizmussal üldözték és üldözik ma is ezt az alaptalanul idegenszerűnek mondott szerkezetet.
Ezzel a babonával kapcsolatban kettős feladatot kell végrehajtanunk. Először is, ki kell mutatnunk, hogy a lenni + -va, -ve igeneves szerkezet járatos az irodalmi nyelvben és a köznyelvben, megvan a régi nyelvben és a népnyelvben is. Másodszor, be kell bizonyítanunk az idegenszerűség vádjának képtelenségét, amire - mint a nyelvhelyességi elvek alapján már tudjuk - több lehetőség kínálkozik. Ha e két követelmény közül bármelyiknek eleget teszünk, már félig nyert ügyünk van, mert akkor jogosan vádolhatjuk rövidlátással, gondatlansággal a babona híveit. Ha pedig mind a kettőnek eleget tettünk, akkor jogosan bélyegezhetjük nyelvrontóknak a szerkezet üldözőit. Kezdjük el tehát a kutatást az irodalmi nyelvből, a népnyelvből és a köznyelvből vett példákkal. A tüzetes példatárat - hogy a fejtegetés folytonosságát meg ne szakítsam - a fejezet végén közlöm.
Ha gondosan megvizsgáljuk a rendelkezésünkre álló forrásokat, akkor a idevonatkozó példák tanúskodása alapján kétségtelennek kell tartanunk, hogy a lenni + -va, -ve igeneves szerkezet legrégibb nyelvemlékeinktől fogva, tehát több mint 500 év óta otthonos nyelvünk minden rétegében.
A) A GERMANIZMUS BABONÁJA
Egészen bizonyos, hogy Balassinak, Károli Gáspárnak, Pázmánynak, Faludinak, Mikesnek, Berzsenyinek, Csokonainak, Vörösmartynak, Tompának, Petőfinek, Madáchnak és a fiatal Aranynak egy pillanatra se jutott eszébe, hogy a lenni + -va, -ve igeneves szerkezetnek a legkisebb köze volna a germanizmushoz. Ha egy kis statisztikai gyűjtést végzünk, kimutathatjuk, hogy Vörösmarty költői műveiben több mint 300-szor, Petőfi költeményeiben 200-szor, Tompa összes költeményeiben 220-szor, Arany költői műveiben 340-szer találjuk meg ezt a szerkezetet. És milyen nagy változatossággal! Ha klasszikusaink életre kelnének, és elolvasnák a szerkezetről 100 év óta összeírt cikkeket, kézikönyveket és nyelvtanokat, akkor vagy a saját műveiket dobnák a tűzbe - szégyenükben, vagy a nyelvhelyességi irományokat - haragjukban.
A germanizmus vádját valamikor az 1860-as évek táján agyalta ki néhány nyelvész, tanár és nyelvtaníró, és ez a koholmány egy-két évtized alatt járványként terjedt el nyelvészi és tanári körökben. Ha ebben a kérdésben tisztán akarunk látni, fehér lappal kell indulnunk.
A Jókai Kódex szövege, amelyben már mai formájában megtaláljuk a lenni + -va, -ve igeneves szerkezetet, a magyar nyelv 14. század végi állapotát tükrözi. Nem lehet kétséges, hogy az 1380 táján írásos szövegben olvasható szerkezet már jóval előbb ugyanebben a formában megvolt az élő nyelvben. Ebben az időben azonban még nem beszélhetünk német nyelvi hatásról. A germanizmus-vadászok tehát anakronizmust követtek el, összekeverték a korokat, mert nem lehet idegenszerű az a nyelvi eszköz, amely már abban a korban is járatos volt nyelvünkben, amikor a forrásul megjelölt idegen nyelv még nem hathatott nyelvünkre.
De vannak más bizonyítékaink a germanizmus babonájával szemben. Állítsuk egymás mellé a lenni + -va, -ve igeneves magyar szerkezetet, és azt a német szerkezetet, amelyet a németek a magyar szerkezet megfelelőjeként használnak. Magyarul így beszélünk: “Az ellátás biztosítva van”; “A levél meg volt írva”. Akik tudnak németül, azok így fordítják németre ezt a két mondatot: “Die Versorgung ist gesichert”; “Der Brief war geschrieben.” Hasonlítsuk össze a két szerkezetet. A német szerkezetben szereplő gesichert és geschrieben nem azt jelenti, hogy: biztosítva és írva, megírva, hanem azt, hogy biztosított, illetve: írott, megírt. Nyilvánvaló tehát, hogy a két szerkezet lényegesen különbözik egymástól. A magyar szerkezetben határozói igenév áll, a német szerkezetben múlt idejű (v. befejezett) melléknévi igenév. Ez legalább olyan nagy különbség, mint amennyire az alma különbözik a körtétől.
Továbbmenve, azt is megállapíthatjuk, hogy a németek igen sok esetben még csak nem is igenevet használnak a magyar -va, -ve igeneves szerkezet visszaadására, hanem egészen másképp szerkesztik a mondatot. Meglepő, hogy még az ablak nyitva van egyszerű kifejezést sem húzhatjuk rá a német kaptafára. Németül ez így van: das Fenster ist offen. Tehát se nem öffnend ‘nyitva’, se nem geöffnet ‘nyitott’. Az offen inkább olyasmit jelent, hogy: ‘nyílt’. Más példák a magyar és a német szerkesztés különbségére: “Meg leszel lepve” ‘das wird eine Überraschung für dich’ (= ez meglepetés lesz számodra); “Meg voltam akadva” ‘Ich wusste nicht was zu machen’ (= nem tudtam, mit is csináljak) stb. stb.
De van egy másik vád, azaz babona is az idegenszerűséggel kapcsolatban. A múlt század szemellenzős nyelvművelői azt tanították, és a mai nyelvművelők közül is sokan azt tanítják, hogy a szerkezet a latin szenvedő igeragozás hatására keletkezett.
Először is, akik tanultak latinul, jól tudják, hogy a latin szenvedő igéket, amelyek személytelen mondatszerkesztésre szolgálnak, a régi fordítók az esetek túlnyomó részében magyarul is szenvedő igékkel adták vissza. Éppen azért jártak el így, mert a latinban nincsen olyan szerkezet, amely csak megközelítőleg is hasonlítana a magyar lenni + -va, -ve igeneves szerkezethez. A “dictum est antiquis” kifejezést Károli így fordítja: megmondatott a régieknek. Eszébe se jut úgy fordítani, hogy: meg volt mondva a régieknek. Egyébként Károli csaknem minden latin szenvedő igét szenvedő igével fordít magyarra. Talán ez hat leginkább zavarólag ebben a kitűnő bibliafordításban a mai olvasó számára. Íme egy példa: “Ki jóllehet e világ fundamentomainak felvettetések előtt rendeltetett volt, de megjelentetett az utolsó időkben ti érettetek” (Péter 1. lev.). Apácai Magyar Enciklopediájában ilyesmiket találunk a latin szenvedő igék hatására: “hasonlóképpen helyheztettettek”; “csillagnak mondattathatik” stb.
Másodszor, a magyar -va, -ve igeneves kifejezéseket gyakran egész más kifejezésekkel kell megközelítően visszaadni latinul. Például: “Legyetek üdvözölve!” ‘Salvete!’; “Feledve nem lészen” (Pázmány) ‘Non erit in oblivione’ (= Nem lesz feledésben); “A folyó be van fagyva” ‘Flumen frigore constitit’ (= A fagytól beállt) stb.
Harmadszor, régi népdalainkban, amelyek a 17. századi daloskönyvekben maradtak ránk, de már nyilvánvalóan századokkal előbb szájrul szájra jártak, és terjedtek el országszerte, gyakran találkozunk a -va, -ve igeneves szerkezettel. Például:
Akár mennyek az világ végire,
Az tengernek tulsó szegletire,
Én szívembül nem lész kirekesztve,
Megkereslek, szívem, esztendőre.
Elég nagy szívemnek fájdalma,
Mellyért szívem búval rakva,
Hogy tőlem leszesz elválva,
Legyen Isten akarattya.
De el vagyok határozva,
Szabadságom el van zárva,
Ollyan vagyok, mint az árva,
Isten legyen jókkal áldva.
Akik azt állítják, hogy ezek a -va, -ve igeneves kifejezések a latinos -tattatik, -tettetik; -tattatott, -tettetett formákból keletkeztek, azok nem tudják megítélni, hogy valamely nyelv milyen mondattani formákat vehet át egy másik nyelvből.
Negyedszer, a magyarhoz legközelebb álló vogul és osztják nyelvben is megtaláljuk a létigével alkotott határozói igeneves szerkezetet. Ráadásul az osztják nyelvben még az alkotó elemek is hajszálra ugyanazok, mint a magyarban. Az osztjákban a határozói igenév képzője a -mán, amely ikertestvére a magyar -ván, -vén igenévképzőnek. A magyar nyelvből a -mán igenévképző kiveszett, de megmaradt a vele azonos eredetű -mány, -mény főnévképző (tartomány), amely a -vány, -vény főnévképzőnek ma is egyenrangú párja. Ide iktatok egy osztják határozói igeneves szerkezetet: lavem halmán ol, magyarul: lovam halván van, vagyis: meg van halva. A legközelebbi rokonnyelvek tanúsága szerint tehát kétség sem fér hozzá, hogy a magyar lenni + -va, -ve igeneves szerkezet gyökerei az ugor korba nyúlnak vissza, amikor őseink még hírét se hallották a latinoknak vagy a germánoknak (Nyelvőr, 102:279-81).
Ezek után önként vetődik föl a kérdés: hogyan történhetett meg, hogy erre az ősi szerkezetre a különféle rendű és rangú nyelvművelők mégis rásütötték a germanizmus bélyegét? Elemzésre egyáltalában nem vállalkoztak. Elég volt ennyit kijelenteni: ezt latinul is így mondják - tehát latinizmus, ezt németül is így mondják - tehát germanizmus. Eleinte inkább csak a szavakkal törődtek, de a szavak után fokozatosan a szólások, kifejezések, vonzatok, szerkezetek kerültek sorra. Így rótták meg többek között - a sok ezerből néhány példát kiragadva - ezeket: hangsúlyozni ‘akzentuieren’; tanulmányozni ‘studieren’; minden ok nélkül ‘ohne jede Ursache’; szeretetreméltó ‘liebenswürdig’; stb. stb. Már csak az hiányzott, hogy például a kő szavunkat is a germanizmusok közé sorolják avval az érveléssel, hogy a német-magyar szótárban a német Stein szó jelentéseként ezt találjuk: kő.
Az idegenkutatás tobzódását sokan kifogásolták. Jogosan! Mert a nyelvi eszközök, elsősorban a szavak eredetének vizsgálata sok szempontból előmozdíthatja ugyan a nyelvtudomány fejlődését, de a kifejezések, szólások, vonzatok több-kevesebb hasonlóságának kimutatása céljából végigpásztázni, gereblyézni, rostálni a körülöttünk élő összes népek nyelvét, és esetleg csak megközelítő, csupán látszólagos egyezés, hasonlóság alapján ráolvasni a magyar nyelv kifejezési eszközeire az idegen eredet szentenciáját - nem egyéb tudományos mázzal bevont szemfényvesztésnél. Az effajta nyelvészkedés heves tiltakozást váltott ki több oldalról. Arany is rosszallotta ezt az eljárást. Prózai írásokban és szatirikus versekben ítélte el a nyelvhelyeskedésnek ezt a formáját, mely végső soron oda torkollott, hogy a magyarok a környező nyelvek gyámkodása nélkül a legegyszerűbb gondolatokat, mondanivalókat se tudták volna kifejezni. Idézem Arany János idevágó sorait:
Kisütik, hogy a magyar nyelv
Nincs, nem is lesz, nem is volt;
Ami új van benne, mind rossz,
Ami régi, az meg tót.
                                                                 (1878)

Szót, ragot és képzőt idegenből mennyit oroztál
Attól fogva, hogy e négy folyam árja itat,
Miklosich és Dankovszky nyomán, s irigyelve babérjok,
Egy sereg ifju tudós rád bizonyítja mohón.
                                                                 (1881)

Ahogy indult a nyelvészet árja:
Árpád nyelve csak ferdített árja.
Mert a nyelvnek is van pestises járványa,
Ha nem volna, csinál doktora, bábája.
                                                                 (1861 körül)
B) AZ ÁLLAPOT-SZABÁLY BABONÁJA
Az 1870-es évek vége felé a lenni + -va, -ve igeneves szerkezetet az iskolákban már a leginkább üldözendő nyelvi eszközök közé sorolták. A -va, -ve üldözése azután továbbgyűrűzött, s behatolt az irodalmi körökbe. Annyira, hogy Arany János nem bírta tovább nézni ezt az esztelen nyelvrongálást, és 1879-ben a Margitszigeten Simonyi Zsigmondnak, a Magyar Nyelvőr nagy tekintélyű munkatársának egy cédulát adott át, melyre egyebek közt ez volt írva: “Be van az én szűröm ujja kötve”; “A Kállai utca ki van festve”; “Már a jelentés le volt tisztázva, mikor ő odajött”; “Ha le lesz írva, csak tedd a többihez”; “Mire a búza le lett vágva, beesteledett.” Ezek jogos magyar kifejezések.
Simonyi csak 1907-ben közölte a cédula tartalmát a Nyelvőrben, abban a tanulmányban, amelyet a lenni + -va, -ve igeneves kifejezések védelmében írt. Indulatos szavakkal ítélte el azt a kampányt, amelyet az iskolák folytattak a -va, -ve igenév ellen. Tanulmánya ezekkel a szavakkal kezdődik: “Valóságos őrület az, amit mostanában ezekkel a kifejezésmódokkal elkövetnek iskolai és irodalmi körökben. Országszerte el van terjedve az a balvélemény, hogy minden ilyen kifejezés hibás, magyartalan” (Nyr. 36: 385). Simonyi elsősorban az iskolát okolja ezért. Így folytatja: “Tanárainknak, tanítóinknak, könyvbírálóinknak olyan siralmas fogalmaik vannak a nyelv mivoltáról és nyelvünk életéről, hogy ilyen egyszerű kérdésekben nem tudnak eligazodni. Őnekik rendkívül csúnyán hangzanak azok a kifejezésmódok, amelyek ezrivel fordulnak elő régibb és újabb irodalmunkban, amelyeket széltiben használnak legjobb íróink s nyelvünknek legjelesebb művészei, s amelyek folyton-folyvást élnek Kárpátoktól Adriáig, még a legelrejtettebb falukban is... És tanítóink, akiknek ápolni és terjeszteni kell nemzeti nyelvünk gyökeres sajátságait, olyan kevéssé bízhatnak a saját nyelvérzékükben, hogy gondolkodás nélkül, szajkó módjára ismétlik vaskalapos nyelvtanosok alaptalan ítéleteit” (uo.).
Éles kifakadás ez a tanárokkal szemben. És ebben a formában szerfölött igazságtalan is. A lenni + -va, -ve igeneves szerkezet üldözésének ódiuma - nincs mit kertelni - a nyelvészek, nyelvművelők lelkét terheli elsősorban. És csak azután a tanárokét. Ha Arany János, a költő már 1879-ben aggódva nézte a tornyosuló veszélyt, a nyelvészek miért nem vették észre? Vagy ha észrevették, miért nem szálltak szembe azonnal a nyelvrombolókkal? Miért vesztegettek el hosszú évtizedeket ölbe tett kézzel?
Simonyi 1907-ben már bizonyára érezte, hogy a nyelvészek súlyos mulasztást követtek el, hiszen az ő feladatuk lett volna a magyar nyelv védelme, nekik kellett volna megvédeni nyelvünknek egyik ősi eszközét! Elhatározta tehát, hogy végre szembefordul az árral. Amikor azonban látta, hogy milyen vaskalapos sereggel kell megküzdenie, inkább a kompromisszumos megoldás mellett döntött.
Megszerkesztette az úgynevezett állapot-szabályt, amely úgy szólt, hogy csak akkor helyes és magyaros a lenni + -va, -ve igeneves szerkezet, ha állapotot jelöl. Evvel a mesterkélt állapot-szabállyal akarta megmenteni a -va, -ve igeneves kifejezéseknek egy részét: a kisebbik részét; eleve föláldozva a nagyobbikat.
A kompromisszum azonban ezúttal se vezetett jóra. Hiszen maguk a nyelvészek se tudták számos esetben eldönteni, hogy ez vagy az a kifejezés állapotot jelöl-e vagy sem. Napjainkban se tudják eldönteni. Az is zavarólag hatott, hogy az irodalmi alkotásokból jól ismert lenni + -va, -ve igeneves kifejezések jó része nem állt összhangban az állapot-szabállyal, amelynek határait éppen ezért folytonosan bővíteni kellett. Annyira, hogy az állapot szó már tartalmatlanná vált.
Az Értelmező Szótár így határozza meg az állapot fogalmát: “Az egyénnek testi-lelki minősége, helyzete, életének valamely szakaszán. Élettelen tárgynak hosszabb-rövidebb ideig tartó tulajdonsága.” Vizsgáljunk meg példaképpen néhányat a nyelvművelők által is helyesnek tartott irodalmi és köznyelvi kifejezések közül:
“Istennek ajánlva legyetek immár ti!” (Balassi); “A posztó meg van véve rég” (Petőfi); “Mária! bűneid meg vannak bocsátva” (Arany); “Az öreg pincér se gyanítja, Hogy versbe legyen kanyarítva” (Arany); “Ki vagy fizetve, béna koldus, S most meg fogsz halni” (Ady).
Mindenki előtt nyilvánvaló, hogy Balassi fegyvertársainak, az egri vitézeknek nem volt testi-lelki minőségük az Istennek való ajánlottság, tehát nem voltak ajánlott állapotban. Nyilvánvaló, hogy a posztónak nem volt hosszabb-rövidebb ideig tartó tulajdonsága a megvettség, tehát nem volt megvett állapotban. Nyilvánvaló, hogy a bűnök nincsenek megbocsátott állapotban, az öreg pincér nem volt kanyarított állapotban, a béna koldus sem volt kifizetett állapotban.
Ha azt mondom: meg vagyok veletek áldva, akkor nem vagyok áldott állapotban; ha azt mondom: a rag itt ki van téve, akkor a rag nincs kitett állapotban; ha azt mondom: legyetek üdvözölve, akkor barátaim nincsenek üdvözölt állapotban; ha azt mondom: ez a kabát már el van adva, akkor a kabát nincs eladott állapotban. És így tovább.
Mármost, jól gondoljuk meg! Vajon ki az, aki beszéd vagy írás közben hajlandó latolgatni, az ujjain vagy a kabátgombjain számolgatni, hogy melyik kifejezés jelöl állapotot és melyik nem? S ha mégis hajlandó, és ráébred arra, hogy egy sereg -va, -ve igeneves kifejezés kétségtelenül nem jelent állapotot, holott ezek a nem-állapotos kifejezések legnagyobb költőink, íróink legismertebb verseiben, műveiben is megtalálhatók, akkor elveszti az állapot-szabályba vetett hitét, de egyúttal arra az elhatározásra jut, hogy legcélszerűbb, ha a -va, -ve igeneves kifejezéseket valamilyen más megoldással pótolja. Ez az elhatározás, amiből idővel tömeges elhatározás lett, a -va, -ve igeneves szerkezet fokozatos háttérbe szorulását eredményezte, most már nemcsak az iskolákban, hanem a sajtóban is.
A nyelvészek, nyelvművelők közül sokan mind a mai napig nem ismerték el az állapot-szabály meddőségét, használhatatlanságát, káros voltát. Ahelyett, hogy már régen eltörölték volna a tudományos alapot nélkülöző szabályt, és jobban figyelembe vették volna a nyelvi valóságot, inkább azt a kényelmes eljárást választották, hogy a köznyelvi jelentéstől eltérő értelmet adtak az állapot szónak. Minden olyan igeneves kifejezésre, amelyet valamilyen oknál fogva nem zárhattak ki a használatból, rá akarták erőszakolni az állapot jelentést. Márpedig a köznyelvi jelentésnek önkényes megváltoztatása ebben az esetben éppúgy megengedhetetlen, mint minden más esetben. Ha a nyelvészek kifogást emelnek az ellen - joggal -, hogy a kereskedelemben a köznyelvi jelentéstől eltérő értelmet adjanak a bonyolít, kiszerel, göngyöleg szavaknak, akkor nekik maguknak sincs joguk ahhoz, hogy a nyelvművelésben önkényesen megváltoztassák az állapot szó jelentését, értelmét.
C) A SZERKEZET FUNKCIÓI
Aki eltéved egy labirintusban, nehezen találja meg a kivezető utat, mert a józanul megfontolt útkeresés helyett pánikszerűen akar menekülni. Így jártak a nyelvészek is a -va, -ve igeneves szerkezet esetében.
Pedig a 19. század végi kapkodást követő évtizedekben a nyelvészek közül többen is fölismerték a germanizmus babonájának romboló hatását és az állapot-szabály meddőségét. El kellett volna vetni mind a kettőt, és elölről kellett volna kezdeni a kutatást a nyelvi valóság alapján. Sajnos, ennek az ellenkezője történt. Újabban némely nyelvészek kijelentették, hogy a magyar nyelvben használatos lenni + -va, -ve igeneves kifejezéseknek nincs mindig hasznos funkciójuk. Szerintük minden egyes esetben el kell dönteni, hogy van-e a szerkezetnek a mondanivaló szempontjából hasznos funkciója, és csak azokat a kifejezéseket szabad használni, amelyek megfelelnek ennek a követelménynek.
Elképzelhetjük, hogy mi lett ennek a következménye! Hiszen soha senki addig nem határozta meg a szerkezet funkcióit! Hogyan várhatták tehát, hogy bárki is eldöntse: van-e a szóban forgó szerkezetnek ekkor vagy akkor hasznos funkciója?
Persze sokan érezték ennek a helyzetnek a tarthatatlanságát, és egy alkalommal, amikor egy nyilvános vita során határozottan síkra szálltam a lenni + -va; -ve igeneves szerkezet mellett, vitapartnereim fölszólítottak, hogy ha elutasítom az állapot-szabályt, akkor határozzam meg a szerkezet használatának szabályait. Ennek a kérésnek eleget téve próbáltam meghatározni a szerkezet funkcióit a magyar nyelvészek II. nemzetközi kongresszusán (1972) tartott előadásomban, amely kibővítve ugyanabban az évben nyomtatásban is megjelent a Magyar Nyelvőr 96. évfolyamának 4. számában.
Kutatásaim kiterjedtek a régi nyelvre, a népnyelvre, a köznyelvre, az irodalmi nyelvre, sőt a rokon nyelvekre is, ezek alapján sikerült fényt derítenem a szerkezet funkcióira és keletkezésére.
A magyar nyelv minden rétegének tanúsága szerint a szerkezet a cselekvés vagy történés EREDMÉNYÉNEK jelzésére jött létre.
Ha valamit beoltunk, akkor oltva van, régiesen oltván vagyon, vagyis az oltásnak az eredményét jelezzük. Az oltásnak kézzel fogható eredménye is van: az oltvány, amiből egy kis elmélkedéssel rájöhetünk arra, hogy a -ván, -vén igenévképző azonos a -vány, -vény főnévképzővel. Régen így beszéltek: Én is tanítván (= tanítva) vagyok, vagyis engem is tanít valaki, egy bizonyos tanítómester. Ezt az “Én is tanítván vagyok” kifejezést bizonyára mai nyelvérzékkel is mindenki úgy érezheti, hogy közel áll a ma is használatos másik kifejezéshez: Én is tanítvány vagyok. Innen már csak egy lépés kellett a -ván, -vén igenévképző és a -vány, -vény főnévképző különválásához (Nyelvőr, 102: 280).
Ha kiterjesztjük vizsgálódásunkat az osztják és a vogul nyelvre, ugyanarra a megállapításra jutunk: a létigével alkotott határozói igeneves szerkezet legközelebbi rokon nyelveinkben is a cselekvés és a történés eredményét jelzi. Az osztják és vogul szövegekben gyakran találunk efféle határozói igeneves kifejezéseket: Jól meg van mérve; A kutyák meg vannak kötve; Valahová el lett vive; A róka egy helyen el van rejtőzve; A suba ugyancsak ki van cifrázva; Ezért volt a rénszarvasbőr leterítve; stb.
Az eredmény jelzése a magyarban csakúgy, mint az osztjákban és a vogulban különféle irányokba ágazott el. Ez érthető. Ha ugyanis nem annyira a cselekvés vagy a történés köti le a figyelmünket, hanem annak eredménye (nem az oltás, hanem az oltvány), akkor a cselekvés és a történés mintegy mozdulatlanná merevedik. Így jöttek létre a cselekvés és a történés mozdulatlanná merevített (statikus) és ezáltal jobban szemlélhető formájából az alábbi funkciók:
a) Személytelen mondatszerkesztés Személytelen mondatszerkesztésre minden nyelvnek szüksége van. Meg is található minden nyelvben, legközelebbi rokon nyelveinkben ugyancsak. Ehhez sokféle eszköz állhat rendelkezésre. A magyarban ilyen eszköz többek között a lenni + -va, -ve igeneves szerkezet. A személytelen szerkesztésnek több indító oka lehet:
A beszélő nem ismeri pontosan a cselekvő személyt, tehát általános alanyt kell kifejeznie: “Az is tudván vagyon” (Bécsi Kódex); “Bármely szent emlék van csatolva hozzá” (Petőfi: A nemzetgyűléshez); “Szakmány módra van rám mérve minden óra” (Arany: Toldi); “De tán meg is van átkozva” (Kriza: Vadrózsák); “Katonának vagyok híva” (népdal); “Régóta be van bizonyítva” (köznyelv).
Megesik, hogy a beszélő ismeri a cselekvő személyt, de valamely okból nem látja szükségesnek, célszerűnek, illőnek megjelölni. Például: “kik parancsolván vannak tinektek” (Jordánszky Kódex); “Hol boldog évim följegyezve vannak” (Petőfi: Búcsú 1844-től); “Nincs talán még elfeledve a dal” (Tompa: A madár fiaihoz).
Az élőbeszédben igen fontos a szemlélet kérdése. A magyar nyelv, más nyelvekhez hasonlóan, ki tud fejezni egészen finom szemléleti különbségeket is. Ha a tegnapi napot élénken magam elé képzelem, mintegy a jelenben szemlélem, akkor a múltbeli cselekvés közlésére használhatok jelen időt is. Például: “Képzeld, tegnap, amint megyek az utcán, egyszer csak megállít egy ismeretlen ember, és így szól hozzám...”
A lenni + -va, -ve igeneves szerkezet kiválóan alkalmas ilyen szemléleti különbségek kifejezésére. A beszélő igen sokszor meg tudná jelölni a cselekvő személyt, mégsem teszi, mert figyelmének központjában nem az áll, hanem a cselekvés, amely statikusan szemlélve jobban kidomborítható, mintha dinamikus vagy narratív közlésmódot alkalmaznánk. Ha a bíráló ezt írja egy tanulmányról: “Az egész anyag rendszertelenül van összeválogatva”, akkor nem a szerző a fontos számára, hanem a rendszertelenség tényének megállapítása. “Ez mind szerda óta van tojva”, bizonygatta a hétvégi piacon a falusi elárusító asszony. Mondhatta volna így is: “Ezt mind szerda óta tojták a tyúkok.” Ő azonban nem azt akarta bizonygatni, hogy a tyúkok tojták a tojást, amire nem is lett volna szükség, hanem azt, hogy frissek a tojások.
Gyakran előfordul, hogy a cselekvést egyszerre többen is végezhetik, s ilyenkor különböző személyű alanyokat kellene egyetlen mondatban egyszerre használni. A személytelen igeneves szerkezettel jól meg lehet oldani ezt a problémát. Jó példa erre a sokat emlegetett, alaptalanul germanizmusnak bélyegzett, kárhoztatott kifejezés: százszor meg lett mondva neki. Az igazság ugyanis az, hogy ez a kifejezés semmilyen idegen nyelvből nem származtatható (németül többnyire így fejezik ki: “Man hat ihm tausendmal gesagt”), és teljesen beilleszkedik a magyar nyelv rendszerébe. Ezenkívül a százszor meg lett mondva neki a maga személytelenségével több személyre is utalhat: én megmondtam, ő megmondta, mi megmondtuk, ők megmondták. Nyelvi képtelenség volna ezt ragozott igével kifejezni, hiszen egyetlen mondatnak nem lehet négy alanya és négy állítmánya. Más példák az efféle mondatszerkesztésre: “Ezen nem lehet változtatni, véglegesen el van határozva”; “Annyit mondhatok csak, hogy el lesz intézve”; “Minden egy kártyára van föltéve”; “A kérdés nincs megoldva.”
Jól tudom, mások is bizonyára tudják, hogy miért van ez a nagy berzenkedés a százszor meg lett mondva kifejezés ellen. Azért, mert a nyelvművelők szerint a lesz és lett igealakot egyáltalában nem szabad használni -va, -ve igeneves kifejezések szerkesztésére. Hogy miért? Mert a nyelvművelők szerint a lesz + -va, -ve és a lett + -va, -ve mindig gyanúsítható germanizmussal, de egyébként sem igen alkalmas az állapot kifejezésére. A germanizmus és az állapot babonájának megdöntése után persze ez az önkényes ítélkezés automatikusan érvényét veszti.
Nem felejtettük el még Arany Jánosnak azt a nevezetes céduláját. Ha jól megnézzük a cédulát, láthatjuk, hogy lesz és lett igealakkal szerkesztett -va, -ve igeneves kifejezés is szerepel rajta. De Arany a saját költeményeiben is használ ilyen kifejezéseket: “Mire a nap még egyszer kisütne, Német zászló lesz oda felütve” (Török Bálint); “Aranyozva lettek a vad sziklák” (A lantos). Másoktól is idézhetünk példákat. Vörösmarty: “Teljesítve lesz parancsod” (Csongor és Tünde); “De a vihar megengesztelve lőn” (Mese a rózsabimbórul). Petőfi: “Még csak néhány perc És kockánk eldobva lészen” (Jőj el végre); “Ketté lett vágva múltja és jelenje” (Az apostol). Adynak egyik híres verse is idekívánkozik: “Ki előttem kis kérdőjel vala S csak a jöttömmel lett beteljesedve” (Elbocsátó szép üzenet). Illyés Gyulával zárom a sort: “az óceánhoz, a szigetvilághoz, ahonnan kizártan lettem bezárva” (Amiel udvarol).
b) Állapotjelzés Az eredmény jelzésének csupán altípusa az állapot jelölése, amely a lenni + -va, -ve igeneves kifejezéseknek jóval kisebb hányadára terjed ki, mint a nyelvművelők hirdették és hirdetik. Az idetartozó állapotjelző kifejezésekkel jelölhetem egyrészt a fizikai állapotot: ki van sütve, föl van forralva, ki van száradva, ki volt merülve, be volt rúgva, másrészt a lelki állapotot: meg volt tébolyodva, meg vagyunk elégedve, halálra volt rémülve. Ennek a szűkebb körű típusnak alapján szerkesztették meg a nyelvművelők a lenni + va, -ve igeneves szerkezet használatának a szabályát.
c) A cselekvés intenzitásának fokozása Tipikus magyar kifejezésmód, amely egyetlen más nyelvben se található meg. Példák: “Amit én csinálok, az meg van csinálva.” Értsd: jól meg van csinálva. - “Ha ő eltesz valamit, akkor az el van téve.” Értsd: nehéz megtalálni. - “Akit az Isten ver, az meg van verve.” Értsd: szörnyen, keservesen.
d) A mondanivaló színezése, tömörítése Gyakori eset, hogy a szerkezetben az igenév a mondanivaló szempontjából nem lényeges elem, csupán színezésre, kiegészítésre szolgál. Például: “A bögre csordultig volt töltve”; “A szobor egyetlen márványtömbből van alkotva”; “Mind a négy sarkába babám neve van varrva”; “A szeme vörösre volt sírva.” A közlő elsősorban azt akarja mondani, hogy a szeme vörös volt. Tömören közli ennek az okát is: a sírástól volt vörös.
e) A mozgás befejezettségének jelölése Egyes nyelvművelők azt állították, hogy a mozgást, helyváltoztatást jelentő igék nem alkothatnak igeneves szerkezetet. Ha azonban az élő nyelvet vizsgáljuk, ez az állítás megdől. Például: “De lám, mintha ördög volna belé bújva” (Arany: Toldi); “Feje a vállára van billenve” (Gárdonyi: A láthatatlan ember); “A kertben találtam meg, rá volt borulva a kerítésre”; “A bor egy csöppig ki volt folyva”; “A fa alól szedtem föl, le volt esve.”
f) Egyéb funkciók Az összefoglaló cím alá különféleképpen csoportosítható kifejezések tartoznak. Csak néhányat említek közülük:
Állandó kifejezések. - Ilyen esetekben a határozói igenevet sem ragozott igével, sem egyéb módon nem helyettesíthetjük. Példák: “Adva van egy derékszögű háromszög”; “Találgatásokra vagyunk utalva”; “Napjai meg vannak számlálva”; “Jó órában legyen mondva”; “Tétlenségre vagyunk kárhoztatva”; “Ki van rá rúgva”; “Sok szenvedésnek lesztek kitéve.”
Valamely tárgy esetleges helyének és odajuttatásának megjelölése. Például: “Nyitva volt az ajtó, azaz nem is nyitva, hanem a sarkából messze kihajítva” (Arany: Toldi szerelme); “Alig találtam meg a cipőm, oda volt dobva a sarokba”; “Nem tudtam elérni, a legfelső polcra volt lökve.”
D) A RAGOZOTT IGE BABONÁJA
Nyelvészek és laikusok egyaránt szokták hangoztatni - rendszerint gúnyolódva -, hogy kétségtelenül hasznos meghatározni a -va, -ve igeneves szerkezet legfőbb sajátosságait, legfontosabb funkcióit, de evvel még nincs teljesen megoldva a kérdés, mert nem kapunk útbaigazítást arra nézve, hogy milyen igékkel lehet és milyenekkel nem lehet -va, -ve igeneves szerkezetet alkotni. Nyilvánvaló ugyanis, hogy nem minden ige alkalmas erre a szerepre. Mindjárt sorolnak is ilyen alkalmatlan igéket: énekel, esik, ugrik, mutat, belép, mászik stb. És rögtön következnek a nagyágyúnak szánt példák is. Mert lám, nem szerkeszthetünk például efféle mondatokat: “Ez a nóta szépen van énekelve”; “Kovács Péter már 20 éve be van lépve a társaságba”; “A macska föl van mászva a fára”; “A mókus le van ugorva a fáról”; “Füge lesz neki mutatva” stb. Persze némelykor ilyen alkalmatlannak látszó igével is alkothatunk -va, -ve igeneves szerkezetet. Petőfinél például A helység kalapácsa című elbeszélő költemény Mutató Táblájában ezt olvashatjuk: “azonban az nincs megénekelve: hogy...” Az esik igére már előbb említettem példát. De nem is ez a lényeg.
Szomorú és egyúttal nevetséges dolognak tartom, amikor a magyar nyelv berkeiben többé-kevésbé jártas felnőtt emberek ilyen gyerekesen érvelnek, ilyen tudománytalanul okoskodnak. Hiszen sok más nyelvi jelenséggel kapcsolatban is argumentálhatnánk hasonlóképpen. Sajnálkozhatnánk azon, hogy nem kaptunk pontos szabályt arra nézve sem, hogy milyen igékből lehet és milyenekből nem lehet visszaható igét képezni. Nyilvánvaló ugyanis, hogy nem minden ige alkalmas erre. Nem fogalmazhatunk például efféle mondatokat: “Ez a nóta szépen éneklődik”; “K. P. már 20 éve belépődött a társaságba”; “A macska fölmászódott a fára”; “A mókus leugródott a fáról”; “Füge fog neki mutatódni” stb. Tehát papiroson minden igéből képezhetünk visszaható igét. De minek? És senkinek se jut eszébe, hogy komoly formában, közlés céljából a fentiekhez hasonló mondatokat szerkesszen visszaható igével.
Ugyanez a helyzet a lenni + -va, -ve igeneves szerkezettel kapcsolatban. Aki tanácstalanul áll, ha netalán döntenie kell, hogy mondhat-e, írhat-e ilyesmit: “Be van lépve a társaságba”; “Föl van mászva a fára” stb., az nem tud jól magyarul, vagy megromlott a nyelvérzéke. Magyar anyanyelvű ember ezeken egy pillanatig sem gondolkodik. Hiszen a szellemtelenül csipkelődők, gúnyolódók éppen azért sorolnak föl hajuknál fogva előráncigált példákat, mert maguk is jól tudják, hogy a kipécézett igék nem alkalmasak -va, -ve igeneves kifejezések szerkesztésére. De vajon csak önnönmagukat tartják képesnek ilyen döntés hozatalára? Azt gondolják talán, hogy rajtuk kívül más közönséges halandóknak folytonosan töprengeniük kell minden nyelvi eszköz használatán?
Nem hiszem, hogy bárkinek, akár élőszóban, akár írásban szüksége van ilyen mérlegelésre, latolgatásra, föltéve, hogy magyar az anyanyelve. Bátran állíthatjuk, hogy minden magyar anyanyelvű ember pontosan tudja, hogy mikor lehet használni a lenni + -va, -ve igeneves szerkezetet, hacsak nincs megfertőzve a nyelvi babonáktól. Annak idején a katonaságnál, ha egy honvéd bement valamilyen okból egy idegen legénységi szobába, és ott egy magasabb rendfokozatú személyiség, mondjuk: egy őrvezető is tartózkodott, akkor a honvéd így jelentkezett feszes vigyázzállásban: “Őrvezető úr, alázatosan jelentem, beléptem a legénységi szobába.” Egyetlen honvéd se mondta soha így: be vagyok lépve. Az egyik népdal ö-ző nyelvjárásban így kezdődik: “Fölmásztam az epörfára, Beakadt a gatyám szára.” Soha senkitől nem hallottam ezt így énekelni: “Föl voltam mászva az epörfára, Be lött akadva a gatyám szára.” Még attul sem, aki hírét se hallotta a szabálykönyvnek.
Mivel az állapot-szabály nem vált be, sokkal radikálisabb szabályt kellett kitalálni. Olyat, amin egy pillanatig sem kell gondolkodni. Találtak is hosszas keresgélés után a nyelvművelők. Eleinte csupán szórványosan emlegették, mintegy kísérletképpen, s csak néhány évtizede kezdték hivatalosan és széleskörűen alkalmazni azt a semmilyen gondolkodásra nem késztető, mesterkélt szabályt, amely így hangzik: Ha nem vagyunk biztosak a -va, -ve igeneves szerkezet helyességében, akkor használhatunk helyette ragozott, cselekvő igealakot.
Meg is látszik a tanács eredménye! Ha az ember a mai napilapokat, folyóiratokat olvassa, keresve is alig talál lenni + -va, -ve igeneves kifejezéseket. A mondatok olyan ügyes machinációval vannak fogalmazva és szerkesztve, hogy csaknem mindig ott büszkélkednek bennük megoldásként a nyelvművelők által javasolt ragozott igék: elintézték, megoldották, elhatározták stb. Az persze a ragozott igéből se derül ki, hogy kik intézték el, kik oldották meg, kik határozták el. Ugyanakkor eltolódik az egész mondatnak a hangsúlya, elsikkad a mondanivalónak a lényege.
Azok a nyelvészek azonban, akik a magyar nyelv kifejezésbeli gazdagságát nagyra értékelik, egyáltalában nincsenek megelégedve a ragozott ige egyeduralmának kinyilatkoztatásával. A kifejezési eszközöknek effajta szándékos csökkentése, tapasztalatom szerint, csak a magyar nyelvvel kapcsolatban volt lehetséges. Soha nem olvastam olyan angol nyelvkönyvet, amely azt tanította volna, hogy ha nem vagyunk biztosak valamelyik igeidő használatában, akkor használhatunk helyette más igeidőt. Sohasem olvastam olyan finn nyelvkönyvet, amely azt tanította volna, hogy ha nem vagyunk biztosak a partitívusznak nevezett eset használatában, akkor használhatunk helyette tárgyesetet.
A nyelvszegényítő tanáccsal szemben a valóság az, hogy nem használhatunk a -va, -ve igeneves szerkezet helyett tetszés szerint ragozott igét. Néhány példa: “Meg volt győződve, hogy a gyerek tőle származik, pedig ha elárulnám neki, hogy...”; “Meggyőződött róla, hogy a gyerek tőle származik.” Az igeneves szerkezet itt hiedelmet fejez ki, a ragozott ige pedig bizonyosságot. “Napjai meg vannak számlálva.” Nem mondhatjuk, hogy megszámlálták a napjait. “Ne verjetek itt sátrat, mert ki lesztek téve a szélnek.” Nem mondhatjuk, hogy kitesznek titeket a szélnek. “Ma egész nap be voltam fogva.” Nem mondhatom, hogy ma egész nap befogtak. Hogy nem a mesterkélt regulázás, hanem az élő nyelvhasználat adhat útbaigazítást, mutatják a szinte jelentéktelen formai eltéréssel járó lényeges jelentésváltozások még magán az igeneves szerkezeten belül is. Például: “Halálra voltak szánva” és “El voltak szánva a halálra”. Mindenki érzi a különbséget.
Az a törekvés, hogy mindenáron cselekvő személyeket keressünk olyan mondatokban is, ahol erre voltaképpen nincs szükség, terjengőssé teszi a mondatszerkesztést. Ugyanakkor bizonytalanná, hiszen a ragozott igealakok mindig határozott személyhez fűződnek, holott igen gyakran több különböző személy is végezheti egyidejűleg ugyanazt a cselekvést.
A ragozott ige erőltetett használata sokszor meghamisítja a mondanivaló lényegét, mert túlzott hangsúlyt ad a cselekvő személynek a cselekvés eredményével, a cselekvés tényével szemben. Olyan hangsúlyt, amely távol áll a közlő szándékától. Ez folyton-folyvást megmutatkozik, amikor valamilyen idegen nyelvű szöveget magyarra kell fordítani, mert az idegen nyelvű szövegek - angol, orosz, finn(!), német szövegek - gyakran tartalmaznak személytelen fogalmazást, s ezáltal szinte megoldhatatlan föladat elé állítják a fordítókat, mivel napjainkban a személytelen szerkesztésnek a “legális” lehetősége el van előlük zárva. Mit tehetnek tehát? Illegális lehetőségekhez folyamodnak. Ilyen lehetőség több is van. Az egyik a terjengős kifejezések alkalmazása.
Terjengős kifejezéseknek nevezik a nyelvművelők azokat, amikor a közlők több szót használnak, holott egy is elég volna. Ilyen kifejezések: befejezést nyert, felvételt nyert, elintézésre került, alkalmazásra talált stb. Tagadhatatlan, hogy a nyelvművelőknek igen nagy részük van a terjengős kifejezések elterjedésében, mert meggátolták a magyar nyelv rendszerének és szellemének megfelelő személytelen kifejezések alkalmazását.
A terjengős kifejezéseknél sokkal nagyobb kárt okozott a magyar nyelvnek a -t, -tt képzővel alkotott múlt idejű (befejezett) melléknévi igenév gátlástalan alkalmazása. Ez szintén kényszermegoldásként bukkant föl és terjedt el az üldözött -va, -ve igeneves kifejezések helyett. 
E) A “TÖTÖ” NYELV
A “suksük” nyelv mintájára “tötö” nyelvnek nevezem azt a magyartalan nyelvhasználatot, amikor egyesek - manapság elég sokan - a -t, -tt képzős igenevet használják névszói állítmányul. Például: Az ellátás nálunk biztosított; Az előzés megengedett; A probléma még nem megoldott stb.
A “tötö” nyelv a század elején kezdett itt is, ott is föltűnni, főleg a publicisztikában, de csak szórványosan. Az 1910-es években divatossá vált, és a nyelvészek is fölfigyeltek rá. A -t, -tt igenév magyartalan használata ellen Simonyi Zsigmond írt először a Nyelvőr 46. évfolyamában (1917), majd utána a következő két évfolyamban is. Rámutatott arra, hogy a -t, -tt igenévnek névszói állítmányként való használata ellenkezik nyelvünk rendszerével: hibás magyarság, amely a német nyelv egyik sajátos nyelvi eszközének utánzásaképpen jött létre. Hogy ez valóban így van, azt az előzőkben világosan láthattuk. Emlékezzünk csak vissza, hogy amikor a német “Der Brief war geschrieben” kifejezést szó szerint lefordítottuk, ezt kaptuk: A levél írott (megírott) volt, Amikor ezt a német kifejezést: Die Versorgung ist gesichert szó szerint lefordítottuk, ezt kaptuk: Az ellátás biztosított. A “tötö” nyelv tehát nem egyéb, mint a német melléknévi igeneves kifejezéseknek szolgai, magyartalan fordítása, vagyis telivér germanizmus.
Simonyi azt írta, hogy a -t, -tt képzős igenévnek szóban forgó használata ellenkezik nyelvünk rendszerével. Vajon szabályokba foglalhatjuk-e a -t, -tt igenévnek azt a használatát, amely nem ellenkezik, hanem összhangban áll nyelvünk rendszerével, hogy ennek alapján a helytelen használatra is rámutassunk? Igen, pontos szabályokba foglalhatjuk!
Ha teljesen elszigetelve, a szövegkörnyezetből kiragadva szemléljük ezeket a szavakat: adott, járt, beszélt, sikerült, nem tudjuk, hogy igeneveknek vagy igéknek minősítsük-e őket. Teremtsünk nekik szövegkörnyezetet, máris minden világossá válik. Ha főnevet teszünk utánuk: adott szó, járt út, beszélt nyelv, sikerült vállalkozás, akkor jelzőként állnak mint melléknévi igenevek. Ha személyes névmást, mutató névmást vagy főnevet teszünk eléjük: ő adott, a gyerek járt, az beszélt, ez sikerült, akkor állítmányi szerepet töltenek be.
A -t, -tt igenévképzővel ellátott igetövek eredetileg kizárólag igenevek voltak, és csak később, a szövegösszefüggésben váltak igévé, illetve a mondatban váltak igei állítmánnyá. Mindezt tudva, most már megfogalmazhatjuk a -t, -tt igenév használatának szabályait.
1. Használhatjuk a -t, -tt igenevet jelzőként: géppel írt levél; biztosított eljárás: bizonyított tétel; elvadult táj.
2. Használhatjuk a -t, -tt igenevet cselekvő igei állítmányként: Apám ma géppel írt levelet; a házigazda nekem teljes ellátást biztosított; A barátom egy tételt hatásosan bizonyított. - Ez esetben természetszerűleg tárgyas igékről van szó.
3. Használhatjuk a -t, -tt igenevet visszaható igei állítmányként: Ez a táj teljesen elvadult; A vállalkozás sikerült; Az ég beborult. - Ez esetben természetszerűleg tárgyatlan igékről van szó.
Nyilvánvaló, hogy csakis a második pontban követhetünk el hibát a -t, -tt képzős igenév használatával kapcsolatban, abban az esetben, ha a -t, -tt igenevet szenvedő névszói állítmányként használjuk, hiszen nem tehetünk minden formai átalakítás nélkül tárgyatlanná egy tipikusan tárgyas igét. Mindjárt meg is szerkeszthetjük a tiltó szabályt, negyedik pontként:
4. Nem használhatjuk a -t, -tt képzős igenevet szenvedő névszói állítmányként. - Nem mondhatunk, nem írhatunk tehát ilyesmit: A levél géppel írt; Az ellátás nekem biztosított; Ez a tétel hatásosan bizonyított.
Határozottan le kell szögeznünk, hogy aki ilyesmit leír, aki ilyesmit mond, az vagy nem tud jól magyarul, vagy megromlott a nyelvérzéke. Ha valaki ezt leírja, vagy mondja: Ez a lehetőség kizárt; A lakosok a folyó vizére utaltak; A csoport két tagja már adott; - tehát a “tötö” nyelvet használja, az ugyanolyan magyartalanságot követ el, mint aki elvéti a tárgyas igeragozást, és ilyesmit ír vagy mond: “Jól tettél, hogy megvettél.” A “tötö” járvány több szempontból is nagy károkat okoz a magyar nyelvnek.
a) Elmossa számos nyelvi eszközünk - a -va, -ve igenév, a -t, -tt igenév, a múlt idő - funkcióit. Annyira, hogy már igen sokan nem tudják, mikor melyiket kell használni. Ezáltal zavart okoz a mondanivaló megszerkesztésében. Szürkíti, szegényíti a nyelvet.
b) Megrontja az emberek nyelvérzékét, szétzilálja az egész nyelvi közérzetet. Azelőtt “jó magyar szokás szerint” megmosolyogtuk a külföldieket, ha eltévesztették a tárgyas igeragozást, például “Én tudom magyarul”, vagy ha ilyesmit mondtak: “Én látok szép lány.” Ez a megmosolygás talán nem volt illő dolog, de azt mutatta, hogy mindenki élénken reagál minden magyartalanságra. Manapság mondhat bárki bármit magyartalanul, a nyelvérzékükben megzavart emberek nem mosolyognak rajta, sőt utánozzák, és ilyen zagyvaságokat is képesek leírni: “Nyugodtak lehetünk, mert a feladat már megoldott.”
c) Rontja a magyar nyelv esztétikáját. Tudjuk, hogy nyelvünkben túlteng az e magánhangzó. Nem ritkák az efféle mondatok: “Szeged felett este, reggel fekete fellegek lebegtek.” Kevesen eszméltek viszont rá arra, hogy ugyanúgy, sőt még inkább túlteng a t mássalhangzó. Nemcsak mint hang, hanem mint nyelvi elem. Tartsunk egy futólagos szemlét a t birodalmában: -t a tárgynak a ragja; -t, -tt a múlt idő jele; -t, -tt-vel képezünk igékből mellékneveket (kopott, rekedt, rohadt); -t, -tt-vel képezzük a szenvedő igét (a törvény elfogadtatott; börtönbe vettetett); a múlt idejű melléknévi igenevet (a tatarozott tetőre másztak föl); a műveltető igét (tíz kést élesítettetett); t-vel kezdődik a gyakran előforduló második személyű névmás (te, ti); t-re végződik sok gyakori határozószó (itt, ott, alatt, fölött stb.). Nem véletlen, hogy egész mondatokat szerkeszthetünk csupa e-vel és csupa t-vel. Például: “Te tetted e tettetett tettet?” Ez ugyan mesterkélt mondat, de ha “A szónok állításai szerfölött vitásak” helyett ezt mondja vagy írja valaki: “...szerfölött vitatottak”, mint ahogy ez ma szörnyen divatos, akkor egyetlen szóban többszörösére növelte a t hang, illetve a t betű számát. És ezt eredményezi fokozott mértékben a -t, -tt igenévnek névszói állítmányként való használata. Például: “Ez a gyermek is veszélyeztetett”. Örvendetes dolog, hogy már mások is fölhívták a figyelmet a t-nek erre a tobzódására. Kemény Gábor nyelvész is rámutatott a gyakran használt t egyhangúságára: “A jelzőként használt, egymás után következő -t, -tt képzős befejezett melléknévi igenevek (érdekelt, továbbjutott, aratott) monotonná, fülsértően kattogóvá teszik a szöveget, különösen ha a »nyújtott« állítmány időjelét és a »teljesítményt« tárgyragját is ideszámítjuk” (Élet és Tudomány, 1979. 33. sz.).
d) A “tötö” nyelv veszélyezteti klasszikus költőink, íróink műveit, legkiválóbb alkotásait, legismertebb, gyakran idézett sorait. Nemegyszer előfordult, hogy amikor irodalmi műveltségű ismerőseim előtt elmarasztaltam a magyartalanul használt -t, -tt igenevet, és igazolásul ilyen példákat idéztem: “Nincs veszve bármi sors alatt, Ki el nem csüggedett” (Vörösmarty); “Be van fejezve a nagy mű” (Madách), vitapartnereim megjegyezték, hogy itt a -va, -ve szerintük helytelen, és bizony Vörösmarty, illetve Madách másképp is írhatta volna azt a bizonyos sort. Ha a “tötö” járványnak nem vetünk gátat, és nyelvünk nem szabadul meg tőle, akkor legnagyobb íróink és költőink művei néhány évtized múlva olvashatatlanná válnak a bennük található és az írott nyelvből azóta már-már teljesen száműzött -va, -ve igeneves kifejezések miatt.
e) A “tötö” járvány tovább mélyíti azt a szakadékot, amely egyfelől a beszélt köznyelv, a népnyelv, másfelől a publicisztika és a kevésbé igényes irodalmi nyelv között van. Mert a köznyelvet beszélő emberek többsége - a divatmajmolók kivételével - gyakran használják beszédjükben a -va, -ve igeneves kifejezéseket. Legalábbis egyelőre. Addig, amíg a rádió és a televízió nyelvébe is behatoló “tötö” ragály meg nem fertőzi őket.
A magyar nyelvészek, nyelvművelők Simonyi Zsigmond említett cikkeinek megjelenése óta, 60 éven át keveset tettek, hogy megakadályozzák a “tötö” járvány terjedését, amely minden babonánál jobban pusztította és pusztítja a lenni + -va, -ve igeneves szerkezetet, az amúgy is elszürkült magyar igeragozásnak egyik értékét. Egyesek nemcsak hogy nem akadályozták, hanem még elő is mozdították ennek a járványnak elharapózását. Van néhány olyan nyelvész és filológus, aki nem riad vissza a “tötö” nyelv használatától, sőt olyan is akadt, aki védelmébe vette ezt a magyartalanságot.
Lőrincze Lajos volt a közelmúltban az első, aki tollat ragadott, hogy szembeforduljon vele. Az Élet és Irodalomban közölt cikkében (Meg vagyon írva, 1978. 9. sz.) a példák seregével pellengérezte ki, és bélyegezte a germanizmus szülöttének ezt a járványt. Röviddel utána Éder Zoltán az Édes Anyanyelvünk folyóiratban (1979. 2, sz.) ostorozta szenvedélyes szavakkal, Arany Jánosra hivatkozva, ezt az “őrültséget”.
Nem kevésbé szenvedélyes szavakkal kelt ki ellene Kolozsvári Grandpierre Emil (A nyelvészet és a nyelvtények, Kritika, 1979. 4. sz.). Szerinte a nyelvművelés egyik legnagyobb bűne, hogy “nem fordult szembe határozottan azzal az évszázados hadjárattal, amit rövidlátó tanárok, újságírók és mások a lenni + -va, -ve igeneves szerkezet ellen folytattak”. Ennek a mulasztásnak eredményeként terjedt el - írja - a “tötö” nyelv (meghökkentő példája: A szélhámos leleplezett), amely nemcsak csúnya, egyhangú, hanem sérti az ép nyelvérzéket és a józan észt.

Ha visszatekintünk az elmondottakra, és a nyelvhelyesség ítélőszéke elé visszük a méltatlanul vádolt, igazságtalanul üldözött lenni + -va, -ve igeneves szerkezetet, akkor a nyelvhelyesség elveit, nyelvünk “törvényeit”, a nyelvtörténet tanulságait mértékül véve csak azt mondhatjuk: “tősgyökeres magyar szerkezet, az őshazából hoztuk magunkkal”.
A nyelvészeknek éppen azért kötelességük, hogy jóvátegyék mulasztásukat. Hiszen ők voltak azok, akik a közelmúltban is hevesen tiltakoztak, amikor Erdődy János kinyilvánította, hogy a nyelvészek hümmögő, passzív magatartása miatt sorvadt el a magyar igeragozás. Nem a jogos vádak ellen kell tiltakozni, hanem erőteljesen szembe kell fordulni a nyelvrombolással. Addig, amíg nem késő!
A lenni + -va, -ve igeneves szerkezet ügyében csak akkor várhatunk javulást és fordulatot, ha egyértelműen kinyilvánítjuk - tanulmányokban, cikkekben, kézikönyvekben, tankönyvekben -, hogy a létige minden alakjával, tehát a lesz és a lett igealakkal is alkothatunk -va, -ve igeneves szerkezetet. Éppen úgy, ahogy a példák sokaságának tanúsága szerint az egész magyar nép, minden magyar költő és író, minden időben alkotott és alkot.

Példák az irodalmi nyelvből
Jókai Kódex: “kinek mindenek valának megjelenve.” Bécsi Kódex: “Az is tudván vagyon.” Müncheni Kódex: “mert mondván vagyon a véneknek.” Apor Kódex: “fogva vagyon édes szűz Mária.” Jordánszky Kódex: “kik parancsolván vannak tinektek.” Debreceni Kódex: “Tudván Jézus, hogy immár minden végezvén vagyon.” Érsekújvári Kódex: “Az idvességemnek úta nékem ez éjjel lőn mutatván.”
Balassi Bálint: “Az versszerző neve fel vagyon jegyezve”; “Istennek ajánlva legyetek immár ti!” Pázmány Péter: “Az egész világ előtt tudva leszen” (Préd.); “akik elfáradtatok és bűn terhével súlyosítva vagytok” (uo.). Szenczi Molnár Albert: “Mert ő olyan mint a jó termő fa, Mely a víz mellett vagyon táplálva” (1. zsoltár); “Boldog az, akinek nagy bűnös volta Istentől nincs neki tulajdonítva” (32. zsolt.); “Hogy még sem ég, sem föld nem volt formálva” (90. zsolt.). Zrínyi Miklós: “Van kötve koronád holdból és szép napbul” (Szigeti veszedelem); “Kegyetlen sastoll van szegezve paizsán” (uo.). Gyöngyösi István: “Megyen az setétség előtte szaladva, S az tengereken túl vagyon már haladva” (Murányi Vénusz).
Mikes Kelemen: “Itt vagyon a mi rakás kenyerünk elhintve” (Törökországi levelek); “Akit az Isten oltalmaz, meg vagyon oltalmazva” (uo.); “Ebül vagyunk szállva” (uo.); “Ezek két házra vannak elosztva” (uo.). Faludi Ferenc: “Már az udvarnak is meg vagyon mondva az isten hozzád”; “Ez a munka egyenesen a nemes úrfiak oktatására vagyon intézve”; “a lagzi nem volt érdeméhez szabva”; “amint meg vagyon ígérve és írva”; “ne kiméllenék a költséget, meg lészen fizetve.”
Vörösmarty Mihály: “Széles kalap van nyomva fejébe” (Becskereki); “Hozzád vagyon láncolva szellemem, Hozzád van az teremve, mint az ág” (Laurához); “És ezért lőn telkéből kizárva” (Csik Ferke); “Válasszon a kisasszony a három közül egyet, s kettő büntetve lesz” (A fátyol titkai); “Ezen levélben uraságod igen meg vart dicsérve” (uo.); “De mindörökre számkivetve légy” (Csongor és Tünde); “Teljesítve lesz parancsod” (uo.); “S őrhelyére mindenik Álljon el, míg híva nem lesz” (uo.).
Petőfi Sándor: “Hol boldog évim följegyezve vannak” (Búcsú 1844-től); “Mindenféle zsinorral úgy Ki volt kanyargatva” (A jó tanító); “Még csak néhány perc, És kockánk eldobva lészen” (Jőj el végre, valahára); “Ez volt mindeniknek fejében föltéve” (János vitéz); “S szívemből is ki vannak irtva már Az elválástól támadott sebek” (Tündérálom); “De ahhoz szokva még ottan se voltam” (Az apostol); “És én csak azt mondom nemzetemnek... figyelme nem lesz eltékozolva” (Úti jegyzetek); “A magyar mérték és rím még nincs meghatározva” (Előszó).
Tompa Mihály: “Midőn szennyes pályája futva volt” (Márványszobor); “A nagy kérdés nincsen megoldva” (Éjjel); “Kétség s titok föl lesz derítve” (uo.); “Feje nyitott szemmel lábához hullva van” (Sírboltban); “Minden feledve lett” (A halász). Madách Imre: “Előtted egy öröklét van kitárva” (Az ember tragédiája); “Be van fejezve a nagy mű” (uo.); “Mert arra van teremtve” (uo.); “Jól tudtam én, hogy amit tesz atyám, Az jól van téve” (uo.); “mink vagyunk hivatva E ronda démont féken tartani” (uo.); “El ám, de kulcsa nincs tengerbe vetve” (uo.); “Helyette minden úgy el van lapulva” (uo.); “kényszerülve lesz Engedni az anyag kívánatomnak” (uo.); “És biztosítva áll nagyság, erény.” Arany János: “Még is meg van halva” (A tudós macskája); “Aranyozva lettek a vad sziklák” (A lantos); “A nagy játékrendből ki lesz hagyva” (Az agg színész); “Három nehéz munka lesz nyakába mérve” (Rózsa és ibolya); “Egyszer - amint füllel földön fekve vala” (Murány); “De lám, mintha ördög volna belé bújva” (Toldi); “Nem bánja, ha Lőrinc oda van is értve” (Toldi szerelme); “Szorítva nyakára egy drága zsinór van” (uo.); “Nem, nem! az a titok nincsen elárulva” (uo.).
Jókai Mór: “Ha ez összecsap a terhes hajóval, egyszerre el lesz süllyesztve mind a kettő” (Az aranyember); “Nagyon rendszeresen van az elintézve” (uo.); “Önnek a hajója biztosítva volt a trieszti biztosító társulatnál” (uo.); “Dicsőült I. Ferenc császárnak arany szavai minden liferáns emlékkönyvébe fel lesznek jegyezve” (uo.); “Rögtön ki lett küldve egy commissio” (uo.); “összeesküvő versenytársai ki lettek játszva” (uo.); “Ehhez lett utasítva a kérdéses ügy” (uo.). Mikszáth Kálmán: “Meg vagyok elégedve, amice” (Szent Péter esernyője); “Az egész csehországi birtok csak a rokonok számára volt kigondolva” (uo.); “Aki a verebek elijesztésére van hivatva” (uo.); “Így vagyon ez feljegyezve Márton híres szakácskönyvében” (uo.); “az ágy el volt öntve vérrel” (uo.); “A kilenc asszonyság erkölcsi pellengérre lett állítva” (uo.); “ha oda lesz írva a sírkövére, hogy nemes ember, a saját penicillusommal vakarom le” (uo.); “És ebben az egyben van elhibázva” (uo.).
Móricz Zsigmond: “A tarisznya a szögről le volt véve” (Betyár); “a társadalom úgy van berendezve” (uo.); “ezzel el volt intézve az egész dolog” (uo.); “mindhárom eset vakmerően volt végrehajtva” (uo.); “csak öt forintom legyen félretéve” (uo.); “nagy darab parizer volt belecsavarva” (uo.); “az van feltételezve, hogy a közrend egyformán megvédelmez mindenkit” (uo.). Krúdy Gyula: “Ki van vetve a háló a barátunkra” (Utazások a vörös postakocsin); “kellemes illatokra volt teremtve” (uo.); “mintha az ősz és a tavasz színeiből volna összerakva” (uo.); “Olyan csók volt, úgy is volt szánva” (uo.); “eredete révén predesztinálva van” (uo.); “ezerlírás utalvány van a kesztyűjébe rejtve” (uo.).
Ady Endre: “De éltem, sorsom ki van mérve” (Szeress engem, Istenem); “Szép bölcs fejeddel, mely hogyha akarod, Vagy nem akarod, meg lesz koszorúzva” (Vén diák üdvözlete) “S legtöbbet az ér, aki meg van halva” (Csépel az idő); “Nagy titkokkal bele van edzve Szemünkbe” (Akit egyszer megláttunk); “Rájuk van a Jövő vetve” (A Ma kiebrudaltjai). Kosztolányi Dezső: “gallérja otthonosan ki volt gombolva” (Édes Anna); “A kocka el volt vetve” (uo.); “karrierjét voltak hivatva előmozdítani” (uo.); “Vallatgatták, hogy van megelégedve” (uo.); “Nem vagyok neki bemutatva” (uo.); “minden bútor és kis tárgy be volt avatva tervébe” (uo.).
Veres Péter: “nem azon volt az izgalom, hogy lesz learatva, hanem” (Szűk esztendő); “Estefelé ki lett azért szántva” (uo.); “ide lettek irányítva vagy innen máshová” (Számadás); “Akkor pedig mire ideér, meg lesz veszve” (Pályamunkások); “Ha nem tudja, akkor el van átkozva” (uo.). Karinthy Ferenc: “annyira el van szigetelve a földkerekség többi népétől” (Epepe); “talán rendelve voltak valahova” (uo.); “Ez az állomás pirossal volt bekarikázva” (uo.); “A szobája ma is rendbe volt téve” (uo.); “A térség másként volt kiképezve” (uo.).
Tabi László: “Meg vannak őrülve” (Tücsök és bogár); “Nem lennék meglepve, ha” (uo.); “Bocsánat, de nem vagyok kialudva” (uo.); “Elég jól el van találva” (uo.). Szabó Magda: “két (részletre) vásárolt tájkép van feltüntetve” (Régimódi történet); “nincs annyira megijedve” (uo.); “kevesli a kosztpénzt, és semmivel sincs megelégedve” (uo.); “a haja kétoldalt le van húzva” (uo.); “aztán majd le leszek kötve úgyis” (uo.).
Kolozsvári Grandpierre Emil: “Ha még nincs eljegyezve, engedje meg, hogy bemutatkozzam” (Hullámtörők); “Védve vannak a bombatámadásoktól” (uo.); “kiadó és szerző egyformán érdekelve volt a kézirat ártalmatlanságában” (uo.); “a Kapás utcában van bejelentve” (uo.); “inkább arra, mert ez már meg van terhelve” (uo.). Tersánszky J. Jenő: “Mintha eleve csavargónak lett volna rendelve” (Kakuk Marci); “Csak dolgozzatok, hogy asszonyotok meg legyen veletek elégedve” (uo.); “A kocsisoknak és kocsisnéknak is ki lett adva, hogy” (uo.); “Már én el voltam rá készülve” (uo.); “Össze vagyunk mink is paklizva” (uo.); “az új pakli kártyák meg vannak jegyezve a hátukon” (uo.).

Népnyelvi példák
Kriza János: “Erigy Pista haza! bé van a ló hajtva” (Vadrózsák); “Attól én meg vagyok fosztva, A jó mind másnak van osztva” (uo.); “Hadd hervadjon mulandó virága, Fonnyadt szára szívemhez lesz zárva” (uo.); “Az óriás tarisznyája kilenc bihalbőrből volt csinálva” (uo.); “a kova a zsebiből el vót esve.” Erdélyi János: “Akit én szeretek, meg van az szerezve” (Népdalok és mondák); “De az ő hívsége nem lesz elfelejtve” (uo.); “Pej paripám arra vagyon szoktatva” (uo.); “Szerelem van itt elvetve, Reá búbánat ültetve” (uo.); “Be vagy te a szívembe kerítve” (uo.). Horger Antal: “Az ő fejrevalója meg lesz tágítva a fején” (Hétfalusi csángó népmesék); “Hát a molnár éppen nem volt otthon, el volt menve az erdőre fáért (uo.); “de azok el lesznek aluva” (uo.); “a nagyobb néném egy hollóhoz van férjhez menve” (uo.); “ki volt hirdetve” (uo.). Széki népmesék: “Nézd meg a kicsi kamrámat, milyen szépen be van rendezve”; “A kutya el volt aludva, nem hallotta meg”; “Egy csepp bor sincs a hordóban, a dugó ki van esve”; “A fazék fel van borulva”; “abba aztán egy csepp zsír se volt, mind ki volt nyalva”; “Szép a búza, meg is van már érve”; “A cipője a küszöbre volt dobva”; “A zsák alma oda volt állítva az ajtóhoz.” Tombácz János meséi: “Rám lött fogva, hogy kétszamaras juhász”; “pillanatok alatt szét lött szödve”; “Mög lött vasalva a ló mind a négy lábára”; “Mög lösz bocsájtva mindön bolond beszédöd”; “Annak mög a feje le van vágva, oda van melléje téve”; “Én mög nagyon mög löszök büntetve”; “Soha ez a szó nem lött főhozva”; “Egy takaros kard ki van nyőlve a fődbű.” Jugoszláviai magyar népmesék: “A királykisasszony Jancsi felé van fordulva”; “De ez nagyon jól van megteremtve, ahogyan van”; “Nála ki van téve a cégér”; “Le van a sarka vágva”; “Hát mikó lesz eladva?”; “Meglátták, hogy ki van véve a kő onnan, és oda van téve helyére a borozdába.”

Nyelvtudományi példák
Simonyi Zsigmond: “Minden nyelvben meg van örökítve” (A magyar nyelv); “Nem a fülnek, hanem a szemnek van szánva” (uo.); “ez a helyett volt mondva, hogy” (uo.); “Ezer meg ezer becses és finom gondolat van bekebelezve és megtartva” (uo.); “Általánosan el volt akkor terjedve az a nézet” (uo.); “Valaha az igéknek legnagyobb része így volt ragozva” (uo.). Munkácsi Bernát: “ugyanazon szolgálatot vannak hivatva teljesíteni” (A vogulok népköltése); “már az első benyomásai után úgy volt meggyőződve, hogy” (uo.); “Mindezen tudósítások szintén orosz útleírásokból vannak átvéve” (uo.); “az erdőben egy bálványkép van részére fölállítva” (uo.); “mint áldozó papok kellőleg ki vannak elégítve” (uo.); “Közülük az egyikre, mely első helyre volt állítva, valami madárnak csontváza volt akasztva” (uo.); “oszlopokra voltak helyezve” (uo.); “emberi hasonlatosságra voltak kifaragva” (uo.). Mészöly Gedeon: “latin nyelvű szövegbe vannak beleszőve” (Ómagyar szövegek); “bizonytalan időre el volt vonva a kutatók vizsga tekintete elől” (uo.); “erdővel és mocsárral van körülvéve” (uo.); “eme rávonatkoztatás birtokviszonnyal van érvényre juttatva” (uo.); “Így nevezik álloványnak azt a helyet, ahol a víz meg van állva” (uo.); “az utóbbi alakok meg vannak toldva a lokativuszi eredetű -a raggal.” Zsirai Miklós: “Képviselve van benne az északi elem is” (Finnugor rokonságunk); “alkalmi megfigyelések kényére-kedvére vagyunk utalva” (uo.); “faágyakkal vannak berendezve” (uo.); “a fölsőnek kifelé van fordítva a szőrös oldala” (uo.); “Az egyetemi oktatás kérdése még ma sincs megfelelő méltányossággal elintézve” (uo.); “E szép sorok Egy epizód a Kalevalából c. cikkében vannak közölve” (uo.). Lőrincze Lajos: “A személynév... össze van nőve viselőjével” (Nyelv és Élet); “magyar nyelvi tudásunkkal magunk sem lehetünk mindig megelégedve” (uo.); “múltunknak egy része bizonyos fokig el van zárva előlük” (uo.); “mi az, ami tájhoz van kötve” (uo.); “el van belőlük tüntetve a magyar hangképzésnek egyik legjellemzőbb sajátossága” (uo.); “csak ebben az említett kapcsolatban szerepel... tehát szinte el van szigetelve” (uo.); “Következetesen ki van egészítve” (uo.); “nincs is jól kapcsolva a tárgyhoz” (uo.); “A nyersanyag elő van készítve” (uo.); “általánosan el van terjedve” (uo.); “ki leszünk téve a félreértésnek” (uo.); “Mert így van közölve” (uo.); “Fel van jegyezve több változat is” (uo.); “szűk területre van korlátozva” (uo.); “Ez tudományosan egyáltalán nincs bebizonyítva” (uo.); “nem is áll távol azoktól a kifejező eszközöktől, amelyek nyelvünkben eddig adva voltak” (uo.). Antal László: “függetlenül attól, hogy az eredetiben miként lett körülírva, kifejezve” (A jelentés világa); “mélyen át volt itatva a pszichológista szemlélettel” (uo.); “ezek meg vannak fogalmazva” (uo.); “A kutya az állatnak van alárendelve” (uo.); “Úgy vagyunk teremtve, hogy” (uo.); “teljes egészében a kontextusok kényének lennének kiszolgáltatva” (uo.); “más grammatikai rendben vannak megszerkesztve” (uo.); “a nyelv nincsen említve” (uo.).

2. ŐKET - AZOKAT
Az őket, vagyis a 3. személyű személyes névmás többes számú tárgyesete és az azokat, vagyis a távolra mutató névmás többes számú tárgyesete csupán összefoglaló címül szolgál a szóban forgó névmások valamennyi esete, illetve ragos alakja helyett. A személyes névmás esetei, illetve ragos alakjai: ő, őt, benne, belőle, belé, nála, tőle, hozzá, rajta, róla, rá, vele stb. A mutató névmás megfelelő esetei, illetve ragos alakjai: az, azt, abban, abból, abba, annál, attól (attul), ahhoz, azon, arról, arra, azzal, avval stb. A továbbiakban az egyszerűség kedvéért csak személyes és mutató névmásról beszélek.
Összefoglaló névvel visszautaló névmásoknak nevezzük őket, mert alapvető funkciójuk az, hogy visszautalnak egy előzőleg már említett személyre, állatra, növényre, dologra. Azoknak a neve helyett állnak. Ha nem volnának visszautaló névmások, mindig meg kellene ismételni a szóban forgó személynek stb. a nevét. Velük kapcsolatban három nyelvi babona van forgalomban.
A) AZ “Ő SZEMÉLYRE, AZ AZ DOLOGRA VONATKOZIK” BABONÁJA
A múlt század közepén merült föl az a kérdés, hogy mikor használjuk visszautalásra a személyes névmást és mikor a mutató névmást. Brassai Sámuel polihisztor, akit egyebek között nyelvészként tartanak számon, foglalkozott először evvel a problémával egy tanulmányban, és azt a szabályt állította föl, hogy “Ő személyre, az dologra vonatkozik”. Ma is sokan vannak, főleg laikusok, akik így vélekednek. Nagyon egyszerű és könnyen megtanulható szabály, s az első pillanatban igaznak is véljük, hiszen látszólag már az elnevezés is “bizonyítja”, hogy az ő mint személyes névmás, csakis valamely személy neve helyett állhat. Ebből persze magától következik, hogy minden egyéb (fogalom, állat, növény, dolog) neve helyett csakis az az állhat.
Arany János, aki nemegyszer szállt szembe a nyelvészek légből kapott állításaival, ezúttal is ellenzéki álláspontot foglalt el a nyelvi valóságra hivatkozva, és egyenesen ingerült hangon fordult szembe Brassai papírosszabályával. A Visszatekintés című tanulmánysorozatban (1861) lakonikusan és kategorikusan ezt írta: “nem igaz, hogy az ő csupán személyre, az csupán dologra vonatkozik.” Ehhez hozzáfűzi: “Jól van, tisztelt uraim, de nem sejtik-e, hogy önök e szabálya szerint az egész nemzet rosszul beszél magyarul?” Példákat idéz a népnyelvből, a régi nyelvből, az irodalmi nyelvből és a köznyelvből: “Be van az én szűröm ujja kötve, De nem tudod, rózsám, mi van benne; Túrós tészta, derelye, Egyél, rózsám, belőle; Felszántottam Cegléd utcát ugar gyanánt, Belé vetem a rózsámat búza gyanánt; Vegyen kegyelmed benne (= belőle), amennyit akar... Úgy ada felesége egyet az étekfogónak belőle” (Cserei); “Benne termő férgek erős gyökerit megőrlik” (Berzsenyi); “Vedd ki belőle (táskából) a régi holmit, s rakd belé ezt meg ezt.”
Arany a példák fölsorolását evvel a megjegyzéssel zárja le: “Valóban nem tudom, én vagyok-e nevetséges, hogy ily kézzel fogható dolgot magyarázok, vagy ama túl aggódó stilisztáink, akik nem merik használni a személyragos formát.” Ez oldalvágás volt a nyelvi babonáknak könnyen behódoló publicistákra, írókra. De a nyelvészek is kapnak egy oldalvágást: “Ki azon feltételből indul ki, hogy az élő nép... hibásan, szabálytalanul beszél, következőleg a nyelvtudós tiszte megszabni a korlátokat, oktrojálni a törvényeket, melyek határai közt szabad csupán mozogni a nyelvnek; ahhoz jelenleg nincs szavam.” Ezen fölül meghatározza a nyelvészek feladatát, kötelességét a nyelvi jelenségek kutatásával kapcsolatban: “A nyelvész kötelessége nem »a priori« szabályok felállításában vagy részleges igazságnak egyetemes törvénnyé emelésében, hanem abban áll, hogy legkisebb árnyalatig kinyomozza a nyelv szellemének élő nyilatkozásait.”
Végül is Arany győzött ebben a nyelvhelyességi vitában. A nyelvészek és nyomukban az írók, publicisták elfogadták érvelését, hogy az ő nem csupán személyre vonatkozhat, hanem egyébre is. Ez a babona tehát nyelvészkörökben aránylag rövid idő alatt szertefoszlott. De nem ez volt az egyetlen eset, amikor Arany érvei diadalmaskodtak a hivatásos nyelvészek állításaival szemben: És itt föl kell vetnünk a kérdést: hogyan volt ez lehetséges? Hiszen a nyelvészek Aranyt sohasem tartották “igazi” nyelvésznek, csak nyelvészkedő írónak. Szívesen idézgetik Aranynak ezeket a sorait:
Nyelvész urak jobban “tudják”,
A költő jobban “érzi”.
Ezt a mondást a nyelvészek kiforgatták igazi értelméből, a maguk javára próbálták magyarázni. Szerintük Arany azt akarta mondani, hogy a hivatásos nyelvészek “szakmájuknál” fogva, mintegy hivatalból, szinte automatikusan tudják a nyelv szabályait, a költők és írók ellenben csak a “hatodik érzékük” segítségével, a sötétben tapogatózva érzik meg azokat. Pedig korántsem így áll a dolog.
Aranynál a tudják szó idézőjelbe van téve, s ez az idézőjel (megtoldva az urak szóval) ironikusan azt akarja jelenteni, hogy a nyelvészek csak gondolják, hogy jobban tudják. De az érzi is idézőjelbe van téve, s ez az idézőjel azt jelenti, hogy a költő, az író, ha céltudatosan tanulmányozza a nyelvet, akkor bizony nemcsak jobban érzi, de jobban is tudja a nyelv szabályait, mint azok a nyelvészek, akik “a priori” állítanak föl nyelvi szabályokat, törvényeket.
A nyelvművelés nem a hivatásos nyelvészek privilégiuma. Mindenkiből bármikor lehet nyelvművelő, sőt nyelvész. A nyelvművelés megtanulható. De attól, hogy valaki elvégzi a tudományegyetemet, még nem lesz belőle nyelvész. Csak azt tekinthetjük nyelvésznek, aki a nyelvészeti alapismeretek megszerzése után elmerül a kutatómunkában, tanulmányozza a nyelv minden szintjét, minden rétegét - a népnyelvet, köznyelvet, irodalmi nyelvet, régi nyelvet - és, mint Arany követelte: a legkisebb árnyalatig kinyomozza a nyelv szellemének élő megnyilatkozásait. Arany évekig tanulmányozta a nyelvjárásokat, a nyelvemlékeket, a régi írók nyelvét, tehát nemcsak költő volt, hanem képzett nyelvész is a szó valóságos értelmében. De ugyanakkor nyelvművelő is volt, mert következetesen alkalmazta a nyelvhelyesség megállapított szabályait. Mindenki lehet tehát nyelvművelő, akinek bizonyos fokú nyelvészeti ismeretei vannak, és következetesen alkalmazza a nyelvhelyességi szabályokat.
B) AZ ŐKET-SZABÁLY BABONÁJA
A nyelvészek Arany János eredményeinek elfogadása után a visszautaló névmásokkal kapcsolatban továbbra sem végeztek kutatómunkát. Nemcsak hogy a “legkisebb árnyalatig” nem nyomozták, hanem még felszínesen sem tanulmányozták ebből a szempontból sem a népnyelvet, sem a köznyelvet, sem az irodalmi nyelvet. Megelégedtek avval, hogy elfogadták Aranynak azt a tanítását, mely szerint az ő személyes névmással nemcsak személyre utalhatunk, hanem állatra, növényre, dologra. Ugyanakkor teljesen elferdítették ezt a tanítást, és a következő szabályt szerkesztették: “Személyre, állatra, növényre és dologra mindig személyes névmással utalunk vissza.” Ez a szabály volt érvényben 1886-tól 1975-ig. Ezt tanította minden kézikönyv. Márpedig erre a szabályra is alkalmazhatjuk Arany lakonikus és kategorikus kijelentését: Nem igaz, hogy mindenre mindig személyes névmással utalunk.
Mert nemcsak személyes névmással utalhatunk személyre, állatra, dologra, hanem mutató névmással is, Hogyan bizonyíthatjuk be ennek az állításnak az igazságát? Nyilvánvalóan úgy, hogy megvizsgáljuk a régi nyelvet, a népnyelvet, a köznyelvet és az irodalmi nyelvet. Ha találunk nyelvünk különböző rétegeiben visszautaló mutató névmásokat, akkor az egyoldalú őket-szabályt fikciónak, tehát érvénytelennek kell nyilvánítanunk. Az alábbi gyűjtemény tehát kizárólag mutató névmásokat tartalmaz, hiszen a személyes névmás visszautaló szerepét - Arany meggyőző érvelése nyomán - fenntartás nélkül el kell fogadnunk.

Régi nyelv
Müncheni Kódex: “Nincs itt, hanem csak öt kenyér és két hal... Hozjátok nekem ide azokat”; “Vevé Jézus Pétert és Jakabot és Jánost és vivé azokat magas hegyre.” Károli Gáspár: “Teremte azért az Isten nagy cethalakat és minden úszó élő állatokat... és minden repdeső szárnyas állatokat... És megáldá az Isten azokat”; “A te orcádnak verítékével egyed a te kenyeredet, mígnem földdé lészesz, mert abból vétettél.” Szenczi Molnár Albert: “És kegyesen felemelél, Ellenségimtől megmentél, És meg nem engedéd azoknak, hogy keservimen vigadjanak.”

Népnyelv
Kriza János: “A vér a tüzet úgy kiótotta, hogy abból csak egy szeketlő szem maradt”; “Ebéd után jöttek a szegények, s azoknak a kiráj alamizsnát osztogatott” (Vadrózsák). Jugoszláviai magyar népmesék: “A bátyáim huncutságot csináltak velem. Azokat én eltöttem láb alú.” Kallós Zoltán: “Nézz csak ki az estállóba, Milyen paripa van abba”; “Az apám házánál nagyobb urak jártak, Azkot sem uraltam, téged sem urallak” (Balladák).

Irodalmi nyelv
Kisfaludy Károly: “Világismerte vitézekkel bővelkedik történetünk, és nem volna ecsetünk azokat festeni?” (A pártütők); “Azt kérdezem a felhőktül, Azt a suttogó szellőktül, De azok nem vígasztalnak” (Szülőföldem szép határa). Vörösmarty: “Nem szép szőke fürtei voltak?... S fürtöknek mondod te azokat?” (A fátyol titkai); “Azt gondolja kisasszony, oly könnyű férfiakat rászedni? Dejszen azoknak is van ám eszük” (uo.). Petőfi: “Tördelheted le a fa lombjait, Idő jártával újra kivirít; Tövestül kell kitépni azokat - Akasszátok föl a királyokat!” (Akasszátok...); “szent hamvaitokat Hol találjuk meg, hogy tiszteljük azokat?” (Vérmező); “Viseljétek a lopott hírt, A lopott babérokat, Nem fogjuk mi fejetekről leszaggatni azokat” (A márciusi ifjak); “Akkor majd a verseket Nem pénzért csinálom. Ingyen osztom azokat Szét az ujságokba” (Szülőimhez). Jókai: “A szultán bizonyosan sanyargató hadjáratokban rabolta azokat össze” (Az aranyember); “Nem irtózik ő most azoktól” (uo.). Arany: “Kincse volt temérdek, s arra büszke mája” (Toldi); “Álmot küld szemére, kecsegtető álmot, Avval édesíti a nyomorúságot” (uo.); “De nem lelt abban egy elátkozott lelket” (uo.); “Két szárnyát teríté annak két szemére” (uo.). Mikszáth: “Add elő mentségedet, miért gyilkoltál. Az isten azokat figyelembe veszi” (Galamb a kalitkában). Móricz Zsigmond: “Lepedőt viszek, fiam, nincsen azoknak semmijük” (Betyár). Gárdonyi: “Ez a feleségem meg a gyerekem. Az öreg asszony leölelgeti azokat a kocsiról” (Az én falum). Illyés Gyula: “A rémhírekre csak legyintett, bár el-elhitte azokat” (Kora tavasz). Veres Péter: “A katonaállítást is a zsellérekre nyomták. Azoknak úgy sincs dolgok” (Húsz év). Németh László: “De végül ezek a tanulmányok is az órák apró medencéibe folytak, azokat táplálták” (Sajkódi esték). Kolozsvári Grandpierre Emil: “Ezek a találkozások nem kárpótoltak a veszteségekért... hanem valamelyest ellensúlyozták azokat” (Béklyók és barátok). Déry Tibor: “A lányom? Arról beszélek” (Felelet). Karinthy Ferenc: “Kecsegtetőbbnek ígérkezett az érmék szövegelemzése: azokon... csak a pénzegység neve áll és az országé, melyben verték” (Epepe).

Nyelvtudományi példák
Bárczi Géza: “E diákok írásai túlnyomóan diákok kezébe kerültek, mintegy azok számára íródtak” (A magyar nyelv életrajza). Lőrincze Lajos: “Át kell vizsgálnunk a nyelvhelyességről szóló tanításokat, megfelelnek-e azok az életnek” (Nyelv és Élet). Károly Sándor: “Személyeket, tárgyakat néha állatokhoz szoktunk hasonlítani, illetőleg azokkal azonosítani” (Általános és magyar jelentéstan). Rácz Endre: “Köszönjük észrevételeit, azokkal mindenben egyetértünk” (Magyar Nemzet). Antal László: “A nyelv nemcsak kifejezi gondolatainkat, hanem meg is határozza azokat” (Nyelvtud. Közlemények).
A közölt példák alapján megállapíthatjuk, hogy a magyarság legalább 700 év óta használja a mutató névmásokat visszautalás céljából emberekre, állatokra, növényekre, élettelen tárgyakra egyaránt.
Nincs a magyar nyelvnek olyan szintje, olyan rétege, olyan területe, amely tiszteletben tartaná a mesterségesen kieszelt őket-szabályt. Éppen ezért, kiegészítve Arany János kutatását, kimondhatjuk, hogy a magyar nyelvben egyaránt használhatunk személyes névmást és mutató névmást emberek, állatok, növények, élettelen tárgyak jelölésére.
C) A HANGSÚLYOSSÁG BABONÁJA
A nyelvművelők annak idején, az őket-szabály megfogalmazásakor kijelentették, hogy a mutató névmást csak akkor használjuk visszautalásra, ha hangsúlyos helyzetben áll. Helytelennek nyilvánították tehát az ilyen nyelvhasználatot: “Bárányfelhők úsztak az égen. Órákig elnéztem azokat.” A mutató névmást csak ilyen összefüggésben fogadták el: “Bárányfelhők úsztak az égen. Azokat néztem, nem a délibábot.”
A hangsúlyozásnak és a hangsúlytalanságnak ez a szerbeállítása a visszautaló névmásokkal kapcsolatban nem állja meg a helyét.
Arany az alábbi példával érvelt, bizonyítva, hogy állatra is utalhatunk személyes névmással:
“Tudja ám az a macska, hogy őróla foly a beszéd.” A példa tanulságaképpen azt fejtegette, hogy ha valaki így beszélne: “Tudja a macska, hogy arról foly a beszéd” - a mondat érthető sem volna. - Ebben a szituációban persze hogy nem volna érthető, hiszen a mellékmondatban levő személyes névmás, az őróla, a főmondat alanyára, a macskára utal vissza, ennélfogva az arról nem utalhat a macskára, csak valaki vagy valami másra. Ámde ha egy kutya is volna a közelben, akkor már nagyon is érthető volna a mondat, mert akkor azt is tudná a macska, hogy nem róla folyik a beszéd, hanem arról, vagyis a kutyáról.
A fenti példa azért is fontos, mert kétségtelenné teszi, hogy nemcsak a visszautaló mutató névmások állhatnak hangsúlyos helyzetben, hanem a személyes névmások is. Különösen akkor, ha egymással szembe vannak állítva. El kell távolítanunk tehát azt a mesterséges gátat, azt a nyelvhelyességi babonát, amely napjainkig akadályozta, hogy megvilágítsuk a visszautaló névmások használatának módját. Ha ezt a babonát eltávolítottuk, és egy sereg példát megvizsgáltunk, akkor az alábbi szabályosságokat állapíthatjuk meg.
D) A VISSZAUTALÓ NÉVMÁSOK HASZNÁLATÁNAK KRITÉRIUMAI
a) Személyes névmással utalhatunk személyre, dologra is akkor, ha a bevezető mondatnak az ALANYÁRA akarunk utalni. Vegyük a kutya-macska példát. “Amikor a macska megérezte, hogy róla van szó és nem arról (= a kutyáról), akkor még inkább hegyezte a füleit”; “Amikor a macska rájött, hogy nem róla van szó, hanem arról, akkor elnyúlt a sarokban”; “Amikor a macska sejtette, hogy nem arról beszélnek, hanem róla, mindjárt nyávogni kezdett”; “A macska ösztönösen érezte, hogy gazdái egyebek között róla is beszélnek”; “A macska meg volt győződve, hogy róla se feledkeznek meg.” Aki figyelmesen elolvassa a fenti példákat, az minden esetben csalhatatlanul meg tudja mondani, hogy a visszautaló névmás a macskára vonatkozik-e vagy a kutyára.
Nézzünk hasonló többes számú példákat. “A legelésző bárányok tudták, hogy nemsokára behajtják őket”; “A bárányok nem törődtek a köztük futkosó libákkal, mert tudták, hogy nemsokára behajtják azokat”; “A bárányok tudták, hogy nemsokára behajtják őket is meg azokat is”; “A bárányok tudták, hogy nem őket hajtják be előbb, hanem azokat”; “A libák kimentek az utcára, hajtsd be őket, azután nézz a csirkék után. Azokat biztosan a kukoricásban találod meg”; Anya mondja a fiának: “A lányok leszaladtak az utcára; az asztalra dobták a leveleket. Várd meg őket, addig ne bontsd föl azokat.”
A fölsorolt egyes és többes számú példák az alanyeseti vonzás kritériumán kívül arra is rámutatnak, hogy kettős visszautalás esetén a hozzánk közelebb állóra személyes névmással, a távolabb állóra mutató névmással utalunk; továbbá arra is, hogy ha az egyik névmást már fölhasználtuk visszautalásra, akkor ugyanabban a mondat-komplexumban újabb visszautalás esetén a másik névmást kell használnunk a pontos megkülönböztetés céljából.
Az alanyesetben álló szónak visszaható “őket-vonzása” olyan erős, hogy ilyenkor a személy-dolog megkülönböztetésének tendenciája teljesen háttérbe szorul. Például: “A csipkebokor elszántan várta a fiút, és elhatározta, hogy ha az megint belerúg, akkor ő bizony jól megszúrja”; “A gumicsónakok nem sokáig fuvarozták a gyerekeket; hamar tönkre mentek, mert azok nem kímélték őket. Így hát ők is cserbenhagyták azokat.”
b) Személyes névmással utalhatunk állatokra akkor is, ha nincsenek ugyan alanyesetben, de a történet, az esemény középpontjában állnak. Jól megfigyelhetjük ezt a Toldi 4. énekében, ahol a költő több ízben személyes névmással utal a farkasokra. Példák: “De lám, mintha ördög volna belé bújva, Egyet hengeredik, s talpra ugrik újra”; “Hirtelen felállott, s a vadakhoz lépe, Gyorsan fölvetette őket a vállára.”
A személyes névmással való visszautalásnak előbb említett két szabályából következik a mutató névmásra vonatkozó első szabály:
c) Mutató névmással egyaránt utalunk személyekre, állatokra, dolgokra, ha azok nem állnak alanyesetben, tehát nincsenek visszaható erővel fölruházva, ha nem állnak az esemény központjában, vagy ha távolító árnyalat rejlik mondatunkban. Ezek a kritériumok egy-egy mondatkomplexumban együttesen jelentkezhetnek, de külön-külön is. Példák: “E lúdakra fené fogait Matyi, kéri az anyját, Bízná rá azokat” (Fazekas Mihály: Lúdas Matyi); “Hatalmas szép lovai vótak neki, mög rossz lovai, aztán én azokat gondoztam” (Tombácz János mesék); “Volt neki egy csomó libája, s kiküldte [a lányt] a libák után, hogy azokat őrizze” (Széki népmesék). Ez a szabály sok ingadozást enged meg, hiszen nyilvánvaló, hogy ilyen szubjektív kritériumok mellett a visszautaló névmás “megválasztása” sokszor a pillanatnyi szemlélettől függ. Jóval határozottabb kritériumot tartalmaz a következő szabály:
d) Mutató névmást használunk visszautalásra akkor, ha partitívuszi funkciója, jelentése van, vagyis ha az a szó, amelyre utalunk, az összességnek egy bizonyos részét, típusát jelöli. Példák: “Berzsenyi lovai szürkék voltak, a grófi ménesben meg éppen nem voltak ilyen színűek, mert a gróf nem szívelte azokat” (Noha a lovak alanyesetben állnak, mégis azokat-tal utalunk rájuk, mert bizonyos típusú, bizonyos színű lovakról van szó). “Én sárga csikót veszek a vásáron. - Én is azt veszek”; “Én mellét kérek (a rántott csirkéből). - Én is azt kérek.” Hogy itt valóban partitívuszról van szó, bizonyítja az is, hogy az ige alanyi ragozásban áll: veszek, kérek. Ha nem volna partitívusz, hanem úgynevezett teljes tárgy, akkor tárgyas igealakot kellene használnunk: azt veszem, azt kérem. Más példák: “Becsültem benne a szocialistát, mert azok bizony nagyon kevesen voltak” (Veres Péter: Számadás); “Én a barnákat szeretem. - Én is azokat szeretem”; “Csak a városi cafrák járnak ide, bizonyosan most is azokat lepködi a segédjedző úr” (Móra Ferenc: Négy apának). Az utóbbi példából megfigyelhetjük, hogy a partitívuszi jelentés az alanyeseti vonzást is legyőzi, és a személy-dolog megkülönböztetést is háttérbe szorítja. Talán ez a legerősebb kritérium valamennyi között, s ez jelentősen gyarapítja a visszautaló mutató névmások számát a személyes névmásokkal szemben (Nyelvőr, 102: 129-48).
Ezek a visszautaló névmások használatának legfőbb kritériumai. Vannak még egyéb kritériumok is, de azok az előbbiek különféle kombinációiból következnek, vagy meglehetősen ritkán érvényesülnek.
Némely nyelvhelyességi kézikönyvek és írások korlátozni igyekeznek a mutató névmások birtokos esetének a használatát, azt állítva, hogy ez német hatás. Hogy ez az újabb germanizmusvád nem egyéb koholmánynál, azt könnyen bebizonyíthatjuk. Állítsunk szembe egymással néhány magyar és német mondatot. Nézzük Károli Gáspár bibliafordítását: “És ő tanít vala azoknak zsinagógáikban” (Lukács, 4); “És látván azoknak hitüket, monda” (uo.); “Ő pedig tudja vala azoknak gondolatjokat” (uo.). A megfelelő német fordítás: “Und er lehrte in ihren Synagogen; Und da er ihren Glauben sah, sprach er; Er aber merkte ihre Gedanken.”
Íme, mit tapasztalunk? Azt, hogy a magyar mutató névmások helyén a német szövegben személyes névmások állnak. Tehát szó sincs germanizmusról.
A nagyobb nyomaték kedvéért még három érdekes példát hozok föl: “Volt egy szegény özvegyasszony, annak volt egy rest lánya” (Népmese); “Sudármagas, sudármagas a nyárfa teteje, Halvány sárga, de halvány sárga annak a levele” (Népdal); “Valahol a Tiszaháton, Élt egy gazda: Pál barátom, S Péter, annak tőszomszédja” (Arany: A fülemile). - A visszautaló névmás mind a három példában akár el is maradhatna. De a nyelvnek a “szelleme”, vagy inkább a ritmusa mégis megkívánja a mutató névmás kitevését.
Ugyancsak a ritmussal van kapcsolatban a visszautaló névmásnak egy másik használata, amelyet a nyelvművelők szintén germanizmusnak bélyegeztek. Hibásnak ítélték a mutató névmás egyes számú tárgyesetének vagy alanyesetének a használatát olyankor, amikor a névmási tárgy szerintük fölöslegesen van kitéve a magyar igeragozás kifejező ereje miatt. Megfeledkeztek arról, hogy a nyelvnek nemcsak közlési célja van, hanem esztétikája, ritmusa is. Nézzük a példákat: “Rám ezer virággal Szórtad a tavaszt, S égi boldogsággal Fűszerezted azt” (Csokonai: A reményhez); “Felvonult Satuária ellen, és három évig ostromolta azt” (Új prot. Biblia, Királyok könyve); “Sár lesz abból, tudom én azt, Jön a babám, érzem én azt” (Népdal); “S a fal megkondult a rémes csapástól, Mikéntha néki fájna az” (Petőfi: Az apostol). - Milyen ritmustalanul hangzana, ha a fenti példákból elmaradna a ritmusformáló mutató névmás!
Ha nagyszámú példát figyelünk meg, és statisztikai kimutatást készítünk róluk, szembetűnik, hogy a személyes névmások nem szeretnek az állítmány után állni, és igen nagy százalékban az állítmány előtt helyezkednek el. Hasonlóképpen azt is megállapíthatjuk, hogy a mutató névmások viszont jobban szeretnek az állítmány előtt állni, mint az állítmány után, noha itt távolról sincs akkora százalékbeli különbség, mint a személyes névmásoknál. Egy-egy jellemző példát említek, csupán a szemléltetés végett, Petőfitől: “Honnan jöttél fülemile? Akárhonnan, semmi gondom rája” (Tedd le, bojtár...); “Mit a jövendő! arra semmi gondom” (Gazdálkodási nézeteim). Hangsúlyoznom kell, hogy ez a szórendi elhelyezkedés csak általános tendencia, de nem szabályszerűség, amit ugyancsak egy-egy példával szemléltetek, szintén Petőfitől: “Pihen a komp, kikötötték, Benne hallgat a sötétség” (Falu végén kurta kocsma); “Nem nagyhírű város Jász-Berény városa, De van abban egy kürt” (Lehel vezér). Látjuk tehát, hogy a visszautaló személyes névmás állhat (noha ritkábban) az állítmány előtt, a mutató névmás pedig (nem ritkán) az állítmány után. Az állítmány előtti és az állítmány utáni elhelyezésre pontos szabályt adni nem lehet. Ez igen sokszor a közlő szándékától, a szituációtól, a funkciótól, szemlélettől, képzelettől függ.
A visszautaló mutató és személyes névmás régi keletű vagylagos használatára mutat az is, hogy napjainkban hol az egyik, hol a másik szerepel bizonyos állandó kifejezésekben, vonzatokban. Például: “Úgy megütlek, hogy attól koldulsz” (nem tőle); “Rá vagyok szorulva” (nem: arra). Szerepelhet mind a kettő külön-külön vagy együttesen is alig érzékelhető hangulati vagy egyéb eltéréssel. Például: “Nem vagyok hozzászokva”, mondhatom így is: “Nem vagyok ahhoz szokva” (vö. “De ahhoz szokva még ottan se voltam”, Petőfi: Az apostol); mondhatom így is: “Nem vagyok ahhoz hozzászokva.” Szerepelhet mind a kettő világosan meghatározott jelentéskülönbséggel. Mást jelent például a “benne hagytam”, mint az “abbahagytam”. Mást jelent a “nincsen benne semmi”, mint a “nincsen abban semmi”. Csalódva állapítjuk meg például a kialudt kályháról: “Nincsen benne egy szem parázs sem.” A kuruc vitézek evvel szemben így vélekedtek az osztrák császár szavahihetőségéről: “Mert ha ád is nagy levelet, Mint a kerek köpönyeged... Nincsen abban semmi virtus, - Verje meg a Jézus Krisztus!”
Joggal kérdezheti valaki: És mi van a közelre mutató névmással (ez, ezt, ebben, ebből, ebbe... ezek, ezeket, ezekben, ezekből, ezekbe...)? Azt nem használjuk visszautalásra? De igen, használjuk. Csak nem akartam bonyolítani a problémát egy olyan visszautaló névmás tárgyalásával, amelynek helyessége felől nem merült föl kétség a nyelvművelő irodalomban. A közelre mutató névmást többnyire akkor használjuk visszautalásra, amikor a szórendi tendencia miatt nem használhatjuk a személyes névmást, illetve amikor mutató névmást használnánk, de nem rejlik távolító szándék a mondatban. Példák: “Az ember csak nézte a családját... Ezek az övéi. Ezekhez sietett ő haza” (Móricz Zsigmond: Betyár); “míg eljőnek az esztendők, melyekről azt mondod: nem szeretem ezeket” (Károli, Prédikátor); “Úgy szeretek állni A szélmalmok előtt! elnézem ezeket” (Petőfi: Kiskunság).
Befejezésül két tanulságos példát idézek. Az egyik példában, amelyet Jókaitól vettem (A kőszívű ember fiai), mindegyik visszautaló névmás bámulatosan pontosan mutat rá arra a szóra, amit helyettesít: “ösztönük mondta (ti. a lovaknak), hogy ha egyenesen keresztül vághatnak ezen a veszélyes helyen, azon túl menedék várja őket. Senki sem tudhatja, minő menedék; de ők érzik azt jól. És azért nem engedik magukat az egyenes irányból kitereltetni a farkasok által. Azt már jól tudják, hogy azoktól őket megszabadítani gazdáik kötelessége.” A másik példában rímet, ritmust, kiemelő tendenciát, partitívuszi jelentést sűrít egybe a visszautaló mutató névmással Ady Endre: “Néhány ezer évig tűr az Isten, De azután jaj a gyilkosoknak. Nem lesz majd kegyelem azoknak” (Az Isten harsonája).

3. FÁJ A LÁBAM - FÁJNAK A LÁBAIM
A páros testrészek nevének egyes számban és többes számban való használatáról lesz szó. Vajon melyik a magyaros kifejezés: fáj a lábam vagy fájnak a lábaim, mereszti a szemét vagy mereszti a szemeit? A nyelvhelyességi szabályok ismerői így válaszolnak a kérdésre: Természetes, hogy az első változat a helyes. Magyar ember a páros testrészek nevét nem használja többes számban. Vizsgáljuk meg ennek a szabálynak a létjogosultságát.
“A páros testrészek nevének többes számban való használatát a nyelvművelő irodalom... mindig idegenszerűségnek, közelebbről germanizmusnak tartotta...” A fenti sorokat Lőrincze Lajos Nyelvőrségen című könyvéből (1968) idéztem. Lőrincze volt az első, aki evvel a kérdéssel mélyrehatóan foglalkozott. Haladjunk az ő nyomán, és nézzük meg, hogy a nyelvhelyességi elvek tükrében elfogadható-e továbbra is a páros testrészekre vonatkozó sok évtizedes szabály.
Lőrincze, mielőtt példákat sorolna föl, előrebocsátja, hogy irodalmunkból tömegesen idézhetnénk adatokat a páros testrészek nevének többes számú használatára. Költőink, íróink sűrűn élnek a kifogásolt formával, s éltek a múltban is. Ezeket a “szabálytalan” formákat nem magyarázhatjuk költői szabadsággal - folytatja Lőrincze -, nemcsak azért, mert szinte minden írónk él vele, hanem azért is, mert az irodalmi nyelven kívül is igen gyakoriak. Nem mentesek tőle nyelvjárásaink sem, de a régi nyelvben sem ismeretlen és szokatlan a páros testrészek nevének többes számban való használata.
Lőrincze a sok-sok irodalmi példából csupán mutatóba idéz néhány példát két klasszikusunktól, akiket nyelvi kérdésekben legfőbb érvként szoktunk emlegetni: Arany Jánostól és Petőfi Sándortól, de megnevez számos írót és költőt, akiknél szintén megtaláljuk a többes számú használatot.
Úgy gondolom, nem lesz haszon nélkül, ha Aranyon és Petőfin kívül más költőktől és íróktól is idézek példákat, lehetőleg időrendben.

Irodalmi példák
Balassi Bálint: “Angyalábrázata szemeimnek tetszék-é?” (Egy kegyes képében); “Hullnak keservemben szemeimből könnyeim” (Darvaknak szóló). Szenczi Molnár Albert: “Úr Isten! az én imádságom, Kérlek, végyed füleidbe” (5. zsolt.); “Mint a te szemeidnek fényét” (17. zsolt.). Berzsenyi Dániel: “A láthatatlan férgek a te Bölcs kezeid remekelt csudái” (Fohászkodás); “Csontjaimat kezeid takarják” (uo.). Csokonai Vitéz Mihály: “Rózsamézzel harmatoznak Csókra termett ajkaid” (Egy rózsához); “E szóra karjaim kinyúlnak” (Még egyszer Lillához). Kölcsey Ferenc: “Hányszor zengett ajkain Ozmán vad népének” (Himnusz); “Majd töröktől rabigát vállainkra vettünk” (uo.); “Vérözön lábainál, S lángtenger felette” (uo.). Vörösmarty Mihály: “Andalodó szemeket vetett rá Hajna” (Zalán futása); “Meg ne sebezzétek könnyű kis lábait” (uo.); “Anyja kémli hű szemekkel” (Petike). Petőfi Sándor: “S megfürösztöm arcát szemeim könnyével” (A jó öreg kocsmáros); “Mert hisz lábaim már a sír szélén vannak” (uo.); “S mi nyaljuk boldogan kegyelmes lábait” (A kutyák dala); “Ott merengnek szemeim a silbakon” (Nézek, nézek kifelé); “Testi szemeimet behunyom, és lelkem szemeivel nézek” (Kiskunság); “Dicsvágy patakja! ajkaim belőle Sok boldogító mámort ittanak” (Itt benn vagyok...). Arany János: “Térdre esett most a király lábainál” (Toldi); “Míg ajkain a tenger népnek Búsan búgott lassú gyászének” (Keveháza); “Orcáikon, mint félelem, Sápadt el a harag” (A walesi bárdok); “Hogy ha magát foglyul kezeidbe adja” (Toldi szerelme). Ady Endre: “Lecsukódtak bús, nagy szemeim Számára a világnak” (Imádság háború után); “Öntözzem e szájjal csak egyszer a Léda őszi szemeit” (Szent Június hívása); “Táncol bolondul a kezein” (Az én koporsó-paripám).
Ugyanezen költőknél ugyancsak gyakran állnak a páros testrészek egyes számban is: Balassi: “Szerelmes táncokban kinek-kinek adván kezére szép mátkáját” (Széjjel tündökleni). Szenczi Molnár: “Dárdádat nyújtsd ki kezeddel” (35. zsolt.); “Vedd füledbe könyörgésemet” (143. zsolt.); “Áldott az Úr, ki kezemet tanítja” (144. zsolt.). Berzsenyi: “Lollim barna szemöldöke” (A közelítő tél); “Ércbuzogány rezegett kezedben” (A magyarokhoz). Csokonai: “S ha képed kezembe akad, Szememből örömkönny fakad” (Szerelemdal a csikóbőrös kulacshoz). Kölcsey: “Kínzó rabság könnye hull Árvák hő szeméből” (Himnusz); “Nyújts feléje védő kart” (uo.). Vörösmarty: “Megbomlott a haja, és szabados fürtökben omolt el, Tündöklő vállán, karján és e kerek emlőn” (Zalán futása); “Hazug szemében hord mosolyt” (Keserű pohár). Petőfi: “Fülemnek ily dicsérést kellett hallgatnia” (Egy estém otthon); “Megy a juhász szamáron, Földig ér a lába” (Megy a juhász...). Arany: “Sima vállad, puha kebled Töri az a páncél” (Rozgonyiné); “De a magyar ajakon is Neve, híre általános” (Szibinyáni Jank); “Ott térdel a gyöngypár, kezében a lant” (Szondi két apródja). Ady: “Már vénülő szememmel őrizem a szemedet” (Őrizem a szemed).
Idézek olyan példákat, amikben a költő valamilyen más módon szól a páros testrészekről, illetve ugyanazon a helyen variálja az egyes és többes számot: Balassi: “Két szememnél több nincs, ki sirasson engem.” Vörösmarty: “Megvagy! Így szól a vadász gyönyörrel, A leányra nyújtva jobb kezét” (Szép Ilonka). Petőfi: “Jaj de hát még szeme párja, Annak volt ám nagy a lángja” (Befordultam a konyhára); “De sűrűbb két szeme könnyének hullása” (Fürdik a holdvilág). Arany: “Két kézre ví jó Kadosa” (Keveháza). Ady: “Két rohanó lábam egykoron Térdig gázolt a vérben” (Imádság háború után); “Add nekem a szemeidet, Magam szeretem, ha szeretlek, S irigye vagyok a szemednek” (Add nekem a szemeidet); “A két szemem ugy-e milyen nagy?” (A vár fehér asszonya).
A nyelvművelők a páros ruhadarabokat is bevonták a szabályba. Evvel nem foglalkozom részletesen, csupán megjegyzem, hogy Arany ezzel kapcsolatban is áthágta a szabályt: “Pici piros csizmáira Szép ezüst sarkantyút.”
A magyar nyelvnek és a többi finnugor nyelvnek is sajátossága, hogy a páros testrészek egyikét a fél szóval is jelölheti: fél kézzel is fölemeli, fél szemére vak. Kozma Andor: “Van, kinek hiányzik fél keze, fél lába” (A karthagói harangok). Arany: “Tűnődik, fél lábon állván, El-elunja egyik lábán” (A rab gólya).
Végezetül néhány példát kell említenem annak bizonyítására, hogy a népnyelv és a köznyelv egyformán használja a páros testrészek nevét egyes és többes számban.

Népnyelvi példák
“Visszanézek fél utambul, Szememből a könny kicsordul” (Népdal); “Szömöm sír az egyik, A másik könnyezik, Úgy sír mind a kettő, Mint a záporeső” (Kriza: Vadrózsák); “Nem fogok a karjaid közt megpihenni” (Magyar népdalok, 1970); “Reszkető kezekkel írtam le ezeket” (uo.); “Tíz kupa bort felhörpentett, Szemeimmel láttam” (uo.).

Köznyelvi példák
Ökölbe szorult a keze; Gazda szeme hizlalja a jószágot; Fáj a lábam; Fájnak a lábaim; Nem szabadulsz a kezeim közül; Kit látnak szemeim?; Mosom kezeimet; Jó kezekben van; Rossz kezekbe kerül; Él a kezekkel!; Ölbe tett kezekkel ült; Kitépi magát valakinek a kezei közül stb.

A nyelvünk különböző rétegeiből gyűjtött példák alapján a következőképpen kell megítélnünk a páros testrészek nevének többes számú használatát: Ez a nyelvi jelenség gyakori a mindennapi nyelvben, íróink kivétel nélkül élnek vele, nyelvjárásainkban is járja, tehát helyesnek kell elfogadnunk. Valamennyi rokon nyelv gyakran használja a páros testrészek nevét többes számban. Persze egyes számban is. Ezek szerint az egyes és a többes számú használatot egyaránt finnugor örökségnek tarthatjuk. S ha azt tapasztaljuk, hogy a páros testrészek nevének többes számú használata legrégibb nyelvemlékeinkben is föllelhető, akkor semmi okunk sincs föltételezni, hogy nyelvünkben valaha is kizárólagosan egyes számot használtak volna a páros testrészekkel kapcsolatban.
Hogyan volt lehetséges, hogy ez a nyelvi babona, amelyet 1900 körül nyelvészek, nyelvművelők terjesztettek, több mint 60 évig vitathatatlan nyelvi valóságnak, érvényes nyelvhelyességi szabálynak számíthatott a nyelvészek, nyelvművelők körében anélkül, hogy bárkinek is eszibe jutott volna megvizsgálni a sok gondot és zavart okozó szabály jogosultságát? Lőrincze figyelmét sem kerülte el ez a körülmény, így ír róla:
“Érdekes, hogy ezzel a nyelvi szabállyal kapcsolatban semmi vita sem mutatkozik a nyelvhelyességi irodalomban, még olyan jellegű kétségek sem merültek fel, hogy a kérdést vagy annak egyik-másik részletét jobban meg kellene vizsgálni, bővebben ki kellene fejteni. Nem került tehát sor arra, hogy számba vegyék, milyen mértékben élt és él nyelvünkben a hibáztatott, germanizmusnak tartott forma.”
Lőrincze a következőképpen próbálja magyarázni ezt a mulasztást: “A problémátlanságnak, a vita és a részletes vizsgálat hiányának egyik oka - úgy gondolom abban van, hogy a szabályban jónak, helyesnek tartott egyes számú formák helyességéhez valóban szó sem férhet... Maga a szabály is világos, egyértelmű. Ehhez járul még, hogy az egyiket sajátosan magyar, ősi, megőrzött jelenségnek, a másikat újabban terjedő, nyelvrontó idegenszerűségnek tartja a nyelvművelés. A szabály kivétel nélküli érvényességét vitató vagy csak a részletesebb kifejtést kívánó, az ellenpéldákat, az ellenérveket is felsoroló vizsgálat tehát eleve nem vonzó feladat.”
Nemcsak azért kell elismeréssel adóznunk Lőrinczének, mert 60 éves ködösítés után elsőnek vetett fényt erre a problémára, hanem azért is, mert kereste ennek a ködösítésnek az okát.
Ebben a könyvben, amelynek megírására éppen azért volt szükség, mert a nyelvhelyességi babonák egész serege 60-80-100 éve, sőt ennél is régibb idő óta hat rombolón az iskolán, a sajtón, a rádión és a televízión keresztül az emberek nyelvérzékére, nyelvhasználatára és végeredményben az egész magyar nyelvre - okvetlenül meg kell világítani ennek az áldatlan helyzetnek hátterét és okait.
Minden tudományág - fizika, kémia, matematika stb. - a környező valóság állhatatos, szüntelen, mélyreható kutatása útján szerez újabb ismereteket, fogalmazza meg tételeit, szabályait. El sem lehetne képzelni a fizikában, kémiában olyan tételt, szabályt, amelyet a kísérletek egész sorával ne igazolnának.
A magyar nyelvművelésben egészen a legutóbbi időkig az az eljárás honosodott meg, hogy a nyelvművelők a nyelvi valóság tanulmányozása nélkül ötöltek ki önkényesen nyelvhelyességi szabályokat. Hozzá kell fűznünk azt, hogy ezek az alaptalan szabályok irányították nemcsak a nyelvművelők normatív tevékenységét, hanem számos területen a nyelvészek kutató munkáját is. Kialakult az a példátlanul álló gyakorlat, hogy amit a nyelvművelők kárhoztattak, abban a nyelvészeknek nem volt ajánlatos kételkedniük. Pedig éppen ellenkezőleg kellett volna történnie. A nyelvészeknek előbb tüzetesen kutatniuk kellett volna a nyelvi valóságot, meg kellett volna szerkeszteniük egy pontos, részletes, gondosan ellenőrzött leíró nyelvtant, és csak ezután kerülhetett volna sor a nyelvhelyességi szabályok megfogalmazására, szigorúan tilosnak nyilvánítva olyan nyelvhelyességi szabály megfogalmazását, amely ellentétben áll a leíró nyelvtannal. Ehelyett a leíró nyelvtanok mindig bővelkedtek, és ma sem szűkölködnek a nyelvművelésből kölcsönzött fikciókban.
Amikor a vogul és az osztják nyelv első magyar kutatói - Reguly Antal, Munkácsi Bernát, Pápay József és mások - tanulmányozni kezdték ezeket az addig szinte teljesen ismeretlen nyelveket, egyes-egyedül a saját megfigyelésükre voltak utalva. Szívós kutatómunkájuk révén kellett megállapítaniuk, leírniuk az összes nyelvi jelenségeket. Ezt a munkát derekasan el is végezték. Szöveggyűjteményeikben, leíró jellegű tanulmányaikban nincsenek fikciók, legföljebb apró tévedések.
Ugyanakkor nyelvészeink azt a magyar nyelvet, amely édes anyanyelvük, amelynek tanulmányozásáért nem kellett Szibériába utazniuk, amelynek csaknem ezeréves írásbelisége és hétszáz éves irodalma van, csak felszínesen tanulmányozták, teret adva nyelvtanaikban az alaptalan nyelvhelyességi reguláknak.
Ha nem így lett volna, akkor nem történhetett volna meg, hogy a páros testrészekre vonatkozó felszínes szabállyal kapcsolatban semmi vita nem mutatkozott, még kétségek sem merültek fel, hogy a kérdést jobban meg kellene vizsgálni. Elfogadtak egy “világos, egyértelmű” szabályt, csupán azért, mivel a szabályozott nyelvi jelenség egyik felének helyességéhez “szó sem férhet”. Elfogadták továbbá azért, mert nem volt “vonzó feladat” egy germanizmusnak ítélt magyar nyelvi jelenséget egy kis kutató munkával megszabadítani a germanizmus vádjától.
De ez esetben voltaképpen nem is kellett volna túlságosan sokat kutatni. Elegendő lett volna figyelmesen elolvasni a Himnuszt, a Szózatot, Petőfi és Arany legismertebb verseit - és a páros testrészek nevének többes számú használatát máris ki lehetett volna iktatni a germanizmusok sorából.
Ezek után nézzük meg, hogy milyen elfogadhat szabályt állíthatunk a babonának bizonyult nyelvhelyességi szabály helyébe? Eleve bizonyosak lehetünk abban, hogy olyan szabályt, amely minden kétséges esetben útba igazit, nem adhatunk. De adhatunk olyan tanácsokat, amelyek megakadályoznak durva hibák elkövetésében.
Helyes nyomra vezethetnek minket azok a testrészek, amelyekből több van, és bizonyos esetekben mégis úgy viselkednek, mint a páros testrészek. Ilyenek: a fog, a haj, a köröm. Mindegyikből több van kettőnél, mégis járatosak egyes számban is. Például: feni rá a fogát; ajándék lónak ne nézd a fogát; vicsorítja a fogát; körmére koppintottak; körmére néz; válláig ért a haja; már alig van haja. A fog és a köröm azonban gyakran használatos többes számban is: megcsináltatta a fogait; levágta a körmeit.
A haj ritkán szokott többes számban állni, inkább csak költői művekben. Két ismert példát idézek: “Szőke tündérlyányok sárga hajaikat Szálanként keresztülhúzzák a föld alatt” (Petőfi: János vitéz); “Hogy álla tört szívvel, merev hajakkal - Egy új Kasszándra Trója lángjain!” (Arany: Széchenyi emlékezete). Egy nyelvművelő a germanizmus vétségében marasztalta el Petőfit és Aranyt a haj szó többes számú használatáért. Ez egyrészt mondvacsinált germanizmus, mert például Heine is egyes számban használja a haj szót: “Sie kämmt ihr goldenes Haar.” Másrészt az idézett helyen mind a két többes számot helyénvalónak kell tartanunk. A haj szónak, mint tudjuk, hajszál jelentése is van: hajat találtam a levesben. És Petőfi a “gyöngébbek kedvéért” oda is tette a hajak mellé a szál szót. Ami pedig Aranyt illeti, csak egy szemellenzős nyelvművelő nem tud maga elé képzelni egy olyan embert, akinek a fején a rémülettől összes hajaszála az égnek mered. Nem szabály tehát a haj többes számú használata, hanem költői lehetőség.
Még csak a könny szavunkat vizsgáljuk meg, amelynek szintén van köze a testrészekhez. Előfordul egyes és többes számban is: Hull a könnye; Könnybe borult a szeme; Potyognak a könnyei; Keserű könnyeket sírt.
A fog, a köröm és a könny szavakra nem foghatjuk rá, hogy azokat páros testrészként a magyar ember egynek veszi. Mégis használjuk alkalomadtán egyes számban is. Ezek a szavak hozzájárulnak ahhoz, hogy megértsük a páros testrészek nevének váltakozó egyes és többes számú használatát. Egyes számban használjuk a páros testrészek nevét olyankor, amikor a szóban forgó testrészt nem számszerűen fogjuk föl, hanem általánosítjuk, illetőleg elhatároljuk a többi testrésztől. Ilyenkor még a fogak és körmök is egyes számba kerülnek. Egy nyelvhelyességi eszmecsere során valaki szóba hozta ezt a példát: “Jánosnak nagy füle van - Jánosnak nagy fülei vannak.” Vajon melyik változat a helyes? Erre azt mondhatjuk, hogy fogalmazhatunk így: “Jánosnak nagy füle van” - ha nem tartjuk fontosnak kiemelni, hogy mind a két füle nagy. De fogalmazhatunk így is: “Jánosnak nagy fülei vannak” - ha szemléletünkben mind a két fül mérete föltűnően túlszárnyalja a normális nagyságot.

4. A -LAG, -LEG RAG
A nyelvújítók különféle eszközöket alkalmaztak, hogy minél hajlékonyabbá tegyék a nyelvet. Új szavakat alkottak képzés és összetétel útján vagy más módon. Régi, elavult szavakat elevenítettek föl, népnyelvi szavakat vittek be az irodalmi nyelvbe. Új képzőket, névutókat és ragokat kerestek a mondanivaló színesebb, pontosabb kifejezésére. Az utóbbi azért volt különösen fontos, mert a régi ragok (-on, -en, -ön; -ban, -ben stb.) már túl voltak terhelve. Így “fedezték föl” a székelyek nyelvében a -lag, -leg ragot, és irodalmi szintre emelték. Pálbeli Szép Antal balladájában ezt olvashatjuk: “Sohasem láttam én ilyen szép halottat!... Szeme mosolygólag, szája csókolólag, lába felugrólag.” Egészen természetes törekvésük volt tehát a nyelvújítóknak, hogy ennek az új szerzeménynek minél nagyobb szerepet akartak juttatni, hiszen nem egy-két szó kedvéért karolták föl, “ásták ki” a népnyelv értékes eszközei közül. A ‑lag, -leg a jelentésváltozatok, jelentésárnyalatok kifejezésén kívül igen alkalmasnak bizonyult mondatok rövidítésére. Például a “reméljük, hogy” helyett mondhatták: “remélhetőleg”, az “azt mondják, hogy; úgy hallom, hogy” helyett mondhatták: “állítólag”, az “úgy gondolom, hogy” helyett mondhatták: “valószínűleg” stb.
Vitathatatlan, hogy a nyelvújítók - mint egyéb területeken is - itt is túlzásba estek, és derűre-borúra használták a -lag, -leg ragot olyankor is, amikor nem volt rá, szükség. Ilyeneket írtak például: átiratilag, elnökileg, országgyűlésileg stb. Viszont a múlt század végén a nyelvújítás túlzásaival szembeforduló nyelvészek maguk is túlzásba estek, amikor kíméletlenül hadat üzentek a -lag, -leg ragnak.
Ez a hadjárat tudománytalan volt, mert a hadviselők összetévesztették a ragot a képzővel. A képzőknek tudvalevőleg van egy többé-kevésbé elhatárolható használati körük. A -vány, -vény; -mány, -mény képzőről megállapíthatjuk például, hogy igéből képez főnevet, mégpedig olyan főnevet, amely a cselekvés, történés eredményét jelzi. Például: marad - maradvány, teremt - teremtmény, alkot - alkotmány, rendez - rendezvény, létesít - létesítmény. A -ság, ‑ség képzőről elmondhatjuk, hogy többnyire melléknévből képez elvont főnevet: igaz - igazság, szép - szépség. A használati körnek ez az elhatárolása voltaképpen azt jelenti, hogy a képző nem járulhat hozzá válogatás nélkül minden szóhoz, sokszor még használati körén belül sem. Az ugrik és a beszél igéből például nem képezhetünk ugorványt, beszélvényt. Az pedig csak ritkábban fordul elő, hogy valamely képző átlépi a használati körét, mint például az asszonyság, uraság stb. esetében.
Egészen más a helyzet a ragokkal kapcsolatban. Az ősi, finnugor eredetű -n, -on, -en, -ön rag bármilyen határozót jelölhet: helyhatározót (asztalon, egyetemen); módhatározót (nagyon, szépen); időhatározót (ezen a napon, a jövő héten); stb. Vagy nézzük a -ban, -ben; -ból, -ből; -ba, -be, vagyis a belső helyviszonyt jelölő ragokat, illetve a -nál, -nél; -tól, -től; -ra, -re, vagyis a külső helyviszonyt jelölő ragokat. Ezek a ragok a 11. században még névutók voltak: belől, belé, reá stb. Ismerjük az 1055-ből való Tihanyi Alapítólevélnek ezeket a szavait: “fehérvaru reá meneh hodu utu reá”, amelyek a mai nyelven így hangzanak: “Fehérvárra menő hadútra”. Később, a 12. század vége felé egyalakú ragokká váltak (vö. Halotti Beszéd: paradicsumben, világbelé, pukulnek), majd a magánhangzó-illeszkedés fokozatos kialakulása után kétalakú, sőt háromalakú (-hoz, -hez, -höz) ragokká fejlődtek. Mindezek a ragok, mihelyt létrejöttek, rövidesen “mértéktelenül elszaporodtak”, egy csöppet se törődtek avval, hogy mit hágnak át, és mit nem hágnak át. Kivétel nélkül minden szóhoz járulhattak, megőrizve természetesen azt a sajátos funkciójukat, melynek jelölésére keletkeztek: belső helyviszony, külső helyviszony, eszközhatározó stb.
Térjünk vissza a -lag, -leg raghoz. Ez a rag nem abban az időszakban kezdett tért hódítani, amikor még senki sem szabta meg a ragoknak, hogy meddig nyújtózkodjanak. Addig nyújtózkodtak, ameddig a takarójuk ért, vagyis ameddig hasznos funkciót tudtak betölteni. A ‑lag, -leg már a későbbi korszakban kapott létjogosultságot. Egyes nyelvművelők szigorúan meghatározták, hogy melyik szóhoz járulhat és melyikhez nem. Végül is egy merev szabályt alkottak: eszerint a -lag, -leg csupán -ó, -ő képzős igenevekhez járulhat, módhatározó jelölésére. Vajon mért ne járulhatott volna a -lag, -leg különféle végződésű szavakhoz, ugyanúgy mint a többi rag? Egyébként a nyelvművelők még a saját maguk által megállapított ‑ó, -ő végződés tekintetében se voltak következetesek. Kárhoztatták például ezeket is: előzőleg, folytatólag, mivel ezek nem módhatározót, hanem időhatározót jelölnek. Arra nem gondoltak, hogy a -ban, -ben is jelölhet időhatározót: esős években; sőt az eszközhatározó jelölésére keletkezett -val, -vel is jelölhet időhatározót: ősszel, tavasszal.
Mindent a feje tetejére állított azután a germanizmus vádja. A nyelvművelők szerint azok, akik a -lag, -leg ragot a megszabott legszűkebb körön kívül használják, a német -lich végződést utánozzák, amely szerintük hasonlít a -lag, -leg raghoz. Egy nyelvművelő ezt írta: “Azért kaptunk rá annyira, mert hangzása véletlenül hasonlít a német -lich végződéshez, és valahányszor a németben -lich van, mi is a -lag, -leg ragot függesztjük hozzá a szóhoz.” Ez a kijelentés egyszerre öt tévedést tartalmaz:
a) Vajon a -lag, -leg csakugyan hasonlít a -lich-hez? Miben mutatkozik meg a hasonlóság? Abban az egy szem l-ben? Hiszen akkor minden olyan szó hasonlít egymáshoz, amelyben l van!
b) Ha a német végződésben nem volna l, tehát nem -lich volna, hanem mondjuk: -rich, akkor a magyar emberek ritkábban használnák a -lag, -leg ragot?
c) A nyelvművelők szerint mi magyarok a -lag, -leg raggal a német -lich végződést utánozzuk. Miért utánozzuk? Miért nem fordítjuk? Ha a német szövegben előforduló “in der Stadt” kifejezést magyarul így adjuk vissza: “a városban”, akkor talán a német in ragot a -ban raggal utánozzuk? Nem! Fordítjuk! A -lag, -leg esetében is egy magyar eredetű raggal fordítunk egy német végződést. Ebben nincs vétek, sem utánzás.
d) Az sem igaz, hogy mindig a -lag, -leg raggal fordítjuk a -lich végződést. Amtlich ‘hivatalosan’; spärlich ‘szórványosan’; gründlich ‘alaposan’ stb.
e) Nemcsak a -lich végződést fordítjuk a -lag, -leg raggal, s ez egyben cáfolat a b) pontban foglalt állításra is. Például: praktisch ‘gyakorlatilag’; telegraphisch ‘táviratilag’; geistig ‘szellemileg’ stb.
A szemellenzős nyelvművelőknek, mint láttuk, még azok a -lag, -leg ragos szavak se voltak mindig kedvükre valók, amelyek az -ó, -ő képzős igenevekhez járultak. Germanizmusnak bélyegezték például ezeket: remélhetőleg, állítólag, kizárólag, előzőleg, folytatólag stb. Tehát az amúgy is szűk ketrec rácsait még szűkebbre vonták. A -lag, -leg használhatóságát se vették figyelembe. Nem gondoltak arra, hogy a -lag, -leg a mondatrövidítésen kívül egyéb hasznos rövidítésekre is ad lehetőséget. Például: vagyoni tekintetben = anyagilag; tartalom szempontjából = tartalmilag; jogi szempontból = jogilag; abban a pillanatban = pillanatnyilag; egészség dolgában = egészségileg. Vagyis: Ha nem volna a -lag, -leg, akkor ki kellene találni!
A germanizmussal riogatott emberek, főképpen az iskola közreműködésével, teljesen ki akarták irtani ezt a ragot nyelvünkből. Ahol lehetett, kerülték, sokszor az amúgy is túltengő -an, -en raggal helyettesítették. Holott nemegyszer fontos jelentéskülönbség fejlődött ki a két rag között: más az állítólag, mint az állítóan; más a valószínűleg, mint a valószínűen; más az egyhangúlag, mint az egyhangúan; más a hihetőleg, mint a hihetően.
A ‘30-as években már a nyelvművelők is kezdtek tartani a -lag, -leg teljes kiirtásától. A Magyarosan nyelvművelő folyóirat 14 nyelvhelyességi pontot publikált a lap utolsó két oldalán. A 14. pont így hangzott: “Kegyelem a -lag, -leg ragnak! Most már minden -lag, ‑leg‑et kerülnek, pedig jó ez a rag a maga helyén; nem kell kiirtani. Valószínűen mást is jelent, mint valószínűleg. Maradjon meg: valószínűleg, állítólag, illetőleg, múlólag, futólag stb.; ellenben kerüljük e ragnak az -i képzővel való összekapcsolását, mert ez a német -lich végű szók utánzása: levélileg, törvényileg, jegyzőkönyvileg, bíróilag stb.”
A Magyarosan 14. nyelvhelyességi pontja helyesnek ismeri el az állítólag-ot, ezzel szemben az 1953-ban megjelent Nyelvművelésünk főbb kérdései és az 1961-ben kiadott Magyar nyelvhelyesség egyértelműen germanizmusnak tartja és kárhoztatja. Vajon miért?
A nyelvhelyesség egyik kritériuma így hangzik: “Ha egy nyelvi jelenség elég gyakori a mindennapi nyelvben, ha íróink is élnek vele... ez már önmagában is elég ok... arra, hogy elfogadjuk, még ha... idegen hatásra keletkezett is.” (Lőrincze Lajos: Nyelvőrségen, 19). Nem vitás, hogy a -lag, -leg igen gyakori a mindennapi nyelvben, az is kétségtelen, hogy nem idegen hatásra keletkezett. Használják legnagyobb költőink és íróink is. A megbélyegzett ‑ilag, -ileg-et is. Példák: Petőfi: “De én azért királyilag fogok fizetni” (Az apostol); “De a kutya hozzá simult barátilag” (uo.); “Költő vagyok, költőileg kell Végig rohannom az életúton” (Javulási szándék); “A koldusból nagyúr lett, Él fejedelmileg” (Volt egy szegény fiú). Arany: “Azt hiszem, ez nincs rosszul mondva népileg” (Visszatekintés); “stilisztikai statutumok látszanak megállapítva, ha nem is elméletileg, legalább a közös gyakorlat és lelkiösmeretes ragaszkodás által” (uo.). Az idézett -lag, -leg ragos szavak ezeket a kifejezéseket rövidítik: király módjára; költőhöz illően; akárcsak egy barát; fejedelmi módon; népies nyelven; elméleti szempontból. Egyébként talán egyetlen nyelvész sincs, akinek írásaiban ne találnánk meg a kárhoztatott -lag, -leg; -ilag, -ileg ragos szavak valamelyikét.
Összefoglalva leszögezhetjük, hogy a -lag, -leg rag magyar fejlemény, tehát semmiképpen nem germanizmus.

5. HA NEM IS
A megengedő mondatokban szereplő is szórendjéről lesz szó. Ha ezek a mondatok teljesen le vannak egyszerűsítve, akkor nem merül föl semmi probléma. Íme a két legegyszerűbb típus: 1. Ágnes kérdezi Magdától: “Hoz a férjed neked néha ajándékot?” Magda válaszol: “Ha hoz is, abban nincs köszönet.” - 2. Henrik kérdezi Andrástól: “Elolvastad az egész cikket?” András válaszol: “Ha nem is az egészet, de nagy részit.”
A két példából a következőt állapíthatjuk meg: 1. Ha olyan megengedő mondatban szerepel az is szócska, melynek a megengedő kötőszón kívül csupán igei állítmánya van igekötő (meg-, el-, le- stb.) nélkül, akkor az is természetszerűleg az igei állítmány után áll. - 2. Ha olyan megengedő mondatban szerepel az is szócska, amelynek nincs igei állítmánya, de van benne tagadószó (nem), akkor az is természetszerűleg a tagadószót követi.
Abban a pillanatban, amikor a megengedő mondatban igekötővel ellátott igei állítmány szerepel, vagy ha az ilyen mondatban megjelenik a nem tagadószó, máris probléma merülhet föl az is elhelyezésével kapcsolatban, mert akkor a két alaptípus keveredése folytán kétféle szórend lehetséges. Például: 1. Ha be is bizonyítja a tételt, akkor is marad még sok bizonytalanság; Ha bebizonyítja is a tételt, akkor is marad még sok bizonytalapság. - 2. Tudja ő jól, hogy mit kell tennie, ha nem is mondják neki; Tudja ő jól, hogy mit kell tennie, ha nem mondják is neki.
A kétféle szórend századok óta párhuzamosan fut egymással. Régebben használatosabb volt az a szórend, hogy az is az igei állítmány mögé került, hozzávetőleg másfél század óta túlnyomórészt a tagadószó, illetve az igekötő után áll.
Idővel nemcsak a tagadószó és az igekötő vonta maga után az is szócskát, hanem más hangsúlyos szó is. Például: “Megyek én, ha térdig is elkopik a lábam”; “Nem bánom, ha véremet is veszik.” A megengedő értelmű akármi, bármi, akármit, bármit, akárhogy, bármennyire stb. ugyancsak maga után vonhatja az is szócskát. Például: “Bármennyire is szeretném, nem tehetem meg”; “Akárhogy is áll a dolog.” Ezekben az esetekben azonban szintén állhat az is az igei állítmány után is: “Megyek én, ha térdig elkopik is a lábam”; “Nem bánom, ha véremet veszik is”; “Bármennyire szeretném is, nem tehetem meg”; “Akárhogy áll is a dolog.”
A megengedő mondatokban szereplő is szórendjét sokáig senki sem akarta szabályozni. Mindenki meg volt elégedve az előbbiekben vázolt kettősséggel. A múlt század végén jelentkező nyelvhelyeskedési mánia azután itt is véget vetett a békés együttélésnek.
1872-ben Joannovics György, a Magyar Nyelvőr egyik munkatársa, a lap első évfolyamában aprólékos részletességgel foglalkozott az is szócska szórendjével. Bemutatta a különféle lehetőségeket, majd rátért a megengedő mondatokban használt is szórendjének elemzésére. A vizsgálódás eredményeképpen levonta a következő szabályt: “Az ilyen természetű mondatokban az is-t nem szabad semminemű mondatrész és az ige közé szúrni. Az is-nek ilyenkor mindig közvetlenül az ige után kell állnia.”
Megszületett hát a kategorikus szabály, amely egy évszázadon át mérhetetlen zavart okozott a megengedő mondatokban szereplő is szórendjével kapcsolatban. Király Pál, a Nyelvőr másik munkatársa már mindenkire kötelező törvénynek tekintette Joannovics merev reguláját és a Nyelvőr 8. évfolyamában (1879) szemrehányással illeti a nyelvközösség tömegesen “vétkező” tagjait: “Nincs nap, amelyen újabb könyvekben és kivált lapokban ilyeneket ne olvasnánk: ha elő is fordul; ha nem is adnák oly olcsó áron; bármennyire is tiszteljük...” Mi lehet ennek az elítélendő nyelvhasználatnak az oka? teszi föl a kérdést. És minden vizsgálódás nélkül megadja mindjárt a választ: “Kakuktojás az istenadta.” Vagyis germanizmus. Aki csak egy kicsit is beszél németül, jól tudja, hogy a németek soha sem helyezik el megengedő mondatokban a nem tagadószó vagy az igekötő után az is szócskát. A németek így beszélnek: “Wenn mein Freund auch nicht kommen sollte”, ami szó szerint lefordítva így hangzik: “Ha a barátom is nem jönne.”
Király Pál a következő hangzatos kijelentéssel próbálja megtámogatni álláspontját: Hogy ez a szórend - ti. az, amikor az is nem az igei állítmány után következik - újabb keletű idegenszerűség, az is bizonyítja, hogy régebben teljesen ismeretlen volt. “Azt hiszem - fejezi be fejtegetését -, hogy 1848-at megelőzőleg aranyért sem találhatna olyasmit senki.”
Simonyi Zsigmond a Nyelvőr következő, 9. évfolyamában (1880) az alábbi szavakkal vonja kétségbe a fenti kijelentést: “Keressetek és találni fogtoki” Simonyi éppen ebben az időszakban igen részletesen tanulmányozta a magyar kötőszókat, és az is szórendjének a kérdését is megvizsgálta. Kutatásainak eredményét így foglalta össze: “A megengedő is-nek a hangsúlyos névszó után való elhelyezése már régibb irodalmunkban is föltalálható, de mai napság, legalábbis egyes nyelvterületeken, el van terjedve hazánknak keleti szélétől nyugati széléig.” - Több példát említ időbeli sorrendben a Kazinczy-kódextől kezdve, Zrínyit is idézve egészen Gyulai Pálig és Szász Károlyig. Így jut el Arany Jánoshoz.
Idézi a Toldi szerelme 3. énekének 9. versszakából ezt a két sort:
Arra felé Miklós fékét kanyarítja.
Tudja már a Pejkó, ha nem is tanítja.
Arany a Toldi szerelméhez készített glossariumban az is-sel kapcsolatban ezt jegyzi meg: “Nem németes, hanem erdélyies.” Nyilván Arany is értesült már a germanizmus vádjáról, és evvel a megjegyzéssel akarta megcáfolni.
Simonyi közli, hogy a kárhoztatott szórend megvan Bihar megyében, nagyon el van terjedve Csongrád és Bács megyében, valamint az egész Dunántúlon, ahol a “ha el is ment”; “ha véremet is veszik”-féle elrendezés majdnem olyan általános, mint a “ha elment is”. Ezután rendkívül logikus fejtegetéssel világít rá arra, hogy milyen nyelvi összefüggések tették lehetővé az előbbi szórend elterjedését és fölülkerekedését.
“Azt hitték némelyek, hogy... ‘ha véremet is veszik’, ennek csak akkor van értelme, ha azt akarnám mondani, hogy »egyebemen kívül még véremet is veszik«. Csak egy kis el szócskát tegyünk hozzá, s azonnal más színben tűnik föl a dolog: ha azt mondom, hogy ‘ha véremet is veszik el’, jelenthet ez is annyit, hogy »egyebemen kívül még véremet is«? Hisz akkor így kell mondanom: ha véremet is elveszik!... Vegyük például ezt a két gondolatot: megbánta tettét + bocsánatot kért. Ha ezeket mint egyenrangú gondolatokat összekötjük az is kötőszóval, a kapcsolat ilyen lesz: megbánta tettét (vagy meg is bánta tettét), bocsánatot is kért. Az utóbbi mondat tehát nem annyit tesz, hogy mást is kért, és bocsánatot is kért, hanem annyit, hogy bocsánatot kért is azonfelül, hogy megbánta tettét. Vegyük most ezeket a gondolatokat: meg is bánta tettét, bocsánatot is kért, de nem felejthetem el a történteket. A két első nyilván megengedés a harmadik mondathoz viszonyítva -, és íme: az is nem áll az ige után. Fejezzük bár ki megengedő kötőszókkal a megengedést, azért mondataink különben változatlanul maradhatnak: bár meg is bánta tettét, bár bocsánatot is kért, de nem felejthetem el a történteket; vagy: ha meg is bánta tettét, ha bocsánatot is kért, de... Látjuk, hogy nyelvünkbeli egyéb is-es mondatok hasonlósága egészen tiszta, törvényes alapot nyújtott arra, hogy a tőlünk védelmezett szórend az országnak nagy területein és innen legújabb irodalmunkban is... befészkelte magát a megengedő mondatokba is.”
Logikus fejtegetés. Sőt több annál! Bátran hasonlítjuk egy matematikai tétel levezetéséhez, párját ritkítja a magyar nyelvészet és nyelvművelés történetében. Ha a későbbi nyelvészek ismerték és elfogadták volna Simonyi eredményeit, akkor a megengedő is-sel kapcsolatos elavult szabály már régen nem szerepelne a nyelvhelyességi kézikönyvekben. Sajnos, a nyelvművelők, mint sok más esetben is, vajmi keveset törődtek a tudományos kutatáson alapuló eredményekkel.
Így történhetett meg, hogy a ‘30-as évek nyelvhelyességi folyóirata, a Magyarosan már az első számában (1932) egy olyan cikknek adott helyet, amely a tudománytalan regulázásnak tipikus, de korántsem egyetlen példája. “A mai magyar stílus csúfságai” című cikkben Sajó Sándor egy szóval sem emlékezik meg Simonyi Zsigmond tanulmányáról. Nyilván nem olvasta. Így hát teljesen szabadjára engedi fantáziáját. Mereven elítéli az is szócskának ige elé való “tolakodását” a ha... is kötőszós megengedő mondatokban. Ellentmondást nem tűrő hangon kijelenti: “Az is helye az ige után van.” A ha nem is-féle szórend szerinte csak a dunántúli nyelvjárásterület egy részében otthonos. Arany Jánosra fordítva a szót, azt írja, hogy a ha nem is-féle szórend egyszeri eset Aranynál és költői szabadságnak tekinthető.
Ez az eszmefuttatás nagyfokú tájékozatlanságról tanúskodik. Sajó szerint a ha nem is csak a Dunántúl egy részében otthonos, holott Arany azt írta: “erdélyies”. E két nyelvterület együttvéve igen tekintélyes, hát még ha hozzávesszük Simonyi nyelvjárási adatait. Téved Sajó abban is, hogy a megrótt szórend egyszeri eset Aranynál.
Sajó zárószavai is a kutatás hiányáról árulkodnak: “A ha nem is-féle szórend az irodalmi nyelv szempontjából vidékiesség, s maradjon is meg annak. Az irodalom klasszikus szórendje: ha nem látja is.” A ha nem is szórend Sajó korában már réges-rég nem volt vidékiesség, hanem túlsúlyban lévő irodalmi és köznyelvi változat.
Azt gondolhatnánk, hogy a nyelvművelők az utóbbi évtizedekben bizonyára áttanulmányozták, továbbfejlesztették Simonyi kutatásait, sőt valószínűleg újabb adatokat gyűjtöttek, elsősorban íróktól, költőktől. Hiszen az újabb kézikönyvek is vallják: “amire... a jó írók elegendő támasztékot adnak, vagy amit maguk is használnak, azt már kár üldözni, fölösleges helyteleníteni” (Nyelvművelésünk főbb kérdései). Nézzük meg, vajon a nyelvművelők mindig követik-e a saját elvüket. Üssük föl valamelyik tekintélyes nyelvhelyességi könyvet, például a Nyelvművelőt (1956), vajon tudunk-e okulni belőle.
A kézikönyvben három nyelvész három helyen is (258., 271., 318.) érinti a problémát, és az alábbiakat adja tudtunkra: “A szabály szerint az is az ilyen mondatokban mindig a teljes állítmány után áll”; “Megengedő mondatokban az is kötőszónak... az állítmány után a helye... a klasszikus nyelvhelyességi szabály szerint... így van jól: ha nem érte is el”; “A megengedő is-nek az állítmány után a helye.” Elgondolkoztató! Az is kötőszó szórendjéről alkotott ítéletünkben mind a hárman egy önkényes szabályra hivatkoznak, nem a népnyelvre, köznyelvre és irodalmi nyelvre. Egyetlen szóval sem utalnak arra, hogy valaki már írt egy gondos tanulmányt erről a kérdésről, és egészen más megállapításra jutott.
A Nyelvművelő levelek (1964) kiadvány is hasonló fölfogásban tájékoztatja az érdeklődőket. Az idevonatkozó levél írója ekképpen “világosítja föl” az olvasót: A ha nem is-féle szórend “régen is, ma is, főleg egyik-másik nyelvjárásban előfordult és előfordul..., mégis azt kell mondanunk, hogy legjobb stilisztáink általában kerülték, s Arany János határozottan helytelenítette is” (245. oldal).
Az idézett nyelvművelő levél, amely a Nyelvtudományi Intézet levelesládájából van véve, nem tájékoztatja, hanem félrevezeti az olvasót. Itt csak a fontosabb tévedésekre mutatok rá.
Arany János soha egyetlen szóval sem helytelenítette a ha nem is-féle szórendet! Simonyi 1880-ban így ír evvel kapcsolatban: “Már 1815-ben konstatálja e szórendet Horváth Ádám mint erdélyi nyelvszokást... És újra mint erdélyi nyelvszokást konstatálja 1879-ben Arany János, nem azért, hogy az ő mondatát mentegesse, és nem hibás értesülés folytán, hanem azért, mert a szórendet ismételten kiátkozták, és - mint szíves volt a napokban élő szóval tett kérdésemre fölvilágosítani azért, mert erdélyi ismerőseitől mindig úgy hallotta.” (Nyelvőr, 9: 550.) Arany János a polémia idején még élt, és félreérthetetlen választ adott Simonyi kérdésére. Ha Aranynak bármilyen kifogása lett volna Simonyi magyarázata vagy állásfoglalása ellen, bizonyára megtette volna észrevételeit, különösen akkor, amikor erre egyenesen fölkérték. Arany nem élt a kiátkozott szórend elítélésének lehetőségével, holott lett volna rá módja.
De Arany nemcsak közvetlenül a saját műveiben található példák, nemcsak írásban és élőszóval tett kijelentések révén tanúskodik arról, hogy ő maga nem helytelenítette a nyelvvédők által üldözött szóvendet. Van a magyar irodalomnak egy olyan remekműve, amely ugyan nem Arany alkotása, de sok tekintetben Arany közreműködésének köszönheti végső formáját: Az ember tragédiája. Madách, akinek nyelvezetét sem az erdélyi, sem a dunántúli magyar nyelvterület jellegzetességei nem befolyásolták, két ízben is használja az erdélyiesnek, illetve dunántúliasnak minősített szórendet: “De hogyha a hálának csatja mind Le is hullt rólam, bár szabad levék” (3. szín); “Tégy bátran hát, és ne bánd, ha A tömeg hálátlan is lesz” (15. szín).
Téved a nyelvművelő levél írója abban is, hogy a kárhoztatott szórend csak egyik-másik nyelvjárásban fordul elő, mert az egész magyar nyelvterületen járatos. Tévedés továbbá, hogy legjobb stilisztáink kerülték. A példák seregével bizonyíthatjuk ennek az állításnak az ellenkezőjét.

Irodalmi példák
Zrínyi Miklós: “Kiért él szent lelke, ha teste meg is holt” (Szigeti Veszedelem); “Ha oroszlány anyád is lett volna néked” (Idillium); “Ha több évig meg is marad a hadiszolgálatban” (Török áfium). - Arany János: “tudja már a Pejkó, ha nem is tanítja” (TSz); “Ketté szakad ámbár, és ha könnyez vért is” (uo.); “ha mindjárt térdig is elkopik a lábam” (uo.); “Ha asszonyaikat nem is tekinték istennőkül” (Régi dán balladák; tanulmány). - Ady Endre: “Prévost sem merne erről írni, még ha fiatalabb is volna” (A szerelmes gyermekek. OPM V., 110); “Még ha meg is maradnak magyaroknak” (uo.). - Móricz Zsigmond: “Akárhová is ment a fejedelem” (Erdély); “Ha a mai világban nem is bírnak hazatérni” (uo.); “S ha ez csak meg is moccan” (uo.). - Herczeg Ferenc: “Ha el is érjük a pusztai asszonyt” (Pogányok); “Ha nem is becsülte meg mindig” (uo.). - Kosztolányi Dezső: “ha megannyi nyelven is gagyog” (Nyelv és lélek); “bármennyire is otthonosak vagyunk benne” (uo.); “De ha a legizgatóbb pontra nem is adhatunk szabatos és kielégítő feleletet” (uo.) - Karinthy Frigyes: “És ha szépséget nem is várok” (Capillária); “Kimondom, kérem, ha főbe is lőnek érte” (Az egész város...). - Szabó Dezső: “De ha nem is lett volna így” (Az elsodort falu. Előszó). - Tamási Áron: “Ha egyébként nem is voltam vezér már” (Ábel a rengetegben). - Zilahy Lajos: “Ha néha fent a lakásban egyedül is hagytak bennünket” (Halálos tavasz). - Krúdy Gyula: “Ha el is üldözték a kevésszámú Jagellókat” (Három király). - Veres Péter: “Ha nem is szaporodnak” (Húsz év); “S ha ki is bírják a tüdővész-rohamot” (uo.). - Kolozsvári Grandpierre Emil: “Jókai egy világot teremtett, mely... ha nem is a létező világok legjobbika” (Élet és Irodalom, 1975. 7. sz.); “A filológia műszereivel, ha nem is teljesen reménytelen, de bajos behatolni művükbe” (uo.). - Németh László: “Ha nem is adok igazat e józanságnak” (Lányaim); “Vagy ha el is halványodtak” (uo.). - Tabi László: “Szeretem a kutyákat, ha nem is vagyok a bolondjuk” (Színem java); “Akárhogyan is esett a dolog” (uo.). - Pogány Frigyes: “S ha a tengely nem is haladhat törés nélkül” (Szobrászat és festészet). - Dömötör Tekla: “Ha eredetileg nem is volt nálunk népi gyökere” (A népszokások).

Nyelvtudományi példák
Szarvas Gábor: “Ha több rokon nyelv nem is szolgáltat támogató adatokat” (Magyar igeidők). Simonyi Zsigmond: “Bármennyire is egyetértenek a fönt idézett nyelvészek” (Nyelvőr, 9: 341). Munkácsi Bernát: “Ha nem is jelölhetünk ki önálló helyet” (Nyelvőr, 9: 446). Zsirai Miklós: “Ha csak fele is igaz annak” (Finnugor rokonságunk). Lakó György: “De ha nem is lenne Sajnovics Demonstratiójának más jelentősége” (Magyar Nyelv, 55: 313). Szende Aladár: “És ha meg is tanult már olvasni” (A XVI. század nyelvszemlélete). Benkő Loránd: “Mégha ezt egyesek nem is hajlandók észrevenni” (A magyar irodalmi írásbeliség). Deme László: “Ám a nyelv - bármennyire is a beszédből fejlődött ki” (Az általános nyelvészet). Lőrincze Lajos: “Ha nem is így nevezik” (Nyelvőr, 75: 93). Péter László: “Ha nem is választható el a többitől” (Nyelvőr, 77: 251). Soltész Katalin: “Ha nem is ismer grammatikai nemeket” (Nyelvőr, 75: 202). Szathmári István: “Ha nagyobb hatásról nem is tudunk (Régi nyelvtanaink). Fábián Pál: “S ha az idegen szó használatát nem is tartjuk hibának” (Szónokok, előadók kézikönyve). Rácz Endre: “Ha nem is fűzi össze őket kötőszó” (Magyar Nyelv, 67: 294). Grétsy László: “Ha... akár egyéb szempontok alapján fel is tesszük” (Magyar Nyelv, 53: 497). Bán Ervin: “Ha nem is magyarázgatjuk” (Magyar Nyelv, 62: 344).

Népnyelvi példák
A népnyelvi kutatások azt bizonyítják, hogy a ha nem is-féle szórend az egész magyar nyelvterületen el van terjedve, többek között a Duna-Tisza közén, a Tiszavidéken, a Mátravidéken, Szabolcsban, Debrecen környékén stb. Itt csak a Jugoszláviában élő magyarok nyelvéből idézek néhány példát: “Ha az életembe is kerül, visszahozom” (Jugoszláviai magyar népmesék); “Most mán nem is bánom, ha meg is virrad” (uo.); “Mindön fínyösödik, ha el is alszik a tűz” (uo.); “Akárhogy is pörőtök” (uo.); “Akármi is történjön” (uo.); “Akármennyit is ettek” (uo.).

Nyelvünkben tehát 400 év óta él és használatos napjainkig a ha nem is-féle szórend megengedő mondatokban. Ennek a szórendnek az a sajátossága, hogy az is nem az igei állítmányhoz simul, hanem a tagadószóhoz, az igekötőhöz vagy valamilyen kiemelt szóhoz.
Megtaláljuk ezt a szórendet Zrínyinél, Pázmánynál, később Arany Jánosnál, majd a XX. század végétől fogva minden költőnél és írónál. Az idézett példák határozottan cáfolják a nyelvhelyességi írásoknak azt az állítását, hogy “legjobb stilisztáink általában kerülték” a tárgyalt szórendet. A fentiekben tagadhatatlanul kiváló stilisztákat sorakoztattam föl, főképpen prózaírókat, akiket semmiféle “rímkényszer” nem befolyásolhatott.
Használják a hibáztatott szórendet nyelvészeink, nyelvművelőink is a múlt század végétől egészen napjainkig. Ráadásul meglepően szép számmal. Azok a nyelvészek is önfeledten élnek vele, akik írásaikban a nyelvhelyességi hibák közé sorolják.
Megszokott nyelvi formaként alkalmazzák a ha nem is-féle szórendet az egész magyar nyelvterületen, köznyelvben és népnyelvben egyaránt. Országszerte énekelte régebben, énekli ma is mindenki ezt a dalt: “Nem bánom én, akármit is beszélnek, Fülem mellett engedem el a szélnek.” Soha senkinek esze ágába se jutott volna megütközni ezen a szórenden, vagy azt gondolni, hogy amikor ezt a dalt énekli, valamilyen kivételes szórendet használ. De ugyanígy a másik szórendre is akad példa: “Ha megversz is, imádlak én.”
Ha minden szubjektív tényezőt kikapcsolunk, akkor nem tehetünk mást, mint egyenrangú “ikertestvérként” kezeljük a kétféle szórendet, hiszen maga a nyelv természete is erre kényszerít bennünket. Ha ugyanis a bővítmény nélküli állító (nem tagadó) megengedő mondatban egyszerű (igekötő nélküli) igét használunk, akkor az is kötőszó kényszerítőleg csak az igei állítmány után következhet: Ha látom is. Ha viszont a tagadó mondatból az igei állítmány valamilyen oknál fogva hiányzik - ami rendkívül gyakori -, akkor ugyancsak kényszerítőleg csakis a másik szórend képzelhető el. Például: Sokszor elmondta nekem a történetet, ha nem is pontosan; Ha nem is mindennap, de rendszeresen összejártunk. A magyarság nyelvérzéke szerint mind a két szórend egyformán helyes. Azt azonban meg kell állapítanunk, hogy a ha nem is-féle szórend napjainkban jóval gyakrabban fordul elő (Nyelvőr, 100: 3894).

6. UTAZÁS AZ AMI KÖRÜL
Az ami vonatkozó névmás kétféle funkciót tölthet be. Vonatkozhat egyetlen szóra, de vonatkozhat egész mondatra is. Mind a két ami-hoz egy-egy babona fűződik.
A) EGYETLEN SZÓRA VONATKOZÓ AMI
Valamikor, ki tudná megmondani pontosan, mikor és kinek az elgondolásából kialakult az a szabály, hogy a nem személyt jelentő főnévre mindig az amely (mely) névmásnak kell vonatkoznia, s az ami (mi) vonatkozó névmás használata ilyenkor helytelen. Pedig a népnyelvben és a köznyelvben igen gyakran használták és használják ma is az ami-t főnévre vonatkoztatva.
Példák a népnyelvből: “Mátyás király azt mondta nekik, hogy megadja nekik a birtokot, ha meg tudják fejteni azt a három kérdést, amit ű föladott az ű vót katonájának” (Jugoszláviai magyar népmesék); “Menjél be az istállóba, találsz ottan egy vakarót, kefét, meg egy kis pokrócot, amivel a sárkány törülgette a lovát” (uo.); “Bezártam egy olyan tömlöcbe, aminél már erősebb a világon nem létezik” (Ámi Lajos meséi); “Na, gyere hát akkor és váltsunk jegyet de adjon apád egy gyűrűt, amit neked odadjak cserébe” (uo.). “S azután ennek a három lánnak van három csodaszere, amit neköd el köll tüllök csalni” (Tombácz János meséi); “Annak a nagy fának, nézd csak, ami itt a gunyhó tövibe van” (uo.).
Példák a köznyelvből: “Nekem abból a körtéből adjál, amit a fáról szedtél”; “Megtaláltam a labdát, amit tegnap kerestem”; “Apám megvette karácsonyra azokat a könyveket, amiket kértem tőle”; “Elénekelte azt a nótát is, amit annyira szerettem.”
A múlt század végi nyelvművelők számításon kívül hagyták a köznyelvet és a népnyelvet, szerintük ebben az esetben az irodalmi nyelv a döntő. Azt állították, hogy az irodalmi nyelvszokás az amely (mely) névmás mellett foglalt állást.
Ez az állítás nem felel meg a valóságnak. Az írók igen gyakran használják az ami (mi) vonatkozó névmást akkor is, amikor a nyelvművelők szerint “szabályosan” az amely (mely) névmást kellene használni. Különösen Jókai kedvelte ezt a “szabálytalan” ami-t. A Nyelvőr egyik nyelvművelője meg is rótta érte mindjárt a lap harmadik évfolyamában (1874). Arany János azonban, mint már annyiszor, ezúttal is szembefordult a nyelvművelők merev álláspontjával. Rávilágított arra, hogy a főnévre mutató ami összhangban áll az általános nyelvhasználattal, de az irodalmi nyelvhasználattal is.
Idézek néhány példát a 19. század költőitől és íróitól.
Petőfi: “Lesz csinos ház, amiben Megvonulnak szépen” (Szülőimhez); “Költői ábránd volt, mit eddig érzék” (Költői ábránd); “Oh, hogyha szétönthetném köztetek Azt a szilaj veszett gyűlöletet, Mitől keblem, mint a tenger, dagad” (Akasszátok...); “Veled sírok, ha fájnak sebeid, Miket rajtad haramják keze nyit” (Elértem...); “Dalaim, mik ilyenkor teremnek” (Dalaim); “Legyek kőszirt, mit hegyről a völgybe Eget-földet rázó mennydörgés dönt le” (Egy gondolat...); “Futnék tőled miként a por, Mit a forgó szél elsodor” (Álmodtam szépet). - Arany: “Nyomatékul egy tallért dob Az igazság mérlegébe, Mit a bíró csúsztat a jobb oldalon levő zsebébe” (A fülemile); “Téli fának hinnéd, mit a zúz belombol” (A hamis tanú); “S döbbenve ismerek fel rajzomon Egy-egy vonást, mit szellemujja von” (Emlények); “Beszédhez, amit versnek mondanak, Mindenesetre kellenek szavak. Te mindig olyan szót válassz, csinálj, Amit ne értsen János vagy Mihály. Legjobb, ha tenmagad sem érted azt: Így legalább soha el nem akadsz, Mert, aminek értelmét nem tudod, A szó mindenhová illeni fog” (Vojtina levelei); “Vagy látás, hallás, szaglás és tapintás, Mire én e rímet csapom: Amintás” (uo.); “Az ha lenne olyan lépcső, Ami e tetőig érjen” (A vén gulyás); “Serbet, füge, pálma, sok déli gyümölcs, Mit csak terem a nagy szultán birodalma” (Szondi két apródja); “Ez lesz a méltó, a valódi hála, Mit a nagy Jóltevőnek adhatunk” (Széchenyi emlékezete); “Nem a való hát: annak égi mása Lesz, amitől függ az ének varázsa” (Vojtina ars poétikája). - Eötvös József: “Mindazon badar beszéd, mit a rabtól hallottunk” (A falu jegyzője). - Tolnai Lajos: “Bizony, a Figyelő néhány kitűnő cikken kívül, amit maga Arany írt vagy Erdélyi János, sok gyenge zöldséget árult” (A sötét világ); “Így vette le kezeimről egy nemes ember a láncokat, amiket ellenségeim oly örömest a bőrömhöz szegeztek volna” (uo.). - Kuthy Lajos: “Tán hamis váltók nála, miknek uzsoráin tiltott örömöket vált be?” (Hazai rejtelmek); “Mindenikre keresztecskét rajzolt, miről csak ő tudott” (uo.); “Hol itt a szabad akarat az önvédelem a fenntartás felett, mit a vak és formátlan féregtől az emberig az isten mindenikbe oltott? Ez a személybátorság, mit nemünk a polgárzatban a természetért cserélt?... ez a védelem mit a kirablott jogokért biztosít?” (uo.); “Hát a gyógyszert veszed, mit számodra küldtem?” (uo.). - Mikszáth Kálmán: “Két kamaszt beszéltet a növényekről szép nápolyi estén, amibe belelocsog a tenger messziről” (Galamb a kalitkában); “Balduin szögrül-végrül elbeszélte nápolyi tartózkodását, Marosini baráti viselkedését, ami a bírák szívét is megindította” (uo.); “Éppen tavaly csináltatott szép meggyszín ruhát, ami igen jól fog festeni ezen a napon” (uo.).
A nyelvészek ügyet se vetettek Arany érvelésére, a költők és írók műveiben nagy számmal található ami névmásra, továbbra is fenntartották az amely-szabályt, amit ők maguk is megszegtek, mert írásaikban - ha nem ügyeltek rá görcsösen - maguk is használták az általuk kárhoztatott ami-t. Például: “Vádjai, miket az iskola ellen emel” (Tolnai Vilmos: Nyelvőr, 32:100). “A másik hiba, amin gyakran megütközhetünk, az, hogy” (Balassa József: A magyar nyelv könyve) stb.
Napjainkig tart ez az áldatlan huzavona, pedig ma már a nyelvművelők közül is többen védelmükbe vették az ami-t. Sajnos, itt is, mint minden vitás esetben, a szemellenzős fölfogás kerekedik felül. A már említett Magyar nyelvhelyesség című kézikönyv következetesen pártfogolja az idejétmúlt szabályokat, és az ami-vel kapcsolatban ezt írja: “A mindennapi közvetlen hangú beszédben általában az ami alak használatos az amely helyett, például »Mutasd a könyvet, amit kaptál!« Ha ez a használat terjed is, még sincs helyén irodalmi, vagy legalábbis választékosabb szövegekben” (294).
Helyesbítenünk kell a kézikönyv kijelentéseit. Nem most terjed az ami, hanem megbízható forrásokból vett adatok szerint már régebben el volt terjedve. S bizony helyén van, sőt régebben is helyén volt az irodalmi szövegekben, ha csak Petőfi, Arany, Madách, más költők és írók alkotásait nem tagadjuk ki az irodalomból. De hogy az újabb irodalmi alkotásokat se hagyjuk figyelmen kívül, azokból is idézek példákat.
Móricz Zsigmond: “Azt a belátást követelte, amit ő akkor a mesebeli királyfitól várt volna” (Életem regénye); “Anyámnál ez valóban nem volt egyéb, mint gondolati függetlenség, ami annyit jelentett nála, hogy...” (uo.); “A kapott pénzből, amit azon a címen préselt ki, hogy kell az anyagra, - azonnal megvette a házat” (uo.); “Az energiát a teher fejti ki, ami az egyénre nehezedik” (uo.). - Kosztolányi: “Mint őrültek tébolydák udvarába látják az illót, ami semmivé lett” (Szavak a társaságban); “és szájukon is megrohadt, amit adtam nekik, a csók” (Azokról, akik eltűntek); “Mert nincs meg a kincs, mire vágytam, a kincs, amiért porig égtem” (Boldog, szomorú dal). - Ady: “Valóság lehet, mit csak álom festett” (Az alvó királylány); “Megtudtam, hogy titkokat rejteget A mi Dunánk, ez a vén róka, Mikről talán sohase álmodott... Ez a közönyös Európa” (A Duna vallomása); “Igaz az átok, Mit már sokan sejtünk” (uo.). - Németh László: “De az ilyen szerelem, amibe mi keveredtünk” (Homályból homályba). - Szabó Dezső: “Azt a végtelen szomjúságot, ami benne van, ez sem enyhíti egy cseppet sem” (Csodálatos élet); “A legvégén ő kimondja azt a nevet, ami olyan jó ízzel töltötte meg a száját” (uo.). - Veres Péter: “Abból a három-négy könyvből, amit addigi életemben vásároltam, ez az egy maradt meg” (Számadás); “Harminc-negyven személy számára főztek lebbencslevest és reszelt tésztát, ami ugyan egészen jó étel, de csak ha tojásos tésztából van” (uo.); “Foldozta fillérekért a rossz lábbeliket, amiket a katonáktól jóért cseréltünk” (uo.); “S a töprengésemet csak táplálta az a sok újság, amit akkoriban olvastam” (uo.). - Kolozsvári Grandpierre Emil: “Sárkefémre elöl rászereltem egy vasdarabot, amivel könnyűszerrel lekapartam a bakancsra száradt sárt” (Hullámtörők); “Egyetlen nap nincs az életemben, amit újra szeretnék élni” (uo.); “Neki is megvolt a maga titkos nyelvezete, aminek jóvoltából valamennyire megszabadult attól, ami a lelkét nyomta” (uo.); “Olyan bizalmas ügyről szeretnék beszélni veled, amiből lehet, hogy semmi sem lesz” (uo.); “Nem nagy ár azért a színes, változatos munkáért, amit a rádióban végeztem” (uo.). - Móra Ferenc: “Egy adatom már volt, amihez hozzáköthettem a regényem mesefonalát” (Négy apának...); “De hát minek nevezte el az első fémet, amivel megismerkedett?” (uo.); “Kitapogatom rajta azt a vekniformájú rézgombot, amit már akkor is csak a kiszolgált bakaköpenyeken lehetett látni” (uo.); “Ezek igazi vadvirágok voltak, amiket a városi nép hírből se ismer” (uo.); “Zsákba kell rakni azokat a leveleket, amiket tegnap reggel óta dobtak az utcai postaládába” (uo.); “S mért rontanám meg az örömüket, amit mindig érez az ember, ha valakin kiadhatta a mérgét?” (uo.); “Némely anatómiai részletnél, amit ő ártatlan tisztaságában, amelyen a sok regényolvasás se ejtett szeplőt, észre sem vett” (uo.); “Végre is az a szemléltető hasonlat, amivel senki se szalad magyarázatért a szomszédjához” (uo.). - Karinthy Ferenc: “Budai ajka még duzzadt és zsibbadt volt a szertől, amit ráfecskendeztek” (Epepe); “A sötétben feldöntötte a pohár vizet, ami még korábbról oda volt készítve” (uo.). - Szabó Magda: “Odaborított egypár aranyat az asztalra, amit Melinda és a kalmárlány azonnal elosztottak egymás között” (Régimódi történet); “Nem tudtak már ellenállni annak a valamiképpen elszomorító, megszégyenítő varázsnak, ami a gyermek lényéből áradt” (uo.).
Ha jól megfigyeljük a fölsorolt példákat, láthatjuk, hogy szinte kivétel nélkül egy-egy könyvből vannak kigyűjtve. Ez arról tanúskodik, hogy nem kellett sokáig kutatni utánuk, tehát tetszés szerint gyarapíthatnánk a számukat. Le kell szögeznünk továbbá, hogy mind a két névmásnak - vagyis az ami-nak és az amely-nek - használatos (miként a múltban is használatos volt) a rövidebb alakja is: mi és mely. Ezt azért kell hangsúlyozni, mert manapság egyesek, elsősorban laikusok, olyan szabályt próbálnak érvényesíteni, hogy a mi és mely csak kérdőszóként használható. Hogy ez milyen nagy tévedés, azt a mi-vel kapcsolatban az idézett példák is bizonyítják. A mely használatára is említek néhány példát:
Arany: “Beh jó volna egy kemence, Mely a vásárt befűtené egyszerre” (A lacikonyha); “És a joghoz egy tallért tesz, Mely is a bírói zsebben, Bal felől, a szív iránt, Meghúzódik a legszebben” (A fülemile). - Kosztolányi: “Emlékeket idézünk... azt a hosszú, fenyőkkel szegett utat, mely a pályaudvarról bevezet a városba” (Elsüllyedt Európa).
Nemcsak a mi és a mely állhat vonatkozó névmásként, hanem a ki is. Például: “Ki korán kel, aranyat lel”; “Ki mint vet, úgy arat”; Petőfi: “A hősöket egy közös sírnak adják, Kik érted haltak szent világszabadság” (Egy gondolat bánt engemet). - Arany: “Nincs vármegye, ki elvegye” (A fülemile).
Az utóbbi példa azt mutatja, hogy a ki vonatkozó névmást - és természetesen az aki vonatkozó névmást is - hébe-hóba vonatkoztathatjuk olyan szóra is, amely nem személyt jelent. A régi nyelvben ez nem volt ritkaság. Például: “Mező jó illatot, az ég szép harmatot ád, ki kedves mindennél” (Balassi: Vitézek, mi lehet...); “Mond keserves verseket, Kiket bánatjában, szerelem lángjában szép Júliáról szerzett” (Te szép fülemile). - Arany János a Toldihoz írt Előhangban régiességként alkalmazza a dologra vonatkozó ki névmást: “Hallanám dübörgő hangjait szavának, Kit ma képzelnétek Isten haragjának.” De más költeményekben is előfordul nála: “Megvan-e még az a híres Karikásod, Akivel úgy meg-meghajtád A vad rácot? (Rózsa Sándor); “Évek, ti még jövendő évek, Kiket reményem megtagad” (Évek, ti még jövendő évek).
A miszerint kötőszó nem egyéb, mint a mi vonatkozó névmás és a szerint névutó összefonódása. Hasonlóképpen keletkezett a miután, mialatt és több más kötőszó is. A miszerint egészen szabályosan keletkezhetett ilyen mondatokban: “Ma már minden iskolásgyerek tudja, hogy az a tanítás, mi szerint a Nap forog a Föld körül, nem állja meg a helyét.” Neves írók is használták a mi szerint-ből alakult miszerint kötőszót, köztük Arany János is. Például: “De nem szorulunk puszta okoskodásra, hogy meggyőződést szerezzünk, miszerint a történeti és mondai eposz valaha költőibb alakot viselt” (Naiv eposzunk); “De ki hinné, hogy éppen az a körülmény, miszerint a XVI. század nem ismerte...” (uo.). A vonatkozó mondatokban keletkezett miszerint kötőszót hasznos nyelvi eszköznek tarthatjuk, mert alkalomadtán helyettesíthetjük vele a nyelvünkben túlságosan gyakran előforduló hogy kötőszót. De ne használjuk szükségtelenül, nyakra-főre! Még csak annyit a miszerint védelmében, hogy más kötőszók még különösebb úton jöttek létre.
Az ámbár kötőszó elődje: ám bátor, a hiszen kötőszóé: hiszem, a talán határozószóé: találom (vö. csak úgy találomra).
Arra, hogy mikor használjuk az amely (mely) és mikor az ami (mi) vonatkozó névmást, ha előzőleg főnévvel jelölt dologra vonatkozik, nem lehet pontos szabályt adni. Némely író az egyiket, némelyik pedig a másikat kedveli jobban. Néha váltogatva használják. Arany A fülemilében a tallérra vonatkoztatva először a mi, később pedig a mely névmást használja.
Ha mégis valamilyen fogódzót, kritériumot keresünk a két névmás használatának különválasztására, akkor annyit mondhatunk, hogy többnyire akkor kell előnyben részesítenünk az amely (mely) névmást az ami (mi) helyett, amikor azt a főnevet, amelyre vonatkozik, minden mástól különálló fogalomnak gondoljuk. Példák: “Gondolja, beh jó volna egy kemence, Mely a vásárt befűtené egyszerre” (Arany: A lacikonyha); “Még itt táboroztunk, amikor híre jött, hogy a hadosztálytrénünk, amely természetesen elöl jött... a jugoszláv különítmények kezébe került” (Veres Péter: Számadás). “Utána következett Magyarország csapata, amely a második helyen végzett.” - Ezekben a mondatkomplexumokban, különösen az utóbbiban, aligha állhatna ami az amely helyett. Azt azonban leszögezhetjük, hogy az esetek nagy részében bátran használhatjuk dolognévre vonatkoztatva az ami (mi) névmást.
B) EGÉSZ MONDATRA VONATKOZÓ AMI
Bizonyára sokan ismerik ezt a latin mondást: “Grammatici certant”, ami magyarra fordítva ezt jelenti: “A nyelvészek folyton vitatkoznak.” Persze más tudományág képviselői is szoktak vitatkozni, de lehetséges, hogy ezen a téren mégis a nyelvészek viszik el a pálmát. A 19. század elején parázs vitát folytatott Révai Miklós Verseghy Ferenccel az ikes igékről. A vita hullámai máig sem ültek el. A század végén valóságos szellemi háborúskodás, úgynevezett ugor-török háború dúlt a finnugorokkal, illetve törökökkel való nyelvrokonság hívei között. A háború végül is a finnugristák győzelmével ért véget.
Az utóbbi évtizedben szinte egyik percről a másikra tüzes vita lángolt föl az egész mondatra - tehát nem egyetlen szóra - vonatkozó ami-val kapcsolatban. Az ami-per - a per szót maguk a vitatkozók használták - egy tanulmány körül robbant ki. Korlányi Teréz írt erről a Magyar Nyelvőrben 1964-ben, és megállapította, hogy míg a nyelvtanírók az ami névmásnak egész mondatra vonatkoztatását többségben elfogadják, addig a nyelvművelő szakirodalom idegenszerűnek tartja, és helyteleníti. Ezt tette a ‘30-as évek nyelvművelő folyóiratának, a Magyarosannak egyik cikkírója is. Ezt a mondatszerkesztést: “Jóízűen felkacagott, amit ritkán szokott tenni”, helytelennek bélyegezte, és így “javította ki”: “Jóízűen felkacagott, pedig ezt (ti. a kacagást) ritkán szokta tenni.”
Figyeljük meg a sántító logikát. A cikkíró úgy érvel - mint a zárójelbe tett kacagás szóból látjuk -, hogy az ami itt azért nem vonatkozhat az előző mondatra, mert nem a főnévre vonatkozik, s nem mondhatjuk így: “felkacagott, amit.” Igen ám, de ugyanilyen logikával élve nem mondhatjuk így sem: “felkacagott, pedig ezt.” Jól érezte ezt a cikkíró is, és ezért tette oda a kacagott ige helyett a kacagás főnevet. De ugyanezt a manővert az ami esetében is végrehajthatjuk: “kacagást, amit.”
A nyelvművelők általában latin és német hatásnak tulajdonítják az ami-nak egész mondatra való használatát. Akadtak azonban olyan nyelvészek is, akik úgy vélekedtek, hogy az egész mondat tartalmára való vonatkoztatás nem idegenszerűség, hanem a mai művelt magyar nyelvhasználatban gyökerezik.
Korlányi Teréz leszögezte, hogy a mondat egész tartalmára való vonatkoztatást nem lehet egyértelműen elítélni, mert az alárendelés (ami) és a mellérendelés (ezt) között stilisztikailag is van különbség. A mellérendelés jobban kiemel, nyomatékosabbá teszi a gondolatot, ugyanakkor lazább is a kapcsolat a két mondat között. Az alárendelés esetén szorosabb a kapcsolat, de nem olyan lényeges a mondanivaló, kevésbé nyomatékos a mellékmondat tartalma. A mondanivaló fontossága, a gondolat erősebb kiemelése dönti el, hogy mellérendeléssel vagy alárendeléssel élünk-e.
Nagy J. Béla, az egész mondat tartalmára vonatkozó ami használatának egyik ellenzője, a Nyelvőrnek még ugyanabban az évfolyamában reagált Korlányi Teréz cikkére, és kétségbe vonta megállapításainak helyességét. Nagy J. Béla eszmefuttatása legfőképpen azért tanulságos, mert meggyőzően mutatja, hogy azok a nyelvművelők, aki valamilyen kérdésben szembehelyezkednek az általános nyelvhasználattal, minduntalan ellentmondásokba keverednek.
Tagadja például, hogy a vonatkozó mondat és a főmondat között szorosabb összefüggés van, és így érvel: “Nagyon elmés volna ez a különbségtevés, csakhogy mi az a mérce, amellyel pontosan meg lehet állapítani, mikor van az efféle mondatok között szorosabb kapcsolat, mikor lazább.” Nem veszi tudomásul, hogy számtalan esetben nincs olyan mérce, amivel pontosan meg lehet állapítani, mikor “kell” ezt vagy azt a nyelvi eszközt használni. “Holnap ilyenkor már Rómában vagyunk”; “Holnap ilyenkor már Rómában leszünk.” Vajon melyik mondat a helyes? Kétségkívül mind a kettő. A szemlélettől függ, hogy ilyenkor jelen vagy jövő időt használunk. Az előbbiben már előre odaképzeljük magunkat az utazás célpontjára.
Belevonja Nagy J. Béla a vitába Petőfit, Aranyt és Mikszáthot. Idézem az ide vonatkozó példákat. Petőfi: “Amint mondom, csak egy kabátja volt, Mi több: kabátja éppen sárga volt” (A tintásüveg). Arany: “Hajdanában, amikor még Így beszélt a magyar ember: Ha per, úgymond, hadd legyen per! (Ami nem volt éppen oly rég)” (A fülemile). Mikszáth: “Köröskörül a boltok be vannak zárva, ami azt jelenti, hogy az óvatos kereskedők nem tartanak lehetetlennek egy kis kravallt” (Lásd Ért. Szót. 1: 199). Nagy J. Béla Arany ami-jában nem lát semmilyen stilisztikai vagy művészi fogást, ami egyet jelent az elmarasztalással. A Mikszáth szövegében olvasható kifejezést - “ami azt jelenti, hogy” - mindjárt a saját ízlése szerint korrigálja ilyen formán: “s ez azt jelenti, hogy”.
Még rosszabbul jár Petőfi. Nem hallottam, hogy bárki valaha is kifogást emelt volna a “sőt mi több”; “mi több” kifejezés ellen. Nagy J. Béla azonban nem tartja magyar fejleménynek, és meg is jelöli a kifejezésnek francia (qui plus est) és német (ja was noch mehr ist) forrását. Kijelenti: “Megfigyeltem egy ízes magyarsággal beszélő falusi tanítón, hogy a »sőt mi több« helyett ezzel a magyarosabb szólásmóddal élt: »Többet mondok«.
A magyarok ezt a közkeletű kifejezést: “sőt mi több” nem a németből, pláne nem a franciából orozták. De vannak itt más bajok is. A magyarosnak ítélt “Többet mondok” kifejezést szó szerint megtaláljuk a német nyelvbán: “Ich sage mehr.” Elhamarkodott dolog volt tehát a falusi tanítót emiatt példaképül állítani Petőfi helyett. A germanizmusnak nyilvánított “Was noch mehr ist” körül sem egészen tiszta a helyzet. Megtudjuk, hogy a németek sem ismerik el sajátjuknak. Nagy J. Béla maga írja ezt: “Egy nagyon sok kiadást megért, elég régi osztrák középiskolai német nyelvtan is arra tanítja olvasóját, hogy ezt tanácsosabb németül is így mondani, mutató névmással: “Die Lüge schadet immer, das kann auch deine eigene Erfahrung bestätigen.” A “mi több” tehát nem németes a német nyelvtan tanúsága szerint sem.
Ha egy állítólagos germanizmus ingatagnak bizonyul, folyamodjunk a latinhoz. Nagy J. Béla is így jár el. Idézi azt a latin mondást, amit a matematikai vagy egyéb tételek bizonyításának végére szoktak írni: “Quod erat demonstrandum.” Közli a szó szerinti fordítást. “Ami bebizonyítandó volt.” És közli a magyaros fordítást is: “Ezt kellett bebizonyítani.” Lám, a mondatra vonatkozó ami: latin hatás, vonja le a következtetést. Csakhogy a jól ismert latin mondás quod-ja nem egyetlen mondatra, nem egyetlen mondat tartalmára vonatkozik, hanem egy egész levezetési folyamatot összegez. Ez pedig nagy különbség!
Közvetlenül Nagy J. Béla cikke után közölte a Nyelvőr Rácz Endre írását “Hadd legyen per!” címmel. Rácz tarthatatlannak nyilvánítja Nagy J. Béla elutasító álláspontját, és kijelenti: “Aligha lehet helyes egy olyan nyelvművelő szabály, amely ellentétben van legjobb íróink gyakorlatával.” Hangsúlyozza, hogy nemcsak Petőfiről és Aranyról van szó, hanem az írók egész soráról napjainkig. Kollányi Teréz fejtegetésének kiegészítéseképpen számos példát idéz a 20. század íróitól. Közlöm azt a jellemzést, melyet az egész mondat tartalmára vonatkozó ami-ről fogalmazott meg: “Az ami-val bevezetett tagmondatok arra valók, hogy érzékeltessék a megjegyzés közbevetés-jellegét, említésének ugyan nem jelentőség nélküli, mégis futólagos voltát.” A nyelvművelés egyik alapelvével összhangban szögezi le következtetését: “Az egész mondatra vonatkozó ami kötőszós mellékmondatok indokolt használatát már szentesítette... kiváló íróink gyakorlata, sőt kijelölte szerepkörüket is.”
Nagy J. Béla a Nyelvőr 1965-ös évfolyamában tovább folytatja a pert “Legyen hát per, ha úgy tetszik” címmel. Ekképpen inti a régebbi tiltó nyelvhelyességi szabályok lazítására vagy elvetésére törekvőket: “Mindnyájan nagyon könnyen beleeshetünk nyelvi hibába, mert valamennyien gyarló emberek vagyunk. A mondatra vonatkozó ami idegenszerűségét sem szünteti meg az, hogy jó íróink is élnek ezzel a szerkezettel.”
Az újabb “perbeszédet” Nagy J. Béla a következő summázással fejezi be: “A szóban forgó ami-s mondatfűzésről három vélemény alakult ki: 1. Már teljesen meghonosodott ez a szerkezet, úgyhogy nem lehet hibának minősíteni. Mondatkapcsolásra éppoly alkalmas, mint a mellérendelés. 2. Használhatjuk, de nem mindig, mert némelykor jó, máskor azonban nem. 3. Mindig hiba, ma is a kerülni való idegenességek közé tartozik. Én e harmadik felfogásnak vagyok a híve nemcsak egymagam, hanem másokkal együtt.”
Ferenczy Géza a saját maga szerkesztette könyvben - Anyanyelvi őrjárat - a dolognévre vonatkozó ami-t kizárja a “választékosabb stílusból”, vagyis az irodalomból, és így adja meg a szabályt: “Elsősorban tehát akkor helyes az ami használata, hogyha nincs külön főnévvel megnevezve az a dolog, amelyre mellékmondatunkat vonatkoztatjuk. De régen is, ma is voltak, vannak olyan nyelvészek, akik nemcsak ilyenkor helyeslik az ami használatát, hanem olyankor is, amidőn az egész mondat tartalmára vonatkozik... Aki sokat hallja, olvassa a rosszat, s magyar nyelvérzéke nem eléggé tudatos, az könnyen úgy hiheti, hogy a mondatra vonatkoztatott ami használata ellen sem lehet kifogásunk, hiszen különleges stílusértéke van. Valóban különös ez a stílusérték: az idegenszerűségé...”
Tekintsünk körül a magyar irodalomban, hogy a nyelvhelyesség alapelvét figyelembe véve dönteni tudjunk ebben a vitában.
Eötvös József: “Nem szegtem volna meg férjem parancsolatát, mit eddig soha nem tettem... ha nem volnék meggyőződve nemes szándékairól” (A falu jegyzője). - Jókai: “Az arra felgombolyított kötél hirtelen leszakadt róla; mire az elszabadult malom vágtatva rohant előre” (Az aranyember); “Többet ér három katonatisztnél, akinek semmije egyebe, mint a cifra uniformisa, meg az adóssága. Amire aztán Athalie kisasszony azt felelte, hogy” (uo.); “Érthette belőle Zófia asszony a mondat elejét: abból, »hogy az apám a szolgálóját vette el!« ami jól megérdemelt szemrehányás volt Zófia asszonyra nézve.” - Kuthy Lajos: “A jókedvű fiúk ujjongani kezdtek itt-ott a pusztában, mit az udvari professzor jóslatára, táborköltő hangnak vélt az illustrissimus” Hazai rejtelmek). - Arany: “De nem annyira nyelvtani, mint esztétikai szempontból tartom a tisztelt munkatárs Brassai által a szóösszetételre adott törvényeket igen megszorítónak; miről legközelebb” (Visszatekintés). - Mikszáth: “Ha találkozott valakivel, akinek pénze nem volt, kölcsönnel kínálta meg; amiben egyébiránt nem vagyok bizonyos” (Galamb a kalitkában); “Az egyik pici lábát pongyola kényelemszeretettel föltette egy elálló gallyra, aminek az a veszedelmes következése lett, hogy” (uo.). - Móra Ferenc: “pár évvel ezelőtt a csónakdába is beválasztottak. Ami annál nagyobb tisztesség, mert én se nem iszom, se nem kártyázom” (Négy apának); “mert hiszen a szamarak... ma is megvannak. Amire a jegyző csak annyit mondott, hogy eggyel több van, mint amennyire tetszik gondolni” (uo.); “de a gyerekeiért, mert hiszen ő a vejét is fiának számítja, még azt az áldozatot is meghozná. Amire én kijelentettem, hogy boldog lesz az a férfi, aki ilyen nőt nevezhet anyósának” (uo.). - Tamási Áron: “Hát én nem is bántottam többet Papp Mihályt, ami helyes is volt, mert...”; “De hát legyen úgy, hogy a madár egészen más, mint az ember, ami igaz is” (Bölcső és bagoly). - Kosztolányi: “érelmeszesedése miatt eltiltották a szesztől, meg - ami még jobban fájt - az ő kedves szivarjaitól” (Pacsirta). Krúdy: “A következő percben lehajolt, és megcsókolta az Ancsa kezét. Amire Ancsurkának vérvörös lett az arca” (A podolini kísértet). - Németh László: “Aznap este, amit sosem tett meg, kezet nyújtott Lajosnak” (A bűn). - Kolozsvári Grandpierre Emil: “vagyis elkezdődött a falu-övezet, amit úgy is fogalmazhatnék, hogy a Nagy Mindenség határához közel laktam” (Hullámtörők); “Javultak az idegeim, s ami legfontosabb, ekkor törtem be, azaz a katonaságnál szereztem meg azt az önfegyelmet, ami lehetővé teszi egy hivatalnoknak... hogy” (uo.); “Nem adták meg neki a kezdőket a hagyomány értelmében megillető türelmi időt, ami egymagában rosszhiszeműségre vallott” (uo.); “s hogy ez így van, sajnos nyilvános helyen derült ki, aminek végzetes következményei lehettek volna” (uo.); “a szakácsok lómészárszéket rögtönöztek. Minek következtében a hajdani lovas szekereket is elnyelte a föld” (uo.). - Nagy Lajos: “Lement a kávéházba, megkávézott, azután ami szokatlan volt az ő programjában - visszament a lakására” (Vadember); “Ha már van házasság a világon, ami szerintem helyes, akkor jobb minden férfinak minél előbb megnősülnie” (A tanítvány). - Moldova György: “Mandarin szinte látta, hogy isznak, sőt ami furcsább, magát is látta köztük” (Szüreti fürt). - Veres Péter: “Együtt jártunk... a libamezőre labdázni, ami tulajdonképpen csak ürügy volt a lányokkal való játszadozásra” (Számadás); “Azzal küldte be őket, hogy megyen a nővéréhez, amiből csak az volt az igaz; hogy ezt is hívta a kocsmába” (uo.); “De, ami katonai szempontból a legrosszabb volt, fütyültek ezek a bakák itten a katonai becsületre” (uo.).
Rácz Endre egy újabb cikkében (Nyelvőr, 96: 267) a legújabb nyelvtudományi írásokból gyűjtött példák révén igyekszik megtudni a nyelvészek véleményét ebben az ügyben. Az adatgyűjtésből kiderül, hogy napjainkban a nyelvészek szinte valamennyien használják az egész mondatra vonatkozó ami-t. Rácz Endre ennek a tanúvallomásnak az alapján a perújításból levonható tanulságot így fogalmazza meg: “Lám, az egész mondatra vonatkozó ami kifejező, helyes használatának finom szabályát nemcsak a költők érzik, a nyelvészek is tudják. Egységes táboruk erejét perdöntő jelentőségűnek vélem.”
Az ami-per tehát - úgy gondolom - véglegesen eldőlt a nyelvi valóságot figyelembe vevő nyelvművelés javára. Aminek a nyelvművelés hívei csak örülhetnek.

7. “NYÁRI NAPNAK ALKONYULATÁNÁL”
Ezzel a sorral kezdődik Petőfi Sándornak egyik legszebb leíró költeménye: A Tisza. Több mint egy évszázadon át egyetlen tanárnak, egyetlen nyelvművelőnek se jutott soha eszébe, hogy Petőfinek ezt a sorát magyartalannak bélyegezze. Az 1965-ös esztendőnek kellett eljönnie, hogy ez is bekövetkezzék. Mégpedig éppen az előbb tárgyalt ami-pernek a során. A per izgalmait szemlátomást nehezen viselő Nagy J. Béla, aki a perben Petőfit és Aranyt is elmarasztalta, ezt írja: “még sok másfélét is felsorakoztathatnék, közülük ezeket: »Nyári napnak alkonyulatánál, Megállék a kanyargó Tiszánál« (Petőfi: A Tisza). A német beszél így: bei Sonnenuntergang, mi magyarok azonban alkonyatkor, naplementekor állunk meg valahol. »Mondjátok-e az est óráinál: Hát a mi Sándorunk most mit csinál?« (Petőfi: István öcsémhez). A rím itt is pompás, de a raghasználat bizony megint rossz, mert nem az est óráinál szoktunk beszélgetni, hanem az est óráiban, az esti órákban.” - Klasszikus költőinknek ezt a leckéztetését semmiképpen sem tekinthetjük helyénvalónak. Célravezetőbbnek tartom, ha minden szempontból tüzetesen megvizsgáljuk a -nál, -nél funkcióit, szerepét, lehetséges alkalmazását.
Vegyük először A Tisza című verset. Nagy J. Béla germanizmusként kárhoztatja a -nál, -nél ragnak időhatározói használatát. Pedig egészen közönséges a népnyelvben és a köznyelvben a holdvilágnál, holdfénynél, napvilágnál, napfénynél kifejezés. De Petőfi versében voltaképpen nem is csupán időhatározóról van szó. Sokkal többről. A költő ott áll a Tisza partján, és gyönyörködik abban a festményszerű látványban, amit a tiszai táj nyújt a lenyugvó nap sugaraitól megvilágítva. Késő délutáni séta közben hirtelen megtorpan, és megáll egy lenyűgöző természeti tüneménynél: a nyári napnak alkonyulatánál.
Nézzük a másik verset. Nagy J. Béla hibáztatja az “est óráinál” kifejezést mint idegenszerűséget, és szerinte magyarul csak így helyes: “az est óráiban, az esti órákban”. A ‑nál, -nél ragos kifejezéseket a múlt században még a nyelvtanírók se hibáztatták, és olyan alakokat is helyesnek tartottak, amiket később a nyelvművelők szigorúan elítéltek. Ez a józan fölfogás egészen érthető, hiszen régebbi időkből is idézhetünk időhatározói kifejezéseket -nál, -nél raggal. Például: “Kegyelmed levelét énnekem kedden gyertyavilágnál hozták” (1548); “A hadakkal talán még napvilágnál az diószegi erdőnél lehetek” (Nyelvtörténeti szótár). S ha az idegenszerűséget is megpiszkáljuk egy kicsit, akkor a német szótárban böngészve ezt találjuk: “in den vorgerückten Abendstunden”, ami szó szerint lefordítva így adható vissza: “A késő esti órákban.” Tehát nem az est óráinál.
A nyelvhelyességi kézikönyvek szerzői állandóan arról panaszkodnak, hogy “baj van a ragokkal”. Bosszús hangon kárhoztatják ezt vagy amazt a ragot, amiért túllépi hatókörét, elfoglalja más ragok helyét, terjeszkedik azok rovására.
A magyar nyelvnek több mint húsz ragja van. Sokkal több, mint egy sereg más nyelvben. Hogyan lehet olyan célt kitűzni, hogy minden ragnak milliméter pontossággal kijelöljük azt a területet, amelyen belül működhet, S amelyen kívül nincs joga működni? Gyakori jelenség, hogy ugyanaz a szó két ragot is kaphat ugyanabban a jelentésben. Szokták mondani: temetőben és temetőn (“Ily késő éjszaka ki jár Ott kinn a temetőn?”), erdőben és erdőn. Azt mondjuk: télen, nyáron, de tavasszal, ősszel; iskolában, de főiskolán stb. stb.
Néhány ragunk például a hol, hová, honnan hármas irányú rendszerben helyezkedik el. A -nál, -nél rag a -tól, -től és -hoz, -hez, -höz raggal alkot egy csoportot. Az utóbbi két rag használata tehát könnyen befolyásolhatja a -nál, -nél használatát. Nem kell mindjárt a német bei hatására gyanakodnunk. Például: “Egy órás vita után jutottak el a harmadik kérdés tárgyalásához. Ennek a kérdésnek a tárgyalásánál arra is tekintettel voltak, hogy...”
A -nál, -nél rag használatának nyelvhelyességi kérdéseiről Imre Samu írt egy jól áttekinthető tanulmányt a Magyar Nyelvőr 1957-es évfolyamában. Megállapítja, hogy a -nál, -nél rag használatával kapcsolatban a bíráló cikkek meglehetősen határozott álláspontot fogfainak el. Ennek ellenére nem rajzolódik ki belőlük egységes kép. Közös hibájuk ezeknek az írásoknak, hogy a szerzők nem vizsgálják meg részletesebben a kérdést, többnyire egy-két általános rosszalló megjegyzésre szorítkoznak, és nem adnak az olvasók számára olyan tanácsokat, utasításokat, amelyek a -nál, -nél rag használatának útvesztőjében valamennyire eligazítanák őket. Ehhez járul még, hogy a nyelvművelő folyóiratokban és kézikönyvekben is nemegyszer találhatunk megrótt -nál, -nél ragos kifejezéseket, ráadásul olyan nyelvészek írásaiban, akik kárhoztatták másoknál ezeket a kifejezéseket.
Imre Samu pontokba foglalva részletesen meghatározza a -nál, -nél rag használati körét. Tanulmányát alapul véve, itt csak azokat a funkciókat sorolom föl, amiket az eddigi kárhoztatásokkal szemben helyesnek kell tartanunk.
A -nál, -nél ragos névszók nem valódi helyhatározói jelentésben már a régi nyelvben is megtalálhatók. A múlt század második negyedében már elég gyakoriak, és használatuk azóta még inkább kiszélesedett. Mégpedig nem annyira a német bei hatására, hanem más okból kifolyólag. Megfigyelhetjük ugyanis, hogy a -nál, -nél nem jelöli meg olyan konkrétan a cselekvés helyét, mint például a -ban, -ben vagy az -on, -en, -ön, hanem ezeknél sokkal határozatlanabb, lazább a helyviszonyítása. Éppen ezért alkalmasabb több más ragunknál arra, hogy finom árnyalati jelentéskülönbségeket fejezzünk ki vele. Néhány példa:
“A tanyáknál szellők lágy ölében Ringatózik a kalászos búza” (Petőfi: Az Alföld); “Mért szállong a turul s ölyű... Széles Dunának partinál” (Arany: Keveháza); “Lent a hegy tövénél nagy népsokaság hullámzott” (Mikszáth: A Noszty fiú); “derülten folyt a munka jobbágynál, cselédnél” (Fáy András: A Bélteky ház); “cimbalmot is csak a cigányoknál láttunk” (Veres Péter: Pályamunkások); “Richard még egy hóig marad a királyi testőrségnél... Innen lépjen át a lovassághoz” (Jókai: A kőszívű ember fiai); “Maradjunk továbbra is a tárgyilagos megállapításoknál” (Illyés: Puszták népe).
Jelentésbeli különbséget fejez ki a -nál, -nél rag a -ban, -ben, illetve az -on, -en, -ön raggal szemben a következő mondatokban: “Két cikkem is jelent meg a Kortársban”; “Korrektori megbízást vállaltam a Kortársnál, “Majdnem két órát töltöttem a rendőrségen”; “Három évig voltam a rendőrségnél”; “A vasúton dolgozom” (= a pályatesten); “A vasútnál dolgozom” (a vállalat kötelékében); “Aki a munkásokhoz jó ember volt, az nem melegedett meg az államnál” (Veres Péter: A pályamunkások).
Vannak szavak, amelyekhez a nyelvszokást követve fűzzük hozzá a -nál, -nél ragot (vö. az iskolában és a főiskolán). Ilyen például a vállalat és a tanács (mint hatóság). “András gyárban dolgozik, az öccse egy tudományos intézetben, sógora pedig a vendéglátóipari vállalatnál kapott állást”; “Már jártam a Pénzügyminisztériumban és a Fővárosi Tanácsnál is.”
A dogmatikus nyelvművelők a -nál, -nél rag időhatározói használatát hibáztatták a legélesebben. Pedig ez az időhatározói használat a legtermészetesebb módon fejlődhetett ki minden német befolyás nélkül. Elvont fogalmat jelölő szavak -nál, -nél raggal kifejezhetik azt az időpontot, amelyhez érve a cselekvés bekövetkezik: “e szavaknál leesett a lováról” (Eötvös József: Magyarország 1514-ben); “A pincér a második félliter bornál felgyújtotta a háromágú csillárt” (Németh László: Bűn); “A következő vödörnél... megállt a tulajdonosnő mellett” (uo.). A -nál, -nél rag ilyen esetekben pompás rövidítésekre ad alkalmat, mert ilyen szerkezeteket helyettesít: e szavak kimondásakor, a második félliter bor fölszolgálásakor.
Az előzőkhöz hasonló, tömörített szerkezettel egyenértékű a -nál, -nél ragos névszó a következő mondatokban is: “Az atyus... egyszer csak megszólal a levesnél” (Mikszáth: A Noszty fiú); “Az ebédnél a hideg evőeszközök őfeléje villogtak” (Németh László: Bűn).
Neves íróinkat és költőinket híva tanúbizonyságul, példákat sorolok föl a -nál, -nél ragnak arra a használatára, amelyet a nyelvművelő kézikönyvek megróttak.
Petőfi: “És ím az étel és bor mellett És a zenének hanginál, Csapot, papot, mindent felejtett Csokonai Vitéz Mihály” (Csokonai); “Légy hűséges társam vándorlásaimnál” (János vitéz). - Arany: “Homályosan látott a szép napvilágnál” (Toldi). - Ady: “Kevesebb vért a köhögésnél, És a munkánál több erőt” (Álmodik a nyomor). - Móricz Zsigmond: “Százezer pengős megrendelésnél ez, barátom, húszezer pengőt jelent” (Rokonok); “Sok tőzeget elégetnek addig... míg lánykérés lesz a polgármester házánál” (Kerek Ferkó); “a bemutatkozásnál szót sem váltottak” (Rokonok). - Eötvös: “az első megtámadásnál futásnak fognak eredni” (Magyarország 1514-ben). - Illyés Gyula: “Maradjunk továbbra is a megállapításoknál” (Puszták népe); “Négyéves korom felé egy ideig komoly idegrohamaim is voltak; a legelső egyik szombatesti fürdésnél lepett meg” (uo.). - Kolozsvári Grandpierre Emil: “Arra törekedtem, hogy mondanivalómat az elején kezdjem - ami modern regénynél, elbeszélésnél nem ilyen egyszerű” (Hullámtörők); “Én akkor még Balzacnál tartottam” (uo.); “Cs. Szabó is rendszeresen foglalkoztatott a rádiónál” (uo.); “A boncolásnál kiderült, hogy a szíve egészséges” (Béklyók és barátok). - Tabi László: “Érdeklődtem Sanyi bácsinál is” (Tücsök és bogár); “hallottam, miként zsendül az élet annál a bizonyos másik vállalatnál” (uo.); “éppen az orvosodnál voltál” (uo.); “Mihamarább nyittassék tehát folyószámla a Magyar Nemzeti Banknál” (uo.). - Veres Péter: “mert a vasútnál az volt a hivatalos elv és gyakorlat, hogy” (Számadás); “a csődörrel, különösen a vízhúzásnál és a lajtvontatásnál elég sok bajunk volt”; “Egyik kocsis a pékeknél, a másik gyárban van” (uo.); “mint tizenkilenc után, az akkori földosztásnál” (Suli Kis Varga). - Karinthy Ferenc: “Még a beszállásnál úgy helyezkedett, hogy egészen közel férkőzzön a lányhoz” (Epepe); “fellobbantotta az öngyújtóját, és a lángjánál kiszedett az éjjeliszekrényén hagyott táskájából egy gyűrűt” (uo.); “Igen sok van belőlük az egész szavakat, fogalmakat rögzítő rendszereknél, például a kínaiban állítólag ötvenezernél is több” (uo.). - Szabó Magda: “Már besötétedik, mire haza mer térni, Emma lámpafénynél kézimunkázik” (Régimódi történet); “példátlan szerencsével az első összecsapásnál úgy megsebesítette Otthot, hogy” (uo.); “a budapesti malmoknál tizedrangú hivatalnokoknak van annyi fizetségük, mint neki” (uo.); “Most férj, s lám, máris megbukott az első nehézségnél” (uo.). - Déry Tibor: “e pillanatban Hugo Victor »Nyomorultak« című regényének harmadik köteténél tartottak” (Felelet); “Egy finom úri családnál szolgált” (uo.); “De ha napközben észrevette, hogy esztergapadja körül akár a legkisebb baj van, például az áttétel akadozik a kapcsolásnál..., addig nem nyugodott, amíg ki nem javította a hibát” (uo.).
A nyelvhelyességi írások szerzői többek között azért is hadakoztak a -nál, -nél rag általuk helytelennek minősített használata ellen, mert szerintük a -nál, -nél rag ilyen használata túlontúl el van terjedve, és egyre inkább terjed. Az irodalmi művek figyelmes olvasása során szerzett tapasztalat nem igazolja ezt a megállapítást. A fölsorolt írói alkotások egyikében sem tudtam “kétkézzel” zsákmányolni olyan -nál, -nél ragos szavakat, amelyeket a dogmatikus nyelvművelők hibáztatni szoktak. Nem kellett ugyan tűvé tenni értük az írók összes műveit, de egy-egy könyvükben nem találtam sokkal több példát azoknál, amiket idéztem.
Nyugodtan megállapíthatjuk, hogy a -nál, -nél rag jelentéstartalmánál fogva alkalmasabb a lazább hely- és időviszonyítás, valamint a cselekvés és történés más, pontosabban meg nem határozható körülményeinek kifejezésére, mint a -ban, -ben, az -on, -en, -ön vagy a -kor rag. S ez a szerepe bizonyos mértékig megvan a -nál, -nél raggal szoros kapcsolatban álló -hoz, -hez, -höz és -tól, -től ragnak is.

8. “AZ ORSZÁGOKBAN VALÓ SOK ROMLÁSOKNAK OKAIRÓL”
A fejezetcím Magyari István protestáns prédikátor híres vitairatának (1602) a címe, illetve annak első fele. A második fele így szól: “és azokból való megszabadulásnak jó módjáról.” A könyv címében tehát két való is szerepel. Ennek a való-nak az a legfőbb funkciója, hogy egy határozóraggal ellátott névszót jelzőként kapcsoljon a jelzett szóhoz, vagyis hogy a határozót jelzővé tegye. Ez a funkció igen régi lehet, mert a rokon nyelvekben is megtaláljuk. Első összefüggő nyelvemlékünkben, a Halotti Beszédben is előfordul: “És mend [= minden] paradicsumben voló gyimilcsiktül mundá neki élnie.” A paradicsomban való gyümölcs kifejezés kitűnőén mutatja a jelzősítő funkciót, hiszen ezt a mai nyelven így is mondhatnánk: paradicsomi [= paradicsomkerti] gyümölcs.
Bőven találunk példákat a való-ra a régi irodalmi alkotásokban. Károli Gáspár: “hozzon a föld az ő nemük szerint való élő állatokat” (Mózes 1.): “Ezenképen cselekszik az én mennyei Atyám is veletek, ha meg nem bocsátja kiki az ő atyjafiának ellene való vétkét szíve szerint” (Máté ev.); “kiáltnak az Úrhoz a nyomorgatóktól való féltükben” (Ézsaiás). - Pázmány: “úgy adok választ az énellenem való írásodra, mintha csakugyan magam írtam volna az Calvinista Tükört” (Válasz Alvinczi Péternek). - Zrínyi: “Olasz a harmadik szomszéd, de ennek távulléte, a sok urakra és hercegekre való eloszlása nem hagy minekünk nagy reménységet” (Török áfium); “nincs várszállás, nincs valami más nagy ütközet, hanem csak rablás, csataképpen való meglopás és pusztítás” (uo.). - Mikes Kelemen: “amelyekből kitetszik, hogy nem kívánja oda való menetelünket” (Törökországi levelek); “De hogy az iskoláról való emlékezetet is teljességgel elfelejtse” (uo.); “De sok hejehuja, a kopó, a virradtig való ital mindezekre időt nem ád” (uo.); “mert ő szegény az igazán való keresetből is igen keveset hagyott” (uo.).
Régebben igen gyakoriak voltak nyelvünkben és ma is használatosak ezek a kifejezések: zsebbe való kés; fejre való kendő; asztalra való terítő; télire való takarmány; egy kosárra való alma; egy hétre való eleség; egy főzetre való tea; tűzre való fa; fából való híd; kőből való ház. Ezek a gyakori használat során összetétel formájában, jelentéstapadás útján vagy más módon leegyszerűsödtek: zsebkés, asztalterítő, fejkendő, téli takarmány, egy kosár alma, egy heti eleség, tűzifa, fahíd, kőház. Néha még hosszabb kifejezésekből is kimaradhatott a való: XVI. századból való könyv = XVI. századi könyv; az Árpádok korából való templom = Árpád-kori templom.
A határozós-jelzős kifejezések nagy részét nem lehetett ilyen könnyen egyszerűsíteni. De erre nem is volt szükség. A magyar nyelvnek ezt az ősi sajátosságát tiszteletben kellett volna tartani, esetleg olyan nyelvi eszközökkel módosítani, színezni, amik megfelelnek a magyar nyelv szellemének. A nyelvújítók azonban, akik egyébként is számtalan erőszakot követtek el a magyar nyelv ellen - ezzel nem akarom kétségbe vonni nyelvgazdagító és ma is értékesnek tartott vívmányaikat -, a való-t is - mindenképpen elítélendő eljárással próbálták kiirtani nyelvünkből. Nem valami nagy fantáziára valló módon az -i melléknévképzőt függesztették hozzá a ragos szóhoz, és a dolog evvel el volt intézve. Így keletkeztek a -bani, -hozi, -tóli és egyéb magyartalanságok: az uráhozi kötelesség; a munkálkodásbani igyekezet; a kedvesétőli távozás után.
A nyelvújítók törekvése stilisztikai célzatú volt: a nyelvi kifejezés rövidségét tartották szem előtt. Sokkal károsabb volt egyes nyelvészkedőknek az a kijelentése, hogy a való nem is magyaros, hanem idegenszerű, amit ebben a mondatban foglaltak össze: “A való a magyar nyelvbe nem való.” Arra nem gondoltak, hogy ugyanazt a szót használják, amelyik ellen ádázul hadakoznak. A kampány eredménye az lett, hogy a való osztozott sok más nyelvi eszközünk sorsában: feketelistára került.
Mivel a Magyar Nyelvőr folyóirat nyelvészei a -bani, -bóli, -hezi-féle torzszülötteket szigorúan üldözték, így azok, akik hitelt adtak a való idegenszerűségéről szóló babonának, újabb manővereket eszeltek ki. Az egyik eljárás az volt, hogy elhagyták a szerkezetből a való‑t. Ennek folytán ilyen mondatok keletkeztek: “Kovácsot nehéz helyzetbe hozta a szolgálatból kiesés”; “József nem fogadta el az iskola alapítására meghívást”; “Van annak magához esze.” A másik eljárás ennél is rosszabb volt: A való elhagyása után megcserélték a szórendet. Ezáltal nemegyszer értelmetlen, magyartalan mondatokat kaptak. Például: “Az érdekeltek tárgyalni fognak a hajózásról a Csatornában” (magyarul: a Csatornában való hajózásról); “Francia dalokat közvetítettünk a 16. századból” (magyarul: 16. századból való v. századi dalokat közvetítettünk).
Az utóbbival még Németh László is kacérkodott, A műfordításról elmélkedve ezt írta: “Egy könyvről, amely az asztalon van, s magára vonta a figyelmemet, a legtöbb indogermán nyelv azt mondja: a könyv az asztalon magára vonta a figyelmemet. Itt az asztalon formailag határozó, valójában azonban jelző, megmondja, hogy melyik könyvről van szó: az asztalon levőről. Tulajdonképpen magyarban is lehetne ilyen határozó jelzőket használni, én magam is mellette vagyok, hogy az előbb leírt mondatot jó magyar mondatnak tekintsük, de kétségtelen, hogy némi nyelvhelyességi köd van az így beiktatott asztal körül, s minden lelkiismeretes lektor kötelességének érezné, hogy az asztalon levő vagy még inkább az asztalon heverő könyvre javítsa” (A kísérletező ember).
Németh László példamondatát nem tekinthetjük jó magyar, de még értelmes magyar mondatnak sem. A könyv ugyanis nem az asztalon vonta magára a figyelmemet, mint ahogy az előbbi példákban sem a Csatornában tárgyaltak a hajózásról, és nem a 16. századból közvetítették a dalokat. Az asztalon heverő vagy levő könyv viszont teljesen kifogástalan, és éppen ilyen módon csökkenthetjük az esetleg tömegesen jelentkező valók-nak a számát.
Rég bevált módszer, hogy a mondanivalóhoz szervesen hozzá tartozó szavakat szúrunk be a határozó jelző és a jelzett szó közé. Erre igen sok lehetőség van. Szerves kapcsoló szavak lehetnek: folyó, folytatott, vívott, kapcsolatos, vonatkozó, vallott, szóló, érzett és még sok más. Például: a létért vívott küzdelem; a szerelemről vallott nézeteim; az irántad érzett jóindulat; a berendezés elhelyezésével kapcsolatos tervek...
Valaki közbevethetné, hogy mondhatjuk így is: küzdelem a létért; nézeteim a szerelemről. Valóban mondhatjuk. De csak ebben az egyszerű formában. Ha bővítményeket fűzünk hozzá, akkor már meg kell fordítanunk a sorrendet. Nem így mondjuk: Kifejtette a küzdelem a létért föltételeit, hanem így: Kifejtette a létért vívott küzdelem föltételeit. Nem így mondjuk: Nem helyeselte nézeteimet a szerelemről, hanem így: Nem helyeselte a szerelemről vallott nézeteimet.
Ma már számos lehetőségünk van arra, hogy azokban a mondatokban, ahol régebben válogatás nélkül a való-t alkalmazták, különféle megoldásokkal éljünk. Szándékosan azonban ne kerüljük a való-t, és használjuk bátran, ha természetesen jön a nyelvünkre vagy a tollunkra. Bátorításképpen néhány példát idézek újabb kori íróinktól:
Móra Ferenc: “papucs is van a lábán, de nem pillangós, csak olyan rendes asszonyoknak való bőrpapucs” (Négy apának); “Szép nyerges láb, nem laposította el a tarlókon való csúszvajárás” (uo.); “csak az irántad való jóakarat vezet” (uo.). - Veres Péter: “Annyit elérünk vele, hogy a dróton való gyakorlatozás megszűnt” (Számadás); “Az ilyen nehéz helyzetekben nincs más eszköz a megmaradásra, mint az éberség az önmagunkra való ügyelésben” (uo.). - Déry Tibor: “mozdulatlanul ült a sodrony egyik végén, ahogy előtte való nap délutánján helyet foglalt rajta” (Felelet); “hajlamos lett volna rá, hogy önként megvallja Juliskának Ancival való esetét” (uo.); “A Bittnerrel való párbeszéd napján.” - Illyés Gyula: “A fiatal legény szakértő szemmel nézi jövendő párját, mint valami nagy vásáron, egy életre való vétel előtt” (Puszták népe); “De a fegyelemnek ilyenek miatt való lazulása igazán ritka volt” (uo.). - Kosztolányi: “Víz zubog a vasfazékban, a húslevesnek való víz” (Édes Anna); “egy-egy ezüstórát is kapott, melyet puritánságára való tekintettel nem használt” (uo.).

9. “MÉG JŐNI KELL, MÉG JŐNI FOG EGY JOBB KOR”
Középiskolás koromból egyetlen nyelvhelyességi tilalom maradt meg emlékezetemben. Ez a tilalom a fog-os jövő időhöz kapcsolódik. Ha valaki a fog-os jövő időt használta, földrajztanárunk rögtön félbeszakította, és megmagyarázta, hogy “csak a kocsis fogja be a lovat”. Ezt a babonát felülről terjesztették. A középiskolai tanárok csupán elfogadták azt a tanítást, amelyet Pintér Jenő tankerületi főigazgató nyelvhelyességi kézikönyve, a Magyar nyelvvédő könyv kényszerített rájuk.
Nehéz megérteni, hogy ugyanazok a tanárok, akik könyv nélkül tudták egyebek között a Szózatnak valamennyi versszakát a diákokkal egyetemben, nem vették észre, hogy Vörösmarty is az általuk kárhoztatott fog-os jövő időt használta. Nem is egyszer, hanem egymás után kétszer. A fejezetcímben idézett sor a Szózat tizedik versszakából való. A tizenegyedik versszak pedig így kezdődik: “Vagy jőni fog, ha jőni kell A nagyszerű halál.” Példákkal egész irodalmunk szolgál: Petőfi: “Egész úton - hazafelé - azon gondolkodóm, Miként fogom szólítani Rég nem látott anyám” (Füstbe ment terv); “S ha átörültük, átbúsultuk éltünk, Együtt fogunk a sírban porlani”... (Hol a leány, ki lelkem röpülését...). - Arany: “Aki meg se halt még, minek azt siratni, Mikor a halott sem fog halott maradni?” (Toldi); “Én láttam e harcot!... Azonban elég: Ali majd haragunni fog érte” (Szondi két apródja).
A fog-os jövő idő körül dúló csetepaték nyelvészkörökben az utóbbi évtizedekben fokozatosan elcsitultak. Ma már nincs olyan nyelvész, aki helytelenítené ezt a jövő időt. Tanulmányozták eredetét, megvilágították használati körét, funkcióit. Legrészletesebben Bánhidi Zoltán írt róla A magyar összetett igealakok jelentéstörténete című kötetében (Nyelvtud. Értekezések, 1957, 12. sz.).
Bánhidi megállapítja, hogy nincs az írni fog-hoz hasonló még egy olyan igealakunk, amelyről annyi tévedés látott volna napvilágot, s amelyhez a nyelvi babonák oly szívósan ragadtak volna. Ezt a megállapítást annyiban kell módosítanunk, hogy csaknem minden igealakunkról egy sereg tévedés látott valaha napvilágot. Annyi azonban bizonyos, hogy a fog-os jövő időhöz szívósan ragadtak a babonák, mert az iskolázott emberek közül ma is igen sokan kerülik.
A fog-os jövő időről terjesztett tévedések, babonák közül a három legfontosabbat ragadom ki. Voltak, akik azt állították, hogy latin és német hatásra keletkezett és terjedt el. Mások kijelentették, hogy a régi nyelvben ismeretlen volt. Ismét mások úgy vélekedtek, hogy a népnyelvben nem használják, és csak az irodalmi nyelvben járatos.
Annyi bizonyos, hogy a fog-os jövő idő nem tartozik ősi nyelvi eszközeink közé. A finn nyelvben (a mindennapi nyelvben) és más rokon nyelvekben sincs külön jövő idő, amely formailag különbözne a jelen időtől. Valamikor a magyarban is így volt. A jövő időt könnyen ki lehet fejezni különféle eszközökkel, anélkül, hogy külön igealakra volna szükség. Ha azt mondom: “Gyerekek, holnap utazunk”, akkor ez jövő időt jelent minden külön megjelölés nélkül. A lenni igének lesz alakja, amely ma szinte csak jövő időt jelez, valamikor jelen idejű igealak volt, ugyanúgy, mint a tesz (tenni), vesz (venni). Még ma sem jelöl a lesz mindig jövő időt. Például: “A kalapácsot keresed? Nézd meg a kamrában, ott lesz a polcon.” Az ott lesz ebben az összefüggésben azt jelenti, hogy valószínűleg ott van. De a van is jelenthet jövő időt. Például: “Lépjetek ki, most már egykettőre ott vagyunk.”
A fog-os jövő idő kialakulásának szinte minden momentumát nyomon követhetjük. A fog (fogni) igének volt és ma is van olyan jelentése, hogy kezd (kezdeni), Ezt bizonyítja az is, hogy van egy hozzáfog igénk is, ami ugyanazt jelenti, mint a hozzákezd. Mondhatjuk: ettől kezdve, vagy: ettől fogva. Képzeljük ezt az időszakot, amikor még nem volt fog-os jövő idő. Ebben az időszakban egyik ember így szólhatott a másikhoz: “Holnap dolgozni kezdek.” Ugyanezt a mondatot szinonim szóval is kifejezhette: “Holnap dolgozni fogok.” Vagyis: “Holnap hozzákezdek, hozzáfogok dolgozni.” Ettől már csak egy lépésre volt szükség, hogy kialakuljon a fog-os jövő idő. Nyilvánvaló, hogy ehhez a nyelvi fejlődéshez semmi szükség nem volt sem a latin, sem a német nyelvnek a hatására.
A fog-os jövő idő kialakulása elég régen megkezdődött. Megtaláljuk már kódexeinkben is. Példák: “kételkedik vala arról mit fognak neki emberek mondani” (Érsekújvári Kódex); “És az népeknek serege környüled fog állani” (Batthyány Kódex); “lelke testétől el fog távozni” (Nádor Kódex). - A kódexirodalomtól kezdve egyre gyakoribb ennek az igealaknak a használata.
16-17. század: Balassi: “Ha néha gyötreni fog is, tudom, megkegyelmez” (Bebek Judit nevére); Zrínyi: “Bánni, de hiába, fogod tett dolgodat” (Idillium); “azt a frigyet, akit mi vérünkkel vásárlunk tőle, ő fogja mitőlünk kérni” (Áfium). Károli Gáspár: “Jaj néktek, kik most nevettek, mert sírni és jajgatni fogtok” (Lukács); “Boldogok vagytok, kik most sírtok, mert nevetni fogtok” (uo.).
18. század: Mikes Kelemen: “Ezután csak azt nézem, mikor fog kéd ideérkezni” (Törökországi levelek); “ez is unadalmas lészen, ha sokáig fog tartani” (uo.); Faludi: “amennyit jóakaróink számára rakunk, és építünk, annyit fogunk másfelől lehordani és ontani” (Udvari ember); Bessenyei: “Míg pedig a magyar parasztasszonyok magyarul fognak beszélni, addig a parasztemberek is úgy beszélnek” (A magyar nyelv felemeléséért); “Míg az ország törvénye deákul van... addig sem idegen, sem magyar nyelvet nem fog tudni a magyar nemzet” (A holmi); “várni kell, míg ez vagy ama mesterség béjön közinkbe, mindjárt fel fogják magok a mesteremberek a nékiek szükséges neveket és szókat találni” (Egy magyar társaság). Fazekas Mihály: “nem fog nállam az országban nemesebb gazdára találni” (Lúdas Matyi); “Harmadszor se fogok majd késni” (uo.).
19, század: Jósika: “azonban amit érettök kívánsz, ki fogom neked fizetni” (A csehek); “áruidat magunk fogjuk odaszállítani; ha urunk rendelte meg azokat, úgy ki fog az sülni Budán” (uo.); “első alkalommal teljesíteni fogom ígéretemet” (uo.). - Vas Gereben: “Máskor is meg fogom cselekedni és a harapósakat hihetőleg agyon is fogom veretni” (A nemzet napszámosai); “a legközelebbi alkalommal remekelni fog” (uo.). - Eötvös József: “A kárért majd lakolni fogtok” (A falu jegyzője); “Azt meg fogjuk látni” (uo.); “olvasóim talán nem fognak semmit kívánni személyeimtől” (uo.). - Katona József: “mindent széjjel fog tépni” (Ziska); “velem csak fogsz ürítni egy pohárt?” (Bánk bán); “Most fogok hallgatni” (uo.); “Örömében még ma fog a királyné elvezetni hozzá” (uo.). - Madách: “Hiú törekvés azzal küzdeni; Nem is fogok” (Az ember tragédiája); “Engem vezess, te kétes szellemőr, Az új világba, mely fejlődni fog” (uo.); “Gyanítom én is, és fogom követni” (uo.). - Jókai: “az az ember, aki hónapok óta oly hű kísérője volt... végkép el fog távozni” (Az aranyember); “Az asztalnál a családdal fog együtt enni, de a felszolgálásnál segíteni fog” (uo.); “De, ha egyszer eljön az olyan óra, amelyben ön boldogtalannak fogja magát érezni, gondoljon rá, hogy” (uo.).
Bárki könnyen meggyőződhet róla, hogy minden 19. és 20. századi író műveiben bőven találhatunk fog-os jövő időt. Inkább azt vizsgáljuk meg, vajon megfelel-e a valóságnak az az állítás, amit egyes nyelvművelők kinyilvánítottak, hogy a fog-os jövő idő csak az irodalomban használatos, és a nép nyelvében ismeretlen.
Lássuk a több kötetes Népköltési Gyűjtemény vallomását.
“Páros pénzzel fog érettem fizetni” (VII. 153); “El is tette a vacsorám, Éjfélig is fog várni rám” (5); “A csárda is gyulladjon ki, Ahol te meg fogsz pihenni” (279); “Úgy megyek el szép szeretőt keresni, Aki engem igazán fog szeretni” (VIII. 267); “azt mondta, hogy ő meg fog küzdeni a sárkánnyal” (X. 54); “Egyet se szólj, mert minnyát meg fogsz halni” (X. 55); “mind otthagyta a lovát, te is úgy fogsz járni” (XIII. 321); stb.
Egyes nyelvművelők azt állították, hogy a fog igével való körülírás igekötővel ellátott befejezett értelmű igék esetén - minthogy ezek jelentésüknél fogva úgyis a jövőre utalnak - teljesen fölösleges. Például: “Beások a föld közepéig” (Petőfi: Az őrült); “Becsülettel hazaküldlek téged” (Arany: Török Bálint); “Ugye ön megteszi azt, amire kértem?” (Jókai: Az aranyember); “Mégis lehívatom a doktort” (Kosztolányi: Édes Anna).
Való igaz, hogy igekötős igéink sokszor jövő értelműek, de ha gondosan elemezzük a fog segédigével szerkesztett mondatokat, akkor megállapíthatjuk, hogy mindig van valami különbség - néha csak hangulati, árnyalati vagy ritmusbeli különbség - a fog-os és az egyszerű jövő idő között. Ha ezt mondjuk: “Meggyógyulsz”, illetve “Meg fogsz gyógyulni”, világosan érezzük a kettő között a különbséget. Az utóbbi nagyobb határozottságot fejez ki. Ugyanilyen különbség van az alábbi mondatpárok között: “Ha nem tanulsz: megbuksz”; “Ha nem tanulsz: meg fogsz bukni”; “Nálunk nincs válogatás: megeszed!”; “Nálunk nincs válogatás: meg fogod enni!”
Azt is szokták mondani, hogy ha mindenképpen hangsúlyozni akarjuk a jövőidejűséget, a majd szócskával mindig kifejezhetjük a fog segédige helyett. Ez a tetszetősnek látszó kijelentés is ingatag alapon áll, mert sokszor megfigyelhetjük, hogy ennek is, annak is más funkciója van. A majd inkább a cselekvés bekövetkeztének a bizonytalanságát érezteti, szemben a fog-os jövővel, mely arra utal, hogy a cselekvés bizonyosan bekövetkezik. Ha valaki például ügyének elintézését kéri, és, mondjuk, a következő válaszokat kapja vagylagosan a hivatalos személytől: “Megvizsgáljuk”; “Majd megvizsgáljuk”; “Meg fogjuk vizsgálni”, világosan érezzük, hogy a harmadik változat a legbiztatóbb az ügyfélre nézve. Bizonytalanságot és nemtörődömséget fejez ki a múlt századbeli magyar nemesnek ez a fölkiáltása: “Majd elmúlnak a bajok, Én magyar nemes vagyok!” (Petőfi: A magyar nemes). Délibábos képet fest Petőfi a Szüleimhez című versben a majd szócska segítségével: “Pistinak meg majd veszek Drága paripákat... Akkor majd a verseket Nem pénzért csinálom... Így élünk majd boldogan A mulatságoknak.”
Kitűnően mutatja a valószínűtlenséget ez az ismert mondás: “Majd ha fagy” - vagyis sohanapján. Ezt másfajta jövő idővel nem lehet kifejezni.
A fog segédige néha éppen arra van hivatva, hogy enyhítse a majd-hoz fűződő bizonytalanságot. Például: “A csillag vissza fog vezetni majd A múlt időknek boldog emlékihez” (Petőfi: A négyökrös szekér); “Majd meg fogjuk beszélni” (a mindennapi beszédben). Költők a változatosság vagy a ritmus, esetleg a rím kedvéért is váltogatják a jövő idő kifejezésének eszközeit, ha ennek nincs valamilyen (nyelvi, funkcióbeli) akadálya. Nézzük Petőfinek a Füstbe ment terv című versét: “Miként fogom szólítani Rég nem látott anyám? Mit mondok majd először is Kedvest, szépet neki?” - Egy másik példa Adytól: “Napszálltakor jön, el fog jönni, el S akkor majd hiába ébresztnek Könnyes csókkal és csókos könnyűvel.”
Gyakran előfordul, hogy a fog-os jövő időt nem lehet mással helyettesíteni, még költeményekben sem. Például: “Jézusa kezében kész a kegyelem, Egyenest oda fog folyamodni” (Arany: Szondi két apródja); “Én egész népemet fogom, nem középiskolás fokon tanítani” (József Attila: Születésnapomra). Nem kell bizonygatni, hogy egyik példában sem állhatna a fog helyett a majd.
Végezetül egy részletet iktatok ide egy telefonbeszélgetésből, amelyben a jövő idő kifejezésének különféle lehetőségei fordulnak elő: “A fiam nemsokára elutazik Rómába. Előtte még fölhív majd titeket is telefonon. Nem, nem! Csak Bécsben fog átszállni. Megígérte, hogy szép lapokat fog majd küldeni.”

10. LASSANKINT - LASSANKÉNT
Bizonyára lesznek, akik csodálkozva kérdezik: hol itt a babona? Hiszen mind a két változat egyformán járatos. Így is hallani, úgy is hallani, így is írják, úgy is írják.
Ez igaz. Ámde mindig akadnak olyan emberek, akik nem tudnak belenyugodni a sokszínűségbe, és a nyelvi változatok közül csak egyet hajlandók megtűrni. Ebben az esetben, sajnos, a nyelvészek szorgalmazták a szegényítést.
A Magyar nyelvhelyesség című kézikönyvben (1961) ezt olvashatjuk (266. oldal): “A -nként ragnak (pl. naponként) a beszélt nyelvben ma is él -nkint változata is. Írásunkban azonban ez ma már elavult, tehát helyesebb: »A betegség lefolyása esetenként más és más« (nem: esetenkint); »Esténként el-ellátogatott hozzánk is« (nem: esténkint).
Kezdjük a kézikönyvnek avval a megjegyzésével, hogy a beszélt nyelvben “még ma is él” a ‑nkint változat. Ez úgy hangzik, mintha a -nkint a beszélt nyelvben éppen csak hogy “éldegélne”. Pedig korántsem így áll a dolog! Én magam gyermekkorom óta mindig ezt használom.
Ha az irodalmi alkotásokat lapozgatjuk, hamarosan ráébredünk arra, hogy szöges ellentétben áll a valósággal az az állítás, miszerint a -nkint az irodalomban már elavult. Tanúbizonyságul példákat idézek költőink és íróink műveiből; régiekből és újakból egyaránt.
Balassi Bálint: Gyászokat elvetvén mind fejenkint zöldülnek (Mire most barátom); Kit tűrök naponkint egy szép víg kegyesért (Bizonnyal esmérem); Egyaránt való jót méltó-e, hogy azok mind fejenkint vegyenek? (Ez széles világon); Ha azt mívelem, csak foltonkint szakadozik az én testem (Szép magyar Comoedia). Tompa Mihály: Naponkint mind tovább nyúlt (Csörsz árka). - Arany János: Most tehetd [= teheted] ablakba: húsa és kövére Szépen nő naponkint anyja örömére (Toldi, 2); Egyszerre, falunkint tódulnak elébe (Toldi szerelme, 5); Gyötrelmeit akkor neveli csöppenkint (uo.); S mit nem csinál - kit nem kínál, Míg számonkint eladja (Hírlapáruló); Nem egyenkint vesz hírlapot (uo.); azáltal gondolunk költői színvonalra emelkedni, ha foltonkint... mellékes cicomát alkalmazunk (Irányok); Bírák uraimék fizetése, fejenkint (Beszély-töredékek). Herczeg Ferenc: Ez az érzés lassankint továbbszivárgott a karjában (Az élet kapuja); délutánonkint a csatlósai megint kockát vetettek (uo.); Egyenkint jöjjenek, negyedórai időközben (uo.); De én fejenkint ezer cekkinóért a kezedbe adom a hamishitű két ebet (A fogyó hold). - Ady Endre: Itt esténkint mind királyok vagyunk (Budapest éjszakája szól). - Krúdy Gyula: Csupán hetenkint, s akkor se mindig (Utazások a vörös postakocsin); A lámpás! - szólt Szilvia egyenkint tagolva a betűket (uo.); ahol csak hetenkint egyszer megy át a vonat; (uo.) - Pirchala Imre: naponkint reggel fenyegető mozdulatokkal csatangoltak karddal kezükben a római tábor sáncai körül (Ammianus Marcellinus történeti könyvei); Ezeken a vidékeken az emberek lassankint művelődtek (uo.).
Az eddig fölsorolt példákból annyit már megállapíthatunk, hogy a -nkint ragnak legalább 500 éves múltja van. Ezt fontosnak tartom megjegyezni, mert ha a legújabb irodalmi művekben találni fogunk -nkint ragot - megcáfolva azt az állítást, hogy a -nkint az irodalomban ma már elavult -, akkor mindjárt elháríthatjuk azt az esetleges vádat, hogy a mai írók újabban valamiféle provincializmust akarnak meghonosítani irodalmunkban.
Lássuk ezek után a további példákat.
Tabi László: Persze, ha évenkint csak tíz kiló márványt termelek, az is több, mint a semmi (Tücsök és bogár); időnkint bele-bele hallóztam (uo.); vasárnaponkint virágot szed (uo.); Évenkint kétszer két héten át mégis altatóval élek (uo.). - Nemes György: Fejünk fölött időnkint repülőrajok doromboltak (Népszabadság, 1979. július 8.); Néha ugyan szerepelt az étkezési adagban, hetenkint vagy kéthetenkint néhány deka (uo.); óránkint legalább öt akna csapódott be (uo.). - Galsai Pongrác: Ötletszerűen vásárol kutyákat, alkalmankint több pedigrés házőrzőt is tart (Nők Lapja, 1979. 32. sz.). - Kolozsvári Grandpierre Emil: Éjszakánkint olykor fölriadok (Hullámtörők); csöppenkint folyt ereibe az életet már nem adó... biológiai keverék (uo.); Békében a kávéház hetenkint egyszer... fogadta a vendégeket (uo.); Magda meg én esténkint gyakran vendéglőben vacsoráztunk (uo.); Ez viszont senkit sem akadályozott meg, hogy ne táviratozzon naponkint több ízben (uo.); Időnkint föllobbant benne a katonai öntudat (uo.); fokonkint kiforgatja eredeti állapotából (uo.); havonkint, fizetésszerűen kaptam százhúsz pengő előleget (uo.); lassankint azt a meggyőződést érlelte meg bennem (uo.).
A nyelvi babona leleplezése után arra is ki kell térnünk, hogy vajon melyik alakváltozatot kellene előnyben részesítenünk a magyar nyelv érdekében. Két fontos körülmény szól a -nkint pártolása mellett.
a) A nyelvünkben túltengő e és é hangok számának csökkentésére két lehetőségünk van. Az egyik az, hogy az e hangot, ha erre alkalom adódik, ö-vel helyettesítjük. Például: csenget > csönget, felett > fölött, felesleges > fölösleges stb. A másik pedig az, hogy az é hangot, ha erre mód kínálkozik, i-vel váltjuk föl. Például: Nem találja a helyit. Azt a kiskésit! Többek között a -nkint rag is alkalmas volna erre a célra. Ha a hetente, hetenként; reggelente, reggelenként; cseppenként helyett ezt írjuk: hetenkint, reggelenkint, csöppenkint, akkor máris színesebbé tesszük nyelvünket.
b) Van egy -ként ragunk is, melynek funkciója egészen más, mint a -nként ragnak. Véleményem szerint hasznos volna, ha a kétféle ragot jobban eltávolítanánk egymástól. Régebben törekedtek is erre, és a múlt század végén a hivatalos nyelvben a -nkint változatot használták. Birtokomban van egy “Leczkekönyv” 1892-ből, melyben ezt olvashatjuk: “Tudatjuk valamennyi kar doktoraival és más mindenkivel egyenkint és összesen a kiket illet, hogy Tetzel Lőrincz urat... egyetemünk anyakönyvébe szabályszerűen beigtattuk...”
Feltűnő, hogy milyen sok -nkint ragot találhatunk Kolozsvári Grandpierre Emilnél. Pedig a példáknak csak töredékét soroltam föl. Érdeklődésemre Grandpierre volt szíves közölni, hogy ez nem véletlen. Szándékosan csökkenteni akarja az e-é hangok számát, és igyekszik elkerülni a -ként raggal való megtévesztő hasonlóságot. Ez tehát írói példamutatás az aktív nyelvművelésre!
A régebbi nyelvhelyességi könyvek közül egy sem fordult szembe olyan mereven a -nkint raggal, mint az 1961-es kézikönyv. Ezt látva, most már tudom, hogy miért énekelhettük annak idején szabadon az elemi iskolában ezt a kedves, ma is fülembe csengő dalocskát:
Beültettem kis kertemet a tavasszal
Rózsa, szekfű, liliom és rezedával.
Ki is nyíltak egyenkint,
El szeretném adni mind
De most mindjárt.
Íróink a -nkint rag újjáélesztésével megmenthetik a régebbi irodalmi alkotásokat az elavulástól.

11. LENGYELBEN - OLASZBAN - JAPÁNBAN
Az 1960-as évek kezdete óta egyre gyakrabban hallhatunk a külföldi utazásból megtérő hazánkfiaitól ilyen mondatokat: “Az idén három hetet töltöttünk Olaszban”; “Megkaptad a lapot, amit Spanyolból küldtünk?” Voltak, akik eleinte berzenkedtek az ilyen nyelvi “vétség” ellen. Szerintük az ország szó elhagyása merőben új nyelvi jelenség, a rohanó atomkornak a szülötte. Tévednek! Ha egy kissé széjjelnézünk nyelvünk házatáján, és a letűnt időkbe is visszatekintünk, akkor azt látjuk, hogy bizony nem új nyelvi jelenségről van szó.
Valamikor régen ez a rövidebb forma volt a gyakoribb. Ezt bizonyítja egyebek között a Magyari, Németi, Morvai, Oroszi név is. Ha azt mondják nekem: “András is szegedi”, akkor megtudom, hogy András Szegeden lakik, vagy Szegeden született. A Magyari, Németi, Morvai, Oroszi név tehát azért válhatott családnévvé, mert volt egy olyan földterület, melyet Magyarnak, Németnek, Morvának, Orosznak neveztek. Ezt a magától adódó következtetést valóságos adatok is megerősítik.
A 15. században írt széphistóriában - Eurialusnak és Lucretiának szép históriája - ezeket olvashatjuk: “Udvar népe közte egy szép ifjú legény Franciából jött vala”; “De az Franciából való Eurialust kérdi hogyha ismerné”; “Nemcsak Olaszország, de mind Magyar és Német hallotta te híredet.”
Íme, írásban is megtaláltuk a Magyar és Német országnevet, amit az imént csak kikövetkeztettünk. Arról is tudomást szereztünk ebből a régi széphistóriából, hogy a Francia régen általánosan használt országnév volt, tehát nem a nyelvet, a népet és az embert (francia nyelv, francia nép, francia ember) jelölte, mint napjainkban. Hiszen a Francia ebből ered: Frankia, vagyis a frankok honát, földjét, országát jelentette, mint ahogy Anglia ma is: Anglia (nem népnév, hanem országnév).
Amikor Pázmány II. Ferdinándnak királlyá választása érdekében agitált, mindig Morvát írt Morvaország helyett. Zrínyi pedig “Az török áfium ellen való orvosság” című művében ezt írja: “Lengyelben azért nincs mit remélnünk”; “Olasz a harmadik szomszéd”; “Muszkát (= Moszkvát) nem számlálom.” A muszka szó tehát, mint látjuk, a Moszkva városnévből (nagyfejedelemség nevéből) ered.
Tanulságos Szepsi Csombor Mártonnak érdekes útleírását (17. század) olvasni. Idézem a következő mondatot: “Értem azután Rochesterbe, rossz kis város, mint egy öreg faluja Franciának”; “Ezután oly nagy háborúság támada Franciában az vallás miatt, hogy.” A Francia tehát nála is Franciaországot jelenti. Ebből képezi a melléknevet: “fejét vétették Carolus Septimus [VII. Károly] francia királynak idejében”; “ez alatt viszontag egy aranyos tábla, de francia írással.” Nem sok hiányzott hozzá, hogy Angliából is melléknév legyen, akárcsak a Franciából. Szepsi Csombornál ugyanis ilyen formában is megtaláljuk: Angliaország. Volt idő tehát, amikor váltakozva, tetszés szerint használták ezeket a formákat: Francia - Franciaország, Anglia - Angliaország. A nyelvhasználat érdekes módon később úgy alakult, hogy az előbbinél a hosszabb, az utóbbinál a rövidebb forma kerekedett fölül az országnév jelölésére.
Még csak Arany Jánostól idézek, a Sir Patrick Spens című balladából:
Norvég felé, Norvég felé,
Norvégba menni kell:
Norvégiai királyleányt
Szállítni vízen el.
Hétfő reggel a vásznakat
Eresztik szabadon;
Norvégban ők kiszállanak
Egy szerdai napon.
Nemcsak irodalmi művekben őrződtek meg a rövidebb formák, illetve nemcsak az írott nyelvben voltak járatosak még az ország szóval való bővülés után is, hanem a népnyelvben is menedéket találtak.
Semmi okunk nincs tehát rá, hogy megrójuk ezeket az utóbbi évtizedekben újjáéledő és a köznyelvbe is behatoló, jelentéstapadással is magyarázható rövidebb formákat. Hiszen vannak az Olaszban-, Lengyelben-féle rövidítésekhez, jelentéstapadásokhoz egészen hasonló, mindenki által elfogadott rövidülések is. Például: “Holnap reggel megyünk úszni a Széchenyibe” (értsd: Széchenyi-fürdőbe); “Nem tudod, mit adnak a jövő héten a Madáchban?” (értsd: Madách Színházban). Példák a nem jelentéstapadásos rövidülésekre: matematika - matek; laboratórium - labor; eszpresszó - presszó.
A nyelvészek többsége elfogadja a régi és a mai nyelvből is igazolható rövid változatokat. Ez esetben inkább a publicisták akadékoskodnak, arra hivatkozva, hogy ugyanaz a szó nem jelentheti az embert, a nyelvet, a népet meg az országot is. Cáfolatképpen vessünk egy pillantást a fejezet címére, ahol harmadiknak ez áll: Japánban. A japán szó, kisbetűvel írva, jelentheti az első hármat; és ugyanaz a szó, nagybetűvel írva, jelentheti az országot is: Japán. Ezt még a logikázók sem kifogásolják. De hiába is kifogásolnák, mert mindenki így mondja és írja.
Ha pedig Pázmánynak jó volt a Morva, Zrínyinek a Lengyel és az Olasz, Aranynak a Norvég, akkor a kései utódok se akadjanak fönn a Spanyolon. De azért mérlegeljük, hogy mikor használjuk a rövidebb formát.

12. TÖBBEK KÖZÖTT
A régi makacs babonák közé számíthatjuk azt a hiedelmet, hogy a magyar ember nem ragasztja hozzá a számnevekhez a -k többesjelet. Ennek nem is volna értelme - magyarázzák nagy komolyan a nyelvi logika hívei -, hiszen az egy az csak egy, tehát képtelenség volna többes számba tenni, ami pedig egynél több, azt fölösleges külön megjelölni. Szerintük nem létezik ilyesmi: kettők, hármak, négyek, sokak, többek stb. Ebből pedig az következik, mondják - főleg újságírók -, hogy nincs többek között sem, és ha valaki ezt a kifejezést használja, hibát követ el. S diadalmasan lobogtatják egyetlen üdvözítő megoldásként ezt a sokkal nehézkesebb változatot: “a többi között.” Csakhogy a nyelvi valóság nem törődik az íróasztalnál kiagyalt elméletekkel.
Mindenki ismeri ezt a kifejezést: “Ebben egyek vagyunk”, ami azt jelenti, hogy ebben a bizonyos dologban egyetértünk. A középkori Velencében a Tízek Tanácsa intézte a hatalmas tengeri köztársaság ügyeit. Fölsorolok néhány jól ismert kifejezést: “Százakra rúg a számuk”; “Ők már nem is százakban, hanem ezrekben számolnak”; “Milliók nevében beszélt”; “Sokak szemében szálka volt a viselkedése”; “Ez a változás többeket hátrányosan érintett.”
Irodalmi példák: “Hogy vítt ezerekkel, hogy vítt egyedül” (Arany: Szondi két apródja); “»Gyere«. (Szólott a nagy Pénztárnok, S ömlöttek elébem az ezrek)” (Ady: A nagy Pénztárnok); “Milljók egy miatt” (Madách: Az ember tragédiája).
A többek között kifejezés tehát jól beleillik nyelvünk rendszerébe. Régóta használatos az irodalomban is egészen napjainkig. Példák: Petőfi: “Többek közt én, emlékezem, Rómában Cassius valék” (Halhatatlan a lélek); “Többek között szóltam én hozzájok, Szegény Tisza, miért is bántjátok?” (A Tisza). Vörösmarty Mihály: “Többek közt, hogy tetszik neked ez a tajték?” (A fátyol titkai); “Megmondom inkább, mért tetszik nekem: Többek között azért is, mert okosabb a többi férfiaknál” (uo.). Tompa Mihály: “Többek közt egy barna újonc Áll a harci téren” (Az újonc). - Arany János: “A túlságos bizodalomtól, az ellen erejének kicsinylésétől nemcsak a költő, hanem a hadvezér Zrínyi sem győz óvni eléggé, többek közt az animia securitaso című szakaszban” (Zrínyi és Tasso).
Az újabb irodalomban igen gyakori a többek között (közt) használata. Néhány példa: “többek közt azért vágyom olyan hevesen független kenyérkereső lenni, hogy” (Szabó Magda: Régimódi történet); “téziseit többek között egy közismert szillogizmus figurális ábrázolásával támogatja” (Kolozsvári Grandpierre Emil: Herder árnyékában).
A többek között (közt) kifejezést váltogathatjuk az “egyebek között” kifejezéssel. Sajátságos módon a babonások által favorizált “a többi között” - nem beszélve a szerencsétlenül odabiggyesztett a névelőről - nem mindig alkalmas, mert gyakran félreértésre adhat okot. Például: “A későn jött vendégek a többi között azért nem érezték jól magukat, mert...” Ezt a mondatot úgy értelmezhetjük, hogy a későn jött vendégek a többi vendég között nem érezték jól magukat. Holott arról van szó, hogy különféle okok miatt nem érezték jól magukat, többek között azért nem, mert... Más példa: “Ez a dokumentum a többi között rámutat arra, hogy.” Ez teljesen félreérthető, hiszen a szóban forgó dokumentum nem a többi dokumentum között mutat rá valamire, hanem egyéb dolgok közt valami konkrét dologra is rámutat. Minden félreértést elkerülhetünk, ha a fenti mondatot így fogalmazzuk meg: “Ez a dokumentum többek között rámutat arra, hogy...”

13. SÉTÁLHAT-E AZ UTCA?
Elvileg nem, de nyelvileg igen. Így szoktuk mondani: sétálóutca. Akadnak azonban szép számmal, akik élcelődnek a sétálóutca elnevezésen. Sétál az utca? Kivel sétál, mikor sétál, hogyan sétál? - kérdezik. És jó sétálást kívánnak neki.
Azok az emberek, akik nem mélyednek el a nyelv tanulmányozásában, de érdeklődnek a nyelvi jelenségek iránt, minduntalan kifogásolják, hogy milyen sok logikátlanság van a nyelvben. Magát a nyelvet okolják ezekért a logikátlanságokért, és bosszankodnak rajtuk. Nemegyszer logikusabbnak tetsző módosításokat javasolnak. Mit mondjunk ezeknek a kétségtelenül jó szándékú embereknek?
Legcélszerűbben akkor járunk el, ha miután végigmentünk a sétálóutcán, fölszólítjuk őket, hogy sétáljanak velünk együtt tovább a magyar nyelv berkeiben. Séta közben előbb-utóbb elérünk egy kúthoz, ahol egy táblára ez van írva: Ivóvíz. A szomjas ember nem kérdezi élcelődve, hogy vajon mit iszik a víz, hanem ő iszik az ivóvízből.
Rengeteg hasonló logikátlanságot produkálhatunk az -ó, -ő melléknévi igenévképzővel. Mint ahogy az ivóvizet isszák, ugyanúgy a vetőmagot is vetik, a szántóföldet szántják. Nemcsak fizetővendég van, aki fizet, hanem van fizetőeszköz is, amivel fizetünk, sőt van fizetőpincér, akinek fizetünk. Az evőkanállal eszünk, az ivópohárból iszunk, a hálószobában hálunk, a tanulószobában tanulunk. A társalgószoba (társalgó) sem társalog, hanem abban társalognak, az ebédlőszoba (ebédlő) sem ebédel, hanem ott ebédelnek.
Ha séta közben elhaladunk a pékbolt mellett, nagy meglepetésünkre a boltban nem pékeket árulnak, hanem kenyeret, zsömlét, kiflit. A halászlét sem kiöregedett halászokból főzik, mint ahogyan a bébikonzerv sem a kannibáloknak készül tartósított bébihúsból. A vízszerelő nem vizet, a gázszerelő nem gázt és a villanyszerelő sem villanyt szerel.
Ebbe bele lehetne bolondulni, mármint azoknak, akik még nem jutottak el annak fölismeréséig, hogy minden nyelvnek megvan a maga külön logikája, amely nem azonos a filozófiai logikával. A nyelvészek közül néhányan már rámutattak a nyelvre ráerőszakolt vulgáris logika fonákságaira. Idézem Kovalovszky Miklós szavait: “A nyelv nem filozófiai, logikai vagy matematikai rendszer, amelyben csak az ésszerűség - vagy még inkább a magunk kikövetkeztette vagy fölállította szabályszerűség - uralkodik. A nyelv a valóság logikáját a maga törvényei szerint tükrözi a kommunikáció eredményessége és hatásossága érdekében” (Nyelvünk világa, 26). Nagyszerű érvelés a vulgáris nyelvi logika ellen.
Ha ehhez a megállapításhoz tartjuk magunkat, akkor nem hökkenünk meg azon, hogy a nap keleten kel és nyugaton megy le. Így mondjuk ma is, így beszél a csillagász is, aki régen tudja, hogy nem a Nap kering a Föld körül, hanem a Föld a Nap körül. A logikázók azonban folyton-folyvást belekötnek a szerintük logikátlannak látszó kifejezésekbe. Csokonainak még megbocsátják ezeket a sorokat: “Ha mézet ád is a méh, Fúlánkja néha megcsíp”, de hangsúlyozzák, hogy a méh fullánkja nem csíp, hanem szúr. Sokkal logikusabb volna - mondják -, ha a szúnyogcsípés helyett a szúnyogszúrás kifejezést fogadnánk el.
A mindenben logikát keresők hajlandók volnának tudósokra bízni a méh, a szúnyog és a Nap ügyét, találjanak ki azok valamilyen kielégítő megoldást. De a közlekedés nyelvében a tudósok nélkül is hamarosan rend lehetne teremteni. A logika teljes megcsúfolása - háborognak -, ha valaki azt mondja, hogy “a következő állomáson leszállok”. Már az iskolában meg kellene tanítani a gyerekeket arra, hogy így beszéljenek: “a következő állomáson lelépek”. Hiszen nem szállhatunk szárnyak nélkül!
Holott tudnunk kell, hogy a száll igének a repülésen kívül több más jelentése is van. Jelenti azt, hogy valaki magasabb szintről alacsonyabb szintre kerül, vagy megfordítva. Például: “Bércre hág és völgybe száll” (Kölcsey: Himnusz); “Partra szállottam. Levonom vitorlám” (Berzsenyi: A közelítő tél); “Csónakba, hajóra, lóra száll.”
Jelentheti a száll ige azt, hogy valaki átmenetileg nappali és éjszakai tartózkodásra, alvásra helyet, szállást kap valahol. Mikes Kelemen ezt írta: “Itt a fejedelemnek jó szállást adtak, de mi ebül vagyunk szállva.” Az a holland turista tehát, aki nálunk egy szállodában megszáll, nem “repülő hollandi”, hanem szállóvendég.
Csak élőlény születhet, jelentik ki a logikázók. Szerintük képtelenség ilyesmit mondani vagy írni: “Végre megszületett a várva várt színdarab”; “Új rendelkezés született.” Nagyon sivár lenne a világ, ha mindent ilyen racionálisan szemlélnénk. Íróink, költőink soha nem riadtak vissza attól, hogy a születik igét átvitt értelemben használják.
Például: “Azóta hosszú évsor született” (Petőfi: Hazámban); “Élet jön a meddő szünetre... A gondolat meg születve” (Tompa Mihály: Ikarus); “Csak akkor születtek nagy dolgok, Ha bátrak voltak, akik mertek” (Ady: A Tűz csiholója).
A nyelvészkedésben kedvüket lelő laikusok jobb ügyhöz méltó buzgalommal kutatják a nyelvi logikátlanságot. Kiszúrják például azt is, hogy a nincstelen szavunk logikátlan. Mert hiszen az esztelen ember olyan ember, akinek nincs esze, a vagyontalan embernek nincs vagyona. Ezek szerint a nincstelen embernek nincsen nincse - gúnyolódnak kajánul.
A logikázók odáig mennek, hogy logikai szabályokat szerkesztenek. Kijelentik, hogy a kétszer kisebb, ötször kevesebb kifejezés helytelen, mert szorzás helyett ilyenkor osztanunk kellene. Meg is magyarázzák: Kétszer kisebb helyett azt kell mondanunk, hogy a fele, feleannyi; ötször kisebb helyett pedig ötödrésze vagy húsz százaléka. Ez a mesterkélt szabályozás nem állja meg a helyét. Ezt és az előzőkben bemutatott logikázásokat is babonának kell tekintenünk.
Nyelvi babonát terjesztenek tehát azok is, akik helytelenítik azt a mondatot, hogy “Fiam ragyogó arccal lépett be a szobába”, azzal a megokolással, hogy arccal nem lehet lépni. Nyelvi babonát terjesztenek azok is, akik kifogásolják azt a kijelentést, hogy “Még nagy feladatok állnak előttünk”, hiszen - mondják - a feladatoknak nincs lábuk. Az ilyen vulgáris logikát hirdető személyek megfeledkeznek arról, hogy a mindennapi beszédben gyakran mondunk ezeknél sokkal nagyobb “képtelenségeket”. Például: “Jó rozsdás már az az ásó”; “Tiszta sáros a lábatok” stb.
A nyelvi logikázás - sajnálatos módon - behatolt a reguláris nyelvészek falai közé is. Akadtak, akadnak olyan nyelvészek, akik megrótták, megróják ezeket a kifejezéseket: “Budapest a Duna mellett fekszik”; “A könyvek az asztalon fekszenek.” Először is rájuk kenik a germanizmus vádját (Budapest liegt = Budapest fekszik), de mivel egy ilyen kétes germanizmus ma már nem túlságosan riasztó, ezért az egyik ismert nyelvész szerkesztett egy különös szabályt, amely így szól: “A magyarban a fekszik mindig aktív életmegnyilvánulást jelent... tele van élő tartalommal, éppen ezért a város sem fekszik a folyó mellett, hanem inkább elterül.”
Cáfolatul néhány példát idézek az Értelmező Szótárból: “A Kerepesi temetőben fekszik”; “Ott fekszik koporsójában a kedves halott.” Hol van itt az aktív életmegnyilvánulás? Hol van itt az élő tartalom? További példák a Szótárból: “A fehérnemű a szekrényben fekszik”; “A könyv az asztalon fekszik.”
Néhány irodalmi példa a város fekvésére: “A város a tengerparton lévő kies és tágas oldalon fekszik” (Mikes); “Kiskunhalom nagyközség Budapesttől délre fekszik” (Nagy Lajos: Kiskunhalom).

14. IDŐBEN LETETTE A VIZSGÁT. IDŐBEN ÉRKEZTÜNK
A nyelvi logikázás ármánykodása révén fordult a kocka. A fenti kifejezéseket gyakran hallhatjuk a mindennapi nyelvben, olvashatjuk irodalmi szövegekben is. A nyelvészek közül viszont jó néhányan elítélik ezeket a kifejezéseket a nyelvi logika nevében.
Érvelésük így hangzik: “Azt, hogy időben érkeztünk meg, vagy időben estünk át a vizsgán, igazán fölösleges bejelentenünk. Ez magától értetődő dolog; minden csak időben történhet. A beszélő azonban az ilyesféle mondatokkal nem is ezt a magától értetődő tényt, hanem azt akarja tudtul adni, hogy a maga idejében, a maga idején történt meg ez vagy az a dolog” (lásd: Anyanyelvi kaleidoszkóp, 169). Mi ez, ha nem nyelvi logikázás?
Vajon, ha az “Időben letette a vizsgát” helyett ezt mondjuk: “Idejében letette a vizsgát”, akkor logikusabbak leszünk? Egy hajszállal sem! Mert akkor is kérdezhet valaki ilyesmit: kinek az idejében, minek az idejében? Talán a szabad idejében? A “logikátlanságot” bizonyítja az is, hogy a fenti idézetben az illető nyelvész is tanácsosnak vélte odatenni a maga szócskát: a maga idejében. Vagyis: “A maga idejében letette a vizsgát.” De vajon evvel a kis beavatkozással logikusabb lett a mondat? Egy csöppet sem! Szerkesszünk egy másik mondatot: “Még a maga idejében érkezett ahhoz, hogy fölugorjon a vonatra.” Vajon logikus ez a mondat? Nem logikus. Még csak nem is egészen világos. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy a maga idejében kifejezés helytelen, csupán arra szeretnék rámutatni, hogy nem mindig teljes értékű megoldás, ha az idejében elé kitesszük a maga szócskát.
Ha viszont az időben elé odatesszük a kellő szót: kellő időben, akkor minden szempontból kifogástalan kifejezést kapunk. Az időben = jókor, idejekorán minden valószínűség szerint a kellő időben minősítő jelzős szerkezetből rövidült. Ennek a rövidülésnek a jogosságát a nyelvészek többsége elismeri. Jó lenne, ha még idejében véget vetnénk az időben kifejezés hibáztatásának.

15. JÖVÖK - MEGYEK; HOZOK - VISZEK
A nyelvészek általában csodálkozni szoktak a laikusokon, amikor azok a nyelvben logikát keresnek, mert a nyelvészek szerint a nyelvben nem szabad formális logikai megfontolás alapján ítélkezni. Láttuk, hogy olykor bizony a nyelvészek is hajlamosak a logikázásra. Ezt a hajlamukat a jövök - megyek és a hozok - viszek igepárral kapcsolatban élték ki leginkább, és ennél a négy igénél mind a mai napig egy tapodtat sem engedtek a logikából. Szerintük a jönni igét kizárólag a beszélőhöz való közeledésre; a hozni igét pedig kizárólag a beszélőhöz való hozatalra használhatjuk. Egyszerű példával megvilágítva: János mondhatja Dezsőnek, hogy “ha füttyentek, rögtön gyere”, de nem mondhatja neki, hogy “ha füttyentesz, rögtön jövök”. A második mondat ugyanis - így érvelnek - logikátlan, mert úgy lehet értelmezni, hogy János saját magához közeledik, saját magához jön. Másik példa a hoz igével való logikázásra: Béla mondhatja Gábornak, hogy “ha este fölugrasz hozzánk, hozz egy üveg bort”, de nem mondhatja neki, hogy “este fölugrok hozzátok, és hozok egy üveg bort”, mert a második mondatot úgy lehet értelmezni, hogy Béla saját magának hozza a bort.
Mivel a jön - megy igepár megítélése nem egészen azonos a hoz - visz igepáréval, s mivel az előbbinek a megvilágítása után az utóbbi már könnyebben érthető, ezért célszerűnek tartom, ha először a jövök - megyek igékkel kapcsolatos babonát tárgyaljuk.
A jövök hibáztatása igen régi, legalábbis ami az első előfordulást illeti. Arany János 1863-ban ezt írta a Divattudósítás című rövid közleményben: “A pesti divat... nem tudja: mikor jő, mikor megy. Pedig annyi jövés-menés közt, amennyi itt történik, jó volna tudni tájékozni magunkat.” Ugyanitt nyomban tanácsot is ad a két ige használatához. “Ami az író vagy beszélő felé közeledik, az jő, ami távozik tőle, az megy.” Csodálkozik, hogyan lehet összetéveszteni egymással a két igét, és csodálkozásának kifejezést is ad: “Pedig oly egyszerűen, oly logikusan meghatározza nyelvünk e két szó között a különbséget... Úgy nem lehet összetéveszteni, mint az itt és ott helyjelentő szavakat” (Koszorú, 1863. II. félév 2. sz.).
Arany ezt az apró cikkecskét, amely nyilvánvalóan pillanatnyi ötletből fakadt, nem sorolta a számon tartandó írásai közé. Soha többé nem tért vissza erre a témára - pedig alkalma lett volna rá -, úgyhogy hosszú ideig feledésbe merült. Csak jóval később ásták ki némely buzgó nyelvművelők.
Amint látjuk, Arany a jövök - megyek igéknél a használatnak a logikus voltát domborította ki, s az itt és ott szócskák használatának logikus voltához hasonlította. Csak hasonlította, de nem hozta velük szoros kapcsolatba. Ezt azért kell hangsúlyoznunk, mert majd tapasztalni fogjuk, miképpen nagyították föl a nyelvészek ezt az ártatlan zsörtölődést, s miképpen teremtettek ebből a kérdésből nehezen eloszlatható káoszt.
Szarvas Gábor a Nyelvőr első számában kiterjesztette ezt a problémát a hoz és visz használatára is, és ettől fogva ez a négy ige ebben a vonatkozásban állandóan együtt szerepelt. Szarvas nyilvánvalóan nem tudott Arany cikkecskéjéről, vagy nem tartotta lényegesnek, mert egy szóval sem hivatkozott rá. Arannyal ellentétben egyáltalában nem tartja egyszerűnek és logikusnak a jövök - megyek, hozok - viszek használatát. Meglepő, hogy milyen modern módszereket alkalmaz. Egész sereg szituációt teremt, hogy azokból vonjon le bizonyos szabályszerűségeket. De nem is ezek a néha egy kissé erőltetett szabályszerűségek az érdekesek (bár gyakran helytállók), hanem inkább az összefoglalásképpen adott jellemzés a fontos, amely így hangzik:
“Mi tehát az irányadó? A subjectív felfogás, s csak ennek nem létében a tényleges helyzet. Ha ugyanis a beszélő azt képzeli, azt hiszi, hogy ő a mozgás bevégződése helyén és idején a mozgás bevégződése előtt jelen lesz, akkor jön, hoz, ellenkező esetben megy, visz. A tényleges helyzet, az »onnan ide, innen oda« elve csak akkor irányadó, ha a beszélő azt elfogadja, ha egy képzeletit nem állít a helyébe” (Nyelvőr, 1: 84).
Nagy érdeme Szarvasnak, hogy meglátta, milyen jelentős szerepe van a képzeletnek és a szituációnak a nyelvi eszközök használatában. Ő maga is érezte, hogy még csak az út kezdetén tart, és kevesellte a kutatás eredményét. Úgy vélte, hogy evvel még nincs lezárva a kérdés, és ezt ki is nyilvánította: “Természetes, hogy e néhány szabály még nem meríti ki a tárgyat teljesen; lehet s bizonyára van is még neki sok oly apró részlete, melynek fölfedezése egy vagy több új szabály felállítását fogja maga után vonni; lehet, hogy a kérdés behatóbb tanulmányozása a szabályok közül is meg fogja egyik-másikat dönteni; de ez annyira nem baj, hogy csak örülni fogunk rajta; mert elértük azt, amit el akartuk érni: a kérdés tisztába lesz hozva. Hisz csakis azon célból kezdtük meg fejtegetését, hogy más is szóljon hozzá. Több szem többet lát.”
Sajnos, Szarvas fölhívása nem talált visszhangra, A legújabb időkig senki sem vizsgálta meg alaposan a szóban forgó igéknek egymáshoz való viszonyát. Nemcsak, hogy nem vizsgálták meg, hanem még Szarvas kutatásának figyelemre méltó eredményeit is elvetették, s az egész kérdést a meddő germanizmus és a logikázás zsákutcájába juttatták. Elgondolkoztató, hogy Arany János, aki pedig élénken reagált a Nyelvőrben közölt vitatható állításokra, Szarvas fejtegetéséhez nem fűzött semmi megjegyzést. Minden valószínűség szerint már régen megfeledkezett a saját cikkecskéjéről.
Simonyi Zsigmond, aki számos nyelvi jelenség “titkaira” derített fényt, a jövök - megyek és a hozok - viszek igepárok esetében nem szakított magának időt a gondos tanulmányozásra. Pusztán kijelentésekkel akarta elintézni azt a kérdést, amelyet Szarvas szemmel látható lelkesedéssel és tudományos igénnyel kutatott.
A Nyelvőrben (30: 335) Simonyi a jövök már, hozom már szólásmódot pestiesnek és germanizmusnak bélyegezte. Szerinte mindenképpen a “megyek már”, “viszem már” szólásmóddal élő falusi kocsmáros beszél jól magyarul a “jövök már”, “hozom már” szólásmóddal élő pesti pincérrel szemben. A meglehetősen sovány fejtegetés összegezéseképpen kategorikusan elutasítja Szarvas eredményeit, ilyen módon: “A magyar ember a szólás pillanatában saját álláspontját tekinti, s magától távolodva vagy távolítva mondja: megyek, viszek, nem képzeli magát (mint a német) a megszólított személy helyére, hogy jövök, hozok.”
Simonyi az idézett néhány sorban három olyan állítást kockáztat meg, amit nem tud bizonyítani. Más szóval: három nyelvi babonát hirdet. Olyan babonákat, melyek mind a mai napig helyet kapnak a nyelvhelyességi irodalomban. Ez a három babona a következő: A jövök már, mindjárt jövök; hozom már, mindjárt hozom kifejezés: A) germanizmus, a német nyelv hatására keletkezett; B) Csak a németektől “megfertőzött” pesti nyelvben fordul elő, az ország más városaiban és falun ismeretlen; C) A jön és a hoz ige csak a beszélőhöz való közeledésre használható, és semmiképpen sem használható a beszélőtől való távolodás jelölésére. Vizsgáljuk meg - mint az előzőkben is tettük - a nyelvi valóság fényénél ezt a három babonát.
A) A GERMANIZMUS BABONÁJA
A nyelvművelők egymás mellé állítják a magyar mindjárt jövök, rögtön hozom és a német ich komme gleich, ich bringe sofort kifejezést, majd kijelentik: Ebből is láthatjuk, hogy mind a két megrótt magyar kifejezés germanizmus.
Vegyük először a rögtön hozom kifejezést, mert ez esetben a germanizmust egy csapásra meg lehet cáfolni. Simonyi az “odahozom a könyvedet” példánál zárójelbe teszi a megfelelő német mondatot (ich bringe dir dein Buch), mintegy jelezve, hogy íme itt van a germanizmus forrása. A Magyarosan folyóirat egyik cikkírója (2: 10) az “elhozom hozzád” kifejezést avval a megokolással kárhoztatta, egybevetve az “elviszem hozzád” kifejezéssel, hogy a német mond ilyenkor bringen-t. De mi mást mondhatott volna a német a bringen helyett, hiszen a németnek nincs egy másik igéje, mint a magyarnak? A németben a bringen - a választékos nyelvben a holen - megkülönböztetés nélkül jelenti azt is, hogy hoz, meg azt is, hogy visz, tehát a németnek nincsen egymással szembeállítható hoz - visz igepárja. “Bringe mir mein Kleid” = “Hozd ide a ruhám”; “Briefe auf die Post bringen” = “Leveleket a postára vinni”; “Hole das Buch” = “Hozd el a könyvet”; “Hol dich der Teufel” = “Vigyen el az ördög.”
Látjuk, hogy egy olyan germanizmust cipelt a magyar nyelvművelés több mint 80 éven át, amely még véletlenül se lehet germanizmus. Evvel az álgermanizmussal tehát nem is kell tovább foglalkozni. A rögtön hozom-ot röstelkedve kell törölni a kellő megfontolás nélkül gyártott germanizmusok közül.
Ezek után már csak a mindjárt jövök kifejezéssel kell törődnünk a germanizmus szemszögéből. Tagadhatatlan, hogy a magyarhoz hasonlóan a németben is van egy jön ige: kommen, és van egy külön megy ige is: gehen. Mármost tudnunk kell, hogy a németek így beszélnek (csakis így beszélnek): “Ich komme gleich” = “Mindjárt jövök.” Itt már lehetséges a német hatás, mondják a germanizmusokra vadászó nyelvművelők. És kimondják a szentenciát, hogy az a magyar ember, aki mindjárt jövök-öt mond mindjárt megyek helyett, kétségtelenül a németeket utánozza.
Mivel a mindjárt jövök a nyelvművelőknek mind a mai napig egyik leginkább dédelgetett germanizmusa, amelyhez szívósan ragaszkodnak, ezért megfontoltan; lépésről lépésre kell haladnunk, ha a németességet cáfolni akarjuk. Nézzük meg, hogyan mondják a többi népek azt, hogy: mindjárt jövök!; jövök már! jövök!
Olaszul: vengo subito = mindjárt jövök. Franciául: je viens tout de suite = azonnal jövök. Angolul: Coming! = Jövök! “I am coming to you” - Jövök hozzád - olvassuk Oscar Wilde “An ideal husband” című színdarabjában. Az újgörög nyelvben a jövök jelentése: rcomai. Egy athéni kiskocsmában szem- és fültanúja voltam, amikor a pincér elrohant egy türelmetlenkedő vendég mellett, és csak az ajtóból kiáltotta vissza: rcomai!
Rendben van, mondhatná a germanizmushoz ragaszkodó nyelvművelő, mindez valóban így van. De a német, az angol, a francia, az olasz és a görög nyelv, mind az öt indoeurópai nyelv, s ezek a nyelvek valószínűleg az indoeurópai alapnyelvből örökölték a mindjárt jövök!, jövök már!, jövök! használatot. A mi nyelvünk finnugor nyelv, s a magyar nyelv géniusza, amely a finnugor őskor óta kísér minket, nem engedheti meg ezt a szólásmódot. A vitát maguk a finnugor nyelvek dönthetik el, amelyeket a szemellenzős nyelvművelők elfelejtettek ebből a szempontból is megvizsgálni.
A finn nyelvben is van különálló jön ‘tulla’ (tő: tule-) és megy ‘mennä’ (tő: mene-) ige. A finnek mégis így beszélnek: Heti tulen = Mindjárt jövök. Soha nem mondják azt, hogy heti menen = mindjárt megyek. A finn nyelvművelők nem hibáztatják a heti tulen szólásmódot, természetes szólásmódnak fogadták el. Ugyanezt látjuk az észt nyelvben is: Ma tulen kohe = Rögtön jövök.
De hátha a finn nyelv svéd hatásra, az észt nyelv pedig német hatásra távolodott el a magyarhoz hasonlóan a finnugor géniusztól, a finnugor sajátosságtól? Erre a kérdésre szavahihető választ adhatnak nekünk azok a finnugor nyelvek, amelyek soha nem éltek németek vagy svédek közelében, az orosz nyelv pedig ebből a szempontból nem jöhet számításba, mert az orosz nyelvben a jönni és a menni visszaadására csak egyetlen ige van: идти (ejtsd: ityi). Az oroszok így beszélnek: Я иду домой (ejtsd: Ja idu domoj) = Megyek haza; Иди сюда (ejtsd: Igyi szjuda) = Gyere ide. Nézzük tehát az oroszok szomszédságában élő finnugor nyelveket.
Vogul: jinkwe = jönni. “Uwskwe, tih jijen” = Nénike, jöjj ide. “Us nang paltn juwum” = Mindjárt jövök hozzád. Osztják: jiti = jönni. “Jirel igi pela lawel: Ma pa jilem” = Öreg apjához így szól: Én is jövök. Zürjén: lokni = jönni. “Lokta, nile, lokta” = Jövök, leányom, jövök. Ugyanezt látjuk a votják, cseremisz és lapp nyelvben is.
Talán nem érdektelen, ha megvizsgáljuk a magyarral távoli rokonságban álló török nyelvet is. Nazim Hikmet török írónak “Bir ask masali” (Egy szerelem története) című színdarabjában Ferhad, a darab hőse így kiált a távoli szikla felé: “Kara kaya, kara kaya, geliyorum, hazir misin?” = Fekete szikla, fekete szikla, jövök hozzád, készen állsz? (ti. a birkózásra). Az oszmán török nyelvben a gelmek = jönni ige mellett van gitmek = menni ige is. A törökök mégis a geliyorum = jövök igealakot használják levelükben, amikor ezt írják: “A nyáron ismét eljövök hozzátok.”
Ezek után a mesék világába kell utalnunk azt a kijelentést, hogy a magyarban használatos mindjárt jövök a német nyelv hatására keletkezett. Közös emberi pszichológiai sajátosságnak kell tekintenünk azt, hogy a jövök igével fejezzük ki az embertársainkhoz való közeledést.
B) A PESTIESSÉG BABONÁJA
A régi nyelvművelők gyakran a pestiekre fogtak rá minden vizsgálódás nélkül különféle nyelvi vétségeket, köztük olyanokat is, amelyek nem tekinthetők vétségnek, ezenkívül pedig megtalálhatók az egész magyar nyelvterületen. Ez történt a jövök igealakkal is. A nyelvművelők ahelyett, hogy a kérdés eldöntése céljából elmentek volna néhány városba és faluba, az íróasztal mellől deklarálták a mindjárt jövök használatának pestiességét. Ma, az automobilizmus korszakában, eljutottam több magyar városba és faluba. Saját fülemmel hallottam nemegyszer magyar anyanyelvű emberektől a mindjárt jövök, rögtön jövök, jövök kifejezéseket, és minden alkalommal be is jegyeztem a noteszomba. Följegyzéseim egyebek közt a következő helységekből valók: Győr, Balatonfüred, Debrecen, Szeged, Dunapataj, Dömsöd, Kecskemét stb.
Adatgyűjtésem hitelességének igazolására idézem a nyomtatásban is megjelent népköltési gyűjtemények ide vonatkozó adatait. “Ott van egy leány, annak meg fogod mondani, hogy nem hároman fogunk gyünni vacsorára, hanem négyen” (Új Népköltési Gyűjtemény, 16); “Asz mondta a király, hogy elvárlak ám, fiam... Azt mondja, hogy gyüvök” (uo.); “Hónap este neked is lesz kísérőd, mer el fogok jönni” (18); “Minek gyüttök énértem? Van Szadán is olyan ember, aki tud hozzá. Én nem is gyüvök” (uo.) stb.
Ugyanígy azt is be lehet bizonyítani, hogy a hozok, hozom pestiesség sem egyéb merő kitalálásnál. Nem jöhetett volna létre az országszerte ismert “Hozomra nem adok” szókapcsolat, ha nem használnák mindenütt ezt a szólásmódot: “Megveszem. Itt egy százas, a többit a hét végin hozom” (utcai beszélgetés). A kiskunlacházi piactéren a fülem hallatára kiáltotta egy odavalósi férfi a másiknak: “Hozom ám holnap a malacot” (ti. a házhoz). A népköltési gyűjteményekben a hozom-ra is gyakran találunk példákat. Íme: “Az a púpos, akinek ki volt keze-lába csavargatva, adta ezt a hatalmas kötelet neköm. Azt mondta, hozzam vissza neki majd. Vissza is hozom. Viszök neki pénzt is sokat” (Tombácz János meséi).
C) A LOGIKUS HASZNÁLAT BABONÁJA
Ha a nyelvművelők a tények kényszerítő hatására el is fogadják, hogy a jövök és a hozom (hozok) nem germanizmus, nem pestiesség, akkor is teherként nehezedik rájuk az a hiedelem, hogy a magyar ember a világ valamennyi emberével ellentétben nem mozoghat és nem cselekedhet logikátlanul. A logikázást ugyan váltig tagadják, de kijelentik, hogy a magyar ember nem használja a szavakat az alapjelentéstől eltérően. Ennélfogva, mivel a jön és a hoz ige alapjelentése a beszélőhöz való közeledés, illetve közelítés, nem használhatjuk ezeket az igéket a beszélő helyétől való távolodásra, illetve távolításra.
Mindenki, aki tanulmányozta a szavak jelentésváltozásait, jól tudja, hogy a főnevek és az igék is igen gyakran vehetnek föl az alapjelentéstől eltérő, sőt néha ellenkező jelentést. Csak néhány példát említek. Az áll ige alapjelentése a tétlenség, mozdulatlanság: áll a munka; áll az óra; áll a malom, áll a vitorlája. De előfordul ellenkező jelentésben is: áll a bál; javában áll a harc (= javában folyik, tart). “Áll a hajsza, vége-hossza nincs vetélgő hetyke dicsnek” (Arany: Szibinyáni Jank). - A valamennyi szó jelentheti azt, hogy mind, de jelentheti azt is, hogy kevés. Például: valamennyit látta = mindet látta; látott valamennyit = néhányat, keveset látott. - Az ellenében jelentheti azt, hogy szemben, ellen például: “Csatád hiú az Úrnak ellenében” (Madách), de jelentheti azt is, hogy érte, cserében, fejében, például: a végzett munka ellenében = a végzett munkáért, a végzett munka fejében. - A vág ige alapjelentése: valamit valamilyen éles eszközzel megsért, földarabol. Például: vágja a kenyeret; vágja a fát; elvágtam az ujjam; bevágtam a körmöm; kivágtam a cikket az újságból. Csakhogy a vág ige nem marad meg mindig ebben az alapjelentésben. Ilyeneket szoktunk mondani: elvágták a vizsgán; kivágta mint a huszonegyet; levágta magát a földre; bevágta a labdát a kapuba; úgy megváglak, hogy elröpülsz; ma is bevágtam tíz oldalt; stb. Az utóbbi példákban a vág ige a megbuktat, dob, rúg, üt, megtanul igék helyett áll, mégsem érti félre senki.
Mármost nézzük meg, hogyan szól a nyelvművelők jelenlegi regulája, amely a nyelvi logikán alapszik: “Aki, ami az éppen beszélő vagy író felé közeledik, az jön (és hoz valamit), aki, ami távolodik tőle, az megy (és visz valamit).” A szabályalkotó hozzáfűzi, hogy nincs minden benne a megadott szabályban, de szerinte fogódzónak ez is megfelel (Anyanyelvi őrjárat, 231). A gyöngébbek kedvéért még egyszerűbb szabályt is ad: “Ha mondatunkba az ide határozószó illik bele, akkor a jön, hoz igét kell választanunk; ha pedig az oda határozószóval vág egybe a mondat, akkor a megy, visz a jó” (Édes anyanyelvünk, 280).
Mit kezdjünk ezekkel a szabályokkal? Bárki könnyen megcáfolja. Gyakran mondunk ilyeneket: “Nem megyek messzire, csak ide megyek a szomszédba; “A szekrény ide jön, a tükör oda jön.” Az Értelmező Szótár is közöl hasonló példát a jön címszónál: “Ez az asztal oda jön a másik mellé.” Egy önálló odajön ige is föl van véve a szótárban számos példával: “Tegnap a gyárban odajött hozzám”; “Nagyon lassan jött oda a pincér.”
Az “ide - oda” recept tehát nem jó még fogódzónak sem. De másik javasolt nyelvhelyességi kulcs - a beszélőhöz való közeledés, illetve a beszélőtől való távolodás sem állja meg a helyét. Rögtön csődöt mond, ha konkrét példákra akarjuk alkalmazni. Vajon ki, mi távolodik a beszélőtől, ha valaki ilyen kijelentést tesz: “Hazafele rendszerint a mozi előtt megyek el.” És vajon ki, mi közeledik a beszélőhöz, ha ezt mondja: “Most jövök az értekezletről.”
Mi határozza meg hát akkor a jön és a hoz ige használatát? A jön - megy és a hoz - visz igepárok használatát a beszédbeli szituáció, a beszélő hangulata, lelkiállapota, elképzelése határozza meg. A jön és a hoz ige ugyanúgy módosul, változik különféle szituációkban, összefüggésekben, funkciókban a szemlélettől, a képzelettől függően, mint az előbbiekben bemutatott áll és vág ige, mint minden más ige. Az alábbiakban összefoglalom a jön igének főbb szituációs és egyéb változásait, majd a hoz igével is fölsorolok néhány példát az ilyen jelentésváltozásokra.
a) Ha a beszélő egy bizonyos távolság megtétele után célhoz jut, vagy annak közvetlen közelébe ér, a jön igével jelzi, hogy honnan indult el. Például: “Hazulról jövök”; “A kiállításról jövök.” Kitűnő példa erre az ismert karácsonyi ének egyik sora: “Mennyből jövök most hozzátok.” Ha a beszélő még nem fejezte be útját, nem állt meg, hanem mozgásban van, s halad a cél felé, akkor a jövök (jövünk) a kiinduló pont közlésén kívül a hallgatóhoz való közeledés jelzését is tartalmazza.
b) A jön és megy ige alternatív használatának - ugyanabban az összefüggésben - gyakran igen fontos funkciója van. Például: “Holnap műsoros előadás lesz a klubban. Te is eljössz?” Ez azt jelenti, hogy a kérdező is ott lesz. “Te is elmész?” Ez azt jelenti, hogy a kérdező nem lesz ott. Más példák: “Nem jöttök (mentek) vasárnap Szolnokra?”; “Nincs kedvetek eljönni (elmenni) Egerbe?”; “Béla azt mondta, hogy ő is jön (megy) holnap Visegrádra.” A közeledés vagy a távolodás jelzése ilyen esetben teljesen háttérbe szorul. Az alternatív használat arra derít fényt, hogy a beszélő is elmegy-e oda, ahova a hallgató vagy más személy is elmegy, illetve esetleg el fog menni.
c) Csakis a jön igét használhatjuk az együttmenés, együtthaladás esetén, ha a “főszereplő” első személy, s ki akarjuk fejezni, hogy a főszereplőn (főszereplőkön) kívül vele (velük) együtt esetleg valaki más is elmegy valamilyen megjelölt helyre. Például: “Szombaton Kecskemétre megyünk autóval, ha kedvetek van, ti is velünk jöhettek”; “A jövő héten Győrbe megyek. Nem jössz velem? Onnan tovább megyünk Komáromba. Oda is eljöhetsz.” Itt sem közeledik senki a beszélőhöz. Ebben a szituációban a magyar nyelvhasználat szerint a beszélő a saját mozgására a megy igét, a vele együtt menő (vagy csak esetleg együtt menő) személynek ugyanolyan irányú mozgására pedig a jön igét alkalmazza. Az együtt menő személy viszont általában a saját mozgását is menésnek fogja föl, és így nyilatkozik: “Megyek” vagy “Nem megyek.” Meg kell jegyeznünk, hogy az együttmenés nem minden nyelvben kombinálódik a jön igével.
d) Többnyire a jön igét használjuk, ha jelezni akarjuk, hogy valaki vendégként, barátként vagy hasonló minőségben megy valakihez. Például: “Ma nem megyünk hozzá, mert vendégei jönnek.” Ha történetesen mi magunk megyünk ilyen minőségben valahová, akkor már messziről, bizonyos távolságból szoktunk kiabálni (esetleg kezünket lengetve) az ajtóban, kapuban vagy ablakban tartózkodó háziaknak: “Vendégek jönnek”; “Jönnek a vendégek.” Vagy: “Ne féljetek, jóbarátok jönnek!”; “Ne lőjetek, békés szándékkal jövünk!” stb.
e) Számos szituációban használjuk a magyarban a jön igét a hallgatóhoz való közeledésre. Az udvarban (kertben, hallban) vagyok, hozzátartozóm a konyhában foglalatoskodik. “Gyere ebédelni!” - hallatszik az invitálás a konyhából. Hirtelen eszembe jut, hogy még meg akartam venni egy folyóiratot a közeli újságárusnál. Visszakiáltok: “Elszaladok újságért a sarokra, mindjárt jövök.” A mindjárt jövök ebben a szituációban pontosabb információt tartalmaz, mint a mindjárt megyek, amely itt azt jelentené, hogy mindjárt indulok - újságot venni.
A hallgatótól távolodó mozgásban vagyok, és jelezni óhajtom, hogy a távolodás csak egészen rövid ideig tart; mert hamarosan visszafordulok, tehát kis idő múlva ismét közeledni fogok hozzá, akkor megint csak ez, a természetes szólás: “Rögtön jövök.” Konkrét példa: Álldogálok a ház előtt az utcán. Hozzátartozóm az ablakban könyököl. Elindulok a szomszédos háztömb felé. Közben visszanézek, látom a kérdő arcot, mire magyarázatképpen visszaszólok: “Rögtön jövök.”
Ha a beszélő távozás közben vagy távozni készülőben a megyek szót már kiejtette, akkor az ellenkező irányú mozgást, vagyis a visszatérést már nem jelezheti a megyek igével, hanem csakis a jövök igével. Irma (távozóban): “Anyu, megyek Rózsikához, azonnal jövök.”
Ugyanez az eset áll fönn, ha a helyben maradó partner használja előzőleg a megy igét. “Pista, hova mész?” “Bélához, mindjárt jövök.”
A jön igét használjuk mintegy az udvariasság megnyilvánulásaként, ha látogatóba megyünk, és az ajtóban a kopogtatás mellett szóval is engedélyt kérünk a belépésre: “Szabad bejönni?” vagy: “Bejöhetek?”
A fenti esetekben a szituáció nem is engedi meg a megy ige használatát a jön helyett. A magyarban vagylagosan használjuk a jön és a megy igét a hallgatóhoz való közeledésre, ha a szituáció egyiket sem helyezi kényszerűen előtérbe. Mégis inkább a jövök igét szoktuk használni, ha nyomatékosan értésére óhajtjuk adni a hallgatónak - esetleg megnyugtatásképpen - a közeledés intenzitását, gyorsaságát. Ilyen esetekben szoktuk mondani (erősebben hangsúlyozva): “Rögtön (mindjárt, azonnal, tüstént) jövök!”; “Jövök már!”; “Jövök, jövök, már ott is vagyok!” stb. Némelyek főleg az efféle nyelvhasználat ellen berzenkednek a nyelvi logika védelmében. Pedig a nyelvi tények tanúsága szerint - mint láttuk - valamennyi finnugor nyelv, számos altaji nyelv, de a magyar irodalmi nyelv, köznyelv, népnyelv is - az egész nyelvterületen - alkalmazza ezt a szólásmódot.
f) Igen gyakran a jön igével fejezzük ki a szembemenést. Például: “Szembejöttek egymással.” A népnyelvben és a köznyelvben is hallhatunk ilyesmit. Irodalmi példa: “Kivel szemközt jöttek, azt kardjukra hányták” (Petőfi: János vitéz).
g) Sajátságosan alakult az utánamenés esetében a nyelvhasználat. Itt is tért hódított a jön ige, és az utánamenést gyakran a jön igével kezdték kifejezni. Például: “Elöl megyen vala... az oroszlánfi és utána jődögél vala az emberke” (Heltai Gáspár: Száz fabula); “Csongor a leányalak után jő” (Vörösmarty: Csongor és Tünde. Ez ma már inkább csak az első személyben fordul elő: “Eridj előre, majd jövök utánad.” Az utánad megyek ugyanis azt a jelentésárnyalatot vette föl, hogy állhatatosan követlek. Például: “bárhová mész, én utánad megyek”; “A világ végire is utánad megyek.”
Általánossá vált a jön igének az a funkciója, hogy a soron következést jelzi, holott ilyenkor kétségtelenül a beszélő helyétől való távolodásról van szó. Néhány példával jól lehet szemléltetni az utána menés - jövés és a soron következés közti átmenetet. “Lamberg szívében kés, Latour nyakán Kötél, s utánok több is jő talán” (Petőfi: Akasszátok föl a királyokat); “Nagy sor jövend utánad, szép hugom” (Madách: Az ember tragédiája). Az első példában a jön ige nem konkrét jelentésben áll, de a soron következés jelentését sem érezzük ki tisztán belőle. Inkább azt akarja mondani, hogy másokat is érhet hasonló sors. A másik példa viszont a soron következésnek tipikus példája: azt jelzi, hogy hosszú láncolat alakul ki, s ebben a láncolatban egyik a másik után halad a sorban. Innen már csak egy lépés az efféle kijelentés: “Tanár úr, kérem, Pécsi után én jövök” (magasugrásnál); “Nincs semmi vita: a bácsi után a kislány jön, aztán maga, én negyediknek jövök” (sorban állásnál).
h) A jön igével fejezzük ki a gyülekezést: összejönni valahol. Ez a nyelvszokás annyira állandósult, hogy ilyen esetben mindig összejövetelről (nem összemenetelről) beszélünk, pedig a jön ige itt sem a beszélőhöz való közeledést jelenti. Ezt a nyelvszokást az idők folyamán állandósuló képzeleti szituáció szentesítette.
i) A költészetben, a népmesékben igen fontos szereper játszik a szemlélet, az átképzelés, amely a maga teremtette szituációhoz alkalmazza a nyelvhasználatot. Például: “intett a kezével, hogy távozzanak; Nem távozának. Mindig közelebb jöttek hozzája” (Petőfi: Salgó); “De mind a ketten eljövénk híven” (Petőfi: Tündérálom); “És addig járának, hogy végre majomországba jövének” (Heltai Gáspár: Száz fabula); “Ne jöjjön éltedre felhő” (Arany: Névnapra). A fenti példákban a történetnek, az elbeszélésnek valamelyik, illetve több szereplője (személy vagy tárgy) valakihez, valahová közeledik.
A jön ige az átképzelés alapján kifejezheti a folyamatos haladást, vagy az útbaeső tereptárgy mellett való elhaladást. Például: “Jövünk ott, szép este vót... jöttünk szépen, ballagtunk a Miklós tanyának” (Új népköltési gyűjtemény, 18); “Hát ahogy gyövök a bekecsi templom mellett” (uo.).
j) A “gyerünk”. A magyarban a jön ige kiegészítéseképpen a felszólító mód egyes és többes számú második személyében mindinkább a bizonytalan eredetű gyere és gyertek nyomult előtérbe a jöjj, jöjjetek helyett. Ezekhez csatlakozott harmadiknak a gyerünk, amely azonban már a beszélő helyétől való távolodást jelenti. Például: “Hát jer velem, fiacskám, Jer hozzám, én anyád leszek, Gondos, szelíd anyád... jerünk” (Petőfi: Az apostol); “Hát ahogy állunk a pallásajtóná... - No - aszonygya - most gyerünk fő! - No, gyerünk - mondom” (Új népköltési gyűjtemény, 17). Ez a nyelvhasználat is bizonyítja, hogy az élő nyelvet nem lehet a kiötölt szabályok kalodájába szorítani.
k) Állandó kifejezések, fordulatok, szókapcsolatok is meglepő gyakran helyezkednek szembe a beszélőhöz való közeledés szabályával. Például: Jól vagy rosszul jön valami valakinek; Dühbe, indulatba, méregbe jön; Most én jövök; Álom jön a szemére; Inni kell, ha rád jön a sorja; Nyomára jön; Eggyel jövök, öttel jövök (annyival tartozom); ezzel még jövök; remélem, még jókor jön a javaslatom; stb. (Nyelvőr, 101: 1-9).
Végezetül irodalmi példákat sorolok föl a jön igének arra a használatára, amikor nem jelenti a beszélőhöz való közeledést. A teljesség kedvéért néhány példát idézek a hoz ige “szabálytalan”, logikátlan használatára is.
Petőfi: “Nem hozok aranyat, nem hozok kincseket, De meghozom régi hűséges szívemet” (János vitéz); “S jött a végén e hollóseregnek, Végre jött egy szép fehér galamb” (A rab). [A beszélő maga a költő, s a galamb a rabhoz repült: oda jött.] “Napfogyatkozás jött szeme világára” (János vitéz); “Ott akasztófa, rajta csecsemő; A csecsemőnek anyja oda jő” (Álmos vagyok...). Madách: “Mi meg jerünk bajtársaink után” (Az ember tragédiája); “Jerünk, jerünk a börtönüregekbe” (uo.). Arany: “Ez ha rózsaszín kopertát Hoztam neki: egy sechsert [= hatos] ád” (Újévi köszöntés); “Én, én hozom, gyönge asszony, Hajómat az éjben” (Rozgonyiné); “Föl, Mátra hegyébe, kalauzzal jöttek... Azután, Budáról se hallva se kérdve, Indultak Etelnek a tiszteletére, Fényes ajándékot hoztak vala bőven” [Mindezt a költő mondja el, tehát logikusan a megy-et és a visz-t kellett volna használnia] (Buda halála). Berzsenyi: “Jól tudom, hogy velem barátkozni semmi okod, de nem is azért jövök” (Levél Kazinczyhoz). Kisfaludy Károly: Lina: “Csak menjetek előre, tüstént jövök” (Csalódások). Vörösmarty: Katica: “Megálljatok, jövök, már itt vagyok” (A fátyol titkai). Tamási Áron: “Jövök mindjárt - feleltem vissza” (Ábel a rengetegben). Móricz Zsigmond: “Gábor, férjem, gyere, fogadd a legátus urat. Jövök én is, rögtön jövök” (Az atyafiság). Illyés Gyula: “Nyúljatok, lengjetek, Intsetek, szóljatok, Lássam, hogy vártatok, Oly megverten jövök” (Szülőföldem); “Így hallom a hegyet, ahogy eljövök lábainál” (Megered az eső). Babits Mihály: “Talán azt nézi (lelkem bús reménye), melyikkel ékesítse föl magát, ha megjövök majd én, a vőlegénye” (Hegeso sírja).
Külön kell szólnom a bibliafordításokról. Károli Gáspárnál a “Mennyei jelenésekről” való könyv szerint a feltámadott Jézus ezt üzeni a mennyből a thiatirabeli gyülekezetnek: “Hanem ami nálatok vagyon, azt tartsátok meg addig, míg eljövök” (2, 25). A sárdisi gyülekezetnek szóló üzenetben ez áll: “Ímé, eljövök hamar” (3, 11). Később ezt üzeni az egész emberiségnek: “Ímé eljövök hamar” (22, 7). Ezt az ígéretét még kétszer megismétli: “És ímé hamar eljövök” (22, 12); “Bizony hamar eljövök” (22, 20). Megközelítőleg ugyanezt olvashatjuk Káldi bibliafordításában, valamint a legújabb protestáns és katolikus bibliafordításban is.
Szándékosan hagytam utoljára Arany Jánosnak egy kis írását, mert az ő apró nyelvészkedő morzsájából sütöttek a nyelvművelők a magyar nyelv számára ehetetlen kenyeret. Hogy Arany később tökéletesen megfeledkezett arról a bizonyos cikkecskéről, az előbb említett példákon kívül meggyőzően bizonyítja az a kis versike, amelyben kimenti magát egy akadémiai ülésről:
Sár van, hó van, köd, fergeteg.
A szegény tag bús és beteg;
Nem jöhetek. -
Végezzetek.
                          (Akadémiai papírszeletek).
A fentiekben bemutattam a jön ige legfontosabb szituációs jelentésváltozásait. Ami a részletkérdéseket illeti, volna még mondanivaló az alapjelentéstől eltérő jelentésváltozásokról. Ezzel még jövök.

16. NAP MINT NAP
Gyakori kifejezés régóta a népnyelvben, köznyelvben, irodalmi nyelvben egyaránt. Mindenki hallotta már az efféle mondatokat: “Nap mint nap hűségesen eljött hozzánk”; “Nap mint nap irtotta a kertben elszaporodott gazokat”; “Tavasztól őszig nap mint nap kijárt a temetőbe.” Rokon értelmű kifejezések: napról napra, nap nap után, naponkint, minden nap.
A nap mint nap hosszú ideig háborítatlanul élt nyelvünkben. Senki sem talált benne semmi kivetnivalót. Aztán egyszerre csak Simonyi Zsigmondnak szemet szúrt, és germanizmusnak, a német Tag für Tag szó szerinti fordításának nyilvánította Helyes magyarság című könyvének 3. kiadásában (1914). Elgondolkoztató, hogy az 1. és 2. kiadásban még nem szerepel a germanizmusok listáján. Vajon miért lett megróva a harmadikban? Erre nem tudunk kielégítő választ adni. Hamarosan kiderült ugyanis - miután néhány nyelvművelő Simonyi nyomán engedelmesen hibáztatta a nap mint napot -, hogy a német Tag für Tag semmiképpen sem lehetett a kárhoztatott magyar szólásmódnak a forrása. A német Tag szó a magyarban ugyan azt jelenti, hogy nap, de már a für nem jelenti azt, hogy mint. A német kifejezés magyarul így hangzana: nap napért. Ez tehát megint egyike a mondvacsinált germanizmusoknak.
Észrevette már a ‘30-as években Dengl János nyelvművelő is, hogy a Tag für Tag kifejezéssel nem lehet egybevetni a nap mint nap-ot. Valamilyen oknál fogva azonban nem akarta megadni neki a fölmentést, ezért különös eljáráshoz folyamodott: A Magyar nyelvhelyesség és magyar stílus című könyvében szerkesztett egy Tag wie Tag német kifejezést. Ez valóban azt jelenti, hogy nap mint nap, csak az a baj, hogy ilyen kifejezés nem létezik a német nyelvben. Ha ezt az önkényes módosítást nem tekintjük szándékosnak, akkor gondatlanságnak kell bélyegeznünk. A mai nyelvművelőknek a nem létező, fiktív Tag wie Tag-ot sürgősen el kell temetniük.
Ha a már említett rokon értelmű kifejezéseket - napról napra, nap nap után, naponkint, mindennap - egybevetjük más nyelvek hasonló kifejezéseivel, akkor azt látjuk, hogy csaknem mindegyiknek megvan a párja idegen nyelvekben. A német von Tag zu Tag például szakasztott mása a napról napra szólásmódnak. Lám, ezt eddig még sohasem hibáztatták! Vajon miért nem? Valószínűleg azért, mert ennek a szintén kétséges “germanizmusnak” a keresztapaságára történetesen eddig senki se vállalkozott, és nem indította meg a szokásos lavinát. Mert csak egyszer kell megróni valamilyen nyelvi eszközt akár ok nélkül is. A megrovás automatikusan öröklődik egyik nyelvhelyességi írásból a másikba. Vagy vegyük a nap nap után-t. Pontosan ugyanígy mondják angolul is: day after day. A mindennap minden nyelvben megtalálható.
Mi tehát az igazság a nap mint nap ügyében? Az, hogy míg a rokon értelmű kifejezések mindegyikének megtaláljuk a mását valamelyik idegen nyelvben, addig a nap mint nap-hoz hasonló kifejezést egyetlen más nyelvben se fedezhetünk föl.
Mellesleg a nap mint nap nem mindig helyettesíthető a napról napra szólásmóddal. A napról napra inkább valamilyen változást, fokozást érzékeltet: “Napról napra szorgalmasabban tanul”; “Napról napra jobban érezte a gondoskodás hiányát.” Viszont: “Nap mint nap betért hozzánk” - itt nem állhat meg a napról napra. A leghelyesebben akkor járunk el, ha valamennyi fölsorolt kifejezésnek helyet adunk a nyelvhasználatban.
Ha pedig a nap mint nap nem németesség, akkor s nézzük meg, hogyan, miből alakulhatott ki. Bizonyosnak látszik, hogy terjedelmesebb szólásmódokból rövidülhetett ilyen egyszerű kifejezéssé. Teljesen érthetők például ezek a mondatok: “Egyik nap, mint a másik nap (= egyik nap, akárcsak a másik nap) ott üldögélt a küszöbön”; “Egyik nap, mint a másik nap ott kószált a tengerparton”; “Egyik nap, mint a másik nap megfeszített erővel dolgozott.” A nap itt természetesen ragtalan időhatározó, mint a tegnap, holnap, másnap, minap, aznap, mindennap, vasárnap kifejezésekben is. Akadnak itt is logikázók, akik azt kérdezik, hogy miért nem mondhatjuk akkor ezt is: év mint év. Azért, mert az év szót a nap szóval ellentétben nem szoktuk ragtalanul használni időhatározóként. Nem mondjuk: ez év, minden év, hanem ez évben, minden évben. Természetesen a nap-hoz is fűzhetünk határozóragot: újév utáni vasárnapon, azon a napon. Mondhatnánk tehát így is: “Egyik napon éppen úgy, mint a másik napon.” A magyar nyelv azonban ezt ragtalan időhatározóval és egyéb rövidítéssel ilyen tömören is kifejezheti: nap mint nap.

17. OLDAL - LAP
Egészen bizonyos, hogy az olvasók nagy része nem tudja elképzelni, miféle babona fűződik ehhez a két szóhoz. Hamarosan megtudjuk.
Ha veszünk egy ív papírt, fölmutatjuk, és megkérdezzük, hogy milyen közkeletű szóval jelölik magyarul az ívpapírt, meg vagyok győződve róla, hogy csaknem mindenki így válaszol: papírlap. De nemcsak a köznyelvben, hanem az újabb és legújabb irodalomban is lap-nak, papírlap-nak nevezik az ívpapírt. Ady Endre egyik ismert versében (Özvegy legények tánca) ezt olvashatjuk:
Reggelre hiába gyűl a nép,
Nyoma sincs dalnak, bálnak, sírnak:
Egy-két vér-csöpp s könny-folt a falon
S egy-két bolond verses papírlap.
A papírlaphoz hasonló összetételek még: kartotéklap, rajzlap, kartonlap, levelezőlap, irkalap stb.
Minden ilyen lapnak két síkja van. Hogyan nevezzük külön-külön ezeket a síkokat? A magyar emberek túlnyomó része oldal-nak nevezi egy papírlapnak egyik vagy másik felét. Ez az elnevezés legalább százéves.
Diákkoromban, emlékszem, lázadoztunk, ha történelemből egyik napról a másikra tíz oldal volt föladva, Apám is azt mondta, hogy már a 120. oldalon tart valamelyik könyvben.
Íróink manapság szinte kivétel nélkül az oldal szót használják a papírlap egy-egy síkjának jelölésére. Például: “ámulva néztem a sárgult és piszkos oldalakat” (Móricz Zsigmond: Életem regénye, 188); “Nem lesz több féloldalnál, de megtanulhatnak rajta fogalmazni” (Németh László: A kísérletező ember, 181); stb.
Oldal-nak nevezik a papírlap egyik felét a napilapok és a folyóiratok is egyöntetűen. A könyvkiadók - köztük az Akadémiai Kiadó is - ugyancsak oldal-ban jelölik meg a kiadványok terjedelmét: 368 oldal - kötve 70,- Ft.
Evvel az általános és egyértelmű nyelvhasználattal kezdettől fogva szembehelyezkedtek, és mind a mai napig szembehelyezkednek a nyelvészek, akik a saját különleges nyelvük, szakzsargonjuk szerint lap-nak nevezik az egész papírlapot és a papírlap egy-egy síkját is.
Ha tehát egy nyelvész ezt mondja: Erről a témáról 600 lapos könyvet írok, akkor ne gondoljuk, hogy a valóságban 1200 oldalas könyvet fog írni. Nem! A magyar köznyelv fogalmai szerint ő csak 600 oldalas könyvet szándékozik írni, amely 300 köznyelvi lapból áll. Talán nem lesz érdektelen nyomon követni, miképpen keletkezett ez az áldatlan zűrzavar.
A honfoglaló magyarok nem ismerték a papirost, sem magát a tárgyat, sem annak a nevét. Nem voltak tehát szavaik az ívpapír egészének és egy-egy síkjának megjelölésére. Ezek a szavak csak később jelentek meg, a papiros megismerése után, más nyelvekből való átvétel, illetve fordítás eredményeképpen, a művelődés körébe tartozó egyéb szavakhoz hasonlóan.
A latin nyelvben a folium szó jelentése eredetileg: (fa)levél. Később ugyanevvel a szóval jelölték az ívpapírt. A német nyelvben a Blatt szó első jelentése (fa)levél. Később a németek is ugyanevvel a szóval jelölték az ívpapírt. A magyarok, amikor a nyugati művelődés vívmányait elsajátították, szintén levél-nek nevezték latin, illetve német hatásra az ívpapírt. Ez volt a kiindulópont. Eleinte nem érezték szükségesnek, hogy az ívpapir, vagyis a levél egy-egy síkjának nevet adjanak. Amikor azután a pontosság igénye fölmerült, egyszerre csak nagy bizonytalanság keletkezett.
Kezdetben az ívpapír (= levél) egyik síklapját lap-nak nevezték. Szintén német mintára, mert a németek is Blatt-nak hívták ugyanazt a fogalmat, s a németben a falevél, levél jelentésű Blatt ekkor már papírlap, lap vö. kártyalap = blatt - jelentésben is szerepelt. A magyarban ekkor nagyjából ez a helyzet alakult ki: levél = ívpapír; lap = az ívpapír egyik síkja. Jól jegyezzük meg: mindmáig egyetlen nyelvész se kifogásolta, hogy az ívpapír jelentésű levél latin és német hatásra, az ívpapír egyik síkját jelentő lap szó pedig német hatásra keletkezett!
A fejlődés következő fázisa az volt, hogy levél szavunk mindinkább a postai levél jelentését vette föl. Ebből fejlődött ki a levelez ige is. Ilyen körülmények közt tehát szükség volt egy olyan szóra, amely tehermentesíti levél szavunkat, átveszi annak ívpapír jelentését. Kapóra jött, hogy a németek is igyekeztek rendet teremteni saját portájukon. Náluk ugyanis ekkor már teljes káosz uralkodott. A Blatt szó jelentette a falevelet, az ívpapírt és az ívpapír egyik síkját is. Ekkor a félreértés elkerülése végett bevezették a Seite = oldal szót.
A magyarok kapva kaptak ezen a lehetőségen. A levél szó megmaradt falevélnek és postai levélnek, a lap szó jelentette az ívpapírt, az oldal pedig az ívpapír egyik síkját. Ezzel minden bizonytalanság és kétértelműség eloszlott.
Ez a rendszer terjedt el a köznyelvben az egész magyar nyelvterületen. Nem is lett volna a továbbiakban semmi baj, ha nem lépnek közbe a purista nyelvművelők, akik valóságos hadjáratot indítottak a germanizmusnak bélyegzett oldal szó ellen; eszükbe sem jutott, hogy a levél és a lap szó is idegen hatásra keletkezett.
A köznyelvi fejlődést azonban már nem lehetett megállítani, a nyelvészek tehát fokozatosan elszigetelődtek. A köznyelvben ez lett az általános nyelvhasználat: oldal - lap, a nyelvészek zsargonjában: lap - levél.
Mivel a levél, levelez szavunk egyértelműen postai fogalommá vált nyelvünk minden rétegében, ezért maguk a nyelvészek is viszolyogtak attól, hogy az ívpapírt levélnek nevezzék. Inkább vállalták a kétértelműséget, és lapnak nevezték az ívpapírt is, meg annak egyik síkját is. Ma is ez a helyzet. Fölvetődik a kérdés, hogy mért nem próbáltak ezen változtatni. Próbáltak, de a rendcsinálásért indított akció egyrészt a vaskalapos, másrészt a közömbös, határozatlan nyelvészek miatt nem járt sikerrel.
1953-ban Tompa József kitűnő tanulmányt írt a latin folium = (fa)levél és a német Blatt = (fa)levél, lap hatására kialakult keveredésről, majd a rendezésre irányuló törekvésekről (Nyelvőr, 77: 218). Kimutatta, hogy a 18. század végén már az összes nyomdák lapnak nevezik a levelet és oldalnak a lapot. Ezt a rendeződést azonban néhány nyelvész és író megakadályozta.
A rendezés ellen leghevesebben Gárdonyi Géza tiltakozott: “A könyv levelei helyett ma a lapja járja... Lap helyett meg persze azt mondják: oldal. Mert hát a német is így beszél, és hát germán ragály ellen nincsen szérum” (Magyarul így). Gárdonyi még a levelezőlap szót is rossznak tartja, és a levélkártya szóval akarja helyettesíteni. Eszébe sem ötlik, hogy a németben nincs Postblatt (ami postai lapnak felelne meg), ellenben van Postkarte, ami szórul szóra postakártyát jelent. Tehát éppen a levelezőlap a magyaros és a levélkártya a németes. Kiirtandónak véli Gárdonyi a lapoz igét is.
Ferenczy Géza 1955-ben cikket írt erről a Nyelvőrben (79: 35). Elutasítja Tompa József javaslatát azzal, hogy a bibliográfiában és a könyvtártanban a lap egységesen ‘paginá’-t, a levél pedig ‘folium’-ot jelent. Ezt írja: “Ezeknek a tudományoknak a munkásai között nincs és nem is lehet semmi félreértés. Tompa József indítványának elfogadásával ellenben áldatlan zűrzavar támadna körükben.”
Irodalmi példákkal is operál. Idéz Petőfiből: “Ablaka csak egy van, és annak is üveg csak a fele, Fele pedig ó kalendáriom Kitépett levele” (Kutyakaparó); “Lopni jár ő, csókot lopni Nénihez, Míg anyánk a bibliában Levelez” (Szeget szeggel). Ha a levél nem jelentene többé lapot - írja -, akkor Petőfinek ezek a versei semmivé válnának. Hogy ez milyen alaptalan okoskodás, meggyőzően bizonyítja többek között az ural ige, amelyet régebben az urának vall jelentésben használtak, manapság pedig uralkodik értelemben járatos. Arany még így ír: “Micsoda tanács ez - ember ilyet halljon! - Az egy birodalom két főt hogy uraljon?” (Buda halála). E miatt a jelentésváltozás miatt egyetlen régi irodalmi alkotást se kell elsiratnunk.
Ezek után Ferenczy Géza levonja a következtetést: “Igenis rendet kell teremteni, mégpedig úgy, ahogy a fentiekből következik: legyen a ‘folium’ levél, a ‘pagina’ lap.” Vagyis olyan fogalmakat akart kötelezővé tenni minden magyar ember számára, amelyek legalább egy évszázad óta kikoptak a használatból.
Elekfi László egy gondosan kidolgozott tanulmányban ellenvéleményt nyilvánított Ferenczy Géza fejtegetésével és javaslatával szemben, a Nyelvőrnek ugyanabban az évfolyamában (51. oldal). Elfogadta, és egy-két meggondolással kiegészítette Tompa József javaslatát. Ezt írta:
“Van azonban egy másik szemlélet is, mely szintén az oldal szónak ilyen értelmű használata mellett szól. Ha kinyitok egy könyvet vagy füzetet, előttem van egy teljes lap. Ennek van bal és jobb oldala. Iskolában a dolgozatot sokszor a füzet bal oldalán írjuk és a jobb oldalán javítjuk. Itt bal és jobb lapról beszélni kissé furcsa lenne, ha nem éppen értelmetlenség. A könyvelésben »tartozik« és »követel« oldal-ról, az újságírásban címoldal-ról, szövegoldal-ról, páratlan és páros oldalak-ról beszélnek... Az oldal szó ilyen használata nemcsak a köznyelvben általános, hanem bizonyos területeken valóságos szakmai műkifejezés: a nyomdaiparban, az újságírásban, a kereskedelmi, az iskolai életben. Tudtommal csak egy területen maradt meg a régi levél és lap elnevezés az általánosabb lap és oldal helyett: a könyvtárosi és levéltárosi szakmában. Mármost - hogy »élére« állítsuk a lap szó ügyét - vajon melyik megoldás a helyesebb és megvalósíthatóbb: könyvtárosaink és akadémiai nyelvművelőink engedjenek-e a köznyelvi szóhasználatnak (amely ebben az esetben még négy másik szakmának műkifejezésével is megegyezik), vagy pedig a köznyelv, a nyomdaipar, az újságírás, a könyvelés, az iskola szóhasználatát alakítsuk-e át egy, a múlt századból megrögződött akadémikus elv alapján? Azt gondolom, ezen a téren is inkább a könyveknek kellene alkalmazkodniuk az élethez, nem pedig az életnek a könyv leveleihez, a régies szóhasználathoz. A lap kettős értelmének további fenntartása pedig semmiképpen sem kívánatos.”
De mi lett a nyelvészek vitájának a vége? Az, hogy egyetlen nyelvész-fórum se vállalta, hogy döntést hozzon ebben a fontos kérdésben. S ma, amikor a pontosság és a rend érdekében olyan régi fogalmakat iktatnak ki a nyelvhasználatból, mint mázsa, lóerő, atmoszféra, még mindig nem hajlandók kiiktatni a nyelvész zsargonból a levél ‘folium’ elavult fogalmát, illetve a lap szót használják rendszertelenül a ‘folium’ és a ‘pagina’ jelentésben egyaránt.
Pedig 1953 óta már valamennyi folyóirat az oldal - lap rendezést fogadta el. Még a nyelvészeti folyóiratokban is gyakran szerepel az oldal. Némely nyelvész szándékosan és következetesen használja az oldal szót, némelyik pedig akkor, ha megfeledkezik arról, hogy a szakzsargon nem fogadta el ezt a kiátkozott szót. De más is történt 1953 óta, 1969-ben az igazságügyi miniszter rendeletet adott ki (lásd: Magyar Közlöny, 1969. júl. 27.) a könyvkiadáson kívüli fordítási díjak szabályozásáról. A rendelet a szabályozás keretében kis oldal-ról és nagy oldal-ról beszél, pontosan meghatározva, hogy a kis oldal 50 betűhelyes 25 soros oldalra, a nagy oldal pedig 60 betűhelyes 32 soros oldalra vonatkozik.
Még csak arra az ellenvetésre kell kitérnünk, hogy az oldal fogalmának általános elfogadása esetén mi legyen a lapszéli jegyzet és a lapalji jegyzet kifejezésekkel. A lapszéli jegyzet helyett használhatjuk a rövidebb széljegyzet szót. Az egyébként is nem valami kellemesen hangzó lapalji jegyzet is pótolható a lábjegyzet szóval.
Ha pedig ezt mint a német Fussnote tükörkifejezését sokan elfogadhatatlannak nyilvánítják, akkor maradhat a lapalji jegyzet, hiszen nem okoz semmi zavart. Az igazán mindegy, hogy a lapnak melyik oldalán van a jegyzet, mint ahogy azt sem szoktuk okvetlenül firtatni, hogy a bokor tövében nyíló virág vagy a hegy lábánál meghúzódó házikó a bokornak vagy a hegynek melyik oldalán van.
Célszerű volna, ha a nyelvészek végre határozottan állást foglalnának a magyar emberek által régóta ismert és használt oldal (= könyvoldal) szavunk mellett.

18. MUNKAKÉPES EMBER - VÉRSZEGÉNY LEÁNYKA
Ha a munkaképes összetételt nyelvtanilag vagy logikailag elemezni akarjuk, akkor így tesszük föl a kérdést: mire képes az ember? A válasz magától adódik: munkára képes. A munkaképes összetétel elemzésekor tehát az összetétel első tagjához határozóragot kellett hozzáfűznünk. Magában az összetételben ezt a határozóragot nem jelöljük, csak odaértjük, illetve odaérthetjük. Ugyanez áll fönn a vérszegény leányka esetében. Miben szegény a leányka? Vérben szegény. A munkaképes és a vérszegény tehát jelöletlen határozós összetétel.
Ilyenek: -képes: munkaképes, versenyképes, harcképes; -képtelen: harcképtelen; -teljes: erőteljes; -erős: akaraterős; -szegény: vérszegény; -köteles: iskolaköteles; -mentes: tandíjmentes; -hű: élethű, hithű; -kész: áldozatkész; -ittas: borittas, diadalittas; -veszélyes: életveszélyes stb. - Mindezekre a lappangó határozórag föltüntetésével kérdezhetünk: mire képtelen?, mivel teljes?, mire köteles?, mitől mentes?, mire kész?, mitől ittas?, mire veszélyes?
A nyelvművelők ezeket a jelöletlen határozós összetételeket egészen a legújabb időkig helytelenítették, azzal érvelve, hogy az ilyen típusú összetételek a régi magyar nyelvben ismeretlenek voltak, és a nyelvújítás korában keletkeztek, német mintára. Csak 1953-ban vizsgálta meg Deme László a kérdést (Magyar Nyelv, 49: 140) tudományos alapossággal és módszeresen többféle szempontból is, és igen érdekes eredményekre jutott.
Igaz, hogy a régi magyar nyelvben ritkák voltak a jelöletlen határozós összetételek - állapítja meg, de ősi magyar, sőt finnugor sajátosságnak kell tekintenünk az összetételek jelöletlenségét. Példákat is sorol föl a jelöletlen összetételekre: favágó, borivó; asztalláb, háztető; aranygyűrű. Értelmezve: fát vágó, bort ivó (ember); asztalnak a lába, háznak a teteje; aranyból való gyűrű.
Ámde az aranygyűrű mellett ott van a kőfal, faló, búzakenyér, bőrkesztyű is. Ezeket ugyan a történeti és a leíró nyelvtan főnévi jelzős összetételeknek tekinti, mintha a kő jelzője volna a fal-nak, a búza a kenyér-nek, a bőr a kesztyű-nek. De a nyelvérzék jelöletlen határozós összetételnek is elemezheti őket, ilyenformán: kőből való fal, búzából való kenyér, bőrből való kesztyű.
Később olyan szerkezetekből is keletkeztek az előbbiekhez hasonló jelöletlen határozós összetételek, melyekben eredetileg ténylegesen ott szerepelt az összekötő való szócska. Régebben ilyen szerkezetek voltak: zsebbe való kés (“Elvesztettem a zsebbe való késem”), fejre való kendő, talpra való bőr, borra való pénz, látni való dolog. Ezekből a háromtagú kifejezésekből hol a harmadik tag maradt el: fejrevaló, borravaló, látnivaló, hol pedig a második tag esett ki: zsebkés, fejkendő, talpbőr.
Az ilyen jelöletlen összetételek a nyelv tömörségének előmozdítását szolgálták. Éppen ezért egyre gyakrabban jelentkeztek. Nagyszerű tömörítési lehetőség rejlik például ezekben az összetételekben: hattyúnyak, kökényszem, darázsderék, tengerzöld ruha, téglavörös posztó. Fölbontva: hattyúéhoz hasonló nyak; olyan kék szem, mint a kökény; darázséhoz hasonló derék; zöld tengerhez hasonló ruha; tégla színéhez hasonló vörös posztó.
A fejkendő, hattyúnyak, kökényszem, tengerzöld-féle jelöletlen összetételek - akárcsak a kőfal, faló, búzakenyér - a magyar nyelvérzék számára egyáltalában nem szokatlanok, éppen ezért nem részesültek megrovásban. Mennyiségi szaporodásuk azután elősegítette a különféle egyéb jelöletlen összetételek létrejöttét és terjedését is.
Mindebből, Deme Lászlóval egyetértve, azt a tanulságot vonhatjuk le, hogy nem az efféle összetétel típusa való idegenből, hanem csak egyes esetei, melyek fokozatosan kiszorították nehézkes elődeiket, s megszaporodván ma már új szabályt alkotnak. A szerkezet magyarosságát bizonyítja az is, hogy a németben ezek az összetételek gyakran nem is jelöletlenek, hanem esetraggal jelölt birtokos előtagúak: arbeitsfähig, lebensgefährlich, farbenreich stb. A magyar összetételek tehát - mint látjuk - még a németeket is fölülmúlták jelöletlenségben. Jó tanítványnak bizonyultak.
Ha tiszteletben tartjuk a nyelvhelyességi elveket, akkor azt kell mondanunk, hogy számunkra voltaképpen ma már teljesen közömbös, hogy ezek a jelöletlen határozós összetételek mintegy 200 évvel ezelőtt német mintára keletkeztek-e vagy sem. Hiszen azóta teljesen meghonosodtak, s nem szorítanak ki meglévő szavakat. Óriási előnyük, hogy nagyfokú tömörítést tesznek lehetővé, sokszor pedig csak nehézkes szerkezetekkel helyettesíthetők. Azt is hozzátehetjük még, hogy nem ellenkeznek nyelvünk törvényeivel.
Nyelvhelyességi babonát terjesztenek tehát azok - ma már inkább csak laikusok -, akik helytelenítik ezeket a jelöletlen határozós összetételeket.
Egészen eddig Deme László tanulmányát tartottam szem előtt, itt-ott kiegészítve fejtegetéseit. Van azonban Deme cikkében egy pont, amellyel nem tudok egyetérteni. Amikor a munkaképes, versenyképes, harcképes kifejezéseket tárgyalja, nyomatékosan hangsúlyozza, hogy ezekre is úgy kell rákérdezni, hogy mire képes? A válasz: harcra képes. Vannak azonban ebben a csoportban efféle összetételek is: fejlődőképes, járóképes, állóképes, habzóképes stb. Deme szerint nem dönthető el, hogy ezek milyen fajtájú összetételek, és az elemzésnél is nehézségbe botlunk. A fejlődőképes Deme szerint értelmetlen kifejezés, mert nem lehet valaki “fejlődőre képes”. Ugyanezt a fölfogást vallják napjainkban más nyelvművelők is.
Több érvet is állíthatunk szembe evvel a fölfogással. Mindenekelőtt éppen Demének azt az érvét, hogy mennyiségi szaporodásuk révén ma már új szabályt alkotnak. Hiszen százával vannak nyelvünkben hasonlóképpen alkotott közhasználatú szavak: ellenállóképes, csírázóképes, termőképes, ütőképes stb.
De ezenkívül azt is meg kell gondolnunk, hogy az -ó, -ő melléknévi igenévképzővel ellátott szavaink egészen különleges szerepet töltenek be nyelvünkben. Kiviláglott ez akkor is, mikor a nyelvi logikázásról szóltunk. Idézzük föl a sétálóutca, ivóvíz, hálószoba, vetőmag összetételeket, és tegyük föl a kérdést: Vajon sétálóra való-e az utca, ivóra való-e a víz, hálóra való-e a szoba, vetőre való-e a mag? Semmiképpen sem! Az utca sétálásra, a víz ivásra, a szoba hálásra, a mag vetésre való. Vagyis az összetételekben szereplő -ó, -ő melléknévi igenévképzővel ellátott szavakat az elemzésnél főneveknek kell tekintenünk, és gondolatban -ás, -és képzős főnevekké kell átalakítanunk.
Ugyanígy kell eljárnunk a fejlődőképes, járóképes, habzóképes, cselekvőképes, termőképes összetételek elemzésénél is. A fejlődőképes ember képes a fejlődésre, a habzóképes mosószer képes a habzásra stb. Az -ó, -ő melléknévi igenévképzőre végződő szavak egyébként is igen gyakran a melléknév és a főnév határán állnak. Ezért alakulhatnak át könnyen főnevekké: tanító, véső, gázló, fúró stb. A mondaton belül pedig számtalanszor értelmezhetők főnévnek. Például: A nap nyugovóra hajolt (Arany); delelőre ért; a fa termőre fordult; el kell válni virradóra; stb.
Ha az ivóvíz összetételében nem kerestünk logikát, akkor ne keressünk logikát a fejlődőképes összetételben sem.

19. “EZERÖTSZÁZTIZENÖT ESZTENDŐBEN ÍRTÁK EZT”
A címet olvasva, bizonyára sokan bosszankodva szisszennek föl: “Micsoda magyartalanság ez? Helyes magyarsággal így mondjuk: Az ezerötszáztizenötödik évben.”
A nyelvművelőknek régtől fogva egyik legnagyobb gondjuk, hogy lépten-nyomon rosszul használjuk a számneveket: tőszámnevet mondunk és írunk olyankor is, amikor sorszámnevet kellene használni. Állandóan visszatérő panaszuk: “Baj van a számnevekkel!”
1937-ben a Magyarosan folyóirat 6. évfolyamában egy cikk jelent meg Baj van a tőszámnevek és a sorszámnevek körül címmel (14. oldal). A szerző ezt írta: “Ha nem vigyázunk, rövidesen köznyelvi természetességgé válik tőszámneveknek sorszámnevek helyett való használata.” Az általa helytelennek tartott használat szemléltetésére megemlítette egyebek között ezt a példát: “Az 1838 évi árvíz”, és hozzáfűzte, hogy mentse meg az Isten még a Szaharát is ilyen hosszú ideig tartó özönvíztől.
A szerzőnek tudomása volt arról, hogy már régi írott könyveinkben, vagyis kódexeinkben is előfordulnak a sorszámok helyett tőszámok. Példái: “Krisztus születetinek ezer kétszáz hetvenegy esztendőben, ez szent szűznek... huszonkilenc esztendejében február havának tizenötöd napján” (Margit-legenda); “Mikoron írnának Úr születeti után ezer kétszáz hetvenkét esztendőnek június havának tizenharmad napján” (uo.). A példák fölsorolása után kijelentette: “Bizony, egynémely nyelvi hibának is megvan a maga százados története.”
Miután így megrótta a Margit-legenda szerzőjét, teljesen megfeledkezett róla, és újkeletű nyelvi hibának tüntette föl a megrótt nyelvhasználatot. Ezzel fejezte be: Egy esetleges “rövidítés [ezerkilencszázharminchat november egy] nem jogosít fel rá bennünket, hogy egyre tovább ragadtatva korunk siető, kapkodó, gépiesítő szelleme kedvéért kiforgassuk nyelvünket ősi szerkezetéből”. Vizsgáljuk meg tüzetesen ezt az elhamarkodott kijelentést.
Meskó Lajos 1938-ban a Magyar Nyelv folyóiratban figyelemre méltó cikket írt a tőszámnevek és a sorszámnevek használatáról. Egyike ez a legnagyszerűbb fölvilágosító cikkeknek, amelyek valaha is a felszínes nyelvművelés ellen íródtak. Látszólagos passzivitása ellenére nem polemizál, csak adatokat sorol föl - lépésről lépésre kimutatja a szemellenzős nyelvművelésnek minden tudománytalanságát.
Rögtön az elején leszögezi, hogy hasonló jelenség, vagyis a tőszámnév használata sorszámnév helyett, már sok száz évvel ezelőtt is minduntalan föl-föltűnik. A magyarok tehát 600-700 évvel ezelőtt minduntalan vétkeztek a 20. században kiagyalt nyelvhelyességi regulák ellen! Soroljunk föl néhányat ezekből a vétkekből. Kezdjük a címben szereplő mondattal.
“Ezer ötszáz tizenöt esztendőben írták ezt, László király öt követét váratták itt.” A mondat a híres konstantinápolyi rovásfölirat szövegéből való, amelyről Ruffy Péter írt érdekes ismertetést Bujdosó nyelvemlékeink című könyvében (63. oldal). Kedei Székely Tamást, a fölirat szerzőjét nyilván nem fertőzte meg sem a pesti nyelv, sem valamiféle idegen hatás, hogy ilyen szöveget örökített meg rovásírással a majdani nyelvművelők bosszantására. Meskó nem elégszik meg ezzel a fölirattal, hanem más régi írásokból is idéz hasonló adatokat:
Beriszló Péter éneke: “Ez éneket ezer öt száz tizen öt esztendőben Zabatkay Mihály szerzé” (Horváth C.: Régi Magyar Költők Tára, 1. 487); Geszthy László éneke: “Ezer öt száz huszon öt esztendőben” (uo. 490); Vásárhelyi András éneke: “Ezer öt száz és nyolc esztendőben” (uo. 238); “Mikoron írnának két száz harminc esztendőben” (Érdy Kódex); “Mikoron írnának ezer két száz hatvan három esztendőben” (uo.); “Szent István kiről halála után tizen egy esztendőben” (uo.); “Urunk születése után ötvenkét esztendőben” (Pázmány: Kalauz); “Ezerhatszáz hetven és hat esztendőben” (Thaly: Vitézi Énekek); stb., stb.
A későbbi forrásokban is föllelhetők a tőszámnevekkel való időmeghatározások. Csak szemelvényesen idézek néhány példát az 1961-ben kiadott Régi Magyar Költők Tára 3. kötetéből: “Mikor írnának az ezer hat száz és huszon nyolc esztendőben” (60); “Ezer hat százban és az negyven esztendőben” (75); “Az ezer és hétszáz esztendőben” ( 139). Még csak Arany Jánostól idézek egy adatot: “Hogy az Üdvösségtől, ezeren kezdendő Háromszáznegyvenhét vala az esztendő” (Toldi szerelme, 3. ének).
Meskó Lajos megjegyezte, hogy később egyre fogy a sorszámnév helyén álló tőszámnév, aminek oka szerinte az írók latin nyelvtanon iskolázott pontossága. Ez más szóval azt jelenti, hogy a tőszámnévvel való időmeghatározás ősi magyar sajátosság, a sorszámnév használata pedig a latin nyelv hatására terjedt el. Kiemelte Meskó azt is, hogy az esztendő szó elhagyása esetén az idő jelölése mindig tőszámnévvel történik: “Az ezerhatszázban és nyolcvankettőben”; “Ezerhatszáz nyolcvannyolcban”, “Ezerötszáz nyolcvanhatban.” Ez az alak: puszta tőszám a sorszám helyett és a -ban, -ben rag ma is közkeletű, és még senkinek sem jutott eszébe hibáztatni: Negyvennyolcban történt. Kilencvenkettőben születtem, tizennégyben vonultam be. Behívták a négybelieket, vagyis azokat, akik 1904-ben születtek.
Kiegészíthetjük Meskó fejtegetését azzal, hogy nemcsak az esztendő a “bűnös” a tőszámnév megőrzésében, hanem az óra és a perc is. Ma is mindenki így beszél: “Hány óra van?” “Tizenkét óra van”; “Három órakor”; “Hat óra harminc perctől fogva.” Holott a nyelvhelyességi szabály következetes alkalmazása szerint így kellene mondani: “Hányadik óra van?”; “A tizenkettedik óra van”; “A harmadik órakor”; “A hatodik óra, harmincadik perctől fogva.” Sokan bizonyára csodálkoznak ezen, pedig ezt éppen a latin nyelvvel is tudjuk igazolni. Latinul így van: “Quota hora est?”, ami szórul szóra ezt jelenti: “Hányadik óra van?”
Menjünk most vissza a távoli múltba, és vizsgáljuk meg, hogyan alakultak ki sorszámneveink. Vegyük ezt a sorszámnevet: harmadik. A nyelvtörténészek jól tudják, hogy az -ik végződés egyenlő a birtokos személyraggal: harmaduk. Ismerjük a székely nyelvjárások magik szavát, amely a köznyelvi maguk szónak felel meg.
Ha elhagyjuk a harmadik sorszámnévből a birtokos személyragot, ezt kapjuk: harmad. Ez ma törtszám, de valamikor sorszámként is szerepelt. Ilyen adataink is vannak: nyolcad esztendőben = a nyolcadik esztendőben; negyednapra = negyedik napra, harmad napja nem eszik = harmadik napja...
Ami pedig magát a harmad -d-jét illeti, eredetére nézve azonos a finnugor alapnyelvből örökölt kicsinyítő képzővel, amely a régi magyar nyelvben még eleven képző volt. Például: urodum = uracskám (Ómagyar Mária-siralom); fiodum = fiacskám (uo.); apród, gyengéd stb. A d kicsinyítő képzőből úgy lett törtszámképző, hogy a harmad voltaképpen egy egésznek három (kisebb) részre való fölosztásával keletkezett. Sorszámképző pedig úgy lett belőle, hogy valamilyen ciklusnak - például több napból álló ciklusnak - soron következő részét jelentette.
A finnugor alapnyelvben tehát a tőszámnév és a sorszámnév egyazon alakú volt: a puszta számnév. A vogul nyelvben például ilyen időmeghatározást találunk: “Hét éje, hét napja fekszik ott” - Hetedik éje, hetedik napja fekszik ott. Van két sokszor emlegetett kifejezés a vogulban: kit pum lúv és húrem pum lúv. Magyarul: másodfű ló és harmadfű ló, voltaképpen két fű ló és három fű ló.
Mivel a vogul nyelvben, a finnben és más finnugor nyelvekben is létezik a magyarhoz hasonlóan egy sorszámnévképző, valószínűnek kell tartanunk, hogy a nyelvszükség már az alapnyelvben létrehozta a külön sorszámot a kicsinyítő alakból. Ahol azonban az összefüggésből amúgy is világos a sorszámnévi értelem, ott soká, mindmáig megőriztük a rövid, képzőtlen, tőszámnévi alakot. A tőszámnév használata időmeghatározásra tehát ősi finnugor sajátosság!

20. ISTEN ADTA GYERMEK - ANYÁM SÜTÖTTE KENYÉR
Talán megbocsátják majd az olvasók, ha ebben a fejezetben egy kissé több nyelvészkedéssel találkoznak, mint az előzőkben.
Ragadjuk ki a fenti háromtagú szerkezetekből a második tagot: adta és sütötte. Vajon milyen szófaj lehet? Sokan bizonyára úgy vélekednek, hogy ige. De ha ige volna, akkor a mondatban az állítmány szerepét töltené be, márpedig gondos vizsgálódás után kétségeink támadnak e tekintetben. Nézzük a címül választott példákat: isten adta gyermek; anyám sütötte kenyér. Ha az adta és a sütötte valóban ige volna, tehát a mondatban állítmányként szerepelne, akkor mivel magyarázható, hogy a velük szoros kapcsolatban levő gyermek és kenyér szó a -t tárgyrag nélkül áll. Hiszen így szoktunk beszélni: ő adta a gyermeket v. gyermekem, ő sütötte a kenyeret v. kenyerem, vagyis tárgyas ragozású igealak esetén mindig határozott névelővel és tárgyraggal, illetve birtokos személyraggal ellátott névszót kell tárgyként használnunk (Magyar Nyelv, 78: 52-67).
Még világosabbá válik a dolog, ha így bővítjük ki a szóban forgó szerkezeteket: Ránéztem az isten adta gyermekre; Ettem az anyám sütötte kenyérből. Most sem kap a gyermek és a kenyér tárgyragot, mert nem az adta és a sütötte a mondat állítmánya, hanem az alanyi ragozású ránéztem és ettem: Ránéztem a gyermekre; ettem a kenyérből. Tegyük mind a kettőt tárgyas ragozású igévé, s a gyermek és a kenyér rögtön megkapja a tárgyragot: Megnéztem az isten adta gyermeket; Megettem az anyám sütötte kenyeret. Azt is látjuk az utóbbi változatból, hogy a határozott névelő nem az adta, illetve a sütötte után, hanem a ránéztem, megnéztem, illetve ettem, megettem után helyezkedik el. A minden variációban változatlan maradó és passzív módon viselkedő adta, sütötte tehát nem lehet más, mint a gyermeknek, illetve a kenyérnek a jelzője. Tudjuk, hogy a magyarban a jelző mindig változatlan: jó kenyeret, jó kenyérrel, jó kenyérből.
Vegyünk egy harmadik szerkezetet: emberek járta úton. Itt az első tag - emberek - többes számban áll, mégsem következik utána többes számú járták, hanem marad az egyes számú járta. Továbbá az út szó itt sem áll tárgyesetben. Ez is bizonyítja, hogy a járta nem ige.
Nézzünk egy negyedik szerkezetet is: magunk faragta karóval. Ha a faragta ige volna, akkor a magunk után többes számú igealaknak kellene állni (a karó szónak meg persze tárgyesetben): magunk faragtunk karót, vagy magunk faragtuk a karót.
Egyes nyelvészek föltételezték, hogy ezek a szerkezetek valamikor, századokkal ezelőtt - mondjuk, 400-500 évvel ezelőtt - igés mondatokból válhattak ki, és alakultak át fokozatosan isten-adta-féle szerkezetekké. Szerintük a szóban forgó szerkezetek ilyen mondatokból keletkezhettek: “Nesze, fiacskám, madár látta ezt a cipót”, ebből lett volna a madárlátta cipó. “Isten adta (a) jókedvét, nem veszti el soha”, ebből lett volna az istenadta jókedv. “Dér csípte a kökényt, ehetitek már”, ebből lett volna a dércsípte kökény.
Ehhez a nyelvészeti okoskodáshoz a következőket kell hozzáfűznünk. Mindezek csinált, kiötölt mondatok, semmilyen forrásból nem mutathatók ki, úgyhogy maguk az ilyen mondatokat fabrikáló nyelvészek se tudnak semmilyen lelőhelyet megjelölni. Pedig nagy számmal kellett volna lenniük, hogy sajátos szerkezetek alakuljanak ki belőlük.
Ám, ha léteztek volna is ilyen mondatok, akkor sem alakulhattak volna belőlük isten-adta-féle szerkezetek. Efféle mondatokból: “Isten adta ezt a gyermeket”; “Madár látta ezt a cipót”; “Dér csípte meg a kökényt”, sohasem keletkezhettek volna ilyen szerkezetek: isten adta gyermek; madár látta cipó; dér csípte kökény. Hogyan lehet elképzelni, hogy csak úgy eltűnik a tárgyrag, eltűnik a határozott névelő, de megmarad a tárgyas ragozású igealak?
Az előbb már megállapítottuk, hogy a szerkezet második tagja - adta, sütötte, járta, faragta - a harmadik tagnak a jelzője. De milyen elemekből tevődik össze? Ha nem ige, akkor micsoda? A régi magyar nyelv és a rokon nyelvek tanulmányozása után arra az eredményre jutunk, hogy a szerkezet második tagja birtokos személyragos melléknévi igenév. Már az -ó, -ő igenévnél is tapasztalhattuk, hogy az igenév könnyen átcsap a főnévi kategóriába. Például hálószoba > háló; vésőszerszám > véső stb. Ha a lemenőben (= lemenésben), nyugovóban (= nyugvásban) levő nap végül is lenyugszik, vagy más szemlélettel: leesik az ég pereméről, akkor bekövetkezik a napnak a nyugvása, a napnak az esése, a -t végű igenévvel kifejezve: a nap nyugta, a nap este (tkp. esete = esése). Ezért beszélünk napnyugtáról, napestéről. “Napestig az erdőn űzeti hiába” (Arany). A nap esése, a nap este kifejezésből keletkezett az este szó is.
Ám a nap egy bizonyos ideig tartó nyugvás után ismét fölkel az ég másik alján, ilyenkor van a nap kelése, kelete, kelte: a napkelte. A napkeltekor kifejezés ezekből az elemekből tevődik össze: nap + kelte + kor, vagyis a nap kelésének, keltének a kora, ideje. Fölsorolok példaképpen más olyan kifejezéseket, amelyek szintén nem egyebek, mint főnévként szereplő birtokos személyragos igenevek: jártunkban-keltünkben; majd megpukkadt nevettében; mentében; jöttében; holtáig; öles léptekkel haladt; éltében; koporsóm bezártáig; stb.
Azt is be kell bizonyítanunk, hogy a birtokos személyragos főnév jelzőként állhat. Mindenki ismeri ezeket a kifejezéseket: “Ez csak olyan szófia (szó + fia) beszéd”; “Ott megy az a mihaszna (= milyen hasznú) ember.” Nagykőrösről való ez a példa: a magam sütése kenyér (= magam sütötte kenyér), amelyet így is mondhatnánk: a magam sütésű kenyér. Hogy a birtokos jelző és a tulajdonságjelző voltaképpen milyen közel áll egymáshoz, mutatják az ilyen szólásmódok is: ez a ház az apáé = ez az apai ház.
Ha körülnézünk a rokon nyelvek tájékán, hasonló szerkezetet találunk. Osztják: ning manem szung = nő járta vidék [tkp. nő mente v. menése zug]; lont pitti tú = lúd szállta tó [tkp. lúd szállás tó]; vaj kitti szoj = vad kelte zaj, vagyis a vad fölkelésekor támadt zaj; hum lim nyál = férfi lőtte nyíl [tkp. hím lövés nyíl]. Vogul: ánkv tétem húrem pi = anya szülte három fi(ú); ásem jenmeltem kit lúv = apám (= ősöm) nevelte két ló. Finn: isämme viemä kala = apánk vitte hal [tkp. ősünk vivése hal. Vö. Halotti Beszéd: isemüküt = ősünket]. Észt: isa antud vesi = apa (ősöm) adta víz.
Ezeket a szerkezeteket látva úgy érezzük, mintha ősmagyar kifejezéseket olvasnánk valamilyen ismeretlen nyelvjárásban. Ezekből az egy tőről fakadt kifejezésekből a következőképpen rekonstruálhatjuk az ősi finnugor szerkezetet:
isten adás (adat) gyermek
ember járás (járat) út
A szerkezet második tagja valamilyen cselekvést hordozó, ilyen vagy olyan képzővel ellátott elvont főnév (ige-név) volt. A cselekvés eredetét, okozóját jelölte meg az első tag, a harmadik pedig a cselekvés irányát, tárgyát. A szerkezetnek ez az ősi, birtokos személyrag nélküli formája még ma is megvan nyelvünkben. Például: “Homlokát letörli porlepett ingével” (Arany: Családi kör); istenáldott tehetség; anyaszült meztelen; szélütött, gutaütött ember; stb.
Azt a viszonyt, amely mutatja, hogy a cselekvés honnan, kitől indul ki, a nyelvközösség birtokviszonynak foghatja föl, és birtokos személyraggal külön is jelölheti. Megtaláljuk ezt a birtokos személyragos fokozatot az osztjákban, a vogulban és a finnben is. A magyarban szinte kizárólagosan ez jutott uralomra. A gyereksírás, kutyaugatás, szarvasbőgés, istenáldás (eredetileg: gyerek sírás, kutya ugatás stb.) így elemezhetők: gyerek sírása, kutya ugatása, szarvas bőgése, isten áldása. Naponta hallott mondatok ezek: Ide hallik a gyerek sírása (vagy: a gyereksírás); Nincs rajta isten áldása (vagy: istenáldás). Ha az isten áldás > istenáldás úgy értelmezhető, hogy: isten áldása, akkor az isten adás, isten adat is értelmezhető úgy, hogy: isten adása, isten adata > isten adta > istenadta.
A rokon nyelvek figyelembevételével és a régi magyar nyelvben található példák alapján kikövetkeztethetjük a régi magyar szerkezet paradigmáját (természetesen a mai magyar nyelvre átírva):
én sütöttem (sütésem)	kenyér	
te sütötted (sütésed)	kenyér	
ő sütötte (sütése)	kenyér	
mi sütöttünk (sütésünk)	kenyér	
ti sütöttetek (sütésetek)	kenyér	
ő sütöttük (sütésük)	kenyér	
asszonyok sütötte (sütése)	kenyér	
magunk sütötte (sütése)	kenyér	
A mai magyar nyelvben a szerkezetnek csak egyes és többes harmadik személye, valamint a maga előtagú szerkezet használatos: madárlátta kenyér; ebugatta himpellére; széltörte fa; szélringatta ágon; ember lakta föld; méhek csinálta méz, magam tervezte ház. A régi nyelvben a többi személyre is vannak adataink: “Ti pedig szerzettem átkozott sok versek” (Balassi); “Adom neked az te laktad földet”; “Egy ismertünk úrnak az ajtaja”; A gepidák az ő laktok (laktuk) földjükben.” Az egyes szám első személy a népnyelvben és az értekező prózában néha-néha ma is előfordul: a szerettem komámasszony; az említettem könyvben. Arany János kedvelte és prózában is gyakran használta az isten-adta-féle szerkezeteket: “a felhoztam példákban”; “a tisztelt értekező felhozta képtelen példák”; “ama fönnebb jelöltem helyzet”; “hallani olykor a vala vagy volt összetételű régmúltat, egyiket sem annyiszor a mondottam területen, mint talán Erdélyben”; “az ismertem népszólásokban egyáltalában nem lehetne így beszélni.”
Némely írónk napjainkban is meglepően gyakran alkalmazza ezt a szerkezetet. Különösen két írót kell kiemelnünk: Héra Zoltánt és Kolozsvári Grandpierre Emilt. Példák Héra Fekete öröm című verseskötetéből: ágyú látta rezekről, tenger hordta levélről; bognár faragta fát; ökörláb nyomtatta por; nap-kedvelt, csillag-áldott; éj nyírta táj; hold-gyalogolta ég; ólomverte tereken; kígyófogta éjeken; párduc pacskolta szót; maga fektette tőkén; maga ejtette bárddal; maga vetette függélyes ágyban; maga ontotta árban; világkiforrta forrás; örömáztatta élet; e kócsag karcolta, sirály súrolta sivatagban; dögök-mutatta kép; hiper-étvágyak fölfalta szigetekről; szélnyírta fák közt; villámok hágta tavat; csillagok-adta, csillagok-kormozta szemmel.
Példák Kolozsvári Grandpierre Emil Hullámtörők című könyvéből: az első világháború kiváltotta megrázkódtatásokat; a család kínálta nyersanyagot; az apám föladta talányokat; a gyász kiváltotta rossz érzések; elbűvölte a szélfújta fák koreográfiája; megfeledkeztem a Bandi vázolta jogi helyzetről; a Reinitz megzenésítette dalok; a maguk építette magas trambulinról; mint árvíz lemosta virágzó kert, homokvihar fölégette oázis; a civilizáció megtűrte határokon belül; a férfiak megálmodta “könnyű kalandot”; az adott helyzet megkívánta módon; ne részesüljön az ágy adta örömökben; valami magakisütötte tangófigurára tanított; a személye keltette várakozásnak; e természetadta előnyökkel; a saját maga terjesztette legenda szerint; az admirális kormányozta magyar királyságban; egy ember nem lakta minisztérium előterében; a magyarok megszállta kijevi katonai körzetben; a fajvédelem okozta vérveszteséget; a “Tegnap” tartalmazta üzenetet; a törvény megkövetelte arányt; a Panni néni vezette emberbaráti intézménybe; a gyakorlat szentesítette hagyományhoz képest; a magam kisütötte... föltevésekbe; a természet rámrótta föladatot; Az orbánc kiváltotta ijedtség.
Fölemelő érzés, hogy íróink napjainkban újjáélesztik ezt a szerkezetet, amelyet mások könnyű szívvel kitagadtak volna az ősi örökségből.

21. GYEREKEK, REGGELIZNI!!!
Így kiabált ki anyánk vagy nagyanyánk a konyhából, ha reggel fölkelés után kirohantunk játszani, és megfeledkeztünk a reggelizésről. Délben meg este is gyakran hangzott el ez a hívó szó: ebédelni!, vacsorázni! Némely nyelvművelők szerint a főnévi igenevet nem szabad parancsolásra, fölszólításra használni, mert az németesség.
Arany János ebben a kérdésben is más véleményen volt, és védelmébe vette a főnévi igenévvel való fölszólítást, különösen mozgást jelentő igéknél. Ő maga is nyugodt lelkiismerettel írta le ezt a mondatot: “Szaporán, hé! nagy a rakás; mozogni!” Verseiben is használta a fölszólító vagy legalábbis a fölszólításhoz közel álló főnévi igenevet. Például:
Nem szólni, de nézni: nem nézni: pirulni;
Gondolatot színnel, hanggal elárulni:
                                                  (Toldi szerelme, 5)
Oh, bújni, pirulni, a földbe sűlyedni,
Elveszni!... de mégis szeretni, követni!
                                                  (Toldi szerelme, 6)
Vörösmarty se félt ilyesmit leírni: “Vissza, magyar! most vissza velem, vagy halni, vagy ölni” (Zalán futása, 9).
Mészöly Gedeon, a kiváló nyelvész nyelvtudományi munkákon kívül egy regényt is írt (Földiekkel játszó égi tünemény), melyben ezt olvashatjuk: “Megmondani! Megmondani! - erőlteti Erzsike és a többiek.” - Móricz Zsigmond ezt írta a Fáklya című regény 3. kiadásának előszavában: “Nincs több parancs: teremteni, dolgozni, adni!”
Megállapíthatjuk, hogy az idézett főnévi igenevek, még ha nem is mindig fejeznek ki kétségtelen fölszólítást, de közel állnak hozzá, éppen ezért további indítékot adhattak az ilyen használatra. Ne csodálkozzunk tehát, hogy íróink, publicistáink napjainkban elég gyakran alkalmazzák a fölszólításnak vagy hasonló értelmű közlésnek ezt a formáját. Néhány példa:
“Szukicsné ráhunyorított, ami azt jelentette: abbahagyni a témát, részletes magyarázatot később” (Tabi László: Két láb és más semmi). - “Futni - kifutni, mint a víz / ha gát szakad és folyó árad, / futni mezítláb, mint a vad, / ha farkas riasztja a patákat / futni, mintha kifut a tej, / s a gőz leveti a fedőt / futni, mintha megelőzhetnők / a teknőc-mozgású időt” (Csanády János: Nyolc sorban). - “Mindig eszembe jut az egyszeri tanár esete, aki a gyerek ellenőrzőjébe beírta: Rossz a szaga, megmosdatni. A szülő tömören így válaszolt: Nem szagolni, tanítani. Témánkra lefordítva: nem ráolvasni, megszervezni” (Gál Pál, Népszabadság, 1977. március 27.).
Úgy gondolom, hogy Gál Pál fején találta a szöget: tömören kifejezve. Vagyis: a főnévi igenévvel tömörebben fejezhetjük ki a fölszólítást, mivel minden számba jöhető személyt magába foglal. De a tömörségnél talán fontosabb az, hogy az igenévi alak használata - ezt a ‑va, -ve képzős igenévnél is tapasztaltuk - jobban ráirányítja a figyelmet a mondanivaló lényegére, mint a ragozott igealak. Ezen kívül a fölszólítás széles skáláját teszi lehetővé: a rideg, kategorikus parancsolástól kezdve egészen a kérlelésig. Például: “Azonnal ideadni!”; “Kimenni!”; “Nem nevetni!”; “Nem haragudni!”; “Szépen megfésülködni ám!”; “Nem elfelejteni!”; “Időben hazajönni!” Nyaraláskor falun a háziasszonyunk így próbálta kedveskedő hangon fegyelmezni a játszadozó gyerekeket: “Nem szaladgálni!”; “Nem ugrálni!”; “Mindent elrámolni!” - Munkatársi értekezlet előtt az egyik dolgozó így biztatta a felszólalni szándékozó kollégákat: “Aztán senkit se kímélni!” - “Újra utána a fődet betakarni, majd lerakni a téglát, utána újra lerakni a pallót, a lovakat bevezetni” (Új magyar népköltési gyűjtemény, 16).
A riogatásnak szánt németességről nemegyszer kiderül, hogy mondvacsinált germanizmus. Egyes nyelvművelők németességnek bélyegzik többek között ezeket a fölszólításokat is: “Leülni!, Vigyázni, Gyakorolni!” Vajon igazuk van-e? A németek azt a fölszólítást, hogy: leülni! soha nem fejezik ki főnévi igenévvel, hanem így beszélnek: setzt euch! = üljetek le! A vigyázni! németül így hangzik: Achtung! = vigyázat!, vagy: gib acht! = vigyázz! Látjuk tehát, hogy a németben sokszor használnak fölszólító módot olyankor, amikor a magyarban főnévi igenév áll a fölszólítás, parancsolás kifejezésére. Ezt tapasztaljuk a gyakorolni! kifejezéssel kapcsolatban is. A németek soha nem mondják úgy, hogy: üben!, hanem úgy, hogy: übt! = gyakoroljátok! Ebből származik a magyarban az üptre csinálni szólásmondás. Bizonyos esetekben a magyar és a német is fölszólító módot használ. Az achtgeben mellett van egy másik német ige is vigyázni, ügyelni jelentésben: achthaben. Ebből ered a német katonai vezényszó: habt acht! = vigyázz!, amit a közös hadseregben a magyar bakák így torzítottak el: hapták!
Az is előfordul, hogy a német a főnévi igenevet használja fölszólításra, viszont a magyarban más nyelvi eszközt alkalmaznak. Például: “Aufstehen!”, “Nicht hinauslehnen!” Az előbbit magyarul rendszerint fölszólító móddal fejezzük ki: “Álljatok föl!” vagy “Álljanak föl!” Az utóbbinak a magyar megfelelője ez szokott lenni: “Kihajolni veszélyes vagy tilos.” Ajtókon ez van kiírva: “Tolni!”, “Húzni!”. Ez a rövid fölszólítás számos ragozott igealakot (told!, toljátok!, tolják! stb.) helyettesít.
Mindent összegezve bátran leszögezhetjük tehát, hogy a főnévi igenévvel való fölszólítás nem okvetlenül germanizmus.

22. “BORT MEGISSZA MAGYAR EMBER, JÓL TESZI”
Így kezdődik Vörösmarty Fóti dal című versének egyik jól ismert sora. A nyelvművelők megrótták Vörösmartyt azért, mert nem tette ki a bor és a magyar ember elé a határozott névelőt. Vajon miért nem tette ki? Talán az úgynevezett költői szabadság vitte volna rá erre a “szabálytalanságra”? Mielőtt Vörösmartyt elmarasztalnánk, lapozgassunk más költők műveiben. Olvassuk el Arany Jánosnak A walesi bárdok című balladáját, melyben a költő két ízben is elhagyja a szabály követelte nevelőt: “S parancsot ád Király rettenetest”; “Király nem alhatik.” Látni fogjuk, hogy Vörösmarty és Arany egy ősi magyar sajátosságot akart megmenteni.
A nyelvművelők régóta hibáztatják a határozott névelő efféle elhagyását, de reménytelenül. Ma is gyakran olvashatunk ilyesmit: “Szónokot számosan üdvözlik”; “Elnök megnyitja az ülést”; “Felperes azt állítja, hogy”; “Alperes azzal védekezett, hogy.” Az utóbbi időben a nyelvészek közül többen szorgalmazták, hogy meg kellene vizsgálni, vajon ez a jelenség szórványosan előbukkanó költői szabadságnak, illetve pongyola hivatali fogalmazásnak tekintendő-e? Vajon nincsenek-e gyökerei a múltban?
Tudni való, hogy a magyar nyelven kívül egyetlen finnugor nyelvben sincs névelő. Nem volt a magyar nyelvben sem. Csak hozzávetőleg 600-700 ével ezelőtt keletkezett a hangsúlytalanná váló, távolra mutató az névmásból. A Halotti Beszédben (1200 körül) és az Ómagyar Mária-siralomban (1300 körül) még nincs határozott névelő, csak mutató névmás. Például (mai magyar nyelvre átírva): “és adta vala neki paradicsomot házává”; “Hallá holtát teremtő istentül, de feledé”; “engede ördög intésének” (= csábításának); “és lőn halálnak és pokolnak fizetése” (= zsoldja, büntetése); “síró anyát tekintsed.”
Megfigyelhetjük, hogy irodalmi nyelvünkben később is gyakran elmarad a névelő olyankor, amikor úgyis tudjuk, hogy bizonyos, ismeretes, határozott, szóban forgó személyről, állatról, dologról lehet szó. Arany János: Udvaron fehérlik szőre egy tehénnek (Családi kör); Ajtó előtt hasal egy kiszolgált kutya (uo.); Mint csillagok közé nyájas hold világa (uo.); Összegyűjti budai tanácsot (Török Bálint); Gyermekemet nem adom barátnak (uo.); Tét elveszett (Hídavatás); Sebből pirosan buzog a vér (Tetemre hívás); Gím után ők egyre törnek (Rege a csodaszarvasról); Folyamparton ők leszálltak (uo.); Forrás vize nem iható (uo.); Tündér-lányok ott eltűntek (uo.). - Petőfi: Csatahelyre értek a nap alkonyatán (János vitéz); Falu kocsmájában van az én lakásom (A jó öreg kocsmáros); Tenger mélységéből egyszerre bukkansz ki (Arany Jánoshoz); Isten kötötte össze lelkeinket (Hol a leány); Lopni jár ő, csókot lopni nénihez (Szeget szeggel); Kikelet a lyány, virág a szerelem (A virágnak megtiltani nem lehet).
Nemcsak versben, hanem prózában is elmaradhat a határozott névelő, különösen méltóságot, rangot, foglalkozást jelentő szavaknál. Például: Császár az uraktul azt kérdi (Balassi Menyhárt árultatása); Váradi püspök haragszik Jánd tartományért (uo.); Szegényítem magamat király előtt (uo.); Bűneinkkel azt érdemlettük, hogy ördög tagjai és pokol-ország polgárai lennénk (Pázmány: Prédikációk); azzal a munkával, melyet cselekszel, mennyországot nyerjed” (uo.); Mi lenne, ha mindnyájan egybefognánk... pápa hitünk terjedéséért, német azért, hogy (Zrínyi: Vitéz hadnagy).
Vegyük szemügyre az irodalmi nyelv tanúskodása után a mai magyar köznyelvet. Azt tapasztaljuk, hogy a mai magyar élő nyelvben is el szokott maradni a határozott névelő az isten, ördög, valamint a rangot és foglalkozást jelentő szavak előtt, illetőleg bizonyos kifejezésekben, továbbá ha névelő nélkül is kitűnik a határozottság. Például: Isten áldjon; Ördög tudja; Fene bánja, vigye kánya; Halál fia vagy; Pokolra vele!; Tűzre vele!; Nem bánom, ha ég föld összeszakad is; Tűzön, vízen keresztül; Szárazon és vízen otthon érzi magát; Jég hátán is megél...
Nagy számmal találhatók ilyen névelő nélküli szavak a hivatali és a szaknyelvben. Grétsy László a Szaknyelvi kalauzban hosszú listát állított össze belőlük (185). Példáiból ideiktatok néhányat: Szerződő felek bíznak abban, hogy; Jelen utasítás csak azokra a kérdésekre tér ki; Beruházó álláspontja ilyen szempontból helyes volt; Benyújtott javaslatok közül megemlítjük; Belső ajtók natúr színűek; Szerző magyarázatát adja a nagy vízszükségletnek; Farmnak lehetőleg csak egy bejárata legyen; stb. Ha elgondolkozunk a fenti példákon, úgy vélem, nem biztos, hogy pálcát kell törni fölöttük. A “jelen utasítás” az “ezen utasítás” analógiájával is magyarázható. A “beruházó” és a “szerző” ugyan nem király, se nem pápa, de szintén foglalkozást, rangot jelent. A többi példában a névelő nélkül álló szavak a határozottság és a határozatlanság között lebegnek.
Némely nyelvészek azért ragaszkodnak a határozott névelő kitevéséhez, mert szerintük a határozott névelőnek determináló szerepe van. Régi jó tanács: Mindent vizsgáljatok meg! Vizsgáljuk meg tehát a fenti állítást is. Gyümölcsözőnek látszik egyebek közt az, ha más nyelvekben is tanulmányozzuk ezt az állítólagos determinálást. Olyan nyelvekben, ahol nincs és olyan nyelvekben, ahol van határozott névelő. A finn nyelvben nincs névelő, ezért inkább a határozatlanságot fejezik ki a partitívusz segítségével, de ez sem mindig következetes, és nincs is rá mindig szükség. Sőt a magyarok számára furcsa, hogy a finnek partitívuszt használnak gyakran olyankor is, amikor kétségtelenül határozottságról van szó. Mindig partitívuszt használnak például a szeret igével kapcsolatban: szeretlek (téged). A “téged” a finnben partitívuszba kerül. Vajon a szeretet érzésével kapcsolatban kevesebb szükség van a determinációra? Ha viszont ezt olvassuk vagy halljuk: juna tulee, akkor ez így önmagában háromfélét is jelenthet: vonat jön, jön a vonat, jön egy vonat. A finneknek általában sokkal ritkábban van szükségük az úgynevezett formális determinálásra, mint nekünk.
Az angolban van határozott névelő, de a határozottság meglepően sokszor szenved csorbát. Magyarul így beszélünk: “Jön a tavasz”; “Ilyen az élet”; “A kutyák hűségesebbek, mint a macskák.” Az angolban ilyenkor nem kell, sőt nem is szabad kitenni a névelőt: “Spring is coming”; “Such is life”; “Dogs are more faithful, than cats are.” - A görög nyelvben régi idők óta megvan a határozott névelő. A latinban viszont nem volt erre szükség. Ámde gyakran a görögben is elmaradhat. Például állatmesékben: “Onosz fortion ferei” (A) szamár terhet visz; “Tettiksz kai mürmékesz” (A) tücsök és (a) hangyák.
Térjünk rá a magyar nyelvre. Így beszélünk: “A tehén hasznos háziállat”; “A tigris vérszomjas ragadozó.” Vajon miért kell “determinálnunk” a tehenet vagy a tigrist, amikor nem egy bizonyos tehénről vagy tigrisről van szó? (Miért nem kell a görög nyelvben, pedig ott is van határozott névelő?) Magyarban általában nem tesszük ki a névelőt országnevek előtt: Németország, Olaszország. Ezzel szemben: a Szovjetunió, az Egyesült Államok, az Egyesült Királyság. Még különösebb ez a szembenállás: Magyarország, de: a Magyar Népköztársaság. Miért kell az utóbbit jobban meghatározni? (Németben sem áll névelő az országnevek előtt: Ungarn = Magyarország. De: die Schweiz, die Türkei.) Folyónevek olykor névelő nélkül, olykor névelővel állnak. Például: “S merre zúgnak habjai Tiszának, Dunának”; “Dunának, Oltnak egy a hangja.” De: “Szőke vize a Tiszának”; “A Duna vallomása.”
Időhatározós kifejezésekben gyakorta elmarad a névelő: ebéd előtt, vacsora után, reggelizés közben, éjfél után. Ez néha jelentéskülönbséggel párosul: “Színház előtt iszunk egy feketét”; “Várlak a színház előtt.” A sakknyelvben is meg van engedve a névelőtlenség bizonyos esetben: Világos indul és nyer; Sötét időzavarral küzd. A sakkozóknak szabad, másoknak nem? Érdekes példa: “1603-ban egy tizennégy éves gyermek került trónra” (História, 1983. 4. sz.).
Színdarabokban régóta szokásos, hogy a névtelen szereplőket, akik foglalkozásuk, rangjuk szerint vannak említve, a szerzők nem látják el határozott névelővel. Vörösmarty: Kalmár, Fejedelem, Tudós (Csongor és Tünde); Kisfaludy Károly: Öregbíró, Bíróné, Nótárius, Kántor, Törvénybíró (A pártütők); Madách: Patriarcha, Cigányasszony, Tudós (Az ember tragédiája).
Ha kitesszük bármely főnév elé az egyszerű mutató névmást (ez, az), amely magában véve is eléggé meghatároz, mégsem hagyjuk el az immár fölöslegessé vált határozott névelőt: ez a kutya, az a tehén. (Németben, olaszban erre nincs szükség: dieser Hund, jene Kuh; questo cane, quella vacca.) Az eme, ama, emez, amaz névmás viszont nem kívánja a határozott névelőt (ama város, emez utca), de az ugyanaz, ugyanez névmás már igen (ugyanaz a fiú, ugyanez a leány). A régies azon, ezen, ugyanazon, ugyanezen névmáshoz sem járul határozott névelő: azon ember, ezen levél, ugyanazon oknál fogva. Mondhatjuk egyszerűen így: apám, anyám. De ha a birtokos személyragot a szó elé tett személyes névmással nyomósítjuk, akkor ez magában nem elegendő: még nyomósítani kell. Például: az én apám, a te anyád. Vajon az első esetben kevésbé volt szükség nyomósításra, mint a másodikban? Aligha!
Azt is meg kell gondolnunk, hogy sokszor fölöslegesen is keletkeznek nyelvi eszközök, amelyek a már meglevőknél semmivel sem fejeznek ki többet. Így toldották meg idők folyamán az engem, téged, őt, azt, nálam formát szükségtelenül ilyen módon: engemet, tégedet, őtet, aztat, nálamnál. A határozott névelőre sem volt mindig szükség meghatározás céljából. Ma sincs mindig szükség. Mindezt megfontolva, véleményem szerint akkor járunk el helyesen és tudományosan, ha mindenki számára elfogadható, kielégítő rendet teremtünk a névelő használatában. Különösen akkor, ha tudjuk, hogy a határozott névelő nem ősi örökség; csupán néhány száz évvel ezelőtt honosodott meg nyelvünkben.
Az történt ugyanis, hogy a nyelvtanok a nyelvhelyességi szabályokat néha kritika nélkül átültették a leíró nyelvtanba. Ezt cselekedték a határozott névelő használatának meghatározásakor is.
A nyelvi valóság gondos tanulmányozásából ugyanis kiviláglik, hogy a határozott névelőnek nem csupán a determinálás a funkciója. Sok egyéb funkciója lehet. Említsük meg a szórendnek figyelemre méltó szerepét: Rákóczi út következik; de: Következik a Rákóczi út. A szórend fölcserélése azonban ennél fontosabb különbséget is eredményez. Tabi László egyik könyvének címe: “Címzett ismeretlen.” A nyelvi valósággal igen gyakran nem törődő nyelvművelők szerint Tabi László itt nyelvi vétséget követett el, mert így kellett volna írnia: “A címzett ismeretlen.” Véleményem szerint a szerző a magyar nyelv szellemének és sajátosságának ismeretében választotta a címet, mert itt teljesen fölösleges kitenni a határozott névelőt. Fordítsuk meg a szórendet: Ismeretlen címzett. Az állítmány azon nyomban jelzővé változott. Vonjuk ide a már említett példát Arany Jánostól: “Forrás vize nem iható.” Cseréljük föl a szórendet: “Nem iható forrás vize.” Az előbb még állítmányként használt “iható” íme jelzővé változott. Ha állítmánynak akarjuk megtartani, akkor ki kell tennünk a határozott névelőt: “Nem iható a forrás vize.” Vonjuk ide a köznyelvi példát is: Fűre lépni tilos. A szórend névelő nélkül is határozottságot sugalmaz. Cseréljük meg a szórendet: Tilos fűre lépni. Itt már nyoma sincs a határozottságnak.
Nem feladatom, hogy részletes leírást adjak a határozott névelő használatáról az élő nyelv alapján. Kívánom, hogy ez minél előbb megvalósuljon egy leíró nyelvtan keretében.

23. MONDATTANI BABONÁK
A) Régóta kedvenc vesszőparipája a tanároknak, hogy kötőszóval nem kezdhetünk mondatot. Pedig a mindennapi beszélgetés közben és az irodalmi olvasmányokban is gyakran találkozhatunk olyan mondatokkal, amelyek kötőszóval kezdődnek: “Ahol nincs, ott ne keress”; “Ha törik, ha szakad”; “Mikor én még legény voltam”; “Vagy megszokik, vagy megszökik.”
Vörösmarty: Vagy jőni fog, ha jőni kell (Szózat). Petőfi: Hanem most már elég, hallja-e kend, anyjuk? (János vitéz); És nőtt a gyermek, lángra lobbant Meleg keblén az ifjúkor (Jövendölés); De méreg a dal édes méze (uo.); Mert nem lesz már nekem kalandom (Búcsú a színészettől); Ha kalapomnak szőre volna (Ha). Arany: Mert fájna most a felhőtlen ég (Ősszel); De vajon ki zörget? Nézz ki, fiam Sára (Családi kör); De mikor aztán a vacsorának vége (uo.). - Móricz Zsigmond: Hogy mi az igazság? (Kerek Ferkó); Mert kérem, az a fő, az utazás (uo.). - Szabó Dezső: De azért mégsem felelt vissza az anyjának (Csodálatos élet); És itt van a másik falu is (Az elsodort falu). - Veres Péter: Mert ha még egy pár méterre esett tőlük a gránát (Számadás); Sőt, hogy igazi kultúrát is kapjunk (uo.). - Kolozsvári Grandpierre Emil: Minthogy mindkét szülő hivatalba járt (Hullámtörők); Hogy a legjellemzőbb példára hivatkozzam (uo.). - Tabi László: Ha nem jövök rendbe, eladom a tévémet (Daliás idők); Mert tessenek csak elképzelni: ülök nyári lakom teraszán (Címzett ismeretlen). - Tersánszky J. Jenő: Mikor ütöttem, rúgtam, hát mintha nem is érezné (Kakuk Marci).

B) Ugyancsak a tanárok hirdetik tévesen azt is, hogy a magyar nem szereti a hosszú összetett mondatokat. Az igazság az, hogy minden költő és író műveiben olvashatunk rövid és hosszú mondatokat egyaránt. Gárdonyi szemmel láthatólag kedvelte a rövid mondatokat. Például: “Mit bámulsz ezen annyira? A klastromban minden fráternek megvan a maga története. Mindeniknek. Akinek pedig nincs, annak majd meglesz! Nem vagyunk angyalok!” (Isten rabjai).
Bőven tudunk idézni irodalmunkból példákat hosszú mondatokra is, mégpedig nemcsak prózai művekből, hanem versekből is, amelyekről azt hihetnénk, hogy nemigen tűrik a hosszúlélegzetű mondókát.
Pázmány: “Ezeket megértvén, nem illik, hogy hasonlók legyünk amaz oktalan állatokhoz, melyeknek midőn a pásztor makkot vagy galagonyát ver a fárul, mohón zabálnak, egymást orrukkal taszigálják; de szemüket fel nem emelik, hogy megköszönjék pásztorok jótéteményét” (Kalauz).
Eötvös József: “Szinte kár, hogy mindennapi életünk között nem jut eszünkbe, miként nagy útra készülünk valamennyien, s a nap talán közel van, melyen örökre el fogunk válni, meglehet ezáltal engedékenyebbé válnánk egymás iránt” (A falu jegyzője).
Veres Péter: “De alighogy kiviszem az ételt a barakk elé hűteni - ott is úgy szoktuk, mint itt, hogy a vízbe nyomjuk a bogrács fenekét - ha van víz -, mert drága az idő, meg éhes az ember, én meg nem szeretek vizet önteni a főtt ételbe, hát hallom, hogy odabenn nagy zaj, káromkodás van” (Pályamunkások).
Vörösmarty:
A vak csillag, ez a nyomorú föld
Hadd forogjon keserű levében,
S annyi bűn, szenny s ábrándok dühétől
Tisztuljon meg a vihar hevében,
És hadd jöjjön el Noé bárkája,
Mely egy új világot zár magába.
                                     (A vén cigány)
Petőfi:
De, íme végsőt lobban a mécs,
Kialszik bágyadt élete,
S kívül az éj mindegyre oszlik,
Mint a tovább-tovább adott titok,
S a hajnal, a vidám kertészleány
Rózsákat szór a ház kis ablakára
S rideg falára a szobának,
S a fölkelő nap legelső sugára
Az alvó férfi homlokára száll,
Miként egy arany koszorú, miként egy
Fényes meleg csók isten ajakárul!
                                     (Az apostol)
Arany:
Mi a tűzhely rideg háznak,
Mi a fészek kis madárnak,
Mi a harmat szomjú gyepre,
Mi a balzsam égő sebre;
Mi a lámpa sötét éjben,
Mi az árnyék forró délben,...
S mire nincs szó, nincsen képzet:
Az vagy nekem, oh költészet!
                                     (A vigasztaló)

C) Különféle téves hiedelmek fűződnek a birtokviszonyt kifejező -nak, -nek raghoz is. A század elején a nyelvművelők közül többen amellett kardoskodtak, hogy félreértés elkerülése végett célszerű minden esetben kilenni a -nak, -nek ragot, tehát így kell mondani és írni: a háznak az építése, nem pedig: a ház építése. Manapság sokan az ellenkező végletbe esnek: akkor is elhagyják, amikor szükség volna rá. Örülnünk kell, hogy a magyar nyelvnek sok lehetősége van a birtokviszony kifejezésére, tehát éljünk ezekkel a lehetőségekkel. Válogathatunk bennük, de persze nem egészen tetszés szerint. Megfontolva és módjával.
a) A finnugor alapnyelvben a birtokviszony jelöletlen volt. Csak a szórendre kellett ügyelni. Őseink valamikor réges-régen ilyenformán beszéltek: Ház tető magas. Medve bőr jó. Később a birtokviszonyban álló két szó szorosabban simult egymáshoz, összetétellé vált: háztető, medvebőr, lóláb, fűszál. Ilyen mondatok voltak: Fölmentünk a háztetőre. Kiterítették a medvebőrt.
b) Az összetétel nem mindig volt elegendő a birtokviszony jelölésére, ezért ilyenkor a birtokhoz úgynevezett birtokos személyragot csatoltak: ház teteje, medve bőre, ló lába, fa ága, fű szála. Ez a birtokos személyraggal jelölt birtokviszony is eredményezhetett összetételt: faluháza, vásárfia.
c) A birtokviszony jelölésére volt egy másik lehetőség is, mégpedig az, hogy a birtokoson jelöljék meg valamilyen raggal, amely azután állandó birtokosjelölő raggá változott. A finn nyelvben ez ma egészen általános. A birtokos eset ragja: -n, és ezzel fejezik ki a birtokviszonyt. Például: isä = apa, pää = fej; isän pää = apának a feje (tkp. apának fej); pojan veri = fiúnak a vére (tkp. fiúnak vér, fiúé vér). A magyar nyelv egyszerre él mindkét lehetőséggel: a birtokos megkapja a birtokos eset -nak, -nek ragját, a birtok pedig a birtokos személyragot. Jól láthatjuk ezt a Halotti Beszédben: halálnak halálával halsz. Ugyanitt megtaláljuk a -nak, -nek rag nélkül szerkesztett birtokviszonyt is: imádkozzunk e szegény ember lelkiért. Szembetűnő, hogy ebben a korban még hiányzik a birtokviszonyból a határozott névelő: lőn halálnak és pokolnak fizetése. Ez ma sem mindig kötelező, és tévednek azok, akik mindenképpen megkövetelik ilyenkor a határozott névelő kitevését. Kifogástalanok ezek a mondatok: “Sokan maradtak a kenyérnek reménye nélkül”; “Éjnek idején kopogott be az ablakon”; “Erőnek erejével be akarta bizonyítani”; “Példának okáért ezt is megemlíthetjük”; “Házát a Dunának habjai vitték el” (Petőfi: A jó öreg kocsmáros).
d) A nyelvváltozás során egyre gyakoribbá vált a birtokviszonyban a határozott névelő alkalmazása: “A szomszédnak a háza”; “A mesének a vége.” Napjainkban egyesek azt hiszik, hogy a -nak, -nek ragot bármikor el lehet hagyni, holott a rag elhagyása számos esetben nehezen áttekinthető mondatszerkesztést, sőt értelemzavart okozhat. Például: “A vállalat mind az öt hengersorát két év múlva helyezik üzembe”; “Az író A vadász kalandjai című könyve csak ősszel jelenik meg”; “Az új autóműút az Osztapenko-emlékműnél levő szakaszát ez év végéig adják át a forgalomnak.” Bonyolultabb mondatszerkesztés esetén tehát jól fontoljuk meg, hogy nem volna-e célszerű kitenni a -nak, -nek ragot. Ha több birtokos láncszerűen kapcsolódik, vagyis ha többszörös birtokviszony áll fenn, akkor az utolsó birtokos jelzőt -nak, -nek raggal kell ellátni. Például: “A szövetség vezetősége (helyesen: vezetőségének) elgondolása szerint.” Néha különféle kapcsoló szókkal kell szellőssé tenni a sokszoros birtokviszonyt. Például: “A vízierőmű elzáró gátja terveinek kidolgozása.” Ehelyett inkább ilyenformán fogalmazzunk: “A vízierőmű elzáró gátjára vonatkozó (v. gátjával kapcsolatos) tervek kidolgozása.”
e) A szórendet úgy is formálhatjuk, hogy a birtok megelőzi a birtokost. Írói alkotásokban, különösen versekben, de prózában is gyakran találkozunk evvel a szórenddel. Például: “Udvaron fehérlik szőre egy tehénnek” (Arany: Családi kör); “S merre zúgnak habjai Tiszának, Dunának” (Kölcsey: Himnusz); “addig engedelmes leánya leszek az ön anyjának” (Jókai: Az aranyember); “férje-e ő kegyelmednek?” (Mikszáth: Kísértet Lublón); “beszélgetés közben jutott eszébe a méltóságos úrnak” (Móricz Zsigmond: Betyár); “Ő az oka mindennek” (uo.).
Köznyelvi és népnyelvi példák: “Hízelkedés mérge a barátságnak”; “Rend a lelke mindennek”; “A teremtésit a huncutnak”; “Ez a fokmérője a műveltségnek”; “Ő a legkisebb fia a Fekete királynak” (Széki népmesék); “Most már vége az életednek” (uo.); “Levágta mind a tizennégy fejit a sárkánynak” (uo.); “Kirántotta az öreg király a kardját, hogy szétmetszi a fejit az öreg bölcsnek” (Tombácz János meséi); “Hát ez a nagynénje vót a királyfinak” (uo.); “Mély álom gyütt a szömire a királyfinak” (uo.).
D) Ha valaki arra vállalkozik, hogy botlásokat pécézzen ki az állítmány helyéről akár írásos szövegből, akár az élőbeszédből, gondosan tekintsen körül nyelvünk háza táján, mert könnyen megeshetik, hogy nyelvi babonát indít útjára. Így járt kiváló nyelvművelőnk, Halász Gyula is, aki hasznos és tanulságos kézikönyvében (Édes Anyanyelvünk) megrótta a hírlapírókat, mert állítmánnyal is kezdtek mondatot (77-78). Hibáztatta például ezeket: “Váratlanul elfogadta a szeszrendeletet a 33-as bizottság”; “Felborult Kaszala gépe a leszállásnál Pécsett”; “Agyonszúrt egy gyanútlan embert egy részeg munkás”; “Elpusztított egy falut, romba döntött egy keresztény templomot Orange államban a ciklon.” Halász Gyula mindezt “nyakatekert szórendnek” bélyegezte, és így helyesbítette: “Kaszala gépe felborult”; stb.
Nagy J. Béla szembefordult ezzel az elhamarkodott szabályozással, és bőségesen idézett példákat arra, hogy állítmánnyal is kezdhetünk mondatot.
Népdalok: Befújta az utat a hó; Felszállott a páva vármegye házára; Kidűlt a fa mandulástul; Sír az egyik szemem, a másik könnyezik.
Irodalmi példák: “Piroslik már a fákon a levél”; “Megy a juhász szamáron”; “Föltámadott a tenger”; “Beszél a fákkal a bús őszi szél” (Petőfi Sándor), “Szól a bíró, nagy Isten szavával”; “Várja szegényt - be mihaszna várja”; “Ég a napmelegtől a kopár szík sarja”; “Elrepült a nagy kő” (Arany János).
Nagy J. Béla így összegzi fejtegetését: “ennyiből is kiviláglik, hogy az állítmánynak a mondat élére tételét nem lehet csak úgy általánosságban megbélyegezni, hiszen a mondatrészeknek ilyen elrakása éppen egyik jellemző és nagyon gyakori sajátsága a magyar szórendnek. Ha tehát az újságíró azt írja, hogy »Felborult Kaszala gépe«, akkor éppúgy nem borítja fel a mondatot, mint ahogy Arany János sem borította fel, amikor ezt írta a Toldiban: »Felborult ültéből, úgy elgyengült Bence«.” (Magyar Nyelv, 34: 256-259).

E) Szarvas Gábor a Nyelvőr 1. évfolyamában, Arany László és Gyulai Pál Népköltési gyűjteményét méltatva, ritkának minősítette egyebek közt az efféle szórendet: “Az ördög, hogy ne kelljen a cérnát sokszor húzogatni a tűbe, olyan hosszút belehúzott, hogy minden öltésnél ki kellett az ablakon ugrani”; “Mi a manónak tetted azt a tűt ebbe a zsákba; nem elfért volna másutt!” (461). Szarvas Gábor tehát “ritkának” vélte azt a szórendet, amikor az igekötő nem válik el az igétől, holott hangsúlyos szó előzi meg. Ez a szórend tehát az ő szemében szabálytalannak látszott.
Arany János meglepő gyorsan válaszolt erre a kétkedésre (Nyelvőr, 2: 7-11). Ezt írta: “A... két mondat »ritkasága« talán abban áll, hogy az igekötő nincs hátravetve így: olyan hosszút húzott bele; nem fért volna el másutt?” Azon nyomban jó néhány hasonló példát is idézett: Oly nagyot levágott a kolbászból; Oly sokszor felhozta neki; Olyan jól megtanulta leckéjét; Oly számos példát elésorolt; Annyi tenger pénzt elköltött; Nem megmondtam, hogy eső lesz?; Nézem: hát nem ellopták a pénzemet! Hát nem elszökött a gyerek megint!
Hozzáfűzte, hogy effélét seregszámra lehet felhozni, és sajnálkozott azon, hogy az állító és tagadó mondatok rendszere mindmáig nincs kidolgozva. Mindjárt vállalkozik is, hogy hozzájáruljon ennek a fogyatékosságnak megszüntetéséhez. Lépésről lépésre halad. A legegyszerűbb mondatokkal kezdi:
A főige segédige nélkül áll: Leírom - Nem írom le; Tudtára adták - Nem adták tudtára; Jól megtanulta - Nem tanulta jól meg.
A főige segédigével áll: Le fogom írni - Nem fogom leírni; Tudtára akarták adni - Nem akarták tudtára adni; El találom vinni - Nem találom elvinni.
Ami e mondatok hangsúlyát illeti - folytatja Arany -, világos, hogy tagadó szerkezetben mindig a nem szón van egy jó erős hangsúly. Ennek megfelelőleg az állító mondatban szintén kell hasonló erős hangsúly, de az a főigére csak akkor esik, ha pusztán áll, másképp mindig az előrevetett igekötőn, határozón, vagy ami az igét másképp kiegészíti. De Arany ennél tovább ment. Megfigyelte, hogy az állító mondatok rendszerét követi minden olyan mondat, amely pozitív, a tagadókét pedig, amely negatív jelleműnek mondható: sokszor - ritkán; is - sem; könnyen - nehezen; nagyon - kissé; bőven - szűken stb. Példák:
Sokszor megszólította - Ritkán szólította meg; Jobban megérdemled - Nem annyira érdemled (meg); Azt is elhoztam - Azt se hoztam el; Bőven kimérte az iccét Szűken mérte ki az iccét; Könnyen eligazodtam - Nehezen igazodtam el; Úgy megütlek, hogy... (nagyon) - Csak kicsit ütlek meg.
Sokszor meg akartam szólítani - Ritkán tudtam megszólítani; Már délben el akartam vinni - Még este sem tudtam elvinni; Mihelyt megebédeltünk - Alig ebédeltünk meg; Tőled is meg fogom kérdeni - Tőled sem fogom megkérdeni; Annyiszor megbántam - Oly ritkán bántam meg.
Arany ezután példamutató elemzéssel hozta felszínre a nyelvi kifejezés finomságait. A rendes tagadó alak például az inkriminált mondatban így volna: “Nem fért volna el másutt. Ugyanez kérdve is megtartaná szerkezetét: Nem fért volna el másutt? De a fennforgó példa nem egyszerű kérdés, sőt nem is tagadás, hanem állítás kérdőtagadás álarcában, s így, mint kedélymozzanatot kifejező, nyomatékossá vált: Nem elfért volna az másutt is?! Nem megparancsolták, hogy eljöjj?”
Hogy pedig a nyelv az állító szerkezetnek tagadóra és viszont való változtatása által mennyi erőt, nyomatékot ad a beszédnek, mutatja az a parancsoló szerkezet, mely rendesen a tagadóval egyezik.
Elsőfokú parancsolás: Állítva (parancsolva): Állj meg; Vidd el; Tudd meg.
Tagadva (tiltva): Ne állj meg; Ne vidd el; Ne tudj róla semmit.
Másodfokú, erősebb nyomatékkal: Állítva (parancsolva): Megállj, hé! Elvidd (azt az ostort innen)! Megtudd, (hogy megbánod)!
Tagadva (tiltva): Meg ne állj! El ne vidd! Meg ne tudj semmit!
Óvakodnunk kell azonban attól, hogy az igekötő és az ige összeragasztása babonává váljék, és akkor is egybeírjuk az igekötőt az igével, amikor külön kellene választani őket. Arany János erre a hibára is fölhívta a figyelmet: A meg, el, le, fel előragok el nem választása, midőn el kellene őket választani, annyira komoly veszéllyel fenyegeti szókötésünket, hogy keveslem a tréfás “piha ördög!”-öt, mellyel Brassai e tárgy felett elsuhan. Nem kevesebbről van szó, mint egy szintaktikai formának teljes kiküszöböléséről a divatos “eldönteni fogjuk, megvizsgálni lehet” stb. szófűzések által.
Ez a méltatlankodás napjainkban is időszerű, mert a hírlapírók ma is gyakran követnek el hibát az igekötők szórendjével kapcsolatban. Ha a hírlapokat olvassuk, az a gyanúnk támad, hogy az újságírók nem tudják: az igekötőket - meg, el, le, ki, be - bizonyos esetekben egybeírjuk az igével, máskor különválasztjuk tőle. Erre meglehetősen pontos szabályok vannak. Többek között elválasztjuk az igekötőt, ha a mondatban a nem tagadó szócska vagy más negatív árnyalatú szó szerepel. Ez a sajátosság jelentéskülönbség kidomborítására is lehetőséget nyújt. Például: Ez az ember nem beszámítható (= nem épelméjű); Ez az összeg nem számítható be (a bevételek közé). Hírlapokban sűrűn bukkanunk ilyen szórendi hibákra: Ösztönözhetik a vállalat vezetőit, hogy fokozottabban hozzájáruljanak (helyesen: járuljanak hozzá) a versenyképesség javításához; A nép tudja, hogy egy mű rezsije nem kiszámítható (helyesen: nem számítható ki); Nehezen kihámozható a filmből (helyesen: nehezen hámozható ki); Követelései nem behajthatók (helyesen: nem hajthatók be); Felvilágosító gőggel nem kiszorítható (helyesen: nem szorítható ki) stb. (Lásd Édes Anyanyelvünk, 1984. 4. sz. 16. oldal.)

F) A mondatfűzés szempontjából tanulságos a míg, amíg egyszerű és a míg, amíg - addig páros ellentétes kötőszó története. Ez példát nyújt (akárcsak a nap mint nap) a mondvacsinált germanizmusra is. Ezt a szerkezetet nyelvművelőink a múltban szigorúan üldözték, sőt némelyek ma is kifogásolják, germanizmusnak tartják. Tompa József foglalkozott először részletesen ennek a kötőszónak a kialakulásával (Nyelvművelésünk főbb kérdései, 105-108). Rámutatott arra, hogy minden nyelv fölhasználhatja az egyidejűséget kifejező időhatározó kötőszókat arra, hogy megengedő, illetve szembeállító viszonyt fejezzen ki velük. Idézi Petőfit: “Midőn más könnyet sem mer adni, Mi vérrel áldozunk neked.”
Népdalszöveg: “Minek a szőke énnékem, Mikor én a barnát szeretem.”
Nyelvünkben a míg mutatja ezt az átvitt értelmű viszonyjelölést. A 19. század derekán már elég gyakori. Petőfi: “legalább nyílt, őszinte ellenségek, míg amazok talán álbarátok.” Jókai: “míg az említett... szomszédok kényszerítve voltak... a jólétre, addig őnekik szabadságukban állott a szegénység.” Nyelvészek, nyelvművelők is élnek vele. Simonyi Zsigmond: “Ellenben míg a melléknevet éppoly gyakran használjuk állítmányul, az igenevet ebben a szerepben nem szoktuk alkalmazni” (Nyelvőr, 46: 230). Tolnai Vilmos: “Míg Szarvas... az elmésség mézével kente a keserű orvosság csészéjét, addig Volf kíméletlen egyenességgel... üldözte a nyelv korcsait” (A nyelvújítás, 183).
Tompa József szerint talán (Brassai meg Sajó Sándor nyomán) Zlinszky Aladár Stilisztikája indította el az üldözés lavináját. Dengl János még a magyarban kifejlődött páros használatot (míg, amíg - addig) is németességnek bélyegezte, holott a németben ilyen nincs. Nagyon valószínű, hogy a magyarban önállóan is kifejlődhetett, hiszen a mikor kötőszónak is van átvitt értelmű, nem időhatározó használata.

Mondhatnám, hogy ezzel végére értem a nyelvi babonáknak. Mégsem mondom, hiszen a tárgyalt babonákon kívül nagy számmal vannak egyéb téves hiedelmek is forgalomban, s azt is tapasztalhatjuk, hogy szinte naponta keletkeznek újabb meg újabb babonák. Munkám elkészülte óta többször is előfordult, hogy egy-egy kedves társaságban, ahol nyelvhelyességi kérdésekről is szó esett, csak úgy röpködtek a nyelvi babonák a várakozóan rám pislantó jelenlévők szájából. Főleg a szaknyelvvel kapcsolatban. Érdekes és tanulságos volna ezekről a kötetlen beszélgetésekről is tanulmányt írni. Valamikor talán erre is sor kerülhet.

-&-