Bényei Ágnes - Pethő Gergely

AZ ÁRPÁD-KORI GYŐR VÁRMEGYE TELEPÜLÉSNEVEINEK
NYELVÉSZETI ELEMZÉSE

Debrecen, 1998

A Magyar Névarchívum Kiadványai 2.

Szerkesztő:
Hoffmann István

Megjelenését támogatta Debrecen város önkormányzatának Tehetséges Debreceni Fiatalokért Szakalapítványa, az Országos Tudományos Kutatási Alap és az MKM által támogatott Magyar Névarchívum c. pályázati program.

Lektorálta:
Jakab László

E munkát Bényei Ágnes III. magyar – I. finnugor és Pethő Gergely II. magyar–német – I. finnugor szakos hallgató (Kossuth Lajos Tudományegyetem) diákköri dolgozatként készítette, amely 1997-ben, a XXIII. Országos Tudományos Diákköri Konferencia névtani szekciójában első díjat kapott. A témavezető Hoffmann István, a KLTE egyetemi docense volt.

 Bényei Ágnes - Pethő Gergely, 1998

ISBN

Technikai szerkesztő: Pethő Gergely
Borítóterv: Varga József

Készült a KLTE könyvtárának sokszorosító üzemében

 Tartalom

Előszó
Az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek történeti-etimológiai szótára
Tájékoztató a szótár használatához
Szótár
Névalakmutató

Az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek tipológiai rendszerezése
I. Bevezetés
II. Célkitűzéseink a tudománytörténeti előzmények tükrében
1. A történeti kutatások legfontosabb eredményei
2. A nem tipológiai jellegű nyelvészeti kutatások legfontosabb eredményei
3. A nyelvészeti helynévtipológia legfontosabb eredményei
4. Célkitűzéseink összegzése
III. Az alkalmazott tipológia alapvonásai
IV. Tipológiai elemzés
IV/1. Funkcionális-szemantikai típusok
1. A névrész megjelöli a hely fajtáját
2. A névrész megnevezi magát a helyet
3. A névrész kifejezi a hely valamely sajátosságát
4. A névrész funkciója nem áll kapcsolatban a denotátummal
IV/2. Keletkezéstörténeti típusok
1. Szintagmatikus szerkesztéssel alkotott nevek
2. Morfematikus szerkesztéssel alkotott nevek
3. Jelentésbeli névalkotással keletkezett nevek
4. Szerkezeti változással alakult helynevek
5. Névátvétellel keletkezett helynevek 
V. Összegzés
Irodalom
Függelékek
A. Az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek összesített táblázata
B. A tipológiai csoportok összesített listája
1. táblázat: A funkcionális-szemantikai elemzés kategóriái
2. táblázat: A lexikális-morfológiai elemzés kategóriái
3. táblázat: A keletkezéstörténeti elemzés kategóriái
C. Függelék: Térképek

Előszó
Az e kötetben szereplő tanulmány két részből - egy szótárból és egy tipológiai elemzésből - áll, amelyek egyazon témát dolgoznak fel különböző módon: etimológiai, illetve helynévtipológiai szemszögből. Mivel e két rész mind a tartalom, mind az alkalmazott terminológia tekintetében szorosan egymásra épül, párhuzamos olvasásukat javasoljuk.

Köszönetet mondunk mindazoknak, akik bármilyen módon segítették munkánkat, ezen belül is diákköri dolgozatunk bírálóinak és a névtani szekció zsűrijének értékes megjegyzéseikért, e kiadvány lektorának, Jakab László ny. egyetemi docensnek, dolgozatunk alapos átnézéséért és a számos javítási javaslatáért, valamint Tóth Valériának, aki a térképmellékleteket készítette.
Különösen nagy hálával tartozunk Hoffmann Istvánnak, akitől a magyar nyelvtörténetet tanultuk, aki munkánkat a téma kiválasztásától kezdve a kiadásig végig figyelemmel kísérte és támogatta, és aki a kézirat számtalan változatával küzdött meg.
E kiadvány megjelenéséhez anyagiakban hozzájárult Debrecen város Tehetséges Debreceni Fiatalokért Szakalapítványa, az Országos Tudományos Kutatási Alap és az MKM által támogatott Magyar Névarchívum című pályázati program. Támogatásukat köszönjük.

B. Á. - P. G.

Tájékoztató a szótár használatához
A szótár tanulmányunk alapvető, központi részét képezi. A munkánk második felében kifejtendő tipológiai rendszer célját és értelmét az itt szereplő névadatok elemzésében és értelmezésében, valamint a belőlük esetleg levonható globális következtetések megfogalmazásában látjuk. Ennek megfelelően a lehető legkörültekintőbben jártunk el a szótár összeállításakor, és megpróbálunk minden ésszerűen feltételezhető névfejtési lehetőséget megadni a korpusz helyneveivel kapcsolatban; továbbá igyekszünk felhívni a figyelmet a névadatokkal kapcsolatos nyelvészeti (hangtani, alaktani, valamint feltűnőbb helyesírás-történeti) problémákra.
A szótár összeállítása során a KLTE Magyar Nyelvtudományi Tanszékén készülő helynévtörténeti adatbázis szerkesztési alapelveihez igazodtunk, amelyeket Hoffmann István és munkatársai a MNyj. 33: 187–94 oldalain, valamint a HA. 1. tájékoztatójában (9–18) ismertettek; dolgozatunkat ugyanis a tervezett korai ómagyar kori helynévszótár részének szánjuk. Csak annyira tértünk el ezektől, amennyire a helységnévi anyag jellegzetességei megkívánták. Az alábbiakban (a nevek elemzésére vonatkozó egyes megjegyzésektől eltekintve) az említett alapelveket ismertetjük, a megfelelő pontokon módosítva őket.

1. A szótár tartalma
A szótár tartalmazza bizonyos kivételekkel az összes településnévi adatot, amelyet Györffy György Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza című munkájának Győr vármegyét feldolgozó fejezetében (Gy. 2: 561–641) szerepeltet. Településnévnek azt tekintjük, amit Györffy az illető fejezetben önálló vagy utaló szócikkel felvesz betűrendes listájába, és az utóbbi esetben az utalás nem a megyén kívülre szól, valamint szerepel a hivatkozott címszóban az illető helynévhez korai ómagyar kori adat. Nem vesszük fel (további megszorításként) azon helynévi adatokat, amelyeket bár Györffy önálló szócikkben tárgyal, ám az idézett oklevelek szövegéből kiderül, hogy bizonyosan nem települést neveznek meg (ilyenek tartoznak Abda szigethez). Hasonlóképpen eltekintünk azon adatok közlésétől és elemzésétől, amelyek a szócikkek adatközlő részében szerepelnek, de vizet (fl., pisc.), illetve hegyet (mons) jelölnek. Minden egyéb nevet úgy tekintettünk - a korai ómagyar kori helységnévadás és az oklevelek szövegezési gyakorlatának ismeretében -, hogy lakott települést is jelölhettek, és felvettük őket a szótárba (így jártunk el több alkalommal a kutak és a szőlők esetében).
Nem szerepelnek továbbá a szótárban azok a helynevek, amelyeknek a korból kizárólag latin, illetve német változatai adatolhatók, ezek ugyanis nem képezik részét a megye ómagyar kori magyar névállományának; ilyenek a Györffynél Szentmárton címszó alatt szereplő Sacer Mons, mon., castr. stb. Sancti Martini, Mons Pannoniae, Sabaria stb. nevek. Hasonló megfontolásból hagytuk el Győr város adatai közül a latin Jaurinum és német Raab elnevezéseket, valamint ezek változatait. Felvettünk két további szócikket (Cseb, Szentadalbertfalva), amelyek Györffy adatközlésében nem szerepelnek, viszont megítélésünk szerint élő településnevek lehettek.

2. A szócikkek szerkezete
Azonos szócikkbe csak a teljes morfológiai egyezést mutató névadatokat soroltuk; az egymástól akár csak egy morfémában eltérő nevek külön szócikkbe kerültek, még akkor is, ha denotátumuk azonos. A szótár címszavait kövéren szedjük. Amennyiben több hasonló alakú és azonos denotátumú helységnév szerepel egymás után a szótárban, ezek közül csupán az elsőnek adtuk meg jelentését, a továbbiakat pedig (összetartozásukat hangsúlyozandó) félkövéren szedett alcímszók alá rendeztük. A nevek elemzését ilyenkor (a közöttük lévő eltérés jellegétől függően) együttesen vagy elkülönítve végezzük el.
A szócikkek a következőképpen épülnek fel: A címszót a jelentés követi. Ha az adott névalaknak több jelentése is van (több független denotátumot jelöl), akkor a névadatok a (sorszámozott) jelentések szerint csoportosítva állnak. Az adatokat betűhíven, az oklevél pontos keltezésével és Györffy munkájának megfelelő lapjára (illetve lapjaira) való hivatkozással közöljük. Ezt követően (amennyiben érdekes a helynév további vizsgálata szempontjából) megadjuk - szintén Györffy alapján - a név ma élő változatát. Az adatokat közlő szakasztól elkülönítve, új bekezdésben végezzük el a nevek etimológiai és szerkezeti elemzését. Végül (szintén újabb bekezdésben) szükség esetén kitérünk az egyes névadatokban megfigyelhető olvasati, helyesírás-történeti és hangtani jellegzetességekre.

2.1. A címszavak
A címszavak megválasztásakor részben a Györffy (Gy. 2: 11), részben pedig a Hoffmann István és munkatársai által (MNyj. 33: 189–91; HA. 1: 11–2) megállapított alapelveket vettük alapul, a szótár rendeltetése szerint módosítva ezeket. Amennyiben a helység neve a középkortól kezdve máig folyamatosan él, és nem ment át olyan számottevő hangtani és alaktani változásokon, amelyek következtében a név mai alakja jelentős mértékben megváltozott volna a korai ómagyar korihoz képest, úgy a mai névalakot adjuk meg címszóként. Jelentős mértékű változásoknak elsősorban azokat tekintjük, amelyek azzal járnak, hogy a szó mai alakjából kiindulva igen nehéz vagy lehetetlen lenne visszakövetkeztetni a név korai alakját (pl. Asszonyfalva ma Asszonyfa, Csitván ma Csikvánd stb.). Amennyiben a név folytonossága megszakadt, a névben szereplő közszói elemhez hozzárendeltük mai hangalakját, és ez alapján alakítottuk ki a címszót (pl. Bocsság, Haraszti stb.). Ha a névben nem szerepel ezt lehetővé tevő közszói elem, úgy címszóként a név általunk feltételezett korabeli ejtését (ezen belül is többnyire a legkésőbbi adatét) adjuk meg.
Azokat a helyneveket, illetve névrészeket (pl. kis-, nagy-), amelyekre csak latin adataink vannak, de akár csak kis valószínűséggel magyar névként is értelmezhetők, felvesszük címszóként, de kikövetkeztetett jellegüket szögletes zárójelbe helyezéssel jelezzük (pl. [Csépánfalva], [Kis]teke).
A helynevek írásmódjából gyakran nem állapítható meg egyértelműen a korabeli ejtésük. Ilyenkor a címszóban kérdőjellel utalunk a bizonytalanságra, vagy olvasati variánsokat adunk meg. Az olvasati variánsokat ~ jellel választjuk el egymástól. Olvasati variánst két esetben adunk meg: egyrészt akkor, ha több hasonló szóalaknak valószínűleg azonos az olvasata, de arra, hogy hogyan ejtették a helynevet, két lehetőség is felmerül (pl. Bajaz ~ Bajasz). Másrészt pedig akkor, ha az adatok ugyanazon névnek két stabil, egymás mellett élő és hangalakilag eltérő változatát valószínűsítik (pl. Kapi ~ Kapuj). Hogy a két lehetőség közül melyikre utal a variánsok megadása, minden esetben kiderül a név elemzéséből.
Kérdőjelet helyezünk a címszó után, ha a név bizonytalan olvasatú, azaz bizonytalan módon rekonstruálható (pl. Ikrénydomb ?). Ha az elsődleges olvasati variáns mellett megadunk egy olyat is, amelyet kevésbé tartunk valószínűnek, csak az utóbbit jelöljük kérdőjellel (pl. Százló ~ Zászló ?). Igen bizonytalan olvasatra utal a variánsok mindkét tagja után kitett kérdőjel (Szőny ? ~ Sövény ?). Latinból fordított, szögletes zárójelben álló címszó után is állhat kérdőjel; ezzel arra utalunk, hogy a rekonstruált magyar név tényleges használata fokozottan bizonytalan ([Keresztes] ?).

2.2. A jelentés
A jelentések megadása a denotátum lexikonszerű leírásával történik. Ez szótárunkban csak annyi információt tartalmaz, amennyi a név azonosításához feltétlenül szükséges. Következetesen feltételeztük a jelentés megadásakor, hogy a szótárba felvett nevek települést jelölnek. Ettől egyedül akkor térünk el, ha különösen bizonytalannak tartjuk az illető név helységnévi státusát; ilyenkor a semlegesebb “hely” meghatározást adjuk meg, vagy az oklevelek szövege alapján valószínűsíthető denotátumfajtát nevezzük meg (pl. “szőlős”). Ha egy címszóhoz több jelentés, azaz több denotátum kapcsolódik, az egyes jelentések időrendben követik egymást.

2.3. Az adatközlő rész
A szócikkek adatközlő része az alábbi információkat tartalmazza: az adat keletkezési éve, a (Györffy által megadott, tehát paleografikus sajátságokat nem tükröző) betűhív formája, valamint a névhez tartozó adatok előfordulási helye Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajzában. Az évszámot Györffy datálását és az általa használt jelöléseket követve adjuk meg. Eszerint / jelzi a másolatban fennmaradt, átírt okleveleket, feltüntetve a többszöri átírást is; a / után az évszám(ok)ból elhagyjuk az ezrest. A tartalmi átírást > jelzi, a hamis oklevelet + jel, a kikövetkeztetett dátumot szögletes zárójel. A * arra utal, hogy az oklevél adatának a címszóhoz kötése bizonytalan. Az oklevélen szereplő dátum helyesbítését [ƒ: ] jelöli.
A névadatokat írásváltozatok szerint különválasztva adjuk meg. Az írásváltozatokat első megjelenésük alapján sorrendbe állítva szerepeltetjük. Az azonos írásmódú alakokhoz hozzárendeljük az előfordulás(ok) évét. Györffy helyesbítéseit is megadjuk a névadatokhoz, [ƒ: ]-vel jelölve.
Ha az oklevél szövegében olyan szó szerepel, amely a helynév denotátumának fajtáját jelöli, az adat mellett azt is feltüntetjük. Ezt a latin nyelvű fajtajelölő kifejezést az adatot követően vesszővel elválasztva rövidített formában közöljük.
A latin szavak rövidítését az alábbiakban oldjuk fel, és jelentésüket (a nem rövidítettekét is) is megadjuk:

castr.	castrum		’vár’
civ.	civitas		’város’
dioc.	dioecesis		’egyházmegye’
eccl.	ecclesia		’egyház’
fen.	fenetum		’kaszáló, rét’
	fons		’kút, forrás’
m.	meta		’határpont’
mon.	monasterium		’monostor’
p.	possessio	’birtok’
pr.	predium	’prédium’
t.	terra	’föld’
terr.	territorium	’terület’
territ.	territorium	’terület’
v.	villa	’falu’
	vinea	’szőlő’

Amint Szabó István kifejti, a 11–15. századi oklevelekben az itt felsorolt közszavak közül több a ’falu’ latin megjelölésére szolgált, így a villa (ez mindenképpen falut jelölt), a terra (a 13. század végéig), a predium és a possessio (Szabó, Falursz. 36–54).
Amikor egyes helynévi adatok személynév részeként, latin de prepozíciós szerkezetben állnak az oklevélben, erre úgy utalunk a szócikkben, hogy a névadat után (a fajtajelölő kifejezésekhez hasonlóan) megadjuk a de prepozíciót. E szerkezet különféle változatait is jelezzük: de v.-vel és de civ.-vel a Györffy által hasonlóan jelölt konstrukciókat, de gen. rövidítéssel pedig a de genere szerkezetet.
Amikor egy oklevélben ilyen eredethatározói szerkezetekben mind a magyar -i toldalék, mind a latin de prepozíció megjelenik, és valószínűnek tartjuk, hogy az adatban szereplő -i nem helynévképző, hanem melléknévképző (tehát nem a helynév része), az ilyen adatokat a többi névadattól elkülönítve adjuk meg az adatközlő részben.

2.4. A nevek elemzése
Az adatközlő rész után következő elemző részben mindenekelőtt megadjuk a helynév feltételezett etimológiáját (vagy etimológiáit). A etimológiák alapjául általában a Földrajzi nevek etimológiai szótárának negyedik kiadása szolgált. Amennyiben szerepel benne az illető helynév, először is az ott megadott etimológiá(ka)t ismertetjük, majd adataink tükrében ellenőrizzük, és szükség esetén kiegészítjük vagy módosítjuk azt. Ennek során átnéztük a témánkhoz kapcsolódó magyar nyelvű szakirodalom számunkra hozzáférhető részét (így elsősorban Szabolcs-Szatmár megye történeti-etimológiai helységnévtárát, a Magyar Nyelvben, a Magyar Nyelvőrben és a Névtani Értesítőben megjelent névtörténeti tanulmányokat, a MNyTK. és a NytudÉrt. sorozatok kapcsolódó köteteit). Amennyiben találtunk olyan munkát, amely a FNESz. után jelent meg, és így az egyes nevekhez ott megadott irodalomjegyzékben nem szerepel, továbbá új felismeréseket tartalmaz, azt jelezzük. Nem tartottuk célszerűnek (többek között terjedelmi okokból) az irodalomjegyzékek megismétlését; ehelyett úgy járunk el, hogy ha Kiss Lajos foglalkozik az illető helynévvel, minden esetben utalunk a FNESz.-re szócikkünkben. Amennyiben a FNESz.-ben nem szerepel az általunk vizsgált helynév (mert csak a régiségben élt), magunk állapítottuk meg a szakirodalomra támaszkodva az etimológiát.
A név etimológiájának ismertetése után (attól elkülönítve) szükség esetén kitérünk a névadatokkal kapcsolatos olvasati, helyesírás-történeti és hangtani problémákra.

2.5. Belső utalások és a mutató
A szótárban szereplő nevek összefüggéseire utalásokkal hívjuk fel a figyelmet. Ha több szinonim név szerepel, ezekre minden esetben felhívjuk a figyelmet. A belső utalásokat a kapcsolódó címszó félkövér szedésével jelezzük.
A szótárat névalakmutató zárja, amelynek segítségével a Györffy által közölt betűhív alakok alapján visszakereshető, hogy mely címszó alatt dolgozzuk fel az illető adatot. A mutatóban az áttekinthetőség kedvéért csak a címszavakban szereplő elsődleges variánsokat adjuk meg, több névváltozatnak egy szócikk alatt való összevonásakor pedig csak azt a nevet, ahol közös jelentésüket megadjuk (tehát azt, amelyiket kövéren szedjük).

Szótár
Alap ’település Győr vm. K-i részén, Dorog mellett’ 1208/359, 1216 Pp./ 1225 k., 1225 Pp./Reg, 1233, [1236 k.], [1237–40], 1252, *[1280 k.], 1358: Olup, v., de, de gen., pr., 1358: Alap, de | ~i 1358: Alapy, de (Gy. 2: 577).
Személynévi eredetű (FNESz.). Több ilyen nevű települést ismerünk, a Győr vm.-i az Alap nb. Alapiak birtoka (Gy. 2: 577). Az alapul szolgáló személynév török eredetű (FNESz., Adatok I. 65).
Az első adatok zártabb mgh.-s formák, de a 14. század közepén már jelölik a mai nyíltabb változatot is. Az 1358-as adatban szereplő -y végződés bizonyára a magyar -i melléknévképzővel azonos. Az akkori Olup forma bizonyára régies írásmód, ekkor a mgh.-kat már nyíltabban ejthették. Korai okleveleinkben a latin de prepozíciós (eredethatározói) szerkezetekben meglehetősen gyakran előfordul, hogy az eredethatározói funkciót mindkét grammatikai eszközzel (a magyar melléknévképzővel és a latin prepozícióval is) kifejezik; ezért ilyenkor redundáns -i melléknévképzőről beszélhetünk.
Alsok ’település Győr vm. DK-i részén’ [1237–40]: Olsuc, pr., 1334, 1334/XVIII.: Alsok, v. (Gy. 2: 633).
A Szentmárton monostor alatt kialakult helység, “váralja-vásárhely” jellegű település. A ’falu, település’ jelentésében elavult sok közszavunk (l. TESz., EWUng.) a környéken más helynevekben is előfordul (Malomsok, Semjánsoka). Az al- bővítmény arra utalhat, hogy a falu a monostorhegy lábánál települt.
Az első adatok zártabb mgh.-s formák, de a 14. század közepén megjelenik a mai alsó nyelvállású változat is.
Alsósokoró ? ’település Győr vm. DK-i részén’ 1323/332: Olsousokoro [ƒ: Olsuk], v. (Gy. 2: 623 [itt hibás évszámmal: 1323/323], 633).
Györffy szerint “egyszeri népetimológiás képzéssel” (Gy. 2: 634) nevezte ezen a néven egy írnok Alsok falut. Egyetlen forrásban szerepel. Bizonyára tudós, írnoki alkotás: a korból adatolható Sokoró dombvidéken (Gy. 2: 564) levő falura alkalmazta a lejegyző a tájnevet (vagy a hasonló településnevekből indult ki, vö. Galambsokoró, Barátsokoró stb.), az (Al)sok – Sokoró hangalaki hasonlósága alapján. Ezek etimológiai összefüggést nem mutatnak (l. Sokoró).
[Alsó]szap ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ 1289: Inferior Zop[y], de (Gy. 2: 624). Szap (etimológiáját l. ott) névváltozata.
Szap 1289-ben (a latin inferior ’alsó, újabb, kisebb’ jelzővel) Alsószap néven szerepel, megkülönböztetésül a Pozsony megyei Felsőszap falutól (Gy. 2: 624). Kérdéses, hogy valós névhasználatot tükröz-e az adat vagy inkább “oklevélnév”; bár mivel igen sok hasonló módon alkotott elnevezés van a megyében, elképzelhető a tényleges használat is.
Áng ’település Győr vm. Ny-i részén, a Rába mellett’ 1232: Ang, de v. (Gy. 2: 578). Figyelmet érdemelhet a név későbbi alakulása is. Csánkinál a következő adatok fordulnak elő: 1488: p. Anthel, 1490:  p. Hanghel, 1493: p. Anghel (Cs. 3: 544). A mai névalak Ang‑, illetve Ánghely, egy puszta neve (Gy. 2: 578).
Etimológiája bizonytalan. Valószínűleg személynévi eredetű.
Bizonyára ahhoz a jellegzetes korai ómagyar kori névadási szokáshoz kapcsolódik, amely szerint a több szótagú latin személyneveket úgy vették át, hogy azoknak csak első szótagját hagyták meg. Az Ang személynév ilyen módon magyarított változata lehet a korban adatolható Angelus-nak (Fehértói 33) vagy valamely hasonló személynévnek (l. Kiss Lajos: MNy. 92: 232). Kiss Lajos azt a véleményt képviseli, hogy a későbbi adatokban szereplő hel ’hely’ utótaggal később egészült ki a falu neve. Számos példát ismerünk olyan névalkotásra, amikor a hel a falu tulajdonosának nevéhez kapcsolódik (vö. FNESz.: Bodonhely, Hedrehely, Szentehely). Esetünkkel analóg lehet a Becsehely helynév fejlődése: 1321: v. Boxse > 1354: Bekchunhel (FNESz. 180), amely azt mutatja, hogy puszta személynévi eredetű településnév kiegészülhet a hel földrajzi köznévi utótaggal. E feltevést gyengíti azonban, hogy a hely közszó az esetek többségében nem tulajdonnevekhez, hanem közszavakhoz kapcsolva alkot helynévi összetételt (általában mikrotoponimákban), pl. Kerthel, Malomhel, Táborhel (Kázmér, Alsó-Szigetköz 30).
Valószínűbbnek tartjuk, hogy a falu neve eredetileg *Angel formájú volt (a latin Angelus -us végződés nélküli magyar személynévi formájából, vö. MNy. 10: 250), és a mai forma ebből jött létre népetimológiával: az -el végződést azonosíthatták a m. R. hel ’hely’ fn.-vel (e formára l. TESz.). Ennek a származtatásnak ismert egy tökéletes analogonja: a Keszthely helynév. Ennek fejlődése: lat. castellum > szl. Kostel > m. 1247: Keztel > 1409: Kezthel > Keszthely (FNESz.); l. még Kálmán Bélának a népetimológiáról írt cikkét (Nyr. 91: 1–11). Nem elképzelhetetlen, hogy az 1232-ből való Ang alakváltozat így, a hel elvonásával alakult ki, esetleg egyszeri “írnoki etimológiával” (Nyr. 91: 4).
A fenti névfejtések a kor személyneveinek további vizsgálatával pontosíthatók.
Apatelke ’Kónnyal határos föld Győr vm. Ny-i részén’ 1228/491: Apathelky, t. (Gy. 2: 578).
Valószínűleg személynévi eredetű. Bizonyára az Apa rokonságnévi eredetű személynévből keletkezett – ennek legkorábbi adata 1138/329-ből való (Fehértói 34) –, a falu ilyen nevű tulajdonosáról kaphatta nevének Apa- névelemét. Példák a hasonló névadásra még: Apa, Apanagyfalu (l. FNESz.). Ennek és az -i ~ -e birtokos személyraggal ellátott telek ’megművelt határrész’ közszónak az összetétele. Nem zárhatjuk ki azt sem, hogy az előtag esetleg közvetlenül a ’családfő’ jelentésű közszóból származik (Adatok I. 70).
Apáti ’település Győr vm. D-i részén, Tényőtől É-ra’ 1258: Apaty. Feltehetően Tényőnek a pannonhalmi apátot illető részét jelölte. (Gy. 2: 578).
Az -i toldalék a korai ómagyar korban az -é birtokjel alakváltozata volt, a településnév eszerint a birtokosra utal (ti. a pannonhalmi apát birtoka volt, l. Gy. 2: 573). Elképzelhető azonban az is, hogy már a helynévképző funkcióban önállósult -i képzővel van dolgunk, amely a 13–14. sz.-ban volt a legproduktívabb (TNyt. I. 254–5).
Árpás ’település Győr vm. Ny-i határán, Mórichida mellett’ 1086, *1220/ 550, 1222 [ƒ: 1224], 1233–34, +1037/ 330 [1240 e.], 1322, 1335: Arpas, pr., v., porta, p., de, t., mon. (Gy. 2: 578). A Rába két partján terült el, s így Sopron megyéhez is számítható.
A m. árpa ’egy gabonafajta’ jelentésű fn. -s helységnévképzői funkciójú képzős (Szóképzés 107) származéka. Mivel a falu az Árpás nevű patak közelében feküdt (Gy. 2: 579), tisztázandó, hogy a víz- vagy a településnév-e az eredetibb. Benkő szerint ezek viszonya a földrajzinév-kutatás egyik legbonyolultabb kérdése; ő többek között arra az eredményre jut, hogy “mindenekelőtt [a kiemelés tőlünk: a szerzők] eredeti vízneveknek kell vennünk ezeket a helységneveket, ahol a helység és a mellette elfolyó víz neve alaktanilag pontosan egyezik” (MNy. 43: 260). A legkorábbi (1086-os) oklevél nem ad eligazítást ebben a kérdésben, ugyanis itt Árpás már mind településként (ahol az apátságnak kilenc szőlőse lakik), mind víznévként (fl. Arpas) szerepel (Gy. 2: i. h.).
Ezzel szemben Árpás elnevezése inkább “a környék jellegzetes termelvényével” lehet kapcsolatban, ti. az itt termelt árpából készített malátával adózott a falu (FNESz.). E sajátos adózási mód miatt kevéssé valószínű, hogy az itt folyó patakról kapta a nevét (mint ez általában a víznév – településnév egyezések esetében történt), hanem az ellenkező irányú változást tehetjük fel: a településnév lehetett az eredeti. Előfordul, hogy ilyen nevet arról kap a település, hogy a névadáskor sok vadárpa nőtt a környékén (l. FNESz.: Árpád-vár), de ez a fentiekkel szemben kevésbé valószínű. Hasonlóképpen ítélhetjük meg a személynévi áttétel lehetőségét (vö. B. Lőrinczy, NytudÉrt. 33, 97); ez a szn. (bár egyetlen ismert korai ómagyar kori dokumentumban sem szerepel) maradt fenn az Árpás csn.-ben (RMCsSz.), értelme eredetileg ’árpát termesztő, árpával kereskedő’ lehetett.
Asszony ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától D-re’ 1150: Ahchyn, de v., [1237–40]: Asscun, v., ~ Ohsun, v., *1302: Ossun, de, 1309: Azzun, de, 1316: Assun, de, p., 1332: Azun, de (Gy. 2: 579).
A helynév a m. R. asszony ’királyné’ fn.-vel egyezik meg (TESz.), tehát neve alapján királynéi birtok volt (ennek bizonyítását l. Szempontok 10–11). Egy 1235-ös oklevél szerint két jobbágy perlekedett itt királynéi népekkel (Gy. 2: 579).
Hangtani fejlődését l. TESz.: asszony. Az 1150-es forma az eredeti i-s formát őrzi. Ez később vált hangrendi kiegyenlítődéssel u ~ o-vá. Az első szótagbeli o-k labiális a-nak olvasandók.
Asszonyfalva [1237–40]: Ohzynfolua, v. (Gy. 2: 579). Asszony falu névváltozata.
A m. R. Asszony helynévnek és a birtokos személyraggal ellátott falu fn.-nek az összetétele lehet, tehát az Asszony helynévből kiegészüléssel (Hoffmann 131–2) keletkezett (l. még FNESz.: Győrasszonyfa). Hasonló névadásra példák: Asszonynépe, Asszonyvására (FNESz.).
Az előtag [aèszin] ejtésére utal a 13. sz. közepéről való adat, de ekkor már váltakozott a hangrendileg kiegyenlítődött formával (l. Asszony).
Babot ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ 1222 [ƒ: 1224]: Bobut, de v., 1287: Bobwd, de (Gy. 2: 579).
A m. bab közszó -d helynévképzős származéka (l. FNESz.: Babatpuszta) lehet, az 1287-es adatban így szerepel. A helynév értelme eszerint tkp. ’babban bővelkedő’. Más Babot helynevekkel ellentétben (vö. pl. Kiss Lajos, Régi rétköz 181) nemigen származtatható a N. babó ’vadbab, -borsó, -lencse’ tájszóból, ezt ugyanis ma csak a Tiszántúlon használják (ÚMTSz.).
Más feltevés szerint szl. eredetű, de a részletek bizonytalanok (FNESz.: Babót). Esetleg személynévi áttétel is feltehető, hasonló -d kicsinyítő képzős személynevek pl.: Árpád, Búzád (Kálmán 42; vö. még: Kerényi Károly, Árpád és a növényi termést jelentő magyar személynevek, MNy. 27: 94).
A -t (az 1222-es adatban) és a ‑d képző alaki és funkcionális párhuzamosságuk miatt egymás alakváltozataiként értékelhetők (Szóképzés 105). A zöngétlen msh.-s adatok a szóvégi msh.-k zöngétlenülésével keletkezhettek, fonológiai helyzetük következtében.
Bácsa ’település Győr vm. É-i részén, Győr mellett ÉK-re’ +1231/545: Bacha, t., v., 1257: Bascha, v. Ma: Bácsa. (Gy. 2: 580).
Személynévi eredetű (FNESz.). A m. R. Bácsa szn.-ből keletkezett (1237–40: Bacha, Fehértói 37), amely a török eredetű m. Bács személynév (Mező–Németh 30) -a kicsinyítő képzős alakja (Kázmér, Alsó-Szigetköz 43). Ez a személynév – és nem a m. N. bács ~ bacsa ’számadó juhász’ foglalkozásnév – lelhető fel más helyneveinkben is (vö. FNESz.: Bács, Bácsfalu, Bácsi; TESz.: bács).
Bajaz ~ Bajasz ’település Győr vm. Ny-i részén, Kapitól K-re’ 1251/ 263/398: Boyas, 1241 [ƒ: 1261]/338, 1325/338: Bayaz, t., p. (Gy. 2: 580).
Etimológiája bizonytalan, talán személynévi eredetű. Az alapjául szolgáló szn. a m. R. Baj személynév (1228/491: Boy, FNESz.: Baj) -sz ~ -z kicsinyítő képzős (Szóképzés 109) formája lehet. Esetleg kapcsolatba hozható a mai bizonytalan eredetű Bajza családnévvel.
Megjegyzendő, hogy a -z végű, nem a ház vagy a víz utótagot tartalmazó helynevek igen ritkák a magyarban (további példák: Balmaz, Rakamaz, Iszkáz, Iráz, Batiz stb.), és bár jó részük bizonytalan eredetű, etimológiai csoportot bizonyára nem alkotnak.
Bajcs ’település Győr vm. É-i részén, Kulcsod mellett’ [1256], +1252 [1270]: Boych, de, v. Ma: Bajcs.
(Gy. 2: 580).
Személynévi eredetű. Az alapjául szolgáló szn. a Baj személynévből (l. Bajaz) -cs kicsinyítő-becéző képzővel (Kálmán 64) alakult (FNESz.: Kisbajcs).
Az adatok bizonyára lab. a-val olvasandók, ti. a személynév az ótör. b™j ’gazdag, bő’ szóból (FNESz.: Baj), vagy a török b™i méltóságnévből (Kázmér, Alsó-Szigetköz 44) származik.
Balony ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ 1264/278, [1270–72]>453: Balon, t., v., 1269/ 279/392: Balun, p., +1252 [1270], 1270, 1272, 1278, 1284, 1338: Bolon, p., v., t. (Gy. 2: 580).
Talán személynévi eredetű (FNESz.). A személynév szláv előzményre vagy a balin ’egy halfajta’ közszóra vezethető vissza. Mivel halastavak is találhatók a környékén (l. Györffynél az 1284-es oklevél tartalmát), az is feltételezhető, hogy ezek egyikéről metonimikus névadással kapta nevét a falu, vagy közvetlenül a balin közszóból. Ebben az esetben a helynévben hangrendi kiegyenlítődés mehetett végbe.
Barát ’település Győr vm. középső részén, Győrtől D-re’ 1232: Borat, 1266/270/499: Brath, +1252 [1270], 1261/411, 1262, 1311, 1339, 1341: Barath, v., de, p. (Gy. 2: 580–1). Más néven: Telekbarát.
A ’szerzetes’ jelentésű barát közszóból alakult. Mivel szőlők vannak a környékén, feltételezhető, hogy eredetileg szőlőművelő szerzetesek birtoka volt.
Már az 1232-es adatban az o ejtése bizonyára lab. a, ti. későbbről nem adatolható több o-t tartalmazó hangalak. Az 1266/270/499-es oklevélben szereplő forma az 1232-eshez képest a közszónak egy korábbi változatát mutatja, amikor az a bontóhang (vö. FNF. 7–8) még nem került be a szóba (hasonló formát tartalmaz a Halotti beszéd és könyörgés is). A bontóhangot tartalmazó és az anélküli szóalakok eszerint még a 13. század második felében is váltakoztak egymással.
Baráti 1251/263/398, 1311/322/514, 1322/514: Barathy, v., [1252–65], 1269: Baraty, de, v. (Gy. 2: 580–1).
A barát szónak -i helynévképzős vagy ‑i ~ -é birtokjeles formája (l. Apáti). Ez utóbbi jellegzetes helynévtípus: eszerint a névadáskor szerzetesek birtokoltak itt. A 13. században már a Baráti nemesek birtoka.
A 13-14. sz.-ban az -i elemet tartalmazó, illetve nem tartalmazó formát párhuzamosan használták. (Hasonlóan viselkedhetett a Takács(i) helynevünk is.)
Barátsokoró ’település Győr vm. középső részén, Barát mellett’ 1262: Baratsucurov (Gy. 2: 623).
Barátisokoró 1251/263/398: Barathy Sokorow (Gy. 2: 623) .
A két névváltozat a Sokoró helynévnek a Barát, illetve a Baráti (ezek magyarázatát l. az illető szócikkekben) helyzetviszonyító funkciójú előtaggal kiegészült formája. Barátnak a Sokoró hegyen levő részét jelölték. A helynév értelme így a. m. ’a Sokoró dombnak Barát(i) faluhoz tartozó része’.
Az 1262-es adat az archaikusabb Sukuró hangváltozatnak felelhet meg (l. Sokoró).
Barba ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ [1237–40]: Barba, v., castr. Ma: Borba (Gy. 2: 583).
Puszta személynévből keletkezett magyar névadással, az alapjául szolgáló személynév a korabeli Barabas (Fehértói 40) személynévből rövidült (l. MNy. 92: 234) – a két nyílt szótagos törvény alapján a 2. magánhangzó kiesésével és a szóvégi, kicsinyítő képzőnek vélt -s elhagyásával –, vagy a név egy szótagos Bar (Fehértói 40) változatából (talán a ba szegmens megismétlésével) alakult. A régiségből adatolható ilyen Barba név: 1450: Borba csn. (MNy. 92: 234). A köztes Barbas névforma meglétét valószínűsíti emellett a mai Borbás családnév (Kálmán 76). L. még Barbacs, Bárd.
Barbacs ’település Győr vm. Ny-i részén, Kapi mellett’ 1251/263/398: Borbacz, v. ~ Borboch, v., 1241 [ƒ: 1261]/338: Borboch (Gy. 2: 582).
Bizonytalan eredetű. Talán egy szl. *Brabьčь helynév átvétele, az pedig egy *Brabьčь szn.-ből alakult (FNESz.). Ennél valószínűbbnek tartjuk (különösen a megyében található hasonló nevű településeket figyelembe véve), hogy a Barabas (Fehértói 40) személynévből keletkezett a második nyílt szótag mgh.-jának kiesésével és a szóvégi -s affrikálódásával (analóg példa: latin Lukas > m. Lukács, Bárczi, Hgtört. 123), vagy talán egy feltehető Barba személynévből -cs kicsinyítő képzővel. L. még: Barba, Bárd.
Mivel két faluval odébb, Sopron vm.-ben is található egy Barbacs település (Gy. 2: i. h., adat: 1220: Borbochs, FNESz.), felmerül a lehetőség, hogy valamelyik név névköltöztetéssel keletkezett, vagy hogy esetleg a két falu ugyanarról a személyről (talán birtokosukról) vette a nevét. A hagyomány úgy tartja, hogy ez az utóbbi Barbacs a falu “határában lévő hajdani kolostor egyik apátjáról kapta nevét” (MNyTK. 183. sz. 114).
Bárd ’település Győr vm. Ny-i részén, Csécsény mellett’ 1228/491: Bard, t. (Gy. 2: 582).
Valószínűleg személynévi eredetű. Alakilag összevethető a m. R. Bár (l. FNESz.: Bárdudvarnok) személynévvel, amely lehet török eredetű (Kázmér, Alsó-Szigetköz 51), vagy a lat. Barabas, esetleg a Bartolom személynév csonka formája. E személynév -d kicsinyítő képzős (Szóképzés 102–3) változata válhatott helynévvé, de az közvetlenül a személynév helynévképzős (TNyt. I. 254) származéka is lehet. Megjegyzendő, hogy a megyében (Barba, Barbacs) és a Csilizközben (Albár, Felbár) feltűnően gyakoriak a Bar‑/Bár- elemet tartalmazó, illetve azzal összefüggésbe hozható helynevek.
Más felfogás szerint a m. bárd ’erdőrész’ jelentésű közszó rejlik benne, viszont Kázmér ennek a szónak a területen való meglétét nem tartja jelenkori vagy történeti adattal igazolhatónak (Kázmér, Alsó-Szigetköz 51).
Eredhet viszont a helynév – személynévi áttétellel – a m. bárd ’balta’ jelentésű közszóból (ez az OklSz. szerint 1272 óta adatolható) is. Ehhez hasonló szn.-re ismerünk példát az ómagyar korból, vö. Balta szn., FNESz.: Balotaszállás címszó alatt.
Béka ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ 1287: Byka, t., 1316: Beka, p. (Gy. 2: 582).
A településnév bizonyára a béka ’egyfajta kétéltű állat’ jelentésű közszóra megy vissza. Elképzelhető a közvetlen származás, a birtok ugyanis folyóparton terült el. Valószínűbb azonban (mivel toldalékolatlan forma) a személynévi áttétel (vö. 1202–3/ 500 k.: Beca, Fehértói 41; 1138/1329: Biqua, MNy. 32: 131).
Az első adat y-ja bizonyára í-ző forma (bíka; vö. 1308: Bykato, EWUng.: béka), bár elképzelhető, hogy illab. ë-nek vagy é-nek olvasandó (a későbbi adatok erre utalnak). Ma ezen a nyelvjárásterületen biéká-nak is ejtik az állatnevet (ÚMTSz.). Mező András Bika olvasata (Mező, Templomcím 43) az adatok alapján aligha valószínűsíthető.
Békaszentmiklós 1333/497: Bekasemmiklos, v. (Gy. 2: 582).
Előtagját l. Béka. Béka falu templomának szentjéről nyerte a település ezt a nevét. Ez általános helynévadási típus a magyarban: metonímiával a templom nevét kapja a falu. Az írott forma a kiejtésben bekövetkező ntm>mm hasonulást tükrözi (a t kiesik, majd a nazális képzési hely szerint hasonul).
Bene ’település Győr vm. Ny-i részén, Kapi mellett’ 1222: Bene, v. (Gy. 2: 583).
Személynévi eredetű (FNESz.), a m. Bene (1138/329, Fehértói 48) személynévből való, amely a Benedek rövidült alakja (Kálmán 76).
Bercs ’település Győr vm. Ny-i részén, Győrtől Ny-ra’ 1279: Beerch, de, [1283], 1324: Berch, de. Ma: Börcs. (Gy. 2: 583).
Személynévi eredetű. Talán a Bér személynév (ennek lehetséges etimológiáit l. FNESz.: Bér, viszont lehet a Bertalan személynév egy szótagos változata is; adat: 1214/550: Ber, Fehértói 51) -cs kicsinyítő képzős alakjával azonosítható. Eredhet viszont a német Bertsch személynévből is (FNESz.: Börcs).
Bisa ? ’település Győr vm. K-i részén, Örkény mellett’ [1237–40]: Bysa, v. Többé nem szerepel. (Gy. 2: 583).
Etimológiája bizonytalan, mint ahogy olvasata is – ez [bisa] vagy [biza] lehet. Ez az egyetlen adat van rá.
Egyrészt összevethető a korabeli Biza (ennek alapja valószínűleg a bízik ige; hasonló szn.-et említ a FNESz.: Byze és a TESz., 1138/329: Bizau), vagy – ami a hangrendi eltérés miatt kevésbé valószínű – (elhasonult változatként) a Bise személynévvel (1219/550: Biza, 1138/329: Bise, Fehértói 54, ill. 53). Másrészt a bő közszóval is összefügghet, amelynek van személynevekben (1130–40/[XII–XIII. sz.]: Beidi, 1138/329: Behí, TESz.: bő), illetve egy származék helynévben is (1357: Byschalad, uo.) előforduló N. bí ~ b¶ alakváltozata. A bí ‑sa kics. képzős (Kálmán 64) származéka a *Bisa személynév, bár adataink erre nincsenek; van viszont adat Beusa változatára (Fehértói 53).
Bocsság ? [bocs'ság] ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától É-ra’ 1318/323: Buchsag, p., 1318/ 323, 1323: Buchsaag, p. (Gy. 2: 622). Ság (etimológiáját l. ott) része.
A Ság több faluból álló településcsoport, ezek egyikének neve Bocsság. A Bocs- megkülönböztető szerepű előtag.
Györffy szerint a bocs a bortároló edény neve lehet, amit összefüggésbe hoz azzal, hogy “boradók” (vinidatores, azaz ’borral adózók’) laktak itt; a m. N. bocska szó ma is él ’hordó’ jelentésben (l. még EWUng.: bocs, bocska, valamint Kniezsa, SzlJsz.). A közszó személynévként is adatolható a szomszédos Nyúl faluban, egy szőlőműves neveként a fenti helyesírással ([1237–40]: Buch, Fehértói 66). Hasonló helynévadásra példák: Bacska, Bocska (FNESz.).
Bódé ~ Budej ’település Győr vm. D-i részén, Szemerétől D-re’ 1295: Budey, t., 1341>433, 1408>433: Bode, p. (Gy. 2: 583). Mikesy Gábor szerint a Györffy által javasolt helytől K-re, Ravazd és Pátka közé lokalizálható, ma: Bódé-lapos (KissEml. 254).
Etimológiája bizonytalan. Esetleg a Bud/Budi személynevekkel (Fehértói 67) hozható összefüggésbe. Ezek több személynévnek lehetnek csonkult változatai (pl. Budimir, Budislav, Budivoj, l. FNESz.: Bugyi – vö. még: Fehértói, Boda–Bodos–Bodamer: NÉ. 6: 3 –; Boldizsár, l. Kálmán 76 stb.). A bódé ’viskó, faházikó’ közszóból való származtatása (amelyet Mikesy Gábor vet fel, KissEml. 254) aligha fogadható el (vö. EWUng.: bódé adatai).
A Bódé változat a korábbi Budej-ből keletkezett nyíltabbá válással és az ¶ monoftongizálódásával.
Bõny ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől K-re’ [1237–40], 1300: Buun, v., 1240: Buhun, v., 1332/335: Bun, de. Ma: Bőnyrétalap (Gy. 2: 583).
Talán személynévi erede tű, a m. R. Bő személynév -ny képzős (Kálmán 64) származékából alakult (FNESz.). Ez ellen látszik szólni az adatok valószínű [bűny] olvasata – ti. a személynév ejtése Bº > Bő irányban fejlődött (pl. FNESz.: Bő, Bős stb.) és nem tudunk Bű alakjáról; továbbá az 1240-es adat valószínű [büÛüny] olvasata, ami meglehetősen távol áll a feltételezhető [beÛü]-től (1138/329: Behu, Fehértói 44). Úgy véljük tehát, hogy ez az etimológia téves.
Emellett azonban elképzelhetőnek látszik az is, hogy egy olyan személynévből származtathatjuk a helynevet, amely a bű (TESz., ma pl. a bűbáj, bűvös szavakban) közszó -ny személynévképzős (Kálmán 64) származéka. Ez az ótörök büÛü ’varázslat’ közszóból ered, ami változatlan hangalakkal került a magyarba. A m. R. büÛü közszóból származó személynevekre több példa található nyelvemlékeinkben (1208/550: Buhus, 1138/329: Buus, Fehértói 70, ill. 73).
A bűn közszóval való azonosítás kizárható jelentéstani szempontból is, továbbá mert nem volt soha [büÛün] ejtése, ugyanis a [bÏn] hangalakból fejlődött ki (vö. EWUng.: bűn).
A mai Bőny- előtag az ű-s formákból nyíltabbá válással alakulhatott ki. További Bő- elemet tartalmazó helyneveket l. Adatok I. 68.
Cseb ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalma mellett’ [1237–40]: Cebh, v. Ravazdnak (l. ott) Cseb curialis comes által birtokolt részét jelölte. (Gy. 2: 621, Szempontok 22).
Személynévi eredetű, nevét a falu birtokosáról, Cseb comesről kapta. Az alapjául szolgáló személynév (1210: Cib szn., 1216: Ceb szn., Szempontok, i. h.) etimológiája nem tisztázott (FNESz.: Zalacséb).
A név a következő oklevélrészletben szerepel: “v. Cebh comitis, que alio nomine similiter vocatur Ruozd” (Gy. 2: i. h., Szempontok i. h.). Az oklevélrészlet alio nomine fordulatából és abból a tényből, hogy Ravazdnak ezt a részét később Csebravazd néven ismerték (1363: Chebroazd, Cs. 3: 556) arra következtethetünk, hogy a falunak ezt a felét ténylegesen Cseb-nek nevezték. A similiter minden bizonnyal arra utal, hogy a Ravazd név a falu másik felét is jelölte. Makkai László ugyanezen adatok ismeretében – véleményünk szerint tévesen – úgy véli, hogy a Cseb (szerinte Cséb) név csupán jelzője a Ravazd helynévnek, s “nem önálló puszta személyneves helynév” (Nyr. 103: 100).
A helynév olvasata [csëb] vagy [cséb] lehet.
Csécsény ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ [1256 k.], 1328>364: Chechen, de, p., 1258: Cethun [ƒ: Cechun], de (Gy. 2: 584). Két részét Kis- és Nagycsécsény (l. ott) néven említik.
Bizonyára személynévből keletkezett magyar névadással. Alapjául a cseh eredetű Chechen (FNESz.: Rábaújfalu) személynév szolgált.
Az 1258-as adatban szereplő adatban szereplő u olvasata ö, talán ü. Eszerint élt egymás mellett egy labiális és egy illabiális ejtés.
[Csépánfalva]  Csépán(i)  Csépány ? ’település Győr vm. DK-i határán’ *[1237–40]: villa Cepani, v. Nincs továbbélése. (Gy. 2: 618). Azonos Pityuddal (l. ott).
Személynévi eredetű (FNESz.: Csépánfalu). A rekonstruált alak a szláv eredetű Csépán (1217/550: Chepan, Fehértói 85) személynévnek (ez a magyar István személynévvel közös eredetre megy vissza) és esetleg a birtokos személyraggal ellátott falu főnévnek az összetétele.
Az [1237–40]-es Albeus-féle összeírás bizonyára a Csépán személynév latin genitivusos alakját tartalmazza. Elképzelhető, hogy a helynevet Csépáni-nak kell olvasni, de elsősorban helyesírás-történeti okoknál fogva ez kevésbé valószínű.
Csitván ’település Győr vm. DNy-i részén, Mórichidától DK-re’ [1301 k.]: Chytuan, de, 1304/464, 1324/325, 1325: Chytwan, de. Ma: Csikvánd (Gy. 2: 584).
Bizonytalan eredetű, talán egy szl. Ščitovan személynév rejlik benne (FNESz.). A mai (és már az ómagyar korban is adatolt) alak kialakulása analóg a Szatmár ~ Szakmár, Petlend ~ Peklend alakpárokéval (l. MNy. 86: 166), és talán közrejátszhatott a csikó ~ N. csit ’fiatal ló’ alakváltozatok analógiás hatása is. Ismeretes a környéken (Moson vm.-ben) egy másik Csitván nevű település is (Gy. 2: 584). 
Dorog ~ Dörög ? ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától ÉK-re’ 1252, 1257, 1258, 1262, 1273, 1329: Durug, t., v., de v., p., 1258: Drug, v., 1329, 1330: Durugh, p. Ma: Dörög. (Gy. 2: 584).
Személynévi eredetű, a m. R. Durug/ Drug szl. eredetű személynévből (l. FNESz.: Dorog) származik (FNESz.: Taliándörögd). A Dorog – Dörög elemet tartalmazó helynevek hangtani fejlődése nincs tisztázva. Kiss Lajos úgy véli, hogy ezek hangrendi átcsapással alakulhatnak át egymásba (FNF. 16). Az Adatok ellenben hangrendi okok miatt nem szerepelteti a Dörög típusú településneveket (Adatok II. 17). 
Az 1258-as Drug adat a szláv szóhoz közelebbi, így feltehetően az eredetibb változathoz kapcsolódó [drug] olvasatot sugallja.
Écs ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalma mellett’ 1172: Esu, 1185/318, 1234 Pp./240 k., [1237–40], 1266/270/499, +1252 [1270], 1279, 1286, 1299/307, 1318, 1323, 1327/ 372, 1327>407, 1328, 1332: Ech, v., pr., de, p., 1210: Eschu, v., [1210 k.]: Ecy, v., 1216 Pp./225 k., 1225 Pp./ 240 k., 1231: Echy, v., 1225 Pp./240 k.: Ecchu, vinea, [1237–40]: Ehc, v., 1240/318, 1278: Ecch, v., 1327/372: Eech, p. (Gy. 2: 584–5). Két részét Kis- és Nagyécs (l. ott) néven említik.
Személynévből keletkezett magyar névadással. Az alapjául szolgáló szn. előfordulására l. 1138/329: Esu, 1213/550: Echy (Fehértói 120, ill. 110); 1249: Ech (FNESz.: Écs). Annak előzménye a m. öcs ~ R., N. ëcs ’testvér; fiatalabb fivér’ közszó (EWUng.: öcs; vö. még: Ikrény).
A korábbi adatok végén valószínűleg ‑ü, ill. -i tővéghangzó szerepel. Ennek eltűnésével ë > é pótlónyúlás következett be. A 13. századi adatokban valószínűsíthető, hogy a szóvégi magánhangzót tartalmazó alakok archaikus lejegyzést őriznek; ekkor a tővéghangzók valószínűleg már eltűntek (l. MNyT. 146).
Farkasföld ’település Győr vm. Ny-i részén, a Rába mellett’ 1324/392: Farkasfeld, p. ~ Farkasfewld, p. Rába (l. ott) falut így is nevezték, mert Pok nb. Farkas comes földje volt. (Gy. 2: 620). Szentmihályként (l. ott) is említik.
A Farkas szn. (1234/392: t. Farkasii comitis nomine Rabay, Gy. 2: 620) és a föld közszó jelöletlen birtokos összetétele. Nevét tulajdonosáról kapta.
Az adat a közszó illabiális és diftongusos (esetleg labiális) kiejtésű alakjainak egymás mellett élését mutatja.
Farkasfölde 1324>361, 1361: Farkasfeulde, p. (Gy. 2: 620).
A Farkas személynévnek és az -e birtokos személyraggal ellátott föld közszónak az összetétele. Talán a Farkasföld helynévvel párhuzamosan jött létre; másfelől keletkezhetett abból bővüléssel (Hoffmann 135–6), de elképzelhető az ellentétes irányú folyamat is, ti. hogy az alakult ki a Farkasfölde helynévből, a 3. személyű birtokos személyrag elhagyásával (redukcióval, vö. Hoffmann 130). Az adatok egyidejűsége miatt nem lehet egyértelműen meghatározni, hogy melyik zajlott le ezen lehetőségek közül.
Fúd ’település Győr vm. Ny-i részén, a Rába mellett’ 1328>364: Fuhd, p. Ma: Fudipuszta. (Gy. 2: 587).
Valószínűleg közszói eredetű helynév: az ugor eredetű m. R. fú ’vadkacsa stb.’ fn. (EWUng.: fú, UEW. 413) -d helynévképzős (Szóképzés 102–3) származéka (MNy. 86: 162). A helynév közszói jelentése így tkp. ’vadkacsában bővelkedő hely’. Ezt támasztja alá a falu fekvése: a Rába partján, mocsarak mellett található. Hasonló névadásra további példák: Fudér (FNESz.), Balatonfüred (FNF. 6–7, FNESz.), Sassad (TNyt. I. 253).
Nem zárható ki a településnév személynévi származtatása sem: egy nem adatolható *Fud, a fú közszóból -d kicsinyítő képzővel alkotott személynév is lehetett alapja (l. FNESz.: Fugyi).
Galambsokoró ’szőlős Győr vm. középső részén, Győr mellett D-re’ 1323/332 (Györffynél hibás évszámmal: 1323/323): Galambsokorou (Gy. 2: 623). L.: Sokoró.
A Sokoró dombságon lévő szőlőst jelöl, annak Galamb nevű birtokosára utalhat a helynév. E személynév a környéken [1237–40]-ből adatolt Golombus név (Fehértói 143, B. Lőrinczy, NytudÉrt. 33, 42–3) ‑s képző nélküli változatával, a m. R. Galamb-bal (1208/1359: Golomb, FNESz.: Galambod) egyezhet meg. Közszói eredete is feltételezhető: a szláv közvetítéssel átvett m. galamb fn.-ből (EWUng.) származhat.
Gönyû ’település Győr vm. K-i részén, Gyűdtől K-re’ 1222: Gueneu, v., 1224: Gunew, t., 1225: Gynu, v., *1227/ XVIII., 1227>354: Ganu, de v., v., *1227/XVIII.: Ganyu, de v., [1230 k.]> 353, [1237–40], 1244/333, 1268/347, 1300, 1324, 1325: Gunu, territ., v., p., 1244 Pp., 1270/378: Gunyu, v., de, 1325, 1326/406, 1333: Guneu, de, p., 1332/378: Gwnu, de, [1332 k. és u.]> 412: Gwnyw, de, p., +1239 [XIV.]: Gunyeu, p. Ma: Gönyű. (Gy. 2: 587).
Valószínűleg személynévi eredetű: egy a Gene/Juneh/Gyune (Fehértói 146), illetve a Geune személynevekkel rokon névre vezethető vissza. Kiss Lajos vizont szláv átvételnek tartja (FNESz.: Gönyű).
Kérdéses, hogy az 1227-es oklevélre visszamenő adatok Gönyű-re vonatkoznak-e, vagy talán hibás formát hoznak: az első szótag mgh.-ja nem lehetett a.
Az adatokban szereplő -eu ~ -ew végződések olvasata º (ebből később ő fejlődhetett monoftongizálódással), az -yu ~ -yw végződéseké Ï, a puszta ‑u-ké pedig ű, esetleg ü. Eszerint ezek a hangalakok éltek hosszú ideig egymás mellett, míg végül az Ï monoftongizálódásával létrejött ű kerekedett felül. 
Gúg ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ 1216, [1236 k.], 1334/XVIII.: Gug, de gen., p., *1233/[266–9]: Gvvg, de, 1267: Guug, de, t., 1330>332: Sug [ƒ: Gug], v. (Gy. 2: 588).
Magyar személynévi eredetű. A Gúg nemzetség birtoka volt (Gy. 2: 588–9; vö. Adatok II. 19), arról kapta nevét a falu. Az alapjául szolgáló személynév etimológiája ismeretlen.
Gulla ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől Ny-ra’ [1237–40]: Gulla, v. (Gy. 2: 589).
Személynévi eredetű. A szláv eredetű m. R. Gula (1279: Gula, FNESz.: Gulács) személynévnek felel meg. A l intervokális helyzetben történő nyúlására (Bárczi, Hgtört. 142) sok más személynévben is találunk példát, pl. Bala ~ Balla (l. FNESz.: Balla-völgy), Kilián ~ Gellén, Baló ~ Balló, Paló ~ Palló, Éliás ~ Illés (Kálmán 76–7) stb.
Gyánt ’település Győr vm. DK-i részén, Nelka mellett’ [1237–40]: Ganth, v. Ma: Gyánti dűlő (Gy. 2: 589).
Személynévi eredetű. Bizonyára a m. R. Gyán (1278: Gaan, FNESz.: Kötegyán) személynév -t kicsinyítő képzős változatából (Szóképzés 102–3) keletkezett. Ez a személynév ófrancia (vallon) eredetű lehet, vö. fr. Jean ’János’ (FNESz., i. h.).
Gyarmat ’település Győr vm. DNy-i részén, Mórichidától DK-re’ *[1153 k.]: Gormoth, pr., 1269/279/392: Gormath, p., 1271/279/392, 1279/392: Gyarmath, p. (Gy. 2: 589).
Az ómagyar Gyarmat törzsnévből keletkezett (FNESz., Adatok I. 35). Valószínűleg eredetileg Gyarmat törzsbeliek települését jelölte.
A korábbi o-s formák az első szótagban valószínűleg a hangok zártabb ejtését tükrözik – ti. az ótörök jorm™tï közszó lehet a név forrása. A 13. század végén jelenik meg a mai alsó nyelvállású változat is.
Gyermolt ’település Győr vm. középső részén, Győrtől DNy-ra’ 1321> 345/726, 1338: Germolth, de, p. (Gy. 2: 589).
Személynévből keletkezett magyar névadással. Az alapjául szolgáló személynév német eredetű, vö. ném. R. Germuod ~ Germuot személynév (FNESz.).
Az adatokban előforduló l hang valószínűleg téves visszaütés eredménye (vö. Bárczi, Hgtört. 159), analógia következtében. Ez a változás régi helyneveinkben is több esetben előfordult: Bobá(l)d, Radno(l)t, Herná(l)d stb. Az l betoldódása szó belsejében egy “hosszú mgh. + dentális msh. > rövid mgh. + l + dentális msh.” fejlődés eredményeként ment végbe (Nyirkos, Msh. 134–7).
Gyömörõ ’település Győr vm. D-i részén, Poktól DK-re’ 1358: Gemero, de, 1408>433: Gwmerew, p., 1425: Gewmerw, p. Ma: Gyömöre (Gy. 2: 589).
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév (erre mai adat: Gyömöre csn.) a személynévként és helynévként is egyaránt használatos ótörök kömür ’szén’ fn.-ből keletkezett; ez szerepel Gömör vármegye (FNESz.) nevében is.
Az 1358-as adatban szereplő o betű olvasata ő. Az alakokban szereplő mgh.-k olvasatához figyelembe kell vennünk, hogy igen késői forrásokban szerepelnek. Az ew betűkapcsolatot ebben az időben már nemcsak az º diftongusnak, hanem a belőle ekkorra már monoftongizálódott ő-nek, majd e hang rövid párjának jelölésére is használták (MNyT. 64). Valószínű tehát, hogy nem diftongusnak kell olvasni. Az utolsó adat végén szereplő w-t bizonyára ű-nek ejtették. Az ő ~ ű hangok erősen váltakoztak egymással a megye helyneveiben, l. pl. Gönyű, Gyűd.
Gyõr ’település Győr vm. középső részén, a Rába és a Rábca összefolyásánál’ [1064], [1210 k.], 1269: Geur, de, de v., 1111, 1113/249/410, [1118–31], 1137, 1138/329, 1146, 1150, 1156, 1157, 1176, 1177 k., 1179 Pp./Cod., 1183/226/270, +1183/326/363, 1192, 1198, 1198/226, 1199, 1199 Pp./Reg. Vat, 1199/227, 1199/XVIII., 1200, 1208/359, +1209, 1210, [1210 k.], 1212, 1214, 1215 Pp., 1216, 1217/ 412, 1218, 1219 Pp./Reg, 1220, 1221, 1222, 1223, 1223/228/243, 1224, 1226, 1226/229, 1227, 1228/229, 1228/305/ 361, 1230, 1232 Pp., 1238, 1239, 1240/318, 1244 Pp./Reg, 1255/331/ 418, 1262, 1273, 1298, +1135 [XIII.]: Geur[ensis] ~ [iensis] ~ [inum] ~ [inensis] castr., eccl. 1111/XIV., 1198, 1273, 1278 [1273-ra], +1111 [XIII.]: Geor[ensis] ~ [iensis] ~ [inum], [1142–46]: Gourin, 1157>226/367 e./ XV., 1226>367 e./XV.: Gewr[iensis], t., [1185]/Cod. Lat. XV., 1208 Pp., 1232, 1239, 1245, 1261, 1265, +1186 [1270 k.], 1276 [1273-ra]: Jeur[iensis] ~ [inum], eccl., 1209/395>409: Gywr-[iensi], castr., 1212, [1249–60]: Gevr, 1220/550: Geuru, de civ., 1226/XIII., 1234, 1247, 1261/411: Gevr[iensis], eccl., 1250/XVIII: Seur[ini] [ƒ: Geurini], [1256]: Gewr (Gy. 2: 590–4).
Bizonyára személynévből keletkezett magyar névadással (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév (1213: Jeur, 1221: Geur, FNESz.) annak a Győ személynévnek (1138/329: Geu, Fehértói 141) lehet az -r képzős származéka, amely Algyő és Felgyő utótagjában él tovább. Győr minden valószínűség szerint a vm. első ispánjának a neve volt (Gy. 2: 568).
Más feltevés szerint a helynév a m. R., N. gyűr ~ györe ~ györ fn.-vel tartozik össze, amelynek jelentése ’kisebb emelkedés sík területen, amely árvizes időkben is szárazon marad’ (Kálmán 139).
Kiss Lajos szerint nem meggyőző az a vélemény, hogy a ’gyűrű alakú erősség’-nek értelmezett Győr helynév a m. gyűrű közszó török előzményére megy vissza. Az is valószínűtlen, hogy egy ’átkelőhely’ jelentésű avar szóból (vö. ótör. joÛur-) származik (FNESz.).
A történeti földrajzban szereplő adatok közül csak azokat soroltuk fel a szócikkben, amelyek feltehetően a magyar Győr helynevet tükrözik. A Györffynél megadott adatok közül ugyanis igen sok a város latin Jaurinum nevét, illetve ennek latin (valamihez tartozást kifejező) ‑ensis melléknévképzős formáját hordozza. Ezeknek a szótárba való felvételétől eltekintettünk.
Gyõrszemere ’település Győr vm. D-i részén, Poktól K-re’ 1300>XIX.: Geur Zemere, p. (Gy. 2: 625). Szemerét (l. ott) így is említik.
A megkülönböztető szerepű Győr- előtag Győr közelségével kapcsolatos. Utótagjának etimológiáját l. Szemere.
Gyûd ’település Győr vm. K-i részén, Vének mellett’ [1237–40]: Guud, v., [1270 e.], 1329: Gewd, de, 1273: Geud, de (Gy. 2: 600).
Személynévi eredetű (FNESz.: Máriagyűd). Az alapjául szolgáló személynév (1138/326: Geudi, 1211: Gud, Fehértói 141, ill. 144) a Győ személynév (l. Győr) -d kicsinyítő képzős – esetleg helynévképzős (TNyt. I. 254) – változata.
Az adatok tanúsága szerint (Gy. 2: 601) ű-t és º-t tartalmazó változatok éltek egymás mellett. A 14. századi adatban szereplő ew ejtése már bizonyára monoftongizálódott ejtésváltozatot jelöl.
Gyűdiszentpéter 1404: Gyodizenthpeetur, p. ~ Gyudyzenpetur, p. (Gy. 2: 601).
A Gyűd helynév -i melléknévképzős formájából és a helyi templom védőszentjének nevéből alkotott mellérendelő összetétel. (Az -i képző ekkor már rögzült ebben a funkcióban, és elkülönült az -é birtokjeltől, l. TNyt. 210.) Eredetileg talán magának a templomnak a megnevezése lehetett, tulajdonképpeni értelme ’a Szent Péternek szentelt gyűdi templom’. A település ennek nevét vehette át metonimikus névadással.
Az adatokban szereplő gy betű olvasata valószínűleg [gy].
Hal ~ Hali ? ’település Győr vm. DNy-i részén, Poktól DK-re’ 1300> XVIII., 1337/338: Hol, de. Ma: Hali puszta (Gy. 2: 601).
Bizonytalan eredetű, l. MNy. 92: 371. Személynévből vagy – ami kevésbé valószínű – a m. hal közszóból eredhet. Az utóbbit kizárni látszik, hogy a közelben nagyobb vízfolyás vagy tó nincs. Hal személynévre sem a korai ómagyar korból, sem későbbről nem találunk adatot.
Mivel csak személynévi adataink vannak a helynévre (Ogasz de Hol), a mai nevet figyelembe véve felmerül a kérdés, hogy a helynév (Kiss Lajos véleményétől eltérően) nem Hali lehetett‑e eredetileg is, és nem csak az oklevelekben fordították-e le a végződést, melléknévképzőnek vélve azt. Ha ez a feltételezés helyes, a név végi -i bizonyára helynévképző lehetett.
Haraszti ’település Győr vm. Ny-i részén, Pok mellett’ 1234/392: Horosty, v., 1251/263/398: Horozty, de (Gy. 2: 601).
Közszói eredetű lehet, a szláv eredetű m. R. haraszt ’tölgy, tölgyes, bozót’ fn. ‑i helynévképzős származéka. A 13–14. században sok – addig képző nélküli – helynév bővült az -i képzővel, hangsúlyozandó tulajdonnévi minőségüket (TNyt. I. 255) – különösen érvényes ez többek között a térszínforma- és növénynevekből alkotott településnevekre (MNy. 45: 102). Hasonló helynévadásra példák: Harasztifalu, Dunaharaszti, Abaújharaszti, Egyházasharaszti (FNESz.) stb. A Dunántúlon különösen elterjedt volt a Haraszti helynév (vö. MNyTK. 183: 88).
Héder ’település Győr vm. ÉNy-i részén’ 1317: Heydreh, de. Ma: Hédervár. (Gy. 2: 601).
Hédervár-t ezen a rövidebb néven is említik egy esetben, személy megnevezésében (bővebben l. Gy. 2: 602). Ha ténylegesen használt helynévi forma volt, a Hédervár-ból keletkezhetett ellipszissel (Hoffmann 123), és az eredeti, hosszabb formával váltakozhatott (végül mindenesetre az kerekedett felül).
Az adat olvasata [hÄdrëh].
Hédervár 1330/356: Hedruhvar, de (Gy. 2: 601).
Hédervára 1314: Castrum Hedrici, de, 1330/356: Hedruhuara, pt. (Gy. 2: 601).
A ném. Hedrich személynévnek és a m. vár ’erősség’ fn.-nek (illetve annak ‑a birtokos személyragos változatának) a birtokos összetétele (FNESz.).
A Képes Krónika jövevénynévsora szerint Géza fejedelem a “Duna szigetét” (az Alsó-Szigetközt) adta Héder sváb vitéznek, akitől a Héder nemzetség ered. A településnév eszerint személynévi eredetű, első birtokosáról (Gy. 2: 601, Hedricus) kapta nevét.
A latin Castrum Hedrici szerkezet jelentése ’Hedric(us) vára’, bizonyára a megfelelő magyar helynév oklevélbeli fordítása. A mai Hédervára alak a m. Héder személynév analógiás hatására alakult ki.
Az u-t tartalmazó adatok olvasata [hëdrüh-] lehet.
Hegy ? ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától É-ra’ [1237–40]: Hag [ƒ: Heg] (Gy. 2: 622). Ság (l. ott) része.
Feltehetően hibás adatból Györffy által rekonstruált helynév, Ság másik neveként szerepel az oklevélben (l. ott).
Ha ez a javítás helyes, a helységnév közszói eredetű (a hegy ’földfelszíni kiemelkedés’ fn.-ből), a terület domborzatáról kapta ezt a nevet. Az ilyen típusú (ún. jelentéshasadásos) helynévadás magyarázatát l. Hoffmann 92–4. Lényege, hogy közszavak “állandó ráértéssel tulajdonnévvé válhatnak”.
Hekcse ~ Hecse 1. ’település Győr vm. középső részén, Győr mellett’ 1172, 1216 Pp./225 k., 1225 Pp./ Reg: Hecce, pr., v., 1234 Pp./240 k.: Hechcze, v., [1237–40]: Hegce, pr. ~ Hucche, v., 1282: Heche, t., +1222 [XVII.]: Hecse, p. 2. ’település Győr vm. DK-i határán’ [1237–40]: Heche, pr. (Gy. 2: 601).
Az 1. név puszta szn.-ből alakult magyar névadással, az alapjául szolgáló személynév a m. R. Hek (1211: Hecu, Fehértói 152) szn. -cse kicsinyítő képzőbokros származéka (l. MNy. 92: 371). Véleményünk szerint a helynév lehet a hegy közszó ilyen származéka is (l. alább). A későbbi adatokból ismert 2. név névköltöztetéssel keletkezhetett. Ez annál is inkább elképzelhető, mivel mindkettőt a pannonhalmi apátsághoz tartozó népek lakták (Gy. 2: 601), és így feltételezhetjük, hogy az egyik települést a másikból érkező telepesek hozták létre, szülőhelyükről nevezve el azt (Hoffmann 118–9, további ómagyar kori példák: Szempontok 12–3). Gyengíti ezt az elképzelést az a tény, hogy az 1. település névadatainak olvasata nagy valószínűséggel [hekcse], a 2. adatáé viszont feltehetően [hecse]. Elképzelhető tehát, hogy a két település neve etimológiailag nem függ össze. Valószínűbbnek tartjuk viszont azt, hogy a név belseji zárhang idővel kiesett, és az így keletkezett változat vált a 2. falu nevévé. Ez nem lenne szokatlan megfelelés, ti. B. Lőrinczy több példát is említ a gcs [kcs]/cs-féle megfelelésekre a mai magyar nyelvjárásokban, mint pl. a mi adatunkhoz hasonló hegycse  höcse (A magyar mássalhangzó-kapcsolódások rendszere és törvényszerűségei 221–2).
Himüd ~ Himud ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ 1005 k./+1001 [XII.]: Chimudi, v., [1093 k.]: Himudi, pr., [1237–40]: Hymud, v., pr., de (Gy. 2: 611). Nelka (l. ott) másik neve.
Bizonyára személynévi eredetű. A Heimudi/ Himudí (FNESz.: Himod) személynévnek felelhet meg. A személynév a m. R. Him szn. -d(i) kicsinyítő képzős származéka, vagy egy èimü közszóé (ez utóbbi esetben ellátottságot kifejező funkciójú is lehet a képző, l. hasonló helynévadás: Hímesháza, FNESz.). A èimü két különböző lexéma realizációja lehet (TESz.: hím1 ’a két nem egyike’, hím2 ’dísz’), ezek közül bármelyik szóba jöhet eredetként.
Mivel az első szótagban palatális mgh. található, valószínűsíthető, hogy az adatokban szereplő u-k olvasata ü. Egy másik, ugyanebből a személynévből alakult településnév viszont Hímod-nak hangzik (FNESz.), így u olvasat is elképzelhető.
A két korábbi alak a tővéghangzós ‑di kicsinyítő képzőt tartalmazza. Az első szótag i hangja bizonyára rövid (l. a hasonló településneveket is), a hím közszavakban a tővéghangzó eltűnése után nyúlik meg pótlónyúlással.
Hosszú ’település Győr vm. Ny-i részén, Kapi mellett’ 1241 [ƒ: 1261]/ 338: Huzzeu, t., 1325/338: Huzzyu, t., p. (Gy. 2: 602).
Melléknévi eredetű: a birtok hosszan elnyúló jellegére utalhat. Hasonló helynévadásra példa: Felső- és Vashosszúfalu, Hosszúhetény (FNESz.) stb. Mivel a puszta melléknévi eredetű helynevek meglehetősen ritkák, elképzelhető, hogy a Hosszú alak egy Hosszúföld (vagy Hosszútelek) jellegű helynévből fejlődött ellipszissel (Lőrincze 22). Puszta melléknév is alkothatott viszont az ómagyar korban helynevet; ezt analóg példák bizonyítják, pl. Kék (Mező–Németh 60).
Ikrény ~ Ikrány ’település Győr vm. Ny-i részén, Győrtől DNy-ra’ [1256]: Icran, de, 1310: Ikran, de, 1324: Ikren, p. (Gy. 2: 602).
Bizonytalan eredetű. A FNESZ. szerint talán a magyar iker közszó -n(y) képzős (Szóképzés 108) származékából keletkezett. Ha a helységnév egy ikrény közszóból jött létre (vö. TNyt. I. 204), akkor értelme ’kettős település’ lehetett; elképzelhető viszont személynévi áttétel is. Ez utóbbi lehetőséget erősíti az Echin helynév (TÖ., TNyt. I. 204; l. még FNESz.: Őcsény), amely az ëcs ~ öcs közszó származékából ered (vö. még: Écs); ez ugyanis az iker szóhoz szemantikai tekintetben igen közel áll (mindkettő a testvér hiponimája), és Ecsiny esetében csak személynévi származtatás jöhet szóba.
A korábbi adatokban a képző veláris mgh.-val kapcsolódik a magas hangrendű (csonka) tőhöz, ez viszont e képző kapcsán más esetekben is előfordul, vö. vékony stb. (TESz.).
Ikrénydomb ? ’föld Győr vm. Ny-i részén, Ikrény és Győr között’ 1271/ 295/XVIII.: Terendouil [ƒ: Icrendomb], t. (Gy. 2: 602).
Rontott alak. Megkülönböztető jelzős összetétel lehet – ez esetben a megkülönböztető szerepű előtag arra utal, hogy a föld Ikrény (l. ott) közelében terült el. Az utótag olvasata viszont erősen bizonytalan, ugyanis a korai ómagyar kori domborzati névi anyagban a domb igen ritka névelem, az EWUng. szerint legkorábban 1307-ből adatolható; Győr vármegye nem településnévi névanyagában pedig nem is fordul elő domb elemet tartalmazó helynév.
Összevetve Ikrény adataival feltűnik, hogy ott később, 1310-ben is vegyes hangrendűként szerepel ez a településnév, míg eszerint már 1271-ben magas hangrendűvé válhatott (bár igen rontott a rendelkezésünkre álló adat, mégis feltételezhetjük, hogy másolója az Icran a betűjét nem olvashatta e-nek).
Ilmár ’település Győr vm. DK-i részén, Asszony mellett’ [1237–40], 1319, [1332 k.]>412: Ilmar, v., de, p., [1237–40]: Ylmar, v. (Gy. 2: 602).
Személynévi eredetű (FNESz.). Az Ilmar (1219/550: Ilomar, Fehértói 168; 1335: Ilmar, FNESz.: Imár-kút) személynévből keletkezett magyar névadással.
Irény ~ Jurény ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől D-re’ 1257: Yren, t. ~ Yuren, t., 1262, 1263>361, 1361: Juren, t. Mai továbbélése nincs. (Gy. 2: 603). Irényföldeként (l. ott) is említik.
Bizonytalan eredetű, egy ismeretlen m. (talán szláv eredetű) személynévből származhat. Kiss Lajos az Iriny helynév esetében, amely történeti adatai (1219/550: Iuren, FNESz.: Iriny) alapján összevethetőnek látszik Irény-nyel, [ivreny] olvasatot feltételez, és ennek megfelelően magyarázza a helynevet. Ezt viszont Irény adataival nem tartjuk összeegyeztethetőnek.
A szóeleji ju-  i- váltakozás nem ismeretlen a magyarban, vö. juhász  ihász; helynevekben is előfordulhat, vö. Jolsva  Ilsva (FNESz.). A nazális nyújtó hatása (MNyT. 164–5) miatt a második szótagban hosszú é magánhangzó valószínűsíthető.
Irényfölde ’föld Győr vm. K-i részén, Örkénytől D-re’ 1346: Irenfelde, t. (Gy. 2: 603). Egy Irényhez (l. ott) tartozó földet, esetleg magát Irény-t így említik egyszer.
Helynévi eredetű: a megkülönbözető funkciójú Irény ~ Jurény helynévnek és az -e birtokos személyraggal ellátott föld ’megművelt határrész, birtok’ közszónak az összetétele. Értelme ’Irényhez tartozó birtok’.
Kajár ’település Győr vm. D-i részén’ 1086: Kyar, 1086, +1171 [XII/ XIII.], +1037/330 [1240 e.]: Quiar, v., t., pr., 1234: Cuyar, t., 1240: Quoyar, t., 1258: Kvyar, [1269]: Koyar, de, 1457: Kayar, p. (Gy. 2: 603).
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév a Kuiar (adat: 1249 k., FNESz.: Balatonfőkajár; vö. még: Szempontok 20) lehet. Ez Kiss Lajos szerint talán közszói eredetű, a kiált ige családjába tartozik.
Kapi ~ Kapuj ’település Győr vm. Ny-i határán’ 1209/395>409: Capi, t., 1241 [ƒ: 1261?]/338: Capy, de ~ Capuy, v., 1241 [ƒ: 1261?]/338, 1251/263/ 398: Kapuy, de, t., 1263/398: Kopuy, v., 1313: Kopui, de, 1325/338, 1337/ 338: Kapy, de (Gy. 2: 604). 
Közszói eredetű (vö. FNESz.: Rábcakapi). A m. kapu fn. -i képzős származéka. Az egykori határvédő gyepűrendszer megerősített átjárójára, kapujára utal. További példák a hasonló motivációjú helynévadásra: Kapi, Kapos, Kapuvár (l. FNESz.).
A szóvégen a képzővel kialakult ø kettőshangzó monoftongizálódhatott í-vé, majd rövidült (Kapø > Kapí > Kapi).
Kenézrekesze ’település Győr vm. D‑i határán’ 1258/352/436: Kenezrekezy (Gy. 2: 634). Szerdahely (l. ott) másik neve. Rekesze (l. ott) néven is említik.
A Kenéz személynévnek és az ‑i ~ ‑e birtokos személyraggal ellátott rekesz ’kerítés’ közszónak az összetétele lehet. Nevét bizonyára birtokosának, Kenéznek a Füzegy (ma: Bakony) patakon épített rekesztőjéről vehette (Gy. 2: 634).
[Keresztes] ? ’település Győr vm. középső részén, Nyúl mellett’ 1261/ 411: villa Cruciferorum, v. Valamelyik keresztes ház – talán a győri johanniták – faluja. (Gy. 2: 605).
Kérdéses, hogy a magyar Keresztes elnevezés élt‑e egyáltalán, mert csak latin adat maradt fenn az oklevelekben. A magyar név használatának feltételezését indokolja az a tény, hogy az oklevelekben szereplő latin v./t. Cruciferorum megnevezéseknek több esetben magyar Keresztes helynév felel meg (vö. Szempontok 12 és FNESz.: Keresztes, Keresztespuszta, Komlóskeresztes, Mezőkeresztes).
[Kis]csécsény ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ 1328> 364: Minor Chechen, p. ~ Minor Chethen [ƒ: Chechen], p. (Gy. 2: 584). Csécsény (etimológiáját l. ott) része.
A Csécsény helynév latin minor ’kisebb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
Kisécs ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalma mellett’ 1322>407: Minor Ech, v., 1323: Kys Ech, p. (Gy. 2: 585). Écs (etimológiáját l. ott) része.
Az Écs helynév latin minor ’kisebb’, illetve magyar kis megkülönbözető jelzős formája. Valószínűleg ténylegesen használták az összetett helynevet (nemcsak oklevélnév volt), ugyanis ma is él mint egy puszta elnevezése (Gy. 2: 587).
Kisfalu ’település Győr vm. D-i részén, Nyúl mellett’ 1323/332: Kysfalu, p., 1356: Kysfolw, v. (Gy. 2: 605).
Valószínűleg Nyúl falunak egy kisebb, a pannonhalmi apátsághoz tartozó részéből önállósult (Gy. 2: 605). A kis- előtag a falunak viszonylagosan csekély kiterjedésére, méretére utal.
[Kis]kulcsod ’település Győr vm. ÉK-i részén, a Csilizközben’ 1282/283, 1283: Minor Kulchud (Gy. 2: 606). Kulcsod (etimológiáját l. ott) része.
A Kulcsod helynév latin minor ’kisebb’ megkülönbözető jelzős formája.
[Kis]pér ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől D-re’ 1257: Minor Peer, v. (Gy. 2: 617). Pér (etimológiáját l. ott) része.
A Pér helynév latin minor ’kisebb’ megkülönbözető jelzős formája.
[Kis]teke ’település Győr vm. DNy-i részén, Mórichida mellett’ 1251/ 263/398: Teke Minor (Gy. 2: 638). Teke (etimológiáját l. ott) része.
A Teke helynév latin minor ’kisebb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
Kóny ’település Győr vm. Ny-i határán, Csécsénytől ÉNy-ra’ 1220, 1228/ 491: Coun, v., t., 1228/491: Con, v. (Gy. 2: 605).
Két magyarázata is lehetséges. Ha magyar névadással személynévből keletkezett, az alapjául szolgáló személynév (FNESz., 1368: dicti Kon) szláv eredetű. Származhat viszont szl. helynévből is (FNESz.), eszerint idegen névadású.
Koroncó ’település Győr vm. Ny-i részén, Csécsénytől K-re’ 1207 Pp.: Curmzwe. Ma: Koroncó. (Gy. 2: 606).
Valószínűleg az iráni mohamedán khorezmi nép török *qorumsi nevéből alakult helynév (Gy. 2: 606, Adatok I. 17). Hogy lakói tényleg mohamedánok lehettek, azt támogatja “pogány” viselkedésük is: az oklevél szerint szerzeteseket bántalmaztak.
Felmerült annak a lehetősége is, hogy a Koroncó helynevek esetében elhomályosult összetétellel van dolgunk, amelynek előtagjában a személynévként (1211: Corom) is alkalmazott m. korom ’égés következtében keletkezett finom por’ főnév, utótagjában pedig a m. R. aszó ’szárazpatak, időszakos vízfolyás’ fn. rejlik (FNESz.). Az eszerint végbement sz > c affrikálódásra számos más példát is ismerünk helyneveinkben (FNF. 5). Hasonló összerántódás következett be a Kajászó (< Keve + aszó) helynévben is (FNESz.). További példák: FNF. 27–8. Tovább támogatja a feltevést, hogy Győr vm.-ben adatolhatók nagyon közeli időből aszó elemet tartalmazó földrajzi nevek: 1258/352/436: Zeulenozo [ƒ: Zeuleuozo], határpont Patos határában (Szőlőaszó ?), Gy. 2: 615; valamint 1210 k.: Cacyka ozv, Écs melletti négy szőlő neve (4 vineas que vocabulo nuncupantur Cacyka ozv, prope v-m Ecy), Gy. 2: 585. Ez ellen az etimológia ellen szól viszont az a meglehetősen nyomós érv, hogy viszonylag nagyszámú Koroncó nevű településről tudunk (az Adatok I. hét ilyet sorol fel, i. m. 17), amelyek mindegyikét (elsősorban szemantikai okokból) ezen a módon lehetetlenség megmagyarázni.
Az adat pápai regestrumból való, ezért erősen hibás formát ad.
Kos ’település Győr vm. Ny-i részén, Pogona mellett’ 1270/272: Kus, p. (Gy. 2: 606).
Személynévi eredetű. A m. R. Kos (1138/329: Kosu, Fehértói 194) személynévből származtatható. A személynév előzménye a török eredetű m. kos ’a juh hímje’ fn.
Kozmatelke ’föld Győr vm. K-i határán, Gönyű mellett’ [1332 k.]> 412: Kozmatelke, p. (Gy. 2: 606).
A Kozma (Cuzma, Fehértói 99–100) személynévnek és az -e birtokos személyraggal ellátott telek ’megművelt határrész’ jelentésű közszónak az összetétele.
Köbölkút ’település Győr vm. D-i részén, Szerdahely mellett’ 1258/352/ 436: Kubulkuth, 1438, 1457: Kwbwlkwth, m., fons (Gy. 2: 635). L. Szűz.
Közszói eredetű helynév. A m. köbölkút fn. jelentése ’olyan kút, forrás, amelynek gödrét korhadt, odvas belű, vagy kivájt – mindkét végén nyílt – fatönkkel, ún. köböllel bélelték ki’ (FNESz.: Érköbölkút). Számos Köbölkút helynév keletkezett a korai ómagyar korban. Ezeken kívül is nemegyszer előfordul, hogy kútról neveznek el területet vagy települést metonimikus jellegű névalkotással (Hoffmann 104).
Kövesd ’település Győr vm. Ny-i részén, a Rába mellett’ 1324/392, 1324> 361: Kwesd, p. (Gy. 2: 606).
Közszói eredetű (FNESz.). A köves melléknév -d képzős származéka. Bár a ‑d eredetileg ellátottságot fejezett ki (Szóképzés 102–3), az -s képzős szavakhoz bizonyosan helynévképzőként csatlakozott, ezekben ugyanis az ellátottságnak volt már kifejezőeszköze (az -s), és újabbra nem volt szükség (TNyt. I. 252). A helynév (jelentéstani okokból) elsődlegesen valószínűleg mikrotoponima lehetett, ebből metonimikusan tevődhetett át az elnevezés az illető helyen létrejött településre; a -d képző éppen helységnévi jellegét hangsúlyozandó kerülhetett a névbe.
Az adatok olvasata valószínűleg a hiátusos [küesd] lehet (ehhez vö. a mai kies melléknév, amely ugyancsak a kő ~ kű szó származéka, EWUng.), de l. még Szava.
Kulcsod ’település Győr vm. ÉK-i részén, a Csilizközben’ 1251/281: Colchud, v., 1251/281, +1252 [1270]: Kulchud, v., 1266/270/499: Kulchwd, v., 1268/347: Culchud, v., 1321/ XVIII.: Kulchuld, p. (Gy. 2: 606). Része: Kiskulcsod (l. ott).
Valószínűleg idegen (szláv) névadással keletkezett helynév -d helynévképzővel bővített változata. A szl. helynév a kljuc ’folyókanyar, folyókanyarban lévő terület’ közszóból keletkezett (FNESz.). Ezt az etimológiát alátámasztja, hogy a település a Csilizközben található, ahol több feltételezhetően szláv eredetű helynévvel találkozunk.
Keletkezhetett a szláv eredetű magyar kulcs közszóból is, ha feltesszük, hogy ennek volt ’folyókanyar stb.’ jelentése, amely mára nem maradt fenn.
Luzsány ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalma közelében’ 1216 Pp./225 k.: Luzan, v., 1225 Pp./Reg: Luçan, v. (Gy. 2: 607).
Pápai regestrumokból való mindhárom adat – ezeket valószínűleg egymásról másolták –, így nem teljesen megbízható a forrás. Ma ilyen helynévről Győr megyében nem tudunk.
A helynév feltételezhető olvasata Luzsány, valószínűleg szláv névadással keletkezett. A eredeti szláv helynév közszói eredetű, tkp.-i értelme ’berekben, réten lakók’. Ma Szlovákiában több hasonló eredetű településnevet ismerünk (FNESz.: Luzsány, Long, Bánluzsány).
Malomsok 1. ’település Győr mellett’ 1271/295/XVIII.: Malomsok, t. 2. ’település Győr vm. DNy‑i szögletében’ 1325: Mulunsuk (Gy. 2: 607).
Közszói eredetű, magyar névadással keletkezett. A magyar malom ’gabona őrlésére szolgáló berendezés’ és a sok ’falu’ közszavak jelöletlen jelentéssűrítő összetétele, tkp.-i jelentése ’olyan falu, amelynek malma van’.
Az 1325-ös adat olvasata bizonyára [molonsok] lehet. Az n-es leírás talán a nazális kiejtésbeli részleges hasonulását tükrözi; de magyarázható a malom szó m. R. molon változatával is (amelyből pl. a molnár szó is ered, vö. EWUng.: malom, molnár).
Markota ’település Győr vm. Ny-i részén, Kapitól DK-re’ 1222: Morgata, v. ~ Morgota, pr., 1228/491: Marchytha, 1328>364: Markata, p. (Gy. 2: 608).
Személynévi eredetű (FNESz.), az alapjául szolgáló személynév nagy valószínűséggel szláv eredetű (l. szb.-hv. Markota szn.).
A legkorábbi adatok (1222) zöngés g, a későbbiek zöngétlen k msh.-t tartalmaznak. A mgh.-k az adatok alapján igen gyakran váltakoztak; az 1228-asban található y talán i-t jelölhet, bár az egyszeri előfordulás miatt másolási hibára is gyanakodhatunk.
Medve ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ +1252 [1270], 1338: Medwe, v., p. (Gy. 2: 608).
Személynévi eredetű, a magyar Medve személynévből (1138/329: Medue; 1232: Medue, FNESz.) származik. Ennek forrása a m. medve ’egyfajta nagy erdei állat’ főnév.
Megyer 1.–2. ’települések Győr vm. középső részén, Győrtől D-re’ Chron. Saec. XIV., [1330 k.]>367, 1348>368, 1352>368, 1368: Meger, v., p., 1368: Megere, t. (Gy. 2: 608). A délebbi Megyert Szőllősmegyernek (l. ott), az északibbat Nagymegyernek (l. ott) is nevezték.
Megyeri 1355>368: Megery, p. (Gy. 2: 608).
Az ómagyar Megyer törzsnévből keletkezett (FNESz., Adatok I. 33–4). Bizonyára Megyer törzsbeliek települését jelölte. A Megyeri helynév ennek valószínűleg a hasonló helynevek analógiás hatására ‑i helynévképzővel bővült változata.
Ménfõ ’település Győr vm. D-i részén, Győrtől DNy-ra’ [1237–40]: Menfy, v., [1283 k.], 1311: Menfeu, 1321>345/726: Menfeü, p., Chron. Saec. XIV.: Menfew (Gy. 2: 609).
Közszói eredetű. A mén ’csődör’ és a fő ’fej; kezdet’ összetétele. Eredetileg egy dombra (metaforikus elnevezéssel, formai hasonlóság alapján) vagy a ma Csanak-nak (régen talán Mén-nek) nevezett dombsor kezdetére vonatkozhatott; hasonló névadást l. Kálmán 167: Lófejek ’dombos erdő’. A helynevet metonimikus névátvitellel (a közelében levő dombról) alkalmazták a településre (vö. Hoffmann 106). Megjegyzendő, hogy az a típusú névadás, amikor emberi, illetve állati testrészneveket használnak hegyek és dombok részére, igen gyakori jelenség, a legtöbb nyelv földrajzinév-kincsében megvan (Nyárádmente 26).
Az [1237–40]-es adatban szereplő y ejtése (a többi adatban szereplő º hangokkal szemben) bizonyára í vagy é. Gondolhatunk viszont arra is, hogy rontott alak, és itt is diftongust jelölő betűkapcsolatnak kellene szerepelnie.
Mérges ’település Győr vm. Ny-i részén, Csécsény mellett’ 1291/295, 1295: Merges, t. (Gy. 2: 609).
Valószínűleg közszói eredetű (FNESz.). A településnév a m. méreg ’mérgező anyag’ fn. -s képzős (Szóképzés 107–8) származékából való. Elsődlegesen olyan területre vonatkozhatott, amelyen a legelő állatok számára káros növények teremtek (tehát mikrotoponima lehetett); ebből alakulhatott később másodlagosan a településnév. Hasonló névadásra példa: FNESz.: Pusztamérges.
Nem zárható ki azonban személynévi származtatása sem, vö. FNESz., 1360: Michael dictus Mergus ragadványnév, amely a méreg közszó ’harag, düh’ jelentésével függ össze. Ez a személynév lelhető fel bizonyára a Mérgesvágása helynév előtagjában is (FNESz.).
Mikod ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától ÉK-re’ [1237–40]: Mycud, v. (Gy. 2: 609).
Személynévi eredetű. Az alapjául szolgáló személynév (1234/550: Mycud, Fehértói 229) a Mik (Mic, Mich, Fehértói) személynévnek -od kicsinyítő képzőbokorral ellátott változata. A Mik a Miklós személynév egy szótagos csonkult alakja; származékai a korai ómagyar korban igen gyakoriak voltak (Fehértói: Mica, Micou, Micu stb.).
Mindszent ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától ÉK-re’ 1306: Mendzenth, de, 1324/357>358: OOSS v., 1330>332: Mendscenth, de (Gy. 2: 609).
Közszói eredetű. A mind ’összes’ határozatlan számnév R., N. mënd változatából és a szent közszóból alkotott mennyiségjelzős összetétel (TNyt. 546). A falut a mindenszentek tiszteletére épített templomáról nevezték el (FNESz.). Ez igen gyakori településnév, vö. Bogád-, Csehi-, Csonka-, Felső-, Garam-, Jászó‑, Mátramindszent stb. (FNESz.).
Mórichida ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ 1242, 1294/300/XIV–XV., 1320/633: Pons Mauritii, 1251/263/398: Mauruchhida, t., 1263/398: Mouruchhida, p., 1287: Moruchyda, [1280–90]/XIII–XIV.: Morricidia, dioc. ~ Movrcida, dioc., [1280–90]/506: Mowricida, dioc. (Gy. 2: 609). Említik Rába néven is.
Pok nb. Nagy I. Móricról nevezték el így, aki a Rábán hidat létesített. Az építtető nevéből (Móroc, vö. 1213/550: Moruc, Fehértói 242; illetve ennek változatából, a Móric névből, vö. 1216/ 550: Mauric, FNESz.: Mórichida) és az ‑a birtokos személyraggal ellátott magyar híd közszóból alkotott birtokos összetétel. A helynév metonimikus névátvitellel kapta nevét, az építmény > hely változási típusba illeszkedve (Hoffmann 105). Hasonló névadás: Andráshida (FNESz.).
A fenti Morricidia, Mowricida, valamint a Movrcida változatok alapján Mórichida > Móricida > Mórcida változási folyamatot rekonstruálhatunk, amelybe illeszkedik a ma használt N. Morcida változat is (vö. Lip.: Mortzida g., Gy. 2: 610). A -hida utótagú összetett nevekben gyakran lép fel ilyen (deetimologizációs jellegű) név belseji mássalhangzóvesztés, amelynek következtében (majd összerántódással, vö. FNF. 27) alakultak az említett formák is; hasonló változási folyamatot figyelhetünk meg a Bodhida > Batida, Henchida > Hencida nevek történetében is (FNF. 22–3).
Moson ~ Mosony ’település Győr vm. DNy-i részén, Pok mellett’ 1234/ 392, 1287: Musun, v., -iensis, 1337: Musuny, p. (Gy. 2: 610).
Valószínűleg a mosoni várhoz tartozó népek éltek rajta, s nevét innen kaphatta (Gy. 2: 610). Annak neve Kiss Lajos szerint valószínűleg szláv eredetű, etimológiai jelentése ’mocsári vár’ (FNESz.). Vig István – hangtani és jelentéstani megfontolásból – elveti ezt a származtatást (MNy. 96: 65), és a helynevet a latin ma(n)sione fn.-alakkal hozza kapcsolatba (a lat. mansio ’telek’ közszóból), amelyet egy szláv Mošun helynév közvetíthetett.
Az adatokban szereplő magánhangzók olvasata valószínűleg a mainál zártabb u, de lehet o is. Legalábbis az 1337-ből való adatban (de esetleg már a korábbiakban is) palatális nazálist feltételezhetünk a szó végén, amely az eredetibb dentális n-ből keletkezett palatalizálódással. Az ny-es névváltozat maradhatott fenn a későbbi Mosonyi családnévben (RMCsSz.). Az 1337-es alakban szereplő y viszont -i helynévképző is lehet.
[Nagy]csécsény ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ 1328>364: Maior Chethen [ƒ: Chechen], p. (Gy. 2: 584). Csécsény (etimológiáját l. ott) része.
A Csécsény helynév latin maior ’nagyobb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
Nagyécs ’település Győr vm. DK-i 
részén, Pannonhalma mellett’ 1266/ 270/499: Nagh Ech, v., 1296, 1299: Maior Eech, v., 1322>407, 1325, 1329: Maior Ech, de v., v., 1323, 1323/332, 1327, 1332: Nog Ech, p., 1327>407, 1332/362: Nogech, p. (Gy. 2: 585). Écs (etimológiáját l. ott) része.
Az Écs helynév nagy, illetve latin maior ’nagyobb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
Nagymegyer ’település Győr vm. középső részén, Győrtől D-re’ +1252 [1270]: Maior Meger, v., 1266/270/ 499: Maior Megyer, 1299>371: Nog ø meger, t. (Gy. 2: 608). Etimológiáját l. Megyer.
A Megyer helynév nagy, illetve latin maior ’nagyobb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
[Nagy]pér ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől D-re’ 1257: Maior Peer, v. (Gy. 2: 617). Pér (etimológiáját l. ott) része.
A Pér helynév latin maior ’nagyobb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
[Nagy]teke ’település Győr vm.  DNy-i részén, Mórichida mellett’ 1251/263/398: Teke Maior (Gy. 2: 638). Teke (etimológiáját l. ott) része.
A Teke helynév latin maior ’nagyobb’ megkülönbözető jelzővel ellátott formája.
Negyven ’település Győr vm. É-i részén, Kulcsod mellett’ 1251/281: Negeuen, v., 1266/270/499, +1252 [1270]: Negewen, v. Ma: Negyvendi major. (Gy. 2: 610).
Közszói eredetű. A m. negyven ’40’ számnévből keletkezett (EWUng.: negyven). Györffy szerint “galgóci (szolgagyőri) várnépek [...] és királyi szekeresek (curriferi) lakták; eredetibb beosztásuk idején bizonyára negyvenen” (Gy. 2: 610). A település házainak számáról való névadásra számos példa ismeretes, pl. FNESz.: Negyvenszállás, Hatvan, Hetesváros, Tizenháromváros stb. A tőszámnevekkel alakult magyar helynevekről részletesebben ír Szendrey Ákos (MNy. 30: 297–8).
E számnév használatos lehetett személynévként is, de a m. R. 1326/373/ 410: Neguan személynév nem feltétlenül belőle, hanem esetleg a szláv nyelvekből származtatható (FNESz.).
Az adatok valószínűleg még tartalmazzák a később a két nyílt szótagos törvény alapján kiesett második szótagbeli magánhangzót.
Nelka ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ 1216 Pp./ 225 k., 1225 Pp./Reg: Milaca, v., [1237–40], 1245: Nelka, v. Hímedként is említik. Ma: Nyalka. (Gy. 2: 611).
Az elsődlegesnek látszó n kezdetű névváltozat személynévből keletkezett magyar névadással. Előzményéül -ka kicsinyítő képzőbokorral kiegészült Nel-féle személynév szolgálhatott (l. FNESz.: Nyalka, szb.-hv. Nelko, Nelka szn.-k). A mai Nyalka alak a m. nyalka ’csinos, daliás’ melléknév analógiás hatására alakulhatott ki. A Nelka helynév az említett névszóval bizonyosan nem hozható kapcsolatba; ez egyrészt időrendi (az EWUng. a nyalka első előfordulását a 16. sz.-ból hozza), másrészt hangtani érvek folytán (ti. a nyalka a nyal ige származéka) teljesen kizárható.
A pápai regestrumok adata (a második oklevélbe bizonyára az elsőből lett másolva) rontott alak lehet.
Nelkasokoró ? ’szőlős Győr vm. DK‑i részén, Nelka mellett’ 1231: Nylka Socrou (Gy. 2: 623).
A Szentmártoni hegyet is nevezték Sokoró-nak, nemcsak a ma így nevezett hosszabb dombvonulatot. A Nelkasokoró helynév ennek a hegynek a Nelka melletti oldalát, illetve az odatelepített szőlőst jelölhette.
Az adatban szereplő y valószínű olvasata ë, de lehet az egy fokkal zártabb i is. A névadat a Sokoró név Sokró változatát tartalmazza (l. Sokoró).
Néma ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ 1220/550, [1237–40], 1262, 1300, 1306, 1324/ 357>358, 1330>332, 1332/362: Nema, v., de (Gy. 2: 611).
Személynévi eredetű (FNESz.). A m. R. Néma (1283: Nemam [latin accusativus alak] személynév, FNESz.: Néma; továbbá l. Kálmán 85) személynévből származik. Ez a m. néma ’beszélni nem tudó’ melléknévből alakult.
Novák ’település Győr vm. ÉNy-i részén, Hédervár mellett’ 1210: Nouac, t., [1271]: Noak, t., 1284: Nowak, p., 1325>489/XVI.: Noah (Gy. 2: 611).
Talán szláv névadással keletkezett, a szláv ’új telepesek, újak’ értelmű közszóból (hasonló szláv helynév pl. FNESz.: Mátranovák, szb.-hv. N$v#k). Lehet azonban személynévi eredetű is, vö. Novák személynév (1389: Novak, FNESz.).
A Noak és Noah adatok olvasata hiátusos forma (Noák) lehet, de ehhez l. Szava (valamint MNy. 46: 39).
Nyúl ’település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától ÉNy-ra’ 1086: Nulu, v., [1237–40], [1315 k.]: Nul, v., pr., +1037 [1240 k.]/330, 1240/318: Nuul, v., pr., 1266/270/499, +1252 [1270]: Nwl, v., 1323/332: Nyul, p. (Gy. 2: 613). Várasnyúl (l. ott) néven is említik.
Végső soron közszói eredetű (a m. nyúl ’egyfajta rágcsáló’ állatnévből), valószínűleg (mivel toldalékolatlan forma) személynévi áttétellel keletkezett, vö. 1312: Nicolaus dictus Nyul személynév (OklSz. 703).
Az első (1086-os) adat végén álló u talán tővéghangzót jelöl (egy hasonló adatot szerepeltet az EWUng. is).
Nyulas ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától ÉK-re’ 1186/ 240 k., 1222, [1237–40], 1262, 1270/ 390, 1271, 1278, +1137 [XIII.]: Nulos, t., v., terr., 1288>355: Nyulas, t. (Gy. 2: 613).
Bizonyára közszói eredetű (FNESz.). A m. nyúl ’egyfajta rágcsáló’ közszóból keletkezett ‑s ellátottságot kifejező képzővel (Szóképzés 107). Arra vonatkozhatott, hogy az így nevezett földterületen feltűnően sok nyúl élt, tehát elsődlegesen mikrotoponima lehetett. Ezt a helynevet alkalmazták később az itt létrejött település megnevezésére. Hasonló településnevek: Nagynyulas, Öreg-Nyulasom stb. (FNESz.).
Nem kizárt a személynévi eredet sem: a Nyúl alatt említett személynév ‑s képzős származéka (1138/329: Nulos, Fehértói 254) is lehet a forrása. A képző funkciójára többféle magyarázattal szolgál a szakirodalom. Lehet kicsinyítő képző, ez esetben a névadás indítéka az állathoz való hasonlóság – ’gyors vagy félénk, mint a nyúl’ – lehetett (B. Lőrinczy, NytudÉrt. 33, 35). Kázmér viszont úgy véli, hogy a személynév értelme tkp. ’nyulász’ (RMCsSz.).
Oltva ’település Győr vm. É-i határán, a Csilizközben’ 1250, 1252, 1264, 1309: Oltua, v. Ma: Ótva. (Gy. 2: 614).
Talán szláv névadással keletkezett. Később Olcsva alakváltozatát is említik több esetben (1443, 1482, 1500: Olchwa, Kázmér, Alsó-Szigetköz 53–54). Ez alapján kapcsolatba hozható a szabolcs-szatmári Olcsva településnévvel (FNESz.), amely szláv eredetű (vö. cseh Olšava helynév), tkp.-i jelentése ’égerfával benőtt hely’. Mivel az éger tipikusan folyóparti ligetekben, égerlápokban, különösen a Duna és a Rába mentén nő (TermtudLex.), így ez az etimológia elképzelhető.
Az adatok valószínű olvasata Oltva; Kázmér szerint talán ebből a helynévből származik az Oltai csn. (RMCsSz.). A t ~ cs ingadozás ebben a korban igen elterjedt volt. A cs-s alak 15. századi felülkerekedése talán a Olcsva elemet tartalmazó magyar településnevek analógiás hatásával is magyarázható.
Osztorgatõ ’település Győr vm. É-i részén, Győr mellett’ 1337: Vzturgatw, p., 1339: Ustragatheu, p., 1341, [1341 u.?]>412: Oztorgathw, p. Ma: Esztergető. (Gy. 2: 587).
A szláv eredetű m. *Osztorga pataknévnek és a m. tő ’torkolat’ fn.-nek jelöletlen birtokos összetétele. Egy hamis 1231. évi határleírásban említik a Sztriga-vizet, amelynek torkolatára (tövére) utal e helységnév (Gy. 2: 587). Ez valószínűleg későbbi, a 16. századi Isztergatő helynévből a hamisítók által visszakövetkeztetett adat. A patak eredeti neve szláv névadással keletkezett, a struga ’vízfolyás’ közszóból (Kázmér, Alsó-Szigetköz 49).
A szláv tulajdonnévhez képest a magyar alakokba ejtéskönnyítő inetimologikus magánhangzó (ún. előtéthang, vö. Nyirkos, Mgh. 29–30, valamint FNF. 9–10) iktatódott be a szó elejére, valamint a szó belsejébe is, bár az utóbbi helyzetben hangátvetés is történhetett. A helynév eredetileg u magánhangzókat tartalmazott, ezek nyíltabbá válással alakultak o-vá. A későbbi fejlődés során elhasonulással kialakult a vegyes hangrendű változat, majd – hangrendi kiegyenlítődéssel és talán az Eszter személynév, illetve az esztergár, eszterga közszavak analógiás hatására – a mai magas hangrendű forma.
Örkény ~ Örki ? ’település Győr vm. K-i részén, Győrtől K-re’ [1237–40]: Orky, v., 1257, [1258]/259,1259, 1282: Eurken, v., de, 1286: Eurkyn, +1222 [XVII.]: Vrken, de (Gy. 2: 614).
Személynévi eredetű (vö. 1150/[XIII–XIV.]: Urcun, 1280: Vrkun, FNESz.: Örkény). Az alapjául szolgáló személynévhez l. talán csag. ärkin ’szabad, szabados, szertelen’. További példákat erre a helynévre l. Adatok I, 67.
Az [1237–40]-ből való adat a többitől eltér, a szó feltételezett etimológiájába nem illeszthető be, és csupán egyetlen alkalommal fordul elő; ezek alapján rontott forma lehet.
Örs ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ [1237–40]: Vrs, de gen., 1252: Uruz, v., 1257: Yrus, v., [1283 k.]: Urs, v. Feltehetően Örs nemzetségbeliek lakhelye. (Gy. 2: 614). Örsmoson-nak, ill. Örsmosoná-nak is említik.
Nemzetségnévi eredetű, a magyar Örs nemzetségnévből származik (egyesek ezt törzsnévnek minősítik, l. Adatok I, 39). Feltehetően Örs nembeliek lakhelyét jelölte (Gy. 2: 615).
Az 1252-es és 1257-es oklevelekben szereplő formák inetimologikus hang beiktatódásával keletkeztek, olvasatuk Ürüs lehet; ez a névváltozat rögzült bizonyára az Örös és a Sajóörös helynevekben (FNESz.), illetve őrződött meg az Örössi csn.-ben (RMCsSz.); Kiss Lajos ezeket a neveket nyújtott alakoknak nevezi, vö. FNF. 25–6). Az Yrus formában szereplő y bizonyára i-t jelöl, amely a szó eleji ü hang delabializálódásával jött létre. Elképzelhetőnek látszik viszont az is, hogy az adat olvasata [ürös], és az y a második szóban szereplő (u-val jelölt) ö-höz képest zártabb labiális ü-t jelöli (esetleg íráshiba folytán).
Örsmoson ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától K-re’ 1332: Wrsmusun, p. (Gy. 2: 615).
Valószínűleg a m. Örs és Moson helynevekből alkotott mellérendelő összetétel. (A név második tagját Györffy szerint ugyanis onnan kapta, hogy mosoni várbirtok terülhetett el itt; l. még Moson.)
Örsmosona 1332: Wrsmusuna, p. (Gy. 2: 615).
Az Örsmoson helynévből keletkezhetett tulajdonképpeni funkció nélküli birtokos személyraggal való bővüléssel analógiás hatásra (Hoffmann 135–6), vagy fordítva, az alakult az Örsmosoná-ból a személyrag elvonásával. Az eredeti és a bővült alak párhuzamosan él egymás mellett, nem szorítják ki egymást.
Pakos ’település Győr vm. Ny-i részén Csécsénytől K-re’ 1234/392, 1269/279/292: Pakus, v., 1251/263/ 398: Pak [ƒ: Pakus] (Gy. 2: 615).
Valószínűleg személynévi eredetű, etimológiája azonos lehet a Paks hely-névével (l. FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév (1224: Pacus, FNESz.: Paks) a m. Bakos (1138/329: Bacus, uo.) személynév változata lehet.
Pátka ’település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától DNy-ra’ 1258/ 352/436, 1323/332: Patka, de p., 1258/352/436: Potka, pr. (Gy. 2: 615).
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév az ómagyar Pot személynév (l. Patos) -ka képzőbokros (Kálmán 64) származéka. Ma is létezik Patka családnév (és vö. RMCsSz.: Patka).
Patos ~ Patas ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ 1268/347: Pothouch, v., 1270, 1272, 1276 Pp.: Potos, t., v., 1276: Patas, t., 1305: Pothos, p., 1327: Pothus, p. Ma: Csilizpatas. (Gy. 2: 615).
Személynévi eredetű. A m. R. Patos (1210: Potus, FNESz.: Patosfa) személynévből keletkezett. Az a német eredetű m. R. Pot személynév (l. FNESz.: Pat) -s kicsinyítő képzős (Szóképzés 107) változata. Az 1268/ 347-es oklevélben szereplő adat (olvasata: Potêcs) ugyanennek a névnek változata, csak az ‑s képző helyett -ócs képzőbokrot (Szóképzés 116) találunk; a későbbiekben a helynévben végződéscsere (FNF. 41) mehetett végbe. Megjegyzendő, hogy a Pat ~ Pot személynév igen elterjedt lehetett az ómagyar korban, és meglehetősen sok változatban élt. Erre utal a RMCsSz.-ban szereplő igen nagyszámú származék családnév.
Az 1276-os oklevélben szerepel először olyan adat, amelynek olvasata biztosan Patas. Ez a [potos] ejtésből nyíltabbá válással alakult ki, mellette sokáig élt még a zártabb ejtésű változat is.
Páznán ~ Páznám ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalma mellett’ [1237–40], 1278: Poznan, v., de, 1253, 1278, 1323, 1327, 1327/332, 1328, 1329, 1330, 1332, 1332/362: Paznan, t., de v., p., v., 1270/390, 1271: Posnem, v., 1327/332, 1329: Paznam, p. (Gy. 2: 616).
Személynévi eredetű, a szl. eredetű Poznan személynévből ered (1165 k.: Poznan, FNESz.: Pázmánd). (A eredeti szláv személynév tkp.-i értelme ’az, akire ráismertek’.) A német eredetű Pazaman szn.-vel a nazális különbsége miatt valószínűleg nem áll kapcsolatban. További hasonló helynevek listája: Adatok I, 30.
Az [1237–40] és 1278-as oklevelek az archaikusabb Poznan változatot tartalmazzák, ennek nyíltabbá válása már a 13. század második felében megfigyelhető. A Páznán névváltozatból n > m elhasonulással (FNF. 9) alakultak ki a későbbi Páznám alakok. Az 1270/ 390 és 1271-es oklevelekben szereplő e grafémák talán hibás másolással magyarázhatók.
Páznánsokoró ’szőlős Győr vm. DK‑i részén, Páznán mellett’ 1253: Paznan Sukoro (Gy. 2: 623).
A Szentmártoni hegyet is nevezték Sokoró-nak, nemcsak a ma így nevezett hosszabb dombvonulatot. A Páznánsokoró helynév ennek a hegynek a Páznán falu melletti oldalát, illetve az odatelepített szőlőst jelölhette. L. még: Sokoró.
Péc ’település Győr vm. D-i részén, Kajár mellett’ [1237–40], 1240, 1308, 1311, 1324, 1326, 1329, 1329>433, 1330: Pech, v., de gen., de, 1240, 1271, 1274, 1275, 1283, 1287, 1290/ 291, 1295, 1296/433, 1302>347, 1307, 1309, 1317, 1322, 1323, 1324, 1326, 1327: Peech, de gen., de, p. (Gy. 2: 616–7). A Péc nemzetség származáshelye.
Személynévi eredetű, vö. 1220/550: Pec szn. Az alapjául szolgáló személynév talán német eredetű (FNESz.: Felpéc).
Pér ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől D-re’ [1237–40]: Per, v., 1329: Peer, p. (Gy. 2: 617). Két részét Kis- és Nagypér (l. ott) néven említik.
Személynévi eredetű, vö. 1277: Peer szn. (FNESz.: Pér). Az alapjául szolgáló személynév talán a latin Petrus valamely újlatin nyelvi folytatására megy vissza (vö. fr. Pierre szn.). Ezt a személynevet, illetve származékát feltételezhetjük a következő helynevekben is: Mikepércs, Szilágypér, Pere, Nagypirit (FNESz.).
Petlend ’település Győr vm. középső részén, Győrtől DK-re’ 1250, 1261/ 411: Pethlend, v. (Gy. 2: 618).
Etimológiája bizonytalan. Meglepően sok Petlend nevű hely volt az egész magyar nyelvterületen. Személynévi származtatásuk abba a legfőbb akadályba ütközik, hogy megfelelő magyar személynevet nem ismerünk. Elméletileg ki lehet ugyan indulni a m. Betlen személynévből, de ennek használata soha nem volt olyan gyakori, hogy a ki nem mutatott p kezdetű változatának helynévi alkalmazása kiterjedhetett volna jóformán az egész magyar nyelvterületre.
Mivel a Petlend helynév elterjedését ugyanazok jellemzik, mint a törzsnévi eredetűekét (ezek “1. az ország különböző részein szétszórva találhatók, 2. személynévként nem fordulnak elő, 3. elterjedésük sehol sem lépi túl a többi adatok alapján igazolt magyar nyelvterület határát, 4. környezetük mindenütt jellegzetesen magyar”, MoNép. 371), így elképzelhető, hogy személynévi eredetű nemzetségnevet (esetleg törzsnevet) vagy néprésznevet feltételezzünk előzményeként (MNy. 86: 164–8). Kiindulópontként szolgálhat a tör. Beglän személynév, amelynek abszolút töve a tör. bek ’szilárd, tartós’ melléknév. Ennek szócsaládjában nem ritka a p kezdetű alak sem, tehát lehetséges, hogy a Beglän személynévnek is volt *Peklen változata (i. h.).
A Petlend településnév ez utóbbinak -d helynévképzős (Szóképzés 102–3) formája lehet, és a Csitván alatt említett k ~ t váltakozás mehetett végbe benne.
Pityud ? ’település Győr vm. DK-i határán’ 1235: Pitud, de v. (Gy. 2: 618). Csépánfalvaként is említik.
Bizonytalan eredetű. Talán egy ismeretlen személynév származéka. Etimológiájának megállapítását olvasati problémák is nehezítik, ugyanis a helynév feltételezett továbbélése Pityord ~ Picsord formában adatolható (1409: nobilum de Pichurd, Gy. 2: i. h.). Elképzelhetőnek tűnik tehát, hogy az 1235-ös adat rontott (a lejegyző elhagyhatott egy szóbelseji r-t). Ábrahám Imre azt a lehetőséget veti fel, hogy a mai (a -d helynévképző elhagyásával keletkezett) Pityor névváltozat a m. N. pityer ’pacsirta’ állatnévre megy vissza (MNyTK. 183. sz. 62). Eszerint a név (amennyiben rontottnak tételezzük fel adatunkat) Fúd helységnevünkhöz (l. ott) hasonló módon keletkezett.
Ha ellenben feltételezzük, hogy a Pitud leírás helyesen adja vissza a korabeli névalakot, továbbá azt, hogy a Pityord helynév ettől függetlenül (esetleg népetimológiás fejlődéssel?) keletkezett a későbbiekben, a névnek sem biztos olvasatát, sem etimológiáját nem tudjuk adni. Talán elképzelhető, hogy az István (~ Csépán) név beceváltozatának, a Pityu-nak a fejleménye. Ez a magyarázat viszont nagyon kétes, ugyanis a Pityu név ilyen korai előfordulását nem tudjuk kimutatni.
Az adatban szereplő t betű [ty]-t jelölhet.
Pogona ’telep ülés Győr vm. Ny-i részén, a Rába mellett’ 1231: Pogona, de v., [1233–4]: Poguna, de v. Ma: Rábapatona. (Gy. 2: 616).
Etimológiája bizonytalan, több magyarázata is elképzelhető.
A mai alak (először 1368-ból adatolt, l. Cs. 3: 554) a FNESz. szerint a Lovászpatona, Potony helynevekkel hozható összefüggésbe, az 1215/550: Patonam (lat. accusativus alak) személynévből származik. Az viszont nem világos, hogy ez a 13. századi adatokkal hogyan egyeztethető össze, és így – mivel csak személynévi adat található a Pogona településnévre – kétségessé válik, hogy Györffy helyesen azonosítja-e a mai Patoná-val.
Egyrészt elképzelhető a Szilaspogony helynévvel való kapcsolat (FNESz.), ez valószínűleg a m. pagony ’erdő’ értelmű fn.-ből ered. E közszó szláv eredeztetése a TESz. szerint jelentéstani okokból nem problémamentes, így ennek megfelelően Pogona szláv helynévi eredeztetését is fenntartással kell kezelnünk. A pagony közszóhoz rendelt legkorábbi adat az EWUng. szerint 1338-ból való (Pogun), majd a következő 1359-ből (Pagun). A HA.-ban viszont szerepel korábbi, Pagony-nak olvasott adat is (1255/XV.: Pogon, fl., HA. 1: 95). Mindezek feltűnően hasonlítanak Pogona adataira.
Másrészt a m. pogány fn.-vel, illetve annak származékával, a m. R. Pogány szn.-vel (Kálmán 85; adat: 1211: Pagan, Fehértói 261) is kapcsolatban állhat (előbbi esetben pogány vallású emberek által lakott települést jelölhet). Ez viszont hangtani szempontok miatt kétséges, ugyanis a közszónak és származékainak nem adatolható pogony jellegű hangváltozata.
A felsorolt lehetséges etimológiák egyike sem magyarázza megnyugtatóan a helynév végén álló -a szegmenst. Talán (amennyiben személynévi eredetű) kicsinyítő képző vagy birtokos személyrag lehet (ez utóbbi esetben elmaradhatott a birtokos megnevezése, vö. Rekesze).
Pok ’település Győr vm. DNy-i részén, Csécsénytől DK-re’ 1220: Puku, de, 1222 [ƒ: 1224]: [P]ok, de, 1234/ 243, 1251/263/398, 1259, 1267, 1269, 1269/279/392, 1270/272, 1271/279/392, 1272, 1278, 1279/392, 1291/295, 1295, 1302, 1304, [1304 k.], 1307, 1309: Puk, de gen., de, v. 1251: Puck, de gen., 1272, 1308: Pok, de, de gen. | ~i 1223/228/243, 1240/350, 1241 [ƒ: 1261]/338: Puky, de, 1286: Poky, de. A Pok nemzetség származáshelye. (Gy. 2: 619).
Az 1220-as adatban szereplő szóvégi u talán hagyományos írásmód eredménye, valószínűleg nem kiejtésbeli tővéghangzót ad vissza. A 13. században éltek egymás mellett nyíltabb o és zártabb u mgh.-t tartalmazó formák.
Az -y végződést felmutató adatokban az a magyar -i melléknévképzővel azonos, amely itt a latin de prepozícióval együtt jelenik meg, és így redundáns (vö. Alap).
Ponyvád ’település Győr vm. DNy-i részén, Csitván mellett’ 1086 [a FNESz. szerint 1180 k.]: Panauuadi, v., +1037 [1240 k.]/330: Pannauad, v., pr. Ma: Ponyvád. (Gy. 2: 620).
Személynévi eredetű. Az alapjául szolgáló személynév (1180 k.: Panauadi szn., FNESz.: Pányád) bizonyára a m. pányva ~ N. pánya ’le gelő állat kikötésére használt kötél’ közszóból származik (bár a TESz. a ponyva ’erős, durva vászon’ közszóval hozza – mint adatot – összefüggésbe). Ebből a személynévből való származását az is támogatja, hogy az 1086-os (a FNESz. szerint 1180 k.-i) oklevél szerint az apátságnak adott népek élén egy Panauadi nevű szabad ember állt (alighanem a névadó leszármazottja; Gy. 2: 620).
Precse ~ Precsa ’két település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától É-ra, egymás szomszédságában’ 1. [1153]: P(i)riza, pr. ~ Priza, pr., 1221: Preccha, pr., 1226: Precha, v., [1237–40]: Preche, pr. ~ Preke, v.; 2. [1237–40]: Preche, v. (Gy. 2: 617).
Végső soron szláv eredetű, de a részletek vitatottak. Györffy szerint a falut szláv neve alapján mosásra kötelezett szolgálónépek lakták (így a cseh Prače helynévvel vethető össze, FNESz.: Piricse).
Mások olyan szláv helynevekkel vetik össze, amelyek tkp.-i jelentése ’folyó melléke’ (pl. Mező–Németh 105, FNESz.).
Mindezeknél valószínűbbnek tűnik az adatok feltételezhető (1153: Pricsa, később Precsa) olvasata alapján a helynév személynévi eredete. A m. Prics személynév (1237–40: Prych, Fehértói 287) -e ~ -a kicsinyítő képzős változatának felelhet meg; eszerint magyar névadással keletkezett. Az [1237–40]-es oklevél szerint a két ilyen nevű település egymással határos volt, bizonyára egy korábban egységes falu osztódott ketté.
Rába 1. ’település Győr vm. DNy-i részén, a Rába mellett’ 1251/263/398, 1256, 1263/398, 1267: Raba, de, 2. ’település Győr vm. Ny-i részén, a Rába mellett’ 1269/274/392: Raba, p. (Gy. 2: 620). A Rába 1. Mórichida egyik neve, a 2.-t Farkasföldeként (l. ott) és Szentmihályként (l. ott) is említik.
Rábaj 1234/392: Rabay, t. (Gy. 2: 620). Rába 2. alakváltozata.
E falvak nevüket a Rába folyóról kapták (FNESz.: Rábaújfalu), metonimikus átvitellel (Hoffmann 103: ’folyó > mellette levő terület’ típusú változás).
A Rabay adat a folyónév -i ~ (mgh. után) -j helynévképzős (TNyt. I. 255, ill. Benkő, Tokaj...; vö. még Kapi és FNF. 40) származéka lehet.
Radvány ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ 1268/347: Rodovan, v., +1252 [1270]: Rodoan, v. ~ Roduan, v., 1272: Raduan, v. (Gy. 2: 621).
Személynévi eredetű (FNESz., Adatok II, 12–3). A magyarban is meghonosodott szláv Rad(o)van személynévre megy vissza. Ebből a helynév vagy (puszta személynévi) magyar névadással alakult, és eredetileg dentális nazálisra végződött, vagy birtoklást kifejező szl. -jь képzővel, ami a Radvanj formát eredményezte.
Amennyiben az utóbbi folyamatot tételezzük fel, az adatok végén palatális msh.-t kell olvasnunk. Azok helyesírása viszont nem zárja ki az n-es olvasatot sem, amelyből aztán másodlagosan (a név végi nazális palatalizációjával) fejlődhetett a mai (Csiliz)radvány (Gy. 2: 621) forma. A Rodoan alak olvasata [rodoan(y)] lehet, de ehhez l. még Szava, valamint MNy. 46: 39.
Ravazd ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalma mellett’ [1093], 1216 Pp./225 k.: Ruozti, pr., v., 1137: Roz, 1222: Ruzd, v. ~ Rvozd, 1225 Pp./ Reg: Ruzeti, v., 1234 Pp./240 k.: Rauasd, v., [1237–40]: Rouozd, v. ~ Ruozd, pr., v., 1278: Roasd, de, 1323/ 332: Roazd, p. Ma: Ravazd. (Gy. 2: 621). Egy részét Csebként (l. ott) is említik.
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév (az 1093-as oklevélben: Ruozti) a ravasz ’róka’ jelentésű finnugor eredetű régi m. állatnév ‑t(i) kicsinyítő képzős (Szóképzés 102–3) származéka. Nevét talán az 1093-as oklevélben szereplő ilyen nevű emberről kapta, de kérdéses, hogy az ott említett helynév azonos-e ezzel a Ravazd-dal (Gy. 2: 621).
A képzőben az első adatokban még szereplő tővéghangzó a 13. századra véglegesen eltűnt a helynévből. Az 1137-es Roz (olvasata vsz. [rosz]) adat bizonyára pontatlan lejegyzés eredménye, és nem bizonyítja (ellentétben Ábrahám Imre véleményével: MNyTK. 183. sz. 62), hogy a helynév puszta állatnévi eredetű lett volna eredetileg, majd csak később vette volna fel a -ti ~ -di képzőt. Ezt szinte bizonyosan cáfolja az [1093]-as képzős adat, illetve az ugyanott fellelhető személynév, amelynek viselője talán maga a névadó. Az 1225-ös pápai regestrumban szereplő adat egy korábbi oklevélben szereplőnek hibás másolata lehet. A Rauasd, illetve Rouozd adatok olvasata [ravazd] lehet, ezekkel szemben viszont többségben vannak a hiátusos [ruozd], ill. [roazd] olvasatra utaló adatok (de ezzel kapcsolatban l. még: Szava, továbbá MNy. 46: 35).
Rekesze ’település Győr vm. D-i határán’ 1258/352/436: Rekezu (Gy. 2: 634). Kenézrekesze (l. ott) másik megnevezése.
Bizonyára a Kenézrekesze helynévből keletkezett a Kenéz névrész elhagyásával; ezt a folyamatot redukciónak nevezzük (Hoffmann 128). Az adatban szereplő -u végződés talán az -ë birtokos személyrag rontott jelölése (vagy egyéb jellegű íráshiba) lehet, ugyanis túl későn jelenik meg ahhoz, hogy tővéghangzó legyen (bár nem zárható ki az sem, hogy az adat “visszarégiesítése” szándékos volt). Ha a végződés tulajdonképpen birtokos személyrag, mindenképpen birtokos szerkezetben kellett elsődlegesen szerepelnie a helynévnek. Ennélfogva nemigen képzelhető el, hogy Rekesze a hosszabb névváltozattal párhuzamosan alakult ki, sem az, hogy az alakult a rövidebb névből.
Réti ’település Győr vm. Ny-i részén, Kapi mellett’ 1210: Rethi, t., 1251/263/398: Rethy, v., 1291/295: Ryty, t., 1295: Rety, t. (Gy. 2: 621).
Közszói eredetű (FNESz.). A m. rét közszónak -i helynévképzővel ellátott formája. Kniezsa kiemeli, hogy a térszíni formák neveiből -i toldalékkal keletkezett helynevekben az -i funkciója nem azonos az -é birtokjelével, hanem a tulajdonnévi minőséget hangsúlyozza (MNy. 45: 100; l. még TNyt. I. 255), azaz helynévképző.
Az 1291/295-ös oklevélben szereplő forma egy zártabb [ríti] ejtést jelöl.
Révfalu ’település Győr vm. középső részén, Győr mellett’ 1454: Rewfalw, 1550/573: Reeffalu, 1573: Reevfalw (Gy. 2: 639). Tőke (l. ott) másik neve.
A rév ’vízi átkelőhely’ és a falu közszavak jelöletlen jelentéssűrítő összetétele. Nevét dunai révhelyéről kapta (Gy. 2: 640).
Az 1550/573-as adat a kiejtésben végbement v > f hasonulást tükrözi. Megjegyzendő, hogy Révfalu egyik adata sem a korai ómagyar korból való.
Ság ’település Győr vm . DK-i részén, Pannonhalmától É-ra’ 1216 Pp./ 225 k., 1225 Pp./240 k., 1240/318, 1323/332, 1331: Saag, v., p., de v., 1234>356: Saagh, p., 1237, [1237–40]: Sag, v., pr. (Gy. 2: 622). Ma: Ság-hegy (MNy. 92: 495–6). Több faluból álló településcsoport, részei Bocsság és Hegy.
Közszói eredetű. A ság ’domb, erdős magaslat’ köznév rejlik benne (FNESz.; l. még EWUng.: ság). E helynevet gyakori előfordulása miatt többen törzsnévnek is vélték (Adatok I, 40), de ez nem valószínű.
Szinonimájaként a hasonló értelmű Hegy (l. ott) helynév is szerepel; ez erősíti a közszói etimológiát, ti. ez esetben mindkettő domborzati viszonyokra (konkrétan a Szentmártoni hegy közelségére) utal. Feltűnő a mai adat és a Hegy névváltozat közötti egyezés, amelynek alapján felvethető, hogy a ‑hegy utótaggal nem később egészült ki a Ság (mint ahogy Kiss Lajos véli, MNy. 92: 496), hanem már ekkor is az összetett néven emlegették az illető dombot.
Semján ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától É-ra’ 1216 Pp./ 1225 k.: Semian, v., 1225 Pp./240 k.: Senan, v. (Gy. 2: 623).
Személynévi eredetű: a Simeon személynévnek magyar nyelvi Semján ~ Semjén (l. Kálmán 77 is) fejleményéből keletkezett, vö. 1150: Symean szn. (FNESz.: Semjén).
Az 1225 Pp./240 k. oklevélben szereplő adat – lévén az pápai regestrum – nyilvánvalóan rontott. Elképzelhető, hogy az adatok nem puszta személynévi helynevet tükröznek, hanem a Semjánsoka név latin fordításai.
Semjánsoka [1237–40]: Semyansuka, pr., 1278: Symiansuka. Ma: Semjénsuka. (Gy. 2: 623).
A m. R. Semján személynév és a birtokos személyraggal ellátott sok ’falu’ közszó összetétele. A Semján helynévből kiegészüléssel (Hoffmann 131) jöhetett létre, bár ez teljes bizonyossággal már a változatok közötti csekély időbeli különbség miatt sem állítható; párhuzamos névadás eredményei is lehetnek.
Sokoró ’falvak neve Győr vm. D-i részén’ 1061/257/374>377/432/XVII., 1209/395>409: Sokorow, t., de, *1210: Sucorou, v., [*1220 k.]: Sochrou, t., *1221: Socorou, t., *1225 Pp./240 k., *1226: Sochorou, v., 1230: Sacorou, *1232 Pp./240 k.: Socrou, pr., [1237–40]: Sacorov, 1266/270/499: Sukuro, +1252 [1270]: Sokoron ~ Sokorov, 1288/298: Sukurou, de (Gy. 2: 623). Több falut említenek ilyen néven, l.: Alsó-, Baráti-, Galamb-, Nelka-, Páznánsokoró, Szőny.
A m. zsugorodik ige alapszavának egyik változatából képzett régi sokorú ’tekergős’ melléknév vált ’domboktól és völgyektől át- meg átszeldelt terület’ értelemben földrajzi névvé (FNESz.). Elsődlegesen a Győr vm. déli részén elterülő dombvidéket jelölte, és időlegesen egy-egy falut is neveztek (metonimikus névadással) így a területen.
Az adatok között szerepelnek a feltehetően legkorábbi hangalakot tükröző Sukoró ~ Sukuró formák (1210, 1266/270/499, 1288/298), valamint különféle nyíltabb mgh.-s formák. Ezek mellett megjelennek olyan névváltozatok is, amelyek a két nyílt szótagos törvény érvényesülését mutatják, így az 1220 k. oklevélben és az 1232-es pápai regestrumban szereplők [sokrê] olvasatúak.
Szap ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ 1277 : Zup, t., de, 1282/283, 1283, 1302, 1302/302, 1310, 1327/327, 1329, 1338: Zop, de, p., 1285, 1318: Zoph, de, 1322>407, 1327/328: Zob, de, 1328, 1332: Zoop, de | ~i 1312: Zopy, de. Ma: Szap. (Gy. 2: 624). Egy esetben Alsószap néven is említik.
Személynévi eredetű. A m. Szop (1234/550: Zup, Fehértói 388) személynévből származik.
Az adatok olvasata részben a korábbi, zártabb mgh.-s Szop, részben viszont az ebből (nyíltabbá válással) alakult Szap lehet. Az 1322>407-es és 1327/328-as adatban szereplő zöngés zárhangra végződő változat valószínűleg a tényleges használatban nem élt, talán a lejegyzők hallhatták rosszul. A Zopy alakban szereplő -y végződés redundáns -i melléknévképző (vö. Alap).
Szava ’település Győr vm. ÉK-i részén, Győrtől ÉK-re’ 1216 Pp./225 k.: Zaua, v., 1225 Pp./240 k.: Zava, v., 1231, [1237–40], +1231/545: Zoa, pr., t., [1240 k.]: Scaua[iensibus] (Gy. 2: 624–5).
Személynévből keletkezett m. névadással (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév szláv eredetű (vö. szl. Sova szn.), etimológiai jelentése ’bagoly’.
A szláv helynévi eredetet támogatja ezzel szemben az a körülmény, hogy a névanyag szubsztrátum rétege teljesen szláv (Kázmér, Alsó-Szigetköz 50).
Az adatok az első szótagbeli a ~ o mgh.-k váltakozását mutatják, tehát a nyíltabbá válás a 13. század elején mehetett végbe. Feltűnően sok Zoa adatunk van; ezek [szoa] ejtésre utalnak. E tekintetben ez a településnév igen hasonlóan viselkedik a Száva és a Dráva folyónevekhez, amelyeknek szintén sok Szoa, illetve Droa jellegű adata szerepel szórványemlékeinkben (vö. Melich, HonfMo. 73–4, 81–2). Többek között éppen Melich vetette fel azt a lehetőséget, hogy az ilyen, látszólag hiátusos szavakban a v (illetve a Ù) jelének ki nem írása nem bizonyítja azt, hogy a v-t (illetve Ù-t) nem is ejtették; szerinte a v elhagyása írásbeli rövidítés volt (Nyr. 32: 413). A problémát vizsgálva Szabó T. Attila összegyűjtött igen nagyszámú, hiátusos írásmóddal is adatolható helynevet (MNy. 46: 31–43), és a Melichéhez hasonló következtetésre jut (Szavához l. MNy. 46: 39, Száva címszó alatt). Az újabb nyelvtörténeti szakirodalom viszont ezt az elméletet nem tartja elfogadhatónak, és a korai névalakok olvasatának megállapításakor nem szokta felvetni ezt a lehetőséget. Mindenképpen feltűnő viszont az a jelenség, hogy a (legalábbis látszólag) hiátusos helyzetbe kerülő magánhangzópár első tagja minden esetben zártabbá válik (ez korpuszunk hasonló helyneveiben is következetesen megfigyelhető). Benkő ezt a jelenséget, a hiátusos záródást az ómagyar nyelv egyik leggyakoribb sajátságának mondja (Benkő, ÁrpSzöv. 75). A v hiánya Kövesd, Novák, Radvány és Ravazd településneveink adataiban is megfigyelhető.
Százló ~ Zászló ? ’település Győr vm. K-i részén, Örkénytől É-ra’ 1216 Pp./225 k.: Zazlou, v., 1225 Pp./240 k.: Zaglon, v., [1237–40]: Zaslo, pr. (Gy. 2: 641).
Olvasata bizonytalan. Györffy Zászló olvasata bizonyos hangtörténeti érvek miatt valószínűleg hibás. A zászló köznév ugyanis a magyarba a szlávból zasztà hangalakkal került át (a szl. zastava közszóból, vö. Kniezsa, SzlJsz.). Bár az EWUng. több 13. századi személy- és helynévi adatot említ a zászló szócikkben, első nem tulajdonnévi (tehát bizonyosan a mai zászló-nak megfelelő) adata: 1395: zazto (NySz.); csak jóval későbbről van olyan adatunk, amely szerint a szt > szl hangfejlődés már végbement (a NySz. adatai szerint először a Peer-K.-ben), a t-s hangváltozat pedig még a 16. században is többször előfordul (pl. az Érdy-Kódexben, vö. NySz.). Így, bár jelentéstani szempontból nem lenne elképzelhetetlen a zászló olvasat (ti. ez a szó a régiségben jelentett száz lovasból álló katonai egységet is, l. Népr. és Nytud. 24–5: 115), ennek ellenére kizárható, mivel 1200 körül minden valószínűség szerint még nem volt zászló szó a magyarban.
Sokkal valószínűbb, hogy Százló-nak kell olvasnunk a nevet, tehát a m. száz ’100; sok’ számnév és a ló ’egyfajta állat’ állatnév mennyiségjelzős összetétele. Értelme talán a. m. ’(nagyon) sok lóval rendelkező falu’. Ezt támasztja alá az [1237–40]-es Albeus-féle összeírás: 16 lovas szolga élt itt ekkor, akik a pannonhalmi apátságnak tettek lovas szolgálatokat (Gy. 2: 641; l. 611–2, Nyalka alatt is).
Az 1225 Pp./240 k.-i pápai regestrumban szereplő adat rontott, helyesen nyilván [ƒ: ZaÅlou] lehet.
Széktényõ ’település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától Ny-ra’ 1328> 364: Scekteneu, p. (Gy. 2: 638). Tényő egy különvált részét jelölhette; egyetlen alkalommal fordul elő.
A szék megkülönböztető előtag és a Tényő helynév összetétele.
Az előtag több dologra utalhat. Valószínűleg a m. N. szék ’időszakosan kiszáradó víz’ közszóval hozható kapcsolatba. Nem zárható ki viszont teljesen a m. R. szék ’cserjék, bokrok, fák szövevénye, gyepű’, vagy a szl. sek ’irtvány’ jelentésű közszavakkal (TESz.) való kapcsolata sem.
Szemere ’település Győr vm. D-i részén, Poktól K-re’ [1237–40]: Scemere, v., 1300>XIX., 1304/464, 1317, 1324/325, 1324/325/412: Zemere, de [gen.] (Gy. 2: 625).
Személynévből keletkezett (vö. FNESz.: Szemere, 1173–85: Zemere szn.). Több ilyen nevű települést ismerünk; a Győr vm.-i a Szemere nem birtoka, annak névadó ősapjáról nevezték el (Gy. 2: 566).
Szentadalbertfalva ’település Győr mellett’ 1271: Zenthadalberthfalwa  Vico S. Adalberti (Mező, Templomcím 49–50).
Szent Alberttel kapcsolatos ez a helynév, aki a falu templomának védőszentje, vagy Mező szerint inkább a falu “birtokosa” lehetett. Elképzelhetőnek tartja a patrocinium költöztetését is, ti. a falu a győri társaskáptalanhoz tartozott, amely templomának Szent Albert volt a védőszentje (vö. Mező, Templomcím 50, 42).
A település neve a Szent Adalbert névnek és a birtokos személyraggal ellátott falu fn.-nek az összetétele.
Szente ’település Győr vm. DNy-i részén, Malomsok mellett’ 1325: Zenthe, p. (Gy. 2: 625).
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló szn. (1211: Zenteh, Adatok II, 41) a m. szent közszó -e kicsinyítő képzős származéka, tkp.-i értelme ’jámbor, vallásos’ (Kálmán 44).
Ebből a névből származathatók további helynevek is: Cente, Szendehely, Zenta (FNESz.), Zenthethornya, Mogerscenthefeulde (Adatok II, 41).
Szentiván ’település Győr vm. K-i részén, Győrtől K-re’ 1263/264: S. Johannem, 1404: Zenthyuan, p. (Gy. 2: 625). Urukangynak (l. ott) is nevezik.
A falut temploma védőszentjéről, Keresztelő Szent Jánosról nevezték el, akit az ómagyar korban Szent Ivánnak hívtak (vö. NÉ. 18: 97). Számos ilyen nevű falut ismerünk (Mező, Templomcím 94–101).
Szentmárton ’település Győr vm. DK-i részén’ 1002/+1001 [XII.]: Sancti Martini, mon., stb. (Gy. 2: 626–9).
Szentmárton monostort kizárólag latin néven említik a források, a hozzá tartozó települést pedig Alsok, Alsósokoró neveken, így e név magyar formában nem adatolható a korai ómagyar korból (bár bizonyára használhatták már ekkor is). Első magyar adata: 1350: Zentmarton (Mező, Templomcím 154).
Szentmihály ’település Győr vm. Ny‑i részén, a Rába mellett’ 1361: Zenthmihal (Gy. 2: 620). Farkasföldeként és Rábaként (l. ott) is említik.
A falu templomának védőszentjével, Szent Mihály arkangyallal kapcsolatos ez a helynév. L. még Mező, Templomcím 166–9.
Szentvid ’település Győr vm. középső részén, Győr mellett’ 1332-7: Sancti Viti (Mező, Templomcím 204), 1337: Scentwyd, p., 1339: Scentuid, p., 1341: Scenthwyd, p., [1341 u.]> 412: Zenthuid (Gy. 2: 634).
A települést Szent Vidnek szentelt templomáról nevezték el így. L. még Mező, Templomcím 205–6.
Szerdahely ’település Győr vm. D-i határán’ 1258/352/436: Zerdahel, p. ~ Zeredahel, pr. (Gy. 2: 634). Említik korábban Kenézrekesze, Rekesze néven is.
A szerda ’a hét kedd és csütörtök közé eső napja’ és a hel ~ hely közszó (l. még: Áng) jelentéssűrítő összetétele. Nevét szerdai hetivásáráról vette. Jellegzetesen magyar helynévadási mód, hogy a hetivásár napjáról nevezik el a vásártartási joggal rendelkező falut vagy várost (vö. Kálmán 151). Ennek a legáltalánosabb típusa az, amikor a vásár napjának nevéhez hely utótag kapcsolódik, pl. Hetvehely (< Hétfőhely), Kéthely (< Keddhely), a nagyszámú Szerdahely stb. (FNESz.); egyedül Vasárnaphely helynevünk nincs (vö. NÉ. 16: 51–2, ill. HonfNy. 182–3).
Az oklevélben szereplő Szereda- előtagot tartalmazó adat a közszó korábbi változatát tükrözi (forrása a délszláv srěda szó lehetett, vö. TESz.: szerda és Kniezsa, SzlJsz.: szërda; a szláv magánhangzó-torlódás kiküszöbölésével a szó alakja a magyarban szereda lett), a második szótagbeli e ugyanis ebben az alakban még nem esett ki a két nyílt szótagos tendencia következtében (ez, amint a TESz. megállapítja, a nyelvterület nyugati és középső részein zajlott le). A szónak ezt az archaikusabb változatát őrzik a Szeredai, Szeredás családnevek is (RMCsSz.).
Szerecseny ’település Győr vm. D-i határán, Szerdahelytől Ny-ra’ 1304/464, 1332/734: Zerechen, v., de, t. (Gy. 2: 634).
Közszói eredetű. A m. szerecsen ’arab, mohamedán’ fn.-ből keletkezhetett, ti. a 11. század derekán a Balkánról beköltözött mohamedán besenyők telepe volt, akiket a környezet “szaracén” vallásukról szerecsen-nek nevezett (Gy. 2: 634). További ilyen helyneveket l. Adatok I, 23. Kiss Lajos szerint lehetséges a szn.-i eredet is, vö. 1138/329: Scerecín szn. (MNy. 84: 146).
Szerk ’település Győr vm. DNy-i részén, Mórichidától DK-re’ 1330/330: Zerk, de (Gy. 2: 635).
Közszói eredetű. A m. R. szer közszóból származik, annak kicsinyítő funkciójú -k képzős származéka. Ennek a régiségben számos jelentése élt, úgymint ’rend, sor; házsor, falurész; nemzetség, had, nagycsalád településhelye; összetartozó házcsoport’ (MNy. 86: 170). Hajdú Mihály a ’nemzetség, had, nagycsalád településhelye’ jelentésváltozatot tartja eredetibbnek (A szer helyneveinkben: NÉ. 11: 41), de Szerk helyneveket nem említ tanulmányában. Felveti viszont azt a lehetőséget is (NÉ. 12: 56–7), hogy a Szer elemet tartalmazó helynevek legalábbis egy része a m. R. *Szer szn.-ből is származhatott, amely ilyen kezdetű személyneveknek (pl. a Szerafin-nak) rövidült formája lehetett (bár Szer szn.-t nem tud adatolni). Ez alapján nem zárható ki az a lehetőség sem, hogy a Szerk helynév egy kicsinyítő képzővel ellátott Szer szn.-re vezethető vissza.
Szõlõsmegyer ’település Győr vm. középső részén, Nagymegyertől D-re’ 1266/270/499: Zeuleus meger, v., +1252 [1270]: Sceuleus Meger, v. (Gy. 2: 608).
A Megyer helynév (etimológiáját l. ott) szőlős megkülönbözető jelzővel ellátott formája (a két Megyer falu elkülönítésére). A jelző lehet a szőlő ’olyan földterület, ahol szőlő gyümölcsöt termesztenek’ jelentésű fn. -s ellátottságot kifejező képzős változata, eszerint arra utal, hogy szőlőt termesztettek a földjén (ti. a Sokoróhoz tartozó Megyere hegyen); ezt tartja valószínűnek a Szőlős elemet tartalmazó helynevek esetében B. Lőrinczy Éva (NytudÉrt. 33, 96). Másfelől megegyezhet a szőlős ’szőlőművelő szolgálónép’ fn.-vel (Heckenast 125); e magyarázat szerint arra utal, hogy ilyen népek lakták (ezt igazolják az oklevelek szövegei, Gy. 2: 608). Végül a személynévi áttétel sem zárható ki; vö. 1211, 1214: Zeuleus szn. (B. Lőrinczy, NytudÉrt. 33, 48).
Szõny ~ Sövény ? ’település Győr vm. D-i részén, a Sokorón’ *1220: Sewn (Gy. 2: 623). L.: Sokoró.
Az adat olvasata bizonytalan. Valószínűleg személynévi eredetű, a személynévként is használt m. R. sző ’fehéres, szőke’ melléknév -ny kicsinyítő képzős (Szóképzés 108) származéka (FNESz.: Szőny; Kálmán 44: Sződ, Szőke), vö. m. R. Sző személynév (1237–40: Sev, Fehértói 310).
Györffy Sövény-nek olvassa, ez viszont csak úgy lehetséges, ha az adatot rontottnak – Sewn [ƒ: Swen] – feltételezzük (vö. FNESz.: Győrsövényháza, legkorábbi adata: 1252: Swen).
Szûz ’település Győr vm. D-i részén, Szerdahely mellett’ [1206]: Scis, v., +1170 [XII–XIII.]: Scisc[ienses], +1234: [Sceez], v., [1239 k.]: Scezv, t. (Gy. 2: 635). A tatárjárás után a falu eltűnt, helyét a Köbölkút / Szűzkút (l. ott) nevű határpont jelölte.
Etimológiája bizonytalan. Végső soron a feltehetően finnugor eredetű szűz ’érintetlen (főleg nő), nőtlen (férfi), hajadon (nő); tiszta erkölcsű, jámbor’ főnév-melléknévből (TNyt. I. 563; etimológiáját l. UEW. 441) eredhet. Szűz személynévre nincs adatunk a korai ómagyar korból, tehát a puszta személynévi eredet kevéssé valószínű.
Véleményünk szerint a település neve a győri Szent Mária székesegyház címével függhet össze. Szűzt ugyanis győri várnépek is lakták (Gy. 2: 635), így könnyen elképzelhető, hogy azok a székesegyház védőszentjéről nevezték el falujukat. A székesegyházat többször említik a korabeli oklevelek a Szent Szűz egyházaként (pl. 1291/292: ecclesia Beate Virginis de Jaurino, Gy. 2: 594), a magyar szűz szó pedig már a Königsbergi Töredékben (legkorábbi ismert előfordulásában) is Mária attribútumaként szerepel; bár megjegyzendő, hogy a latin beata virgo szerkezetet többnyire (így helynevekben is) Boldogasszony-ként fordították magyarra (vö. NÉ. 18: 97, valamint MNyj. 33: 29). Több e feltételezett névköltöztetési folyamattal (valószínűleg) analóg esetet említ Mező: az esztergomi Szent Adalbert székesegyháznak Borsod megyei birtokát Szentalbert-nak nevezték el, a patrocíniumi nevet költöztették tehát a birtoklás alapján egy távoli területre (Mező, Templomcím 39). Hasonló lehetőség merül fel Szentadalbertfalva esetében is (l. ott). Ez utóbbi esetekben (mint ahogy Szűz kapcsán is) az is elképzelhető, hogy a védőszent tiszteletére a birtokon is emeltek templomot, majd ennek neve szolgált a névadás alapjául (Mező, uo.).
A szűz szót ebben az időben a föld jelzőjeként még nem használták (TESz.), így az ilyen irányú etimológia elvethető.
Adataink olvasata Szíz, illetve Széz lehet. Bár a névszó labiális változata a KT. óta adatolható, az adatok szerint viszonylag későn terjedt el általánosan (l. Szűzkút), bizonyára egyes nyelvjárásokban korábban, másokban később.
Szűzkút 1356: Zezcuth, fen., 1436: Zeskwth, t., 1438, 1457: Zwzkwth, m., fons (Gy. 2: 635).
A Szűz helynév és a kút ’vízvevő hely, forrás’ értelmű közszó jelöletlen jelentéssűrítő összetétele. Értelme kb. ’a Szűz falu helyén található kút’. Eredetileg tehát mikrotoponíma lehetett. Helységnévi minőségében metonimikus átvitellel jött létre, és az e kút körül kialakult települést jelölte.
Takács ~ Takácsi ? ’település Győr vm. DNy-i határán’ 1304/464, 1330: Takach, de, 1315: Takachy, de. Ma: Takácsi. (Gy. 2: 635).
Végső soron közszói eredetre (a takács ’szövéssel foglalkozó iparos’ jelentésű foglalkozásnévre) megy vissza. Ha közvetlenül, akkor arra utal, hogy ilyen foglalkozású emberek lakták (az ilyen típusú névadáshoz l. Kálmán 147–8). Nem zárható ki az sem, hogy személynévi áttétellel, közvetetten kapta nevét, egy Takács nevű (Kálmán 82, adat: FNESz.: Takácsi, 1266: Takach szn.) lakójáról.
Az adatok helyes értelmezését nagymértékben megnehezíti, hogy mindhárom de prepozíciós latin szerkezetben, személynévben szerepel, így mindhárom olvasható (az oklevelek korabeli szövegezési szokásainak ismeretében) Takácsról, illetve Takácsiból való-nak is. Az 1315-ben adatolt alak így megegyezhet a később állandósult Takácsi helynévváltozattal (1488: Kapolnastakachy, Also-Takachy, Cs. 3: 255, valamint minden újabb kori adat; de: 1437: Felsetakach, uo.), amely -i helynévképzős forma (és az adatok szerint esetleg váltakozhatott a képzőtlen variánssal), hasonlóan a Halász(i), Vadász(i) (Kálmán 147) helynevekhez; bár Kniezsa a foglalkozást jelentő szavakból származó, -i elemet tartalmazó helyneveinkben az -i-t birtoknévképzőnek tartja (MNy. 45: 100). Másfelől (mivel személy megnevezésében szerepel) lehet redundáns -i melléknévképző is, ez esetben az adat nem azonos a településnévvel.
Táp ’település Győr vm. DK-i részén, Pannonhalmától DK-re’ +1292 [XV.]: Tap, p. (Gy. 2: 636).
Az elsődleges Tápán helynévből jött létre, a tévesen helyhatározóragnak vélt végződés elhagyásával. Hogy a nominativusi alakot a beszélők ragozott formának érzik, és tévesen elvonnak belőle egy új tövet, arra több példát ismerünk, pl. Pentelén > Pentele (Nyr. 91: 3; további példák: FNF. 10).
Mivel az adat hamis oklevélben és egyetlen alkalommal fordul elő, az elvonást tulajdoníthatnánk a lejegyzőnek is. Ám mivel a helynév ma is Táp-nak hangzik (Gy. 2: 636), így valóban használatos lehetett a rövidült forma.
Tápán [1237–40], 1258: Tapan, v., pr., de v. (Gy. 2: 636).
Személynévi eredetű. Az alapjául szolgáló szn. talán török eredetű, tkp.-i jelentése ’talp’ (vö. 1314/1426: Tapan szn., FNESz.: Táp).
Tarján 1.–2. ’két település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától D-re, egymás mellett’ 1086, 1137, 1344: Tarian, v., 1216 Pp./225 k., 1231, 1233, 1239, [1237–40]: Torian, de v., v., pr., 1225 Pp./240 k.: Toriani, v., [1237–40], 1316: Taryan, v., de, [1237–40], +1252 [1270]: Toryan, v., 1240/318: Tyrian, v., 1242 [ƒ: 1252]: Teryan, t., 1258, 1266/270/499, +1252 [1270]: Tharian, t., +1252 [1270]: Thorian, v., 1344: Tariam (Gy. 2: 636).
Törzsnévi eredetű, az ómagyar Tarján törzsről kapta nevét; Tarján törzsbeliek települését jelölte.
A név egyetlen alkalommal, az 1225 Pp./240 k.-i pápai regestrumban -i végződéssel szerepel. Ez az adat – bár elméletileg tartalmazhatna -i helynévképzőt – nyilvánvalóan rontott alak, mert egyrészt csak egy alkalommal fordul elő, másrészt pedig a Tarján törzsről elnevezett települések nevében ilyen képző nem fordul elő (l. Adatok I, 35–6).
Teke ’település Győr vm. DNy-i részén, Mórichida mellett’ [1332 k.]> 412: Teke, p. (Gy. 2: 638). Két részét Kis- és Nagyteke (l. ott) néven említik.
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév (1211: Teke, Theke, Fehértói 333) vsz. török eredetű, etimológiai jelentése ’kecskebak’.
Telekbarát ’település Győr vm. középső részén, Győr mellett D-re’ 1341: Thelukbarath, p. (Gy. 2: 581). Barát / Baráti (l. ott) másik neve.
A Barát helynévnek a telek ’megművelt határrész’ osztályjelölő szerepű földrajzi köznévvel való kiegészülésével (Hoffmann 131–2) jött létre. Így olyan kétrészes név keletkezett, amelyben a névrészek (Hoffmann 43) funkciója a megnevezés és a hely fajtájának a megjelölése.
A második szótag mgh.-ja ü-nek vagy ö-nek olvasandó (a telek labiális változata igen gyakori a régiségben).
Tényõ ’település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától Ny-ra’ 1216 Pp./ 225 k., 1232 Pp./240 k.: Teeneu, v., 1223: Theneu, de v., 1233, 1328> 364: Teneu, v., p., 1233: Teney, v., [1237–40]: Thuno, pr., 1258: Tuneu, v. ~ Tunev, v., 1323/332: Thineu, p., 1328>364: Cheneu, p. (Gy. 2: 638).
Bizonyára személynévi eredetű (1276/ 327: Theneu szn., FNESz.; 1220/550: Tunou, Fehértói 348). Ez a név talán összetartozik a m. tinó állatnév török eredetijével.
Mindkét szótagban palatális mgh. (illetve diftongus) szerepel, így a tinó-hoz képest hangrendi kiegyenlítődés mehetett végbe. Az 1328>364-as oklevél adatában szereplő ch (helyesen: th) bizonyára másolási hiba.
Tét ’település Győr vm. DNy-i részén, Poktól D-re’ 1251/263/398, 1263/398, 1269, 1270/272: Teth, v., t. (Gy. 2: 639).
Személynévi eredetű (FNESz.). Az alapjául szolgáló személynév (1219: Teth, Adatok II, 43) török méltóságnévre vezethető vissza.
Tordateleke ’település Győr vm. K-i részén, Gönyű mellett’ [1310–42]> 400: Tordateleke, t., p. (Gy. 2: 639).
A Torda személynévnek (1219: Torda, FNESz.: Torda) és a birtokos személyraggal ellátott telek ’megművelt határrész’ közszónak az összetétele. A Torda- előtag a birtokos személyére utal; az alapjául szolgáló személynév török eredetű, etimológiai jelentése ’megállt, megmaradt’ (Adatok II, 44).
Tõke ’település Győr vm. középső részén, Győr mellett’ 1340 k./383/ 550/573, 1383/550/573: Theuke, v., 1573: Thewke (Gy. 2: 639). Révfaluként (l. ott) is említik.
A személynévként is alkalmazott m. tőke ’fatönk’ fn.-ből keletkezett, talán személynévi áttétellel (1380: Teuke szn., FNESz.: Nagytőke).
Tõkés 1550/573: Thewkes (Gy. 2: 639).
Egy alkalommal előforduló -s képzős alakváltozata a Tőke helynévnek. Esetleg másolási hiba lehet, de hangsúlyozhatja a név helynévi jellegét is (a tőke közszóval szemben).
Tördemész ’település Győr vm. DNy‑i részén, Mórichida mellett’ 1358: Turdemech, de, p. Ma: Tördemész. (Gy. 2: 640).
Személynévből keletkezett magyar névadással. Etimológiája azonos a Tordaméc és a Badacsonytördemic helynevekével (FNESz., Adatok II, 45). Az alapjául szolgáló személynév szláv eredetű, l. 1219/550: Turdemez m. R. szn. (MNy. 31: 310).
Az adat olvasata [tördeméc ~ türdemëc].
Tunyog ~ Tunig ’település Győr vm. É-i részén, a Csilizközben’ *1244, 1338: Tunig, t., p., 1264/278: Tunug, 1264/278, 1277: Tunyg, v., 1270: Tuunyg, v. (Gy. 2: 640).
Személynévi eredetű (FNESz.: Tunyogmatolcs). Alapjául szláv személynév (uo.: *Tunegъ) vagy ennek magyar változata szolgált (NévtVizsg. 21).
Újfalu 1.–2. ’települések Győr vm.-ben, az 1. bizonytalan helyen, a 2. a vm. É-i részén, Győr mellett’ 1328>364: Vyfalu, p. ~ Wyfalu, p., 2. ’település Győr vm. É-i részén, Győr mellett’ 1341: Wyfolu, p. (Gy. 2: 640).
A m. új melléknév és a falu közszó alárendelő minőségjelzős összetétele. Az előtag a település későbbi telepítésére utal, arra, hogy környezeténél fiatalabb (FNESz.) .
Újlak ’település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától D-re’ 1216 Pp./225 k., 1225 Pp./240: Huiloc, v., [1237–40]: Vyloch, pr. (Gy. 2: 602). Ma: Ilok(erdő).
A m. új melléknév és a lak ’település’ jelentésű közszó összetétele. ’Szentmárton területén létesült új település’-t jelöl (Gy. 2: 602, Ilok alatt).
A mai Ilok alak az Újlak névalakból alakult ki. Az ilyen ø > i hangváltozás hasonló helynevekben több esetben jelentkezik, l. FNESz.: Illocska.
Urukangy  Urukang ’település Győr vm. K-i részén, Győrtől K-re’ [1237–40]: Vrucang, v., 1254: Vrukang, v., 1266: Vrunkang, t., 1404: Wrukang, p. (Gy. 2: 625). Szentiván (l. ott) másik neve. Az 1404-es adat Csánkinál Wrukangy (Cs. 3: 558–9) formában szerepel.
Etimológiája bizonytalan. Esetleg az Örkény helynévével egyezik meg. Ez a település Urukangy szomszédja (Gy. 2: 614, Örkény alatt), így valamilyen összefüggés feltételezhető a két név között. Alapja az Urkun szn. (l. Örkény) lehet; talán a két településnek ugyanaz a személy volt a tulajdonosa.
Az Örkény ~ Urkon(y) változatokhoz l. Adatok I, 67. Az Urukangy helynév úgy keletkezhetett, hogy inetimologikus mgh. illeszkedett az r és k msh.-k közé és az utolsó szótag mgh.-ja nyíltabbá vált. A név végi mássalhangzó sporadikus hangfejlődés eredménye lehet. Az ott található hangkapcsolat kétféleképpen is olvasható. Az 1404-es adat a [nygy] olvasatot támogatja. B. Lőrinczy szerint viszont a mai köznyelvi ny  nyelvjárási nygy-megfelelés inkább az erdélyi nyelvjárásokra és csak bizonyos tőmorfémákra jellemző (A magyar mássalhangzó-kapcsolódások rendszere és törvényszerűségei 52–3), a köznyelvi ny  nyelvjárási ng ellenben épp a dunántúli nyelvjárásokra (uo. 103–4).
Várasnyúl ’település Győr vm. D-i részén, Pannonhalmától ÉNy-re’ [1283 k.]/ 353: Warasnul, v. (Gy. 2: 613). Egy alkalommal így említik Nyúl (l. ott) falut.
Az elsődleges Nyúl helynévnek és a vár ’erődítmény’ jelentésű közszó -s ellátottságot jelölő képzős alakjának összetétele. A tatárjárás után eszerint a béli apátság várat építhetett itt (Gy. 2: 613).
Vének ’település Győr vm. ÉK-i határán’ [1093]: Uueinic, pr., 1216 Pp./ 225 k.: Weinuc, v., 1225 Pp./Reg: Veynuc, v., 1233: Weynech, v. ~ Weynic, v. ~ Weynich, v., [1237–40]: Veynuch, pr. ~ Weynuch, pr., 1263>XIV: Wenik, v., 1332: Weynik, p. Ma: Vének (Gy. 2: 640).
Személynévi eredetű (FNESz.), a m. Vének szn.-ből keletkezett. Ez a m. vén ’öreg’ melléknévből lett Vén (alakváltozata: V¶n) szn. kicsinyítő képzős alakja (hasonló, életkorra utaló a m. Vénes szn., l. Kálmán 44). Melich felvetette azt is, hogy szl. eredetű lehet, vö. lengyel Wen(i)ek szn., viszont A honfoglaláskori Magyarország című könyvében (Melich, HonfMo. 241) hangtani megfontolások miatt ezt elvetette, és a melléknévi eredetet erősítette meg.
A személynévi eredetet mindenképpen bizonyítja az [1093]-as oklevél, amelyben az áll, hogy a falu nevét egy telepesről (a colono) kapta (Gy. 2: 640).
Az adatok olvasata [v¶nik ~ v¶nük], a -k előtt tővéghangzó található (Melich, HonfMo. 241).
Zámoly ’település Győr vm. É-i részén, Győrtől ÉNy-ra’ 1271/295/XVIII: Zámoly, t. (Gy. 2: 641).
Valószínűleg szláv helynévi eredetű (FNESz.: Győrzámoly, Kázmér, Alsó-Szigetköz 50). A szláv név értelme tkp. ’zátony mögötti hely, zátony möge’. Az adat egy 18. századi másolatban maradt fenn, ezért helyesírás-történeti szempontból nem értékelhető.

Névalakmutató
Ahchyn Asszony
Alap Alap
Alapy Alap
Alsok Alsok
Ang Áng
Apathelky Apatelke
Apaty Apáti
Arpas Árpás
Asscun Asszony
Assun Asszony
Azun Asszony
Azzun Asszony
Balon Balony
Balun Balony
Bacha Bácsa
Barath Barát
Barathy Barát
Barathy Sokorow	 Barátsokoró
Baratsucurov Barátsokoró
Baraty Barát
Barba Barba
Bard Bárd
Bascha Bácsa
Bayaz Bajaz
Beerch Bercs
Beka Béka
Bekasemmiklos Béka
Bene Bene
Berch Bercs
Bobut Babot
Bobwd Babot
Bode Bódé
Bolon Balony
Borat Barát
Borbacz Barbacs
Borboch Barbacs
Boyas Bajaz
Boych Bajcs
Brath Barát
Buchsaag Bocsság
Buchsag Bocsság
Budey Bódé
Buhun Bőny
Bun Bőny
Buun Bőny
Bysa Bisa
Capi Kapi
Capuy Kapi 
Capy Kapi 
Castrum Hedrici Héder
(Villa) Cepani [Csépánfalva]
Cethun Csécsény
Chechen Csécsény
(Minor) Chechen [Kis]csécsény 
Cheneu Tényő
(Maior) Chethen [Nagy]csécsény
(Minor) Chethen [Kis]csécsény 
Chimudi Himüd 
Chytuan Csitván
Chytwan Csitván
Colchud Kulcsod 
Coun Kóny
Con Kóny
(Villa) Cruciferorum [Keresztes]
Culchud Kulcsod 
Curmzwe Koroncó 
Cuyar Kajár 
Drug Dorog
Durug Dorog
Durugh Dorog
Ecch Écs
Ecchu Écs
Ech Écs
(Maior) Ech Nagyécs
(Minor) Ech Kisécs 
Echy Écs
Ecy Écs
Eech Écs
(Maior) Eech Nagyécs 
Ehc Écs
Eschu Écs
Esu Écs
Eurken Örkény 
Eurkyn Örkény 
Farkasfeld Farkasföld
Farkasfeulde Farkasföld
Farkasfewld Farkasföld
Fuhd Fúd
Galambsokorou Galambsokoró
Ganth Gyánt
Ganu Gönyű
Ganyu Gönyű
Gemero Gyömörő
Geor- Győr
Germolth Gyermolt
Geud Gyűd
Geur- Győr
Geuru Győr
Geur Zemere Győrszemere
Gevr- Győr
Gewd Gyűd
Gewr- Győr
Gewmerw Gyömörő
Gormath Gyarmat
Gormoth Gyarmat
Gourin Győr
Gueneu Gönyű
Gug Gúg
Gulla Gulla
Guneu Gönyű
Gunew Gönyű
Gunu Gönyű
Gunyeu Gönyű
Gunyu Gönyű
Guud Gyűd
Guug Gúg
Gvvg Gúg
Gwmerew Gyömörő
Gwnu Gönyű
Gwnyw Gönyű
Gyarmath Gyarmat
Gynu Gönyű
Gyodizenthpeetur Gyűdiszentpéter
Gyudyzenpetur Gyűdiszentpéter
Gywr- Győr
Hag Hegy
Hecce Hekcse
Hechcze Hekcse
Heche Hekcse 
Hecse Hekcse
Hedruhuara Héder
Hedruhvar Héder
Hegce Hekcse
Heydreh Héder
Himudi Himüd 
Hol Hal
Horosty Haraszti
Horozty Haraszti
Hucche Hekcse
Huiloc Újlak 
Huzzeu Hosszú 
Huzzyu Hosszú 
Hymud Himüd 
Icran Ikrény 
Ikran Ikrény 
Ikren Ikrény 
Ilmar Ilmár 
Inferior Zop[y] [Alsó]szap
Irenfelde Irényfölde
Jeur- Győr
Juren Irény 
Kapuy Kapi 
Kapy Kapi 
Kayar Kajár 
Kenezrekezy Kenézrekesze 
Kopui Kapi 
Kopuy Kapi 
Koyar Kajár 
Kozmatelke Kozmatelke
Kubulkuth Köbölkút
Kulchud Kulcsod
(Minor) Kulchud [Kis]kulcsod 
Kulchuld Kulcsod 
Kulchwd Kulcsod 
Kus Kos 
Kvyar Kajár 
Kwbwlkwth Köbölkút 
Kwesd Kövesd 
Kyar Kajár 
Kys Ech Kisécs
Kysfalu Kisfalu 
Kysfolw Kisfalu 
Luzan Luzsány 
Luçan Luzsány 
Maior Chethen [Nagy]csécsény
Maior Ech Nagyécs
Maior Eech Nagyécs 
Maior Meger Nagymegyer
Maior Megyer Nagymegyer
Maior Peer [Nagy]pér 
Malomsok Malomsok
Marchytha Markota 
Markata Markota 
(Pons) Mauritii Mórichida
Mauruchhida Mórichida
Medwe Medve 
Meger Megyer 
(Maior) Meger Nagymegyer
(Maior) Megyer Nagymegyer
Megere Megyer 
Megery Megyer 
Mendscenth Mindszent
Mendzenth Mindszent 
Menfeu Ménfő 
Menfeü Ménfő
Menfew Ménfő 
Menfy Ménfő
Merges Mérges
Milaca Nelka 
Minor Chechen [Kis]csécsény
Minor Chethen [Kis]csécsény
Minor Ech Kisécs 
Minor Kulchud [Kis]kulcsod 
Minor Peer [Kis]pér
Morgata Markota 
Morgota Markota 
Morricidia Mórichida 
Moruchyda Mórichida 
Mouruchhida Mórichida
Movrcida Mórichida 
Mowricida Mórichida 
Mulunsuk Malomsok 
Musun Moson 
Musuny Moson 
Mycud Mikod 
Nagh Ech Nagyécs 
Negeuen Negyven 
Negewen Negyven 
Nelka Nelka 
Nema Néma 
Noah Novák 
Noak Novák 
Nogech Nagyécs 
Nog Ech Nagyécs 
Nogmeger Nagymegyer 
Nouac Novák 
Nowak Novák 
Nul Nyúl 
Nulos Nyulas 
Nulu Nyúl 
Nuul Nyúl 
Nwl Nyúl 
Nylka Socrou Nelkasokoró
Nyul Nyúl 
Nyulas Nyulas 
Ohsun Asszony
Ohzynfolua Asszony
Orky Örkény 
Ossun Asszony
Olsousokoro Alsósokoró
Olsuc Alsok
Oltua Oltva 
Olup Alap
Oztorgathw Osztorgatő
Pak Pakos 
Pakus Pakos
Panauuadi Ponyvád 
Pannauad Ponyvád 
Patas Patos
Patka Pátka
Paznam Páznán
Paznan Páznán
Paznan Sukoro Páznánsokoró
Pech Péc
Peech Péc
Peer Pér
(Maior) Peer [Nagy]pér
(Minor) Peer [Kis]pér 
Per Pér 
Pethlend Petlend 
P(i)riza Precse 
Pitud Pityud 
Pogona Pogona 
Poguna Pogona 
Pok Pok
[P]ok Pok 
Poky Pok 
Pons Mauritii Mórichida
Posnem Páznán 
Pothos Patos 
Pothus Patos 
Pothouch Patos 
Potka Pátka 
Potos Patos 
Poznan Páznán 
Preccha Precse 
Precha Precse 
Preche Precse 
Preke Precse 
Priza Precse 
Puck Pok 
Puk Pok 
Puku Pok 
Puky Pok 
Quiar Kajár 
Quoyar Kajár 
Raba Rába 
Rabay Rába 
Raduan Radvány 
Rauasd Ravazd 
Reeffalu Révfalu 
Reevfalw Révfalu 
Rekezu Rekesze 
Rethi Réti 
Rethy Réti 
Rety Réti 
Rewfalw Révfalu 
Roasd Ravazd 
Roazd Ravazd 
Rodoan Radvány 
Rodovan Radvány 
Roduan Radvány 
Rouozd Ravazd 
Roz Ravazd
Ruozd Ravazd 
Ruozti Ravazd 
Ruzd Ravazd
Ruzeti Ravazd 
Rvozd Ravazd 
Ryty Réti 
Saag Ság 
Saagh Ság 
Sacorou Sokoró 
Sacorov Sokoró 
Sag Ság 
S. Johannem Szentiván
Scaua- Szava 
[Sceez] Szűz 
Scekteneu Széktényő 
Scemere Szemere 
Scenthwyd Szentvid 
Scentuid Szentvid 
Scentwyd Szentvid 
Sceuleus Meger Szőlősmegyer 
Scezv Szűz 
Scis Szűz 
Scisc- Szűz 
Semian Semján 
Semyansuka Semján 
Senan Semján 
Seur- Győr
Sewn Szőny 
Sochorou Sokoró 
Sochrou Sokoró 
Socorou Sokoró 
Socrou Sokoró 
Sokoron Sokoró 
Sokorov Sokoró 
Sokorow Sokoró 
Sucorou Sokoró 
Sug Gúg
Sukuro Sokoró 
Sukurou Sokoró 
Symiansuka Semján 
Takach Takács 
Takachy Takács 
Tap Táp 
Tapan Táp 
Tariam Tarján 
Tarian Tarján 
Taryan Tarján 
Teeneu Tényő 
Teke Teke 
Teke Maior [Nagy]teke 
Teke Minor [Kis]teke 
Teneu Tényő 
Teney Tényő 
Terendouil Ikrénydomb
Teryan Tarján 
Teth Tét 
Tharian Tarján 
Thelukbarath Telekbarát 
Theneu Tényő 
Theuke Tőke 
Thewke Tőke 
Thewkes Tőke 
Thineu Tényő 
Thorian Tarján 
Thuno Tényő 
Tordateleke Tordateleke 
Torian Tarján 
Toriani Tarján 
Toryan Tarján 
Tuneu Tényő 
Tunev Tényő 
Tunig Tunyog 
Tunug Tunyog 
Tunyg Tunyog 
Turdemech Tördemész 
Tuunyg Tunyog 
Tyrian Tarján 
Urs Örs 
Uruz Örs 
Ustragatheu Osztorgatő 
Uueinic Vének 
Veynuc Vének 
Veynuch Vének 
Vico S. Adalberti Szentadalbertfalva
Villa Cruciferorum [Keresztes]
Vrken Örkény 
Vrs Örs 
Vrucang Urukangy 
Vrukang Urukangy 
Vrunkang Urukangy 
Vyfalu Újfalu 
Vyloch Újlak  
Vzturgatw Osztorgatő 
Warasnul Várasnyúl 
Weinuc Vének
Wenik Vének 
Weynech Vének 
Weynic Vének 
Weynik Vének 
Weynich Vének 
Weynuch Vének 
Wrsmusun Örsmoson
Wrsmusuna Örsmoson 
Wrukang Urukangy 
Wyfalu Újfalu
Wyfolu Újfalu 
Ylmar Ilmár
Yren Irény
Yrus Örs 
Yuren Irény
Zaglon Százló 
Zámoly Zámoly 
Zaslo Százló 
Zaua Szava 
Zava Szava 
Zazlou Százló 
Zemere Szemere 
Zenthadalberthfalwa Szentadalbertfalva
Zenthe Szente 
Zenthmihal Szentmihály
Zenthuid Szentvid 
Zenthyuan Szentiván 
Zerdahel Szerdahely 
Zerechen Szerecseny 
Zeredahel Szerdahely 
Zeskwth Szűzkút 
Zerk Szerk 
Zeuleus meger Szőlősmegyer 
Zezcuth Szűzkút 
Zoa Szava 
Zob Szap 
Zoop Szap 
Zop Szap
Zoph Szap
Zopy Szap
(Inferior) Zop[y] [Alsó]szap 
Zup Szap 
Zwzkwth Szűzkút

I. Bevezetés

Munkánkban az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek leírását, azok rendszerének feltárását tűztük ki célul. Ez a vállalkozás talán annyiban újszerű, hogy mainál korábbi korszak helyneveinek rendszerezésére egy adott terület teljes névállományát illetően eddig még nem történt kísérlet.
Az általunk feldolgozott névállomány több irányból körülhatárolható. Egy meghatározott vármegye teljes településnév-állománya adja a vizsgálati korpuszt, amelynek összeállításában Györffy György nagyszabású munkájára, Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajzára támaszkodtunk. Györffy a legkorábbi dokumentumoktól 1332–37-ig, az első országos pápai összeírás időpontjáig gyűjti össze a korabeli települések összes ismert történeti adatát. A Györffynél szereplő adatállományból csak a településneveket vizsgáljuk, az egyéb helyneveket (vízrajzi, domborzati neveket és a településnévként bizonyosan nem használt mikrotoponimákat) nem vettük fel az adatok közé. A településnevek keletkezésének magyarázatában - ha erre szükség van - természetesen ezeket is felhasználtuk.
Ezt a szinkrón adatállományt nyelvészeti szempontból és a nyelvészet eszközeivel dolgozzuk fel. A tisztán nyelvészeti megközelítés az ómagyar helynévkutatásban újszerűnek mondható, nincs hagyománya (az ún. történeti helynévtipológiával szemben), így nem áll rendelkezésünkre olyan modell sem, amelynek alapján a korpusz elemzését mintegy automatikusan, valamely jól bevált és általánosan elfogadott módszerre, szempontrendszerre támaszkodva elvégezhetnénk. Mielőtt hozzákezdenénk a tényleges adatfeldolgozáshoz, tisztáznunk kell tehát dolgozatunk elméleti hátterét és választott módszerét, a témát érintő korábbi szakirodalmat is segítségül véve.

II.	Célkitűzéseink a tudománytörténeti előzmények tükrében

A magyar történeti helynévkutatás helyzete és feltételei az utóbbi negyedszázadban gyökeresen megváltoztak, alapvetően új lehetőségeket teremtve az újabb vizsgálatok számára. Ezt a fejlődést a kutatást meghatározó két nagy tudományterület, a történettudomány és a történeti nyelvtudomány szempontjából célszerű vizsgálni.
E két vonulatnak egymástól elkülönített áttekintését az indokolja, hogy a kutatás - tárgyának természetéből következően - a két tudományterületen egymástól jórészt függetlenül folyik: bár egymásra vannak utalva (a történettudománynak például szüksége van megbízható névetimológiákra, a nyelvészetnek pedig a történeti háttér ismeretére), és felhasználják egymás eredményeit, mégis alapvetően eltérnek céljaik és ennélfogva szempontrendszerük tekintetében is. Mivel a nyelvészeti előzményeknek lényegesen nagyobb köre érinti témánkat, mint a történettudomány keretében végzett kutatásokénak, így célszerűnek tartjuk - a jobb áttekinthetőség kedvéért - az előbbieket két csoportra bontva tárgyalni: külön térünk ki a legfontosabb nyelvtörténeti és névtörténeti munkákra, majd a nyelvészeti helynévtipológiai tárgyú publikációk köréből azokat mutatjuk be, amelyek céljai a mieinkkel bizonyos értelemben hasonlóságot mutatnak, illetve amelyek az általunk alkalmazott rendszernek is alapjául szolgálnak.

1. A történeti kutatások legfontosabb eredményei
Ezen a területen elsőként kell említenünk Györffy György átfogó, hiánypótló művét, Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajzát (I. kötet 1963, 21966, 31987, II. és III. 1987). Ez a legújabb történettudományi módszerek figyelembevételével, korszerű formában, nyelvileg is hitelesen közli a korai ómagyar kori helynévadatokat, nyelvtörténészek számára is jól kezelhetően téve hozzáférhetővé azokat. Vármegyékre, azon belül pedig településekre bontva adja meg az összes ismert településtörténeti adatot a 14. század közepéig. Nyelvészeti felhasználhatóság szempontjából Györffy adattára messze felülmúlja a hagyományos elveket követő, az okleveleket történeti rendben közlő, az adatokat helyhez nem kötő okmánytárakat; lehetővé téve így többek között a szórványok nyelvjárástörténeti szempontból való hasznosítását is.
Rendszerezésre viszont a történeti földrajz nem vállalkozhat: ezt az úgynevezett történeti helynévtipológia hivatott elvégezni. E kutatási terület megalapozása alapjában véve Kniezsa István két munkájához: a Magyarország népei a XI. században címűhöz (1938) és különösen a Keletmagyarország helyneveihez (1943), valamint Bárczi Géza A magyar szókincs eredete című munkájának második kiadásához (1958) fűződik. Legkorszerűbben (és nyelvészeti szempontból talán legtanulságosabban) pedig Kristó Gyula fejti ki Szempontok korai helyneveink történeti tipológiájához című tanulmányában (1976). Kristó a történettudományhoz tartozó diszciplínákban alkalmazott tipológia hagyományos kategóriáit és terminológiáját követve, meglehetősen bő történeti névanyagra építve próbálja rekonstruálni az ómagyar kori településnév-adási rendszert (különösen annak időbeli rétegzettségét szem előtt tartva), és eközben felülvizsgálja az őt megelőző kutatók ilyen tárgyú megállapításainak megbízhatóságát. Egyik legjelentősebb vonása, hogy az ómagyar kori helynevek történettudományi és nyelvészeti kutatása között közvetít. Tipológiája viszont - amint ezt Kristó is hangsúlyozza - nyelvészeti szempontból nem feltétlenül tekinthető helytállónak (erre a rendszer bemutatása során részletesen ki fogunk térni), mert a kategóriákat tudatosan úgy választja meg, hogy azok a településtörténet kronológiai kérdéseinek vizsgálatában a leghatékonyabban legyenek felhasználhatók.
Említenünk kell még néhány olyan munkát, amelyek a történeti kutatások keretében születtek, és szintén az Árpád-kori helynévrendszerrel, annak bizonyos részletkérdéseivel foglalkoznak, és amelyeket dolgozatunk írása folyamán valamilyen formában felhasználtunk. Ilyen munka a Kristó Gyula-Makk Ferenc-Szegfű László szerzőhármas által közzétett Adatok “korai” helyneveink ismeretéhez. E kétrészes tanulmány (I. rész 1973; II. rész 1974) szerzői a helynévrendszer bizonyos részeihez (pl. a törzsnévi, a nemzetségnévi, a népnévi eredetű helynevek csoportjához) nagy valószínűséggel kapcsolódó neveket gyűjtötték össze a teljesség igényével. Nem vették fel viszont adattárukba az egyes nevekhez kapcsolódó összes korai előfordulást, csupán a megfelelő (egy kiválasztott névelemet tartalmazó) településnév első említését. Ez igen erősen korlátozza nyelvészeti szempontból való felhasználhatóságát, mint ahogy az is, hogy a nevek etimológiájának megadásakor nem szerepel a forrásra való hivatkozás, így azok ellenőrzése rendkívül körülményes. Egy másik helynévtipológiai vonatkozású munka Heckenast Gusztáv Fejedelmi (királyi) szolgálónépek a korai Árpád-korban című monográfiája (1970). Ez a település lakóinak foglalkozása alapján történő névadási típussal kapcsolatban tartalmaz nyelvészeti szempontból is értékes adalékokat, bár elsősorban történeti következtetések levonására törekszik.

2. A nem tipológiai jellegű nyelvészeti kutatások legfontosabb eredményei
A történettudomány mellett a nyelvtudomány egyes diszciplínái (elsősorban a névtan, a történeti hangtan és alaktan, valamint a helyesírás-történet) is behatóan tanulmányozták a korai ómagyar kori helyneveket. Számos elemző tanulmány született ebben a témában; így a jelen munka keretei között csak azoknak a rövid ismertetésére vállalkozhatunk, amelyek témánkhoz a legszorosabban kapcsolódnak, illetve amelyek a történeti névtani kutatások lehetőségeinek gyökeres átalakulásához a leginkább hozzájárultak.
Elsőként kell szólnunk a legátfogóbb helynévtörténeti munkáról, a Kiss Lajos által készített Földrajzi nevek etimológiai szótáráról (4., bővített és javított kiadása: 1988). Ez hatalmas névanyagot vizsgál, megadja az illető helynevek feltételezett etimológiáját, az egyes névalakok első (és bizonyos esetekben további) történeti adatait, valamint a kapcsolódó szakirodalom igen bőséges jegyzékét is. Az ómagyar kori helynevek vizsgálatában elsősorban etimológiai megjegyzései rendkívül értékesek. Kiss Lajos csak a jelenkori magyar makrotoponimákat akarja teljességre törekedve összegyűjteni, így viszont számos Árpád-kori településnév nem szerepel a FNESz.-ben - ti. azok, amelyek az idők során a magyar makrotoponima-kincsből eltűntek, és ma már nem élnek településnévként.
Egy másik nagyobb névetimológiai szótárat is meg kell említenünk: Mező András és Németh Péter Szabolcs-Szatmár megye történeti-etimológiai helységnévtárát (1972). Ez a munka egyfelől áttekinti a megye területéhez köthető valamennyi helységnév összes korai adatát, történeti alakulását és etimológiáját (így a mára eltűnt településnevekét is), másfelől bizonyos tipológiai rendszerezésre is törekszik. A tipológiai szempont viszont viszonylag periferikusan jelenik meg (röviden a bevezető részben, illetve az adattár szócikkeibe foglalva).
Az etimológiai szótárak mellett - bár témánkhoz csak érintőlegesen kapcsolódik, ám a magyar történeti névtudományra nézve meghatározó jelentőségű - meg kell említenünk A magyar nyelv történeti nyelvtanának a korai ómagyar kort tárgyaló I. kötetét (1992), amely hatalmas nyelvi anyag alapján készült, megbízható, modern nyelvtörténeti szintézist képvisel, és így a történeti névtani kutatások számára alapvető fontosságú. A helynévtörténeti kutatások szempontjából közvetlenül is felhasználható a kötetben szereplő két fejezet a korai ómagyar kor képzett, illetve összetétellel alkotott helyneveiről. Ezek a részek viszont - a kézikönyv hangsúlyozott célkitűzésének megfelelően - csak morfológiai-szintaktikai szempontokat vehettek tekintetbe; a számunkra elsősorban érdekes funkcionális, illetve szemantikai mozzanatok feltárása szükségszerűen kívül esik tárgyán.
Rövid terjedelmű, ám nélkülözhetetlennek mondható - mivel hiánypótló - Kiss Lajos egy újabb munkája, a Földrajzi neveink nyelvi fejlődése (1995). Ez elsősorban két szempontból jelentős: egyrészt (tudomásunk szerint elsőként) tömören, de világosan összefoglalja a földrajzi nevek történetében megfigyelhető - döntően hangtani és alaktani - változástípusokra vonatkozó terminológiát, és ezzel a kutatás számára felajánl egy olyan fogalmi készletet, amelynek követése megelőzheti az ilyen eredetű zavaró félreértéseket és vitákat. Másrészt pedig példatárként is igen jól alkalmazható.
A személynévi eredetű helynevek vizsgálatához nélkülözhetetlenek az ilyen tárgyú ómagyar kori adattárak. A korai ómagyar kor személynévi adatainak egy részét dolgozza fel Fehértói Katalin Árpád-kori kis személynévtár című gyűjteménye (1983). Ennek hátránya, hogy az összes korabeli oklevélnek mindössze igen kis hányadát fogja át, és így közel sem a teljes Árpád-kori személynévanyag található meg benne. Későbbi adatok összegyűjtésére vállalkozik, így korlátozottabb felhasználhatóságú, de mindazonáltal igen értékes a korai ómagyar kori névkutatás számára is Kázmér Miklós Régi magyar családnevek szótára - XIV–XVII. század című munkája (1993). E tekintélyes gyűjtemény alapján nagyon sok következtetést vonhatunk le a 14. század előtti hely- és személynevekre, és nem kell - korai adattárak híján - későbbi, mai névtárakra támaszkodnunk, amikor a középkorból közvetlenül nem adatolható személynevek meglétére keresünk bizonyítékot. Ezek a korai adatállományt összegyűjtő, viszonylag átfogó munkák a helynévkutatás számára igen nagy segítséget jelentenek. Ennek ellenére nagy szükség lenne az Árpád-kori okleveleink anyagából összeállított teljes személynévi adattárra is. Komoly nehézséget jelent továbbá az is, hogy nincs olyan szótárunk, amely a korai személynevek etimológiáját vizsgálná.
Az átfogó munkák mellett a tanulmányok másik csoportja a névtörténet egyes részletkérdéseivel foglalkozik, de általánosabb következtetései révén a helynévtörténeti vizsgálatok során gyakran és sikerrel használható. Számos olyan nyelvészeti elemző tanulmány született, amely egy bizonyos névelem előfordulását vizsgálja a mai és a történeti helynévanyagban - így pl. B. Lőrinczy Évá: Az ‑s ~ -cs képzővel alakult névanyag az ómagyar korban (1962), Kázmér Miklós: A falu a magyar helynevekben XIII–XIX. század (1970) és Hajdú Mihály: A szer helyneveinkben (I. rész: 1986; II. rész: 1987). Másfelől bőséggel állnak olyan munkák is rendelkezésre, amelyek bizonyos értelemben tipológiai kérdések körüljárására vállalkoznak, így pl. Benkő Loránd Víz- és helységneveink viszonyához című tanulmánya (1947), Papp Zsuzsannától az Állatnevek középkori földrajzi neveinkben (1970) és Hoffmann Istvántól A metaforikus helynévadás (1991). E tanulmánycsoport legújabb és egyik legterjedelmesebb, legalaposabb példája Mező András A templomcím a magyar helységnevekben (11–15. század) című monográfiája, amely e névadási típus részletekbe menő tárgyalása mellett tartalmazza ennek a tudomány mai állása szerint teljes adattárát is, és (Mező András korábbi munkájához, az 1982-ben megjelent A magyar hivatalos helységnévadáshoz hasonlóan) mind alaposságával, mind felépítésével modellként szolgálhat későbbi, hasonlóan egy-egy névadási típust feldolgozó munkák számára. A későbbi tipológiai kutatásokat szemléletükben és fogalomkészletükben befolyásoló újabb tanulmányok közül feltétlenül említést érdemel Juhász Dezső A magyar tájnévadás (1988) című munkája is. Ezekhez járul az a nagyszámú, a szakfolyóiratokban (Magyar Nyelv, Magyar Nyelvőr, Névtani Értesítő stb.) megjelent írás, amely az egyes nevek etimológiáját vizsgálja.
Mára tehát a helynévtörténeti kutatásnak olyan komoly méretű tudásanyag áll rendelkezésére, amely jó alapokat kínál a Györffy által közzétett hatalmas névállomány feldolgozására. Ehhez járul egy másik fejlődési tendencia, a számítógépes adattárolás és ‑feldolgozás lehetőségeinek fokozatos felismerése és felhasználása a történeti nyelvtudományban. Ez gyökeresen megváltoztatja a kutatás módszerét: a hagyományos cédulázáshoz képest jóval hatékonyabb, összehasonlíthatatlanul nagyobb adatmennyiség összegyűjtését és feldolgozását teszi lehetővé.
Ennek a fejlődésnek a következtében megnyílt az út egy távlati cél: a korai ómagyar kori helynévkincs egészének leírása, feldolgozása felé. Amint Benkő Loránd újabban több alkalommal hangsúlyozta, a helynevek kutatása nem csupán öncél, hanem a magyar történeti nyelvtudomány egyik legtöbbet ígérő fejlődési iránya a közeljövőben. Az egyik legfontosabb feladatnak a névanyag nagy adatbázisok alapján történő, teljes körű feldolgozását tartja. A KLTE Magyar Nyelvtudományi Tanszékén az elmúlt években megkezdődött egy olyan helynévtörténeti adatbázis kiépítése, amely ezt az alapot kívánja megteremteni. A kutatás céljait a program vezetője, Hoffmann István az Ómagyar kori helynévfeldolgozások című műhelytanulmányban (1996) fejtette ki. A jelen tanulmány ebbe az átfogó kutatási programba illeszkedik, annak részének tekinthető. Ez azt jelenti, hogy a tanszéken évek óta és sikerrel alkalmazott feldolgozási módszerekhez alkalmazkodik, és a bevált adatbázis-kezelési eszközökre épít. A feldolgozás elsődleges elméleti hátterét az a helynévtipológia képezi, amelyet Hoffmann István fejtett ki Helynevek nyelvi elemzése című munkájában (1993). Mivel dolgozatunkban a rendszerezés központi szerepet játszik, célszerű részletesebben is áttekintenünk a nyelvészeti helynévtipológia bizonyos fejleményeit.

3. A nyelvészeti helynévtipológia legfontosabb eredményei
Említettük fentebb, hogy a történettudomány saját céljait követve igen régóta foglalkozik az ómagyar kori helynevekkel és különösen tipológiájukkal. A nyelvészeti helynévtipológia a történetihez képest későbbi fejlemény, fokozatosan épült rá, és csak a közelmúltban kezdett el erőteljesebben függetlenedni tőle.
A helynevek tisztán immanens vizsgálatának igényét először Lőrincze Lajos fogalmazta meg Földrajzineveink élete című tanulmányában (1947). Lőrincze hangsúlyozza, hogy a földrajzi neveket nem szabad csupán külső szempontok alapján kutatni, hanem elsősorban sajátos jellegüket, rendszerszerűségüket kell látnunk. A mai kutatás számára is értékes megjegyzéseket fűz néhány általa feltételezett névadási típushoz, és ami talán a leglényegesebb: elsőként veti fel a szakirodalomban az alapos névjárástani kutatások nélkülözhetetlenségének gondolatát. Egy sajátos (a mi fogalmaink szerint leginkább keletkezéstörténeti jellegű) helynévtipológia körvonalait vázolja fel, amelyben az “elnevező” ember és a “névadó” táj viszonyát taglalja, ez alapján különböztet meg természeti, műveltségi és eseményneveket. Lőrincze ezt az erőteljesen metaforikus nyelvezetű, pszichologizáló jellegű megközelítést névélettani vizsgálatnak hívja.
Ezt a kifejezést a későbbi szakirodalom (így elsősorban Kristó, de kevésbé sarkítottan Kázmér, Hoffmann és bizonyára a névtani irodalom zöme) is használja, mégpedig alapjában véve a nem történeti tipológiának, tehát a névközpontú-nyelvészeti szempontú névvizsgálatok és -tipológiák összességének (így nemcsak a Lőrincze-félének) a megnevezésére. Úgy véljük, hogy Lőrincze elméletének a nyelvészeti-névtani jellegű kutatásokkal való bármely azonosítása (bár ezt Kristó az idézett helyen explicite nem teszi meg, csupán sugallja) merőben elhibázott dolog. Lőrincze tulajdonképpeni elmélete ugyanis nem nyelvészeti elmélet a szó mai értelmében, hanem inkább filozófiai-pszichológiai szemléletű eszmefuttatás; emellett a nyelvészeti névkutatás a későbbiekben lényegében nem is használta fel ezt a névelméletet.
Fontosnak tartjuk hangsúlyozni, hogy mi névimmanens szemléleten teljesen mást értünk, mint Lőrincze. Míg ő a nevet végső soron egyfajta pszichikai entitásként fogja fel, és ennek megfelelően gondolja el önelvű vizsgálatát, mi mint nyelvi objektumot vizsgáljuk, és helyét a magyar nyelv rendszerében keressük (a korai ómagyar kori névrendszert pedig a korai ómagyar kori magyar nyelv rendszerének egy részrendszereként szemléljük). A két felfogás nem feltétlenül zárja ki egymást, mivel eltérésük bizonyára alapvetően abban ragadható meg, hogy az absztrakció különböző szintjeihez rendelhetők hozzá. Megjegyzendő, hogy a névélettan megnevezést nem tartjuk szerencsésnek, ugyanis határozottan azt sugallja, hogy a neveknek valamely biológiai modelljét - bármi is legyen az - kívánja adni, ez pedig nem áll fenn. Mindezen szemléleti különbségek ellenére nem tagadhatjuk, hogy (mint már fentebb utaltunk rá) Lőrincze munkájának nem egy megállapítása és gondolatmenete a mai névtörténeti kutatás számára is érdekes lehet.
E kissé hosszabb, ám fontos elméleti kitekintés után hátra van még néhány egyéb, helynévtipológiát is adó munka rövid áttekintése. Ezek mindegyikére jellemző, hogy egy meghatározott területi egység teljes helynév-anyagának összegyűjtésére és rendszerszerű feldolgozására vállalkozik. Mindenekelőtt Benkő Loránd A Nyárádmente földrajzinevei (1947) és Kázmér Miklós Alsó-Szigetköz földrajzinevei (1957) című tanulmányára kell utalnunk. E két értekezés a két legkorábbi ilyen jellegű publikált munka. Mindkettő adott típusok szerint csoportosítja a választott terület helynévanyagát, és mindkettőnek jellegzetes sajátsága, hogy a típusok megadása során nem különítenek el lehetséges (pl. morfoszintaktikai, lexikális, funkcionális-szemantikai stb.) elemzési szinteket. Ennek következtében ezek a különböző szempontok összemosódnak, egy szinten jelennek meg a nem homogén típusok (így, mint később látni fogjuk, e tipológiák módszertanilag nem tekinthetők adekvátnak). Lényeges, hogy mindkét dolgozat a feldolgozás korának a helyneveiből indul ki, döntően azokat csoportosítja. Bár Kázmér felveszi adattárába Alsó-Szigetköz helyneveinek számos történeti adatát is, eljárásmódja mégis egyértelműen leíró, ugyanis az ómagyar korban keletkezetteket az egészen új keletű nevekkel együtt kezeli, nem vállalkozik a névrendszer történeti alakulásának rekonstruálására.
Hasonlóképpen leíró jellegű a különböző megyék helységneveinek rendszeréről írt tanulmányok sora: Ördög Ferenc Zala megye, Juhász Dezső Veszprém megye, Barabás Irén Fejér megye, Várkonyi Imre Somogy megye, Körmendi Géza pedig Komárom megye településneveit elemezte. Amint címük és témaválasztásuk is sejteti, ez az öt dolgozat szorosan összefügg; a négy utóbbi Ördög munkáját tekinti mintaképének, annak elveit és célkitűzéseit, az ott bemutatott tipológiát követik. Az illető megyék összes mai településnevét csoportosítják, névtörténeti adatokat nem szerepeltetnek. A mi megközelítésünktől ezek a munkák két lényeges ponton különböznek: egyfelől abban, hogy a mai neveket dolgozzák fel, míg mi a korai ómagyar koriakat. Másfelől pedig abban (és ezzel magyarázható a szinkrón metszetek eltérő megválasztása), hogy mi ezen dolgozatok szerzőivel ellentétben úgy véljük, nem ésszerű a mai - igen eltérő keletkezési idejű - nevek mögött valamiféle rendszert keresni. Bár regisztrálni lehet, hogy ezek hogyan sorolhatók csoportokba, mégis fontosabb, hogy arra a kérdésre adjunk magyarázatot: miért olyanok a mai helynevek, amilyenek; tehát célszerűbbnek tartjuk a névrendszer történeti változásainak nyomon követését és keletkezéstörténeti rétegek alapján történő leírását. Ez utóbbi szempont érvényesítésére vállalkozik Kálnási Árpád Szatmári helynévtípusok és történeti rétegződésük (1996) című könyvében, ahol, mint írja, a szinkrón tipológiai és a helynévtörténeti rétegek szembesítésére tesz kísérletet. Ez az átfogó és alapos munka a történelmi Szatmár megye régi és újabb keletkezésű helyneveit dolgozza fel, a főbb objektumtípusok szerinti tagolásban (így a településneveknek is külön fejezetet szentelve).
A nyelvészeti helynévtipológiák sorában említenünk kell a dolgozatunk elméleti hátteréül szolgáló tanulmányt, Hoffmann István Helynevek nyelvi elemzése (1993) című munkáját. Az általa kidolgozott tipológiát a dolgozat III. fejezetében ismertetjük.

4. Célkitűzéseink összegzése
Amint dolgozatunk elején leszögeztük, az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek összegző vizsgálata, rendszerük feltárása a célunk. A szakirodalmi előzmények rövid áttekintése után ezt a célkitűzést fejtjük ki részletesen.
Dolgozatunk Győr vármegye helységnévrendszerének szinkrón leírását adja. A szinkrónia elvét a Benkő Loránd által kifejtetteknek megfelelően értelmezzük: bár egységként vizsgáljuk a kor nyelvállapotát - illetve annak egy specifikus részét -, nem mondunk le adott esetben arról, hogy ezen az időhatáron belül bekövetkezett történeti változásokra is felhívjuk a figyelmet. A szinkrón vizsgálatot azért választottuk, mert diakrón vizsgálatok elvégzésének feltétele legalább két szinkrón metszet hozzávetőlegesen pontos ismerete, előzetes feldolgozása, ilyen pedig az általunk feldolgozott témában a mai napig nem készült. Továbbá az is szinkrón felfogásra késztet bennünket, hogy feldolgozott időszakon belül nem elég bőségesek az adataink ahhoz, hogy különböző rétegeket különíthessünk el.
A szinkrón vizsgálat anyaga egy terület Árpád-kori helységnévkincse. Ez a korszak nagyjából egybeesik a történeti nyelvtudomány által korai ómagyar kornak nevezettel. A szinkrón metszet megválasztásában, mint fentebb részletesen kifejtettük, eltérünk a kutatás eddigi módszerétől. Nem a mai névkészletet csoportosítjuk, amely tulajdonképpen (történetileg) több - eltérő névadási korszakok és rendszerek keretében kialakult - réteg összeadódása, hanem ezen rétegek közül a magyar névrendszer szempontjából a legkorábbit: a korai ómagyar korit vizsgáljuk. Ezzel elkerüljük annak a veszélyét, hogy a különböző korokban keletkezett helyneveket anakronisztikus módon egyetlen névadási rendszer eredményeiként értelmezzük, valamint azt, hogy az egykor (történetesen a korai ómagyar korban) valamilyen módon motivált helynév motivációját tévesen a mai helynévre is rávetítsük.
Feldolgozásunk alapjául egy körülhatárolt korpusz szolgál. Ez a korpusz azokat a településnévi adatokat öleli fel, amelyeket Györffy szerepeltet történeti földrajzában, Győr vármegye fejezetében. A feldolgozás egyetlen forrásra való korlátozását több tényező is indokolja: Györffy a terület összes ismert névadatát közli a korból, és ezt a legkorszerűbb kiadási elvek szerint teszi, korrigálva a korábbi forráskiadványok hibáit, hiányosságait is. Az a gyakorlat, amely szerint névtani munka egy megyéhez kapcsolódó helységnévanyagot dolgoz fel, általánosan elfogadott a mai kutatásban, amint ezt az Ördög Ferenc által kezdeményezett, egy-egy megye helynévkincsét feldolgozó tipológiák is mutatják. Kétségtelen, hogy a megyéknél szerencsésebb lenne korai ómagyar kori nyelv-, illetve névjárásterületek alapján eljárni, ezek elkülönítése viszont a kutatás mai állása szerint nem lehetséges, így jobb híján és az egyszerűség kedvéért választottuk ezt a feldolgozásmódot.
Dolgozatunkban kizárólag azokkal a nevekkel foglalkozunk, amelyek a korban települést jelölhettek. Elemzésünkből kizártuk az oklevelekben fellelhető mikrotoponimákat és egyéb nem települést jelölő helyneveket (azaz utak, határpontok, szigetek, tavak, folyók stb. neveit). Ennek egyik fő oka, hogy jelenleg folyik egy részletes adattár kiadása, amely Györffy munkájának eddig megjelent köteteiben szereplő összes ilyen jellegű (nem településnévi) helynevet tartalmazza. Munkánk szótári része és az illető kiadvány a vizsgált területen így kiegészítik egymást.
Célunk a nevek nyelvészeti feldolgozása. Mint fentebb kifejtettük, nem ez a helynevek feldolgozásának egyetlen módja: a történeti névtant általában a történet- és a nyelvtudomány határán álló (és mindkettőre építő) komplex diszciplínának szokták tekinteni. Amint viszont Kristó Gyula bizonyította, módszertani szempontból nem megengedhető, hogy messzemenő történeti következtetéseket építsünk korai helyneveinkre. Ezt azzal a ténnyel indokolja, hogy a nevek nem közvetlenül a társadalmi változásokat tükrözik, hanem sokkal inkább a nyelvi divattól és lélektani tényezőktől függenek. Ennek megfelelően Kristó a nevek vizsgálatát nem komplex kutatási területként határozza meg, hanem kifejezetten a nyelvészetnek, illetve a pszichológiának rendeli alá. Kristót és Hoffmannt követve a névkutatás elsődleges feladatának a helynevek nyelvi vizsgálatát tekintjük, ugyanis feltételezzük, hogy csak a kor névadási szokásainak minél alaposabb ismeretében válik lehetővé a névanyag esetleges történeti hasznosítása. Dolgozatunkban a nevek elemzésekor követjük a Benkő által megfogalmazott szempontokat, melyek szerint a név magyarázata “alátámasztást kíván az olvasattól, hangalaki meghatározástól kezdve a morfológiai problematikán keresztül a szemantikai tipológiáig terjedő széles skálában, melyen szigorú módszerességgel végig kell vezetni a vizsgált névelemet”.
Eljárásmódunk döntően rendszerező jellegű: a feldolgozott névanyag alapján a korai ómagyar kori helyneveknek nem egy újabb tipológiáját akarjuk kidolgozni, hanem egy meglévő tipológiai keretben próbáljuk meg leírni a korpuszunkban szereplő településnevek rendszerét. A következő fejezet ennek a választott tipológiának a részletes bemutatását tartalmazza.

III. Az alkalmazott tipológia alapvonásai

A hagyományos helynévtipológiai irodalom egyszintű tipológiai kerettel dolgozik: a feldolgozást megelőzően kiválaszt néhány jellegzetes (általában a történeti kutatásban hagyományosan kormeghatározó jelentőséggel felruházott) névtípust, majd e típusokba sorolja be a feldolgozandó neveket. Jellemző tipológiai csoportokat képviselnek elsősorban a következők:
1. Természeti nevek (ide sorolják - többek között - a térszínforma-, a vízrajzi és a növényzeti neveket)
2. Birtokosról való névadás; ezen belül morfológiai szempontból további alcsoportok elkülönítése válik szükségessé:
	a. puszta személynévi eredetű helynevek
	b. utótaggal (-telke, -falva) ellátott helynevek
3. Egyházi vonatkozású nevek; ide igen változatos szerkezetű nevek tartozhatnak, többek között:
	a. patrocíniumi eredetű nevek
	b. -monostora, -egyháza stb. utótagú nevek
	c. Apáti-, Püspöki-jellegű (-i képzős) nevek
4. Népnévi eredetű nevek
5. Foglalkozásnévi eredetű nevek
6. Gazdasági funkció vagy vásár alapján való névadás
7. Hivatalos névadással keletkezett nevek stb.
E hangsúlyozottan történeti felhasználhatóságot szem előtt tartó tipológia mellett (amelynek klasszikus változata Kniezsa–Bárczi-féle tipológiaként ismert) számos további tipológiai rendszer is kialakult a névtan nyelvészeti ágában. Ezek legkorábbi változatait Kázmér (Alsó-Szigetköz) és Benkő (Nyárádmente) dolgozták ki, majd őket követték az Ördög által kezdeményezett újabb, megyéket feldolgozó tipológiák (l. fentebb). E tipológiák is alapvetően egyszintű rendszereket alkalmaznak. Kategóriáik megválasztásakor többnyire jelentéstani szempontokat vesznek figyelembe, de ezt az elvet nem alkalmazzák teljesen következetesen. Körmendi Géza Komárom megye helységneveinek rendszeréről írt munkájában például a négy fő kategória közül kettő (a táj, illetve a tájban levő valamilyen emberi létesítmény a névadás indítéka; foglalkozásra, társadalmi helyzetre utaló helységnevek) szemantikai indokoltságúnak tekinthető, további kettő pedig lexikális jellegű (törzs- vagy népnevekből származó helységnevek, személynévből alakult helységnevek). 
E tipológiák fő hátrányát abban látjuk, hogy alkalmazhatóságuk erősen korlátozott, ugyanis bizonyos kevésbé tipikus helyneveket igen nehéz elhelyeznünk az általuk nyújtott keretben. Bár kategóriarendszerük elképzelésük szerint tetszőlegesen bővíthető, ez a lehetőség valójában csak látszólagos, ugyanis megvalósulása esetén rendszerszerűségük vész el: félő, hogy sok olyan “típus” felvételére kerül sor, amelyeket csupán egy-egy név képvisel egy korpuszban. Ez a “bővíthetőség” azt a további veszélyt rejti, hogy minden egyes feldolgozáskor a besorolhatatlan nevek új névtípusként való felvételével a tipológia egy-egy új variánsa jön létre, ez pedig a kutatásban komoly (többek között terminológiai) problémákhoz vezethet.
Ezeket az egyszintű tipológiákat felfoghatjuk természetesen olyan többszintű rendszerekként is, amelyeket bizonyos redundancia-szabályok érvényesítésével egyszerűsítettek egyszintűvé. Ebben ragadható meg e tipológiák egy további veszélye: igen nehéz ugyanis olyan redundancia-szabályok megállapítása, amelyek bármely magyar településnévre érvényesek. A szabályok hibás megállapításával (és a rendszer nem adekvát leegyszerűsítésével) olyan kategóriák jönnek létre, amelyek nem zárják ki egymást (tehát amelyek közül egyidejűleg többe is tartozhat helynév). Kategóriáinak komplementaritása pedig bármely helynévtipológiától elvárható.
E szempontokat mérlegelve választottuk feldolgozásunk elméleti hátteréül a Hoffmann István által kidolgozott többszintű helynévtipológiát, amelyet Helynevek nyelvi elemzése (1993) című munkájában mutat be. E tipológia eredetileg nagyon nagy (több tízezer helynévből álló) mikrotoponimai adatbázisok értékelésére jött létre, de univerzális (bármilyen korú és jellegű magyar helynévállomány feldolgozására alkalmas) feldolgozási rendszert igyekszik nyújtani. A Hoffmann-féle tipológia ómagyar kori helynevek elemzésében való alkalmazására a szakirodalomban eddig még nem történt kísérlet.
E tipológia alapvetően négy elemzési szintet különít el: 1. funkcionális-szemantikai; 2. lexikális-morfológiai; 3. szintagmatikus; 4. keletkezéstörténeti szintet (ezek közül az első három különböző szempontú szinkrón szerkezeti elemzést, az utolsó pedig diakrón elemzést tesz lehetővé). Ezeken belül Hoffmann egy igen erősen differenciált, rendkívül nagyszámú névadási mód leírására alkalmas kategóriarendszert mutat be, amelynek elemeit úgy választotta meg, hogy a részosztályok kölcsönösen kizárják, másrészt kiegészítsék egymást, s ezáltal lehetőleg felöleljék a névalkotási módok teljes körét. Ez az elemzési modell valóban megfelelt az utóbbi elvárásnak, és gyakorlatilag minimális változtatásokkal alkalmasnak bizonyult az ómagyar kori Győr vármegye településneveinek feldolgozására.

IV. Tipológiai elemzés

A korábbiakban elmondottakat követve a neveket rendszerszerűen az elsődleges (funkcionális, szerkezeti, történeti) jellemzőik alapján osztályozzuk, az esetleges névszociológiai jellegű jelenségekre (ezek csekélyebb száma és nehezebb kimutathatósága miatt) csak szükség esetén utalunk.
Az egyes konkrét típusok kapcsán a nevek odatartozásának indoklása minden esetben megtalálható a szótárrészben, így erre általában nem térünk ki a következő, egyes típusokat áttekintő fejezetben. Szintén a szótár alapján állítottuk össze az A. függelékben található táblázatot, amelyben összesítve megadjuk a vármegye összes településnevének a tipológia három elemzési szintje (funkcionális-szemantikai, lexikális, keletkezéstörténeti) szerinti besorolását, illetve, amennyiben egy településnévnek több lehetséges magyarázatát is feltételezzük, az egyes magyarázatokhoz kapcsolódó besorolásait. Mivel az összetett helynevek elemzésére használható szintagmatikus elemzés szintjét lényegében tartalmazza a keletkezéstörténeti elemzés, azt külön nem tárgyaljuk.
A következő (IV., V.) fejezetekben részletezve mutatjuk be a feldolgozott korpusz helyneveinek funkcionális-szemantikai és keletkezéstörténeti elemzését. A neveket lexikális szempontból is vizsgáltuk (amint ez a szótár egyes szócikkeiben nyomon követhető), ennek az elemzésnek a típusok szerinti további részletezését viszont nem tartottuk termékenynek (a lexikális elemzés ugyanis a leghatékonyabban elsősorban nagyszámú közszói névelemet tartalmazó - pl. mikrotoponimai - korpuszok feldolgozásakor érvényesíthető). Hogy mégis lehetővé tegyük az ilyen irányú felhasználást az esetleges későbbi összehasonlító munkálatok számára, az A. függelékben és a B. függelék 2. táblázatában közöljük az elemzés összegzését. Az A. függelékben megadjuk továbbá helyneveink személynévi névrészeinek feltételezhető eredetét is.

IV/1. Funkcionális-szemantikai típusok

A Hoffmann-féle helynévtipológia egyik sarkalatos feltételezése, hogy minden (legalábbis hely-)névadási aktus szemantikailag tudatos és motivált. A nevek funkcionális-szemantikai elemzésének feladata a névadás alapjául szolgáló motívumok, szemantikai kategóriák feltárása, azaz annak a vizsgálata, hogy a megnevezéskor a denotátum mely sajátosságai fejeződnek ki.
Az elemzés alapfogalmának a névrészt tekintjük: a helynév hangsorának egy olyan egységét, amely a névkeletkezés szituációjában a denotátummal kapcsolatos bármiféle szemantikai jegyet kifejez. Ebből következően nem feltétlenül kötődik névrészi funkció a helynévben szereplő minden egyes lexémához, ugyanis névrész lehet összetettebb nyelvi egység is. Például a lexikálisan összetett Újfalu helynevünk funkcionálisan is két névrészből áll: az első rész a megnevezett település korát (új), a második pedig fajtáját (falu) fejezi ki. Ezzel szemben a Szentmihály helységnév funkcionális szempontból egyrészes név, mivel csupán egy szemantikai jellemző fejeződik ki benne: ti. ’a helységnek van egy Szent Mihálynak szentelt temploma’.
A névrészek tehát bizonyos esetekben tovább bonthatók ún. névelemekre. Így nevezzük a helynévben szereplő lexémákat és a névalkotásban szerepet játszó toldalékmorfémákat. A Szentmihály név ennek megfelelően két névelemre bontható, amelyek egy névrészt alkotnak. A névelemekre bontás a helynevek lexikális elemzésében játszik szerepet.
A névrészek funkciói az általunk alkalmazott tipológia szerint a következők lehetnek: megjelölhetik a hely fajtáját, megnevezhetik magát a helyet, és kifejezhetik a hely valamely sajátosságát. A negyedik csoportot (amelyet korpuszunkból mindössze két név képvisel) azok a névrészek alkotják, amelyek funkciója nem áll kapcsolatban a denotátummal: ilyenek a későbbi korok hivatalos névadásában szerephez jutó emlékeztető, illetve konvencionális funkciójú névrészek. Ezeket a típusokat az alábbiakban egyenként lebontva tárgyaljuk. Az egyes típusokhoz megadjuk a hozzájuk tartozó neveket (névrészek szerint tagolva), és dőlt szedéssel kiemeljük az adott funkcióval rendelkező névrészt. Ha egyes névrészeket több csoportban is megemlítünk, mert a kérdéses névre több lehetséges magyarázatot is találtunk, akkor a nevet a szerintünk kevésbé valószínű besorolási helyen ?-lel jelöljük meg.

1. A névrész megjelöli a hely fajtáját
Ide tartozó nevek (a fajtajelölő részek szerint csoportosítva): falu/falva: Asszony/falva, Csépán/falva, Kis/falu, Rév/falu, Szentadalbert/falva, Új/falu; telek/tel(e)ke: Apa/telke, Kozma/telke, Telek/barát, Torda/teleke; sok(a): Al/sok, Malom/sok, Semján/soka; föld(e): Farkas/föld, Farkas/földe, Irény/földe; lak: Új/lak; szerk (’kis falu’?): Szerk (18 név).
A hely fajtájának megjelölésére bármilyen, általánosabb vagy speciális jelentésű közszó felhasználható, amely az adott denotátumtípust (esetünkben ’település’‑t) jelentheti. Ezeket gyűjtőnévvel (fajtajelölő) földrajzi köznévnek szokás nevezni.

2. A névrész megnevezi magát a helyet
Ide tartozó nevek: ?Barbacs, ?Hecse (Hekcse 2.), ?Ikrénydomb, ?Kóny, Kövesd, Kulcsod, Luzsány, Megyeri, Mérges, Novák, Oltva, ?Precse, ?Radvány, Sokoró, Táp, Tőkés, Zámoly; Alsó/sokoró, Alsó/szap, Barát/sokoró, Baráti/sokoró, Béka/szentmiklós (vagy: Béka/szentmiklós), Bocs/ság, Galamb/sokoró, Győr/szemere, Gyűdi/szentpéter, Kis/csécsény, Kis/écs, Kis/kulcsod, Kis/pér, Kis/teke, Nagy/csécsény, Nagy/écs, Nagy/megyer, Nagy/pér, Nagy/teke, Nelka/sokoró, Örs/moson, Örs/mosona, Páznán/sokoró, Semján/soka, Szék/tényő, Szőlős/megyer, Szűz/kút, Telek/barát, Váras/nyúl (46 név).
Megnevező funkcióban mindig valódi helynév áll. Egyrészt ide kell vennünk az idegen névadással keletkezett, átvett neveket, mert ezek a magyarban e funkción kívül nem fejeznek ki egyebet. Például a szláv Novák név az eredeti (valamely szláv nyelvbeli) névadáskor új telepesekre (lakókra) utalt, viszont a magyar névrendszerbe való kerülésekor és ezt követően kizárólag megnevező funkciója van. Másrészt pedig a fenti szintagmatikus szerkesztéssel és kiegészüléssel alkotott nevek tartoznak ide, ti. azok, amelyekben már meglévő helynév kap jelzői szerepű bővítményt. Így a Kiscsécsény névben az utótagnak megnevező funkciója van: ’a Csécsény nevű falu (2) kisebbik része (1)’ vagy ’a Csécsény nevű falvak (2) közül a kisebbik (1)’, annak ellenére, hogy a nyelvtudat számára még a Csécsény név is etimológiailag azonosítható (motivált) lehetett.
A Barátsokoró és a Telekbarát nevek jól illusztrálják e funkcionális kategória lényegét. Mindkét névben szerepel a Barát névrész, de míg az előbbiben helyzetviszonyító funkciót hordoz (ti. a név Sokoró település egy részére utal, mégpedig a Barát falu mellettire), addig az utóbbiban megnevezőt (ti. itt magának Barát falunak egy későbbi, kiegészült nevéről van szó, tehát a telek névrész utólag kapcsolódott az alaptaghoz).

3. A névrész kifejezi a hely valamely sajátosságát
3.1. Kifejezi a hely tulajdonságát
A hely tulajdonságát kifejező névrészfunkciók szemantikailag igen változatosak, ugyanis az ilyen jellegű névrész utalhat a hely méretére, alakjára, anyagára, színére, korára, funkciójára vagy bármely egyéb jellemzőjére. Ezeket az alábbiakban külön-külön, típusok szerint fogjuk áttekinteni.
a) Méretre utaló névrészek 
Ide tartozó nevek: Kis/csécsény, Kis/écs, Kis/falu, Kis/kulcsod, Kis/pér, Kis/teke, Nagy/csécsény, Nagy/écs, Nagy/megyer, Nagy/pér, Nagy/teke (11 név).
A helynevekben a méret soha nem abszolút értelemben vett fogalom; mindig a környező településekhez (pl. Kisfalu), vagy hasonló nevű párjukhoz (pl. Kisécs - Nagyécs) képest kisebbek, illetve nagyobbak az így elnevezett falvak. Feltűnő, hogy az e típusba tartozó névrészek egy kivétellel (Kisfalu) mindig megnevező funkciójúval kapcsolódnak össze. Ennek magyarázata, hogy e nevek másodlagos alakulások, egy korábbi helynévből keletkeztek (ezt Inczefi Géza differenciációnak nevezi).
b) Alakra utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Hosszú, ?Ikrény, ?Szerk (3 név).
Ide korpuszunkban csak egyrészes helynevek sorolhatók; bár Hosszú esetében könnyen elképzelhető, hogy egy elsődleges kétrészes névből keletkezett (ellipszissel), mert a puszta melléknévből álló településnév meglehetősen ritka a magyar névkincsben. Az Ikrény név talán a falu kettős alakjára utal (ugyanis az iker közszóval vethető össze; bár személynévi eredetű is lehet); a szer közszó egyik jelentése pedig ’sor’, így a név a megnevezett falu hosszan elnyúló voltát fejezheti ki (Hosszú-hoz hasonlóan).
c) Anyagra utaló névrészek
Ide tartozó név: ?Kövesd (1 név).
A Kövesd név valószínűleg mikrotoponimai eredetű lehet; eszerint azt a helyet nevezi meg, ahol a falu létrejött (vö. 3.3.a csoport). Az is elképzelhető viszont, hogy a falu kapta ezt a nevet; ez esetben (földjének?) “kövességére” utal a név.
d) Korra utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Új/falu, Új/lak (2 név).
A méretre utalókhoz hasonlóan ezek a névrészek is relatív jelentésűek. Azt fejezik ki, hogy az illető helység a környezőeknél újabb alapítású.
e) Funkcióra vagy működésre utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Százló, Szerdahely (2 név).
A Szerdahely név arra utal, hogy vásártartó joggal bírt a falu, így a környező falvak számára a kereskedelmi funkciója volt lényeges. Százló idesorolása problematikusabb, ugyanis igen közvetett és áttételes a működésre való utalás (ti. arra, hogy lovászok faluja volt, azok “munkaeszközének”, illetve tenyésztett állatának megnevezésével utal).

3.2. Kifejezi a hely viszonyát valamely külső dologhoz
a) Az ott levő növényzetre utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Babot, Haraszti; Szőlős/megyer (3 név).
A Babot településnév a babra (a falu által esetleg termesztett növényre), a Haraszti pedig a tölgyre utal (a m. R. haraszt ’tölgy’ szót tartalmazza), amely a település környezetének jellegzetes, gyakori, vagy valamely egyéb okból megnevezésre alkalmas növénye lehetett.
b) A környék állatvilágára utaló névrészek
Ide tartozó nevek: ?Béka, Fúd, ?Nyúl, Nyulas, ?Ravazd; ?Galamb/sokoró (6 név).
A bizonytalan idetartozású névrészek esetében felmerül az a lehetőség is, hogy ezek a tulajdonos személyére utalnak.
c) Ott levő építményre utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Kapi, Köbölkút, Mindszent, Rekesze, Szentiván, Szentmihály, Szentvid; Béka/szentmiklós, Gyűdi/szentpéter (esetleg: Gyűdiszentpéter), Héder/vár, Héder/vára, Kenéz/rekesze, Malom/sok, Móric/hida, Rév/falu, ?Szentadalbert/falva, Szűz/kút, Váras/nyúl (18 név).
E csoporton belül jellegzetes funkció a falu templomára való utalás (patrocíniumi névvel): Mindszent, Szentiván, Szentmihály, Szentvid, Szentadalbertfalva (bár itt névköltöztetésre is gyanakodhatunk, l. alább). Ezen belül különleges funkciójú az a névadás, amikor azért éppen a templomáról neveznek el egy településhelyet, mert az elhagyott vagy elpusztult faluból csak az maradt meg viszonyítási pontként (Béka/szentmiklós, Gyűdiszentpéter). Hasonlóképpen a vár is a települések közigazgatási és gazdasági szempontból igen meghatározó (és messziről látható) építménye volt, amint az ilyen alapú névadások is mutatják (Héder/vár, Héder/vára, Váras/nyúl). Ezek mellett gyakran olyan egyéb építményekre is utalnak névrészek, amelyek egy nagyobb csoport (pl. a környező falvak) számára is fontosak voltak: pl. átkelőhelyre (Móric/hida, Rév/falu), kútra (Köbölkút, Szűz/kút), malomra (Malom/sok), illetve a gyepűkapura (Kapi). A helynevek egy része olyan jellegű, hogy természetszerűen besorolható a település funkciójára, működésére utaló névrészek csoportjába is (különösen: Malom/sok, Rév/falu).
d) A település birtokosára utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Alap, Áng, Apáti, Asszony, ?Babot, Bácsa, Bajaz, Bajcs, Barát, Balony, Baráti, Barba, Barbacs, Bárd, Béka, Bene, Bercs, Bisa, Bódé, Bőny, Cseb, Csécsény, Csitván, Dorog, Écs, Gönyű, Gúg, Gulla, Gyánt, Gyermolt, Gyömörő, Győr, Gyűd, Hal, Hekcse, Héder, Himüd, Ikrény, Ilmár, Irény, Kajár, Keresztes, Kóny, Kos, Markota, Medve, ?Mérges, Mikod, Nelka, Néma, ?Novák, Nyúl, ?Nyulas, Örkény, Pakos, Pátka, Patos, Páznán, Péc, Pér, Petlend, Pityud, Pok, Precse, Radvány, Ravazd, Semján, Szap, Szava, Szemere, Szente, Szőny, ?Takács, Tápán, Teke, Tényő, Tét, Tőke, Tördemész, Tunyog, Urukangy; Apa/telke, Asszony/falva, Csépán/falva, Farkas/föld, Farkas/földe, Galamb/sokoró, Héder/vár, Héder/vára, Kenéz/rekesze, Kozma/telke, Móric/hida, Örs/moson, Örs/mosona, ?Semján/soka, Szentadalbert/falva, Torda/teleke (97 név).
Mivel a birtoklás kifejeződése igen tipikus a helynévalkotásban, nem véletlen, hogy az általunk tárgyalt névanyagban e csoport a legnépesebb.
Az általunk ide sorolt neveknek csak viszonylag kis hányadáról tudjuk teljes biztonsággal, hogy ténylegesen a helység birtokosára utal, ugyanis az oklevelekben erről csak meglehetősen ritkán találunk perdöntő bizonyítékot. Többnyire számításba kell tehát vennünk azt a lehetőséget is, hogy a fenti névrészek némelyike nem tulajdonosra utal, hanem a hely egy lakójára vagy egy olyan eseményre, amely itt esett meg az általa megnevezett személlyel. E névadási motívum igen jellemző volta miatt mégis abból indulhatunk ki, hogy a fentebb felsorolt nevek túlnyomó többsége birtokosra utal.
Szentadalbertfalva különleges eset: a falu (az egyik értelmezési lehetőség szerint) annak a védőszentnek a nevét kapta, akinek ajándékozták a települést. Ez az adományozási forma - ti. a védőszentnek, illetve egyházi intézményének javára történő adományozás - a magyar középkorban nem volt egyedülálló. Ilyenkor maga a védőszent vált birtokossá.
A csoporton belül keletkezéstörténeti szinten megkülönböztethetünk metonimikusan keletkezetteket (ide tartoznak az ún. “puszta személynévi” eredetűek), birtokos jelzős összetételű és -i helynévképzős formákat. Ezek azok a formák, amelyek tipikusan a birtoklás szemantikai mozzanatának a kifejezői.
e) Ott lakó emberre (vagy emberekre) utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Gyarmat, ?Hecse (Hekcse 2.), Koroncó, Megyer, Moson, Negyven, Örs, Ponyvád, Szerecseny, Takács, Takácsi, Tarján, Vének, Zászló (Százló); ?Szőlős/megyer (15 név).
Mindenekelőtt ide kell sorolnunk azokat a helyneveket, amelyek személynévi eredetűek, de amelyekről viszonylag nagy biztonsággal állíthatjuk (mivel oklevélszöveg explicit módon utal rá), hogy nem a tulajdonost nevezik meg (Ponyvád, Vének). Az ebbe a típusba tartozó nevek kifejezhetik továbbá, hogy mely törzs (Gyarmat, Megyer, Tarján) vagy nép (Koroncó, Szerecseny) lakott, illetve milyen foglalkozású emberek (Takács(i), Szőlősmegyer, esetleg Zászló) laktak a faluban. A lakókra való utalás lehet más jellegű is: Negyven például számukra utal, Moson és Hecse pedig arra, hogy honnan származnak.
f) Adózásra utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Árpás; Bocs/ság (2 név).
Ez a típus egy speciálisabb kategóriát képez, amely az ómagyar korban létezett gazdasági struktúrával, adózási rendszerrel áll kapcsolatban, és ennek megfelelően keletkezésük elsősorban e korszakhoz köthető. Ezek a helységek arról kapták nevüket, hogy milyen jellegzetes terménnyel adózott az ott élő lakosság a falu birtokosának. Az oklevelekben ez a mozzanat (ti. a település gazdasági funkciója) gyakran fel van tüntetve, így a nevek e csoportba sorolása ilyen esetekben eléggé megbízható. Tehát Árpást bizonyára nem növényzetéről, Bocsságot pedig nem egy szőlőművesről nevezték el, mint hasonló nevek esetén várnánk, hanem arról, hogy árpával (malátával), illetve (bizonyos számú hordóban beszolgáltatott) borral adóztak lakóik.

3.3. Kifejezi a hely viszonyát valamely más helyhez
a) A hely pontos elhelyezkedésére utaló névrészek
Ide tartozó nevek: ?Árpás, Hegy, ?Koroncó, ?Kulcsod, Ménfő, Osztorgatő, Pogona, Rába, Rábaj, Réti, Ság; Barát/sokoró, Baráti/sokoró, Győr/szemere, Irény/földe, Nelka/sokoró, Páznán/sokoró, Szék/tényő (18 név).
Ezek a helynevek tovább csoportosíthatók aszerint, hogy mihez viszonyítják a falu elhelyezkedését. Így utalhatnak arra, hogy valamely víz (Osztorgatő, Rába, Rábaj, Széktényő és talán Árpás, Koroncó, Kulcsod), térszíni forma (Hegy, Ménfő, Pogona, Réti, Ság), illetve lakott terület (Irényfölde, Barátsokoró, Barátisokoró, Győrszemere, Nelkasokoró, Páznánsokoró) mellett vagy közelében található.
b) A hely viszonyított helyzetére utaló névrészek
Ide tartozó nevek: Al/sok, Alsó/sokoró, Alsó/szap (3 név).
Az Alsószap helynév előtagja csak latin inferior formában adatolható, amely a magyar kis-, illetve új- előtaggal is megfeleltethető lenne, ez a megfelelés viszont a magyar névanyagban nem jellemző. Mivel viszont valószínűleg a Pozsony megyei Felsőszap-tól való megkülönböztetésre szolgál, így helytálló a kikövetkeztetett alsó- névrész. Az Alsok névnek e korból nem adatolható Felsok párja (bár a későbbi idők folyamán ilyennel is találkozunk). Az Alsósokoró név ebből népetimológiával keletkezett.

4. A névrész funkciója nem áll kapcsolatban	a denotátummal
Ide tartozó nevek: ?Szentadalbert/falva, Szűz (2 név).
Az e csoportban található adatok feltételezhetően emlékeztető funkciót hordoznak. A csoport ritkaságát magyarázza, hogy az ilyen jellegű nevek jellegzetesen a későbbi hivatalos névadásra jellemzők (pl. Rákóczi utca). Szűz falu feltehetőleg úgy kapta nevét, hogy lakói Győrből jöttek, és a Szűz Máriának szentelt győri székesegyház templomcímét költöztették át új lakóhelyükre, tehát a név funkcionálisan nem állt kapcsolatban a denotátummal. A helynév egyrészt a Mária iránti tiszteletet fejezi ki, másrészt pedig származásukra emlékezteti a falu lakóit. Szentadalbertfalva esetében Mező is felveti e funkció közrejátszását, ti. e falu a győri társaskáptalan birtoka volt, annak védőszentje pedig Szent Albert.
Mivel létrejöttükben név-, illetve névrészköltöztetés is szerepet játszott (és így az emlékeztető funkció ezekre is igaz lehet), esetleg ide lehetne sorolni az Örs/moson(a), Moson és Hecse helyneveket. E névrészeknek viszont van olyan más, megragadható funkciójuk (ti. a birtokviszonyra, illetve a lakókra való utalás), amelynek alapján más kategóriába soroljuk őket.

IV/2. Keletkezéstörténeti típusok

A keletkezéstörténeti elemzés célja a nevek létrejöttének és történeti alakulásának vizsgálata, továbbá a megfigyelhető változási szabályszerűségek szerinti elrendezése. A keletkezéstörténeti tipológia kategóriáinak alapjául a közszói grammatikában meglévő szóalkotási formákat kell figyelembe vennünk, mivel a helynevek körében is azok a törvényszerűségek hatnak, amelyek a közszói rétegre is jellemzők. Az elemzés során folyamatosan utalunk az egyes keletkezéstörténeti csoportokkal kapcsolatban álló, velük szorosan összefüggő funkcionális kategóriákra is.
A C. függelék 2–6. térképein vizuálisan is megjelenítjük az egyes keletkezéstörténeti típusok földrajzi elhelyezkedését (a főbb csoportok szerinti lebontásban). A térképeken jól megfigyelhető az egyes típusok egymáshoz viszonyított gyakorisága is.

1. Szintagmatikus szerkesztéssel alkotott nevek
1.1. Jelzős szerkezetből keletkezett helynevek
1.1.1. “Minőségjelzős” szerkezetek
Ide tartozó nevek: Alsok, Alsószap, Barátsokoró, Barátisokoró, Bocsság, ?Galambsokoró, Győrszemere, Kiscsécsény, Kisécs, Kisfalu, Kiskulcsod, Kispér, Kisteke, Malomsok, Nagycsécsény, Nagyécs, Nagymegyer, Nagypér, Nagyteke, Nelkasokoró, Páznánsokoró, Révfalu, Széktényő, Szerdahely, Szőlősmegyer, Újfalu, Újlak, Várasnyúl (28 név).
Legkorábbi előfordulása: Újlak 1216 Pp./225 k. Nagyobb számú adat ebből a típusból a 13. század közepétől fordul elő.
Ezen a csoporton belül indokolt további részkategóriák elkülönítése. Amint Hoffmann részletesen kifejti, a jelzők hagyományos rendszere “nemigen alkalmas a sajátos jelentésszerkezettel bíró helynevek jellemzésére”, így valódi minőségjelzős szerkezetekről általában nem érdemes beszélni helynevek kapcsán.
A minőségjelzői kategórián belül hagyományosan is szoktak altípusokat elkülöníteni. Ezek már inkább összevethetők az általunk megállapított csoportokkal. Eszerint az a) csoport bővítménytagjai a kiemelő jelzővel vethetők össze (ti. kiemeli a jelzett szó egy tulajdonságát), a b) csoportéi a kijelölő jelzőhöz hasonlítanak (mivel kijelöli, hogy két vagy több azonos nevű helynév közül melyik az az egy, amelyről szó van), a c) csoport előtagjai pedig a megkülönböztető jelző előfordulásának tipikus esetei (a jelentéskört leszűkíti, a jelentéstartalmat viszont gazdagítja).
a) Bár, mint említettük, ez általában nem jellemző a magyar helynevek körében, mégis tulajdonképpeni minőségjelzős szerkezetnek tekinthető példáink közül a Várasnyúl (ez viszont egy elsődleges Nyúl településnévből keletkezett szerkezeti változással, l. ott is). Hasonlóképpen a település egy tulajdonságát jelöli meg a Galambsokoró, a Malomsok, a Révfalu és a Szerdahely név, ám ezek valójában jelentéssűrítő összetételek (ti. ’olyan falu, ahol sok galamb él’, ’malmos falu’, ’olyan falu, amelynek van réve’, valamint ’olyan falu, ahol szerdán tartják a vásárt’). E típusnak jellegzetes alcsoportját képezik azok a nevek, amelyek egy, a faluhoz tartozó fontos épületre, és ezen keresztül funkciójára utalnak (Malomsok, Révfalu).
b) Számos látszólag minőségjelzős összetételt (ilyenek az alsó-, kis-, nagy- stb. előtagúak) találunk a korpuszban, amely nem bontható ki alany-állítmány-séma szerint (mint az a jelzős szerkezetekre általában jellemző), hanem bennük a melléknévi előtag csak valamihez viszonyítva nyer jelentést (azaz nem abszolút módon adja meg a hely egy tulajdonságát). Tehát pl. Kisécs nem arra utal, hogy Écs kicsi, hanem arra, hogy Écs két része közül ez a kisebbik.
E típus kapcsán számos példát láthatunk a településosztódás jelenségére, amely során egy korábban egységes helység két részre oszlik, és a két rész közül az egyik vagy mindkettő neve megkülönböztető előtagot vesz fel (példáinkban az előtag méretbeli viszonyítást fejez ki: Kispér - Nagypér). Szintén differenciáló szerepű, de nem egy falu kettéválásával indokolt helyzetviszonyító funkciójú előtaggal van ellátva Alsószap nevünk.
A viszonyító összetételek másik fajtája az, ahol a helységnév nem egyszerű helynévből vált összetetté, hanem kezdettől fogva jelzői előtagból és földrajzi köznévi utótagból alkotott szintagma volt: Alsok, Kisfalu, Újfalu, Újlak. Ilyenkor környező falvakhoz, illetve tereptárgyhoz (Alsok esetén a Sokoró dombhoz) történt a viszonyítás.
c) Ide tartoznak: Barátsokoró, Barátisokoró, Győrszemere, Ikrénydomb, Nelkasokoró, Páznánsokoró, Széktényő. Ezek jelentésszerkezete a következő módon írható le: [az a <utótag>, amely <előtag> közelében fekszik], tehát a jelentéstömörítő összetételekre emlékeztetnek. A Sokoró dombon fekvő telkeket például a szomszédos helység nevének felhasználásával különböztetik meg.
Hasonló jellegű a Bocsság és a Szőlősmegyer helységnév is, amelyekben az előtag szintén megkülönböztető szerepű, viszont nem a település helyzetére, hanem valamely más tulajdonságára utal (adózási formára, illetve növényzetre), ezáltal különítve el egymástól a hasonló nevű településeket.
A típusok elkülönítése természetesen eléggé bizonytalan. Az általunk választott b) és c) típusoké pedig jórészt csak azzal indokolható, hogy mivel a b) típusba sorolt nevekben a bővítményrész szerepét melléknév látja el, a c) típusban viszont egyéb névszó (többnyire tulajdonnév), így a b) típus tagjait inkább érezzük minőségjelzős szerkezeteknek, mint a c) típuséit.
1.1.2. Mennyiségjelzős szerkezetek
Tulajdonképpeni mennyiségjelzős helynevek nem találhatók korpuszunkban. Bár számnévi előtagot tartalmaz két helységnév: Mindszent és (valószínűleg) Százló, ezek valójában funkcionálisan egyrészes helynevek, és így keletkezéstörténetileg is egységként kezelendők.
1.1.3. Birtokos jelzős szerkezetek
Ide tartozó nevek: Apatelke, Csépánfalva, Farkasföld, Farkasfölde, Galambsokoró, Hédervár, Hédervára, Irényfölde, Kozmatelke, Semjánsoka, Szentadalbertfalva, Tordateleke (12 név).
Legkorábbi előfordulása: Apatelke 1228. Emellett a 13. század első feléből adatolható további két helynév: Semjánsoka és Csépánfalva (bár ez utóbbihoz tartozó adat magyar utótagos olvasata erősen bizonytalan). Az oklevelek tanúsága szerint ez a típus a 14. század elejétől válik gyakoribbá Győr vármegyében.
A birtokos jelzős szerkezetek azt fejezik ki, hogy a település valakinek a tulajdonában van, valakihez tartozik. A jelzős szerkezetek között egyedül itt találunk alaki eszközzel is megjelölhető szerkezettípust. Ez alapján két csoportot különíthetünk el:
a) Jelöletlen birtokviszonyt aránylag kevés helységnév tartalmaz. Ilyenek: Farkasföld, Galambsokoró, Hédervár. Ezek kivétel nélkül személynévi előtagúak, a birtokosra utalnak. Az utótagban szerepelhet földrajzi köznév (föld), építményt jelölő köznév (vár) és helynév is (Sokoró).
b) Jelölt a birtokviszony a típushoz tartozó összes többi helységnévben. E csoport jellegzetes alaptagjai: falva, földe, telke, soka stb. A bővítményi tag zömmel személynév, előfordul azonban ilyen szerepben helynév is (Irényfölde; ez esetben a birtokos grammatikai szerepében egy falu neve áll, amely funkcionális szempontból valószínűleg nemcsak jogi viszonyra, hanem a hely elhelyezkedésére is utal); sőt egy esetben a falu “birtokos” védőszentje vagy a védőszent nevét viselő egyházi intézmény szerepel e pozícióban: Szentadalbertfalva.
A jelöletlen alak a három esetből kétszer váltakozik jelölt párjával. Funkcionálisan tehát a két csoport nem különül el, és időben is egymás mellett élnek (1324/392: Farkasfewld, p. ~ 1324>361: Farkasfeulde, p.; 1330/356: Hedruhvar, de ~ 1330/356: Hedruhuara, pt.).
Több esetben tapasztalhatjuk, hogy kiegészülés-sel (l. ott) keletkeznek birtokos szerkezetű helységnevek. Azon helyneveket vehetjük szinte bizonyosan ebbe a csoportba, amelyek előtagja önállóan is előfordult korábban egyszerű helynévként, és utótaggal később - a névdivat hatására - egészültek ki, továbbá a két helynév denotatív jelentése azonos. Ilyen Asszony ~ Asszonyfalva, illetve Semján ~ Semjánsoka, amennyiben nem párhuzamos névadás történt, hanem a már meglévő Semján név alakult tovább. Esetleg Irényfölde is ezek közé tartozik, ha ez a helynév magát Irényt jelölte. Látjuk tehát, hogy az összetett helynév nem egy esetben másodlagos alakulat, amelynek elterjedésében az analógia is szerepet játszott. Ennek értelmében nem zárható ki, hogy azon helységnevek némelyike is kiegészüléssel alakult, amelynek előzményéről nincs adatunk. Ellentétes irányú folyamatra, amelynek során az utótag levált (ellipszis, l. alább), adataink között nincs biztos példa. Ide tartozhat talán a Héder helynév, amely a Hédervár(a) változathoz képest másodlagos lehet (és datálása alapján is Héder első adata valamelyest későbbi Hédervár(a) első előfordulásánál). Az viszont nem bizonyos, hogy ténylegesen létezett Héder helynév, ugyanis csak személynévből van rá adatunk (1317: Desew ... de Heydreh).
Az e típushoz tartozó nevek kronológiai szempontú vizsgálata alapján megállapítható, hogy a névtípus a 13. században már él, és mivel hatására meglévő helynevekben is szerkezeti változások lépnek fel (Asszony > Asszonyfalva, Semján > Semjánsoka; mindkét változás a korábbi adatok alapján a 13. század elejére datálható), bizonyára népszerű névadási mód lehetett ebben az időben. Ez a tény egybehangzik a szakirodalomban e jelenségre javasolt kronológiával, amely szerint a birtokos jelzős szerkesztésű nevek a 12–13. századtól jelentkeznek.
Kristó vetette fel annak lehetőségét, hogy az okleveleinkben szereplő villa + személynév szerkezetek legalábbis néhány esetben nem puszta személynévi helynevet, hanem magyar ‑falva utótagút takarnak. A -falva összetételi tagról Kázmér által megfogalmazott tanulság bizonyára általánosítható a birtokos szerkesztéssel alakult helynevek összességére: “A ‑falva megjelenését és oly erős megterhelését kutatva ... nem elégedhetünk meg egyetlen ok kiemelésével. A település állandósága, a nemzetségi szervezet lazulása, majd megszűnése, a magánbirtok tömeges megjelenése, új szállásterületek kialakulása, a családi birtokok osztódása, a királyi várispánságok felbomlása a feltételei, illetőleg okai rendre az új helynévtípus jelentkezésének és óriási mértékű gyarapodásának.”
Bár a szintagmatikus elemzés szintjén Kenézrekesze, Mórichida és Szűzkút is birtokos szerkezetet mutat, ezek mégsem sorolhatók ide, ugyanis keletkezéstörténetileg a metonimikus névadással alakult helységnevek közé tartoznak (ti. adatolhatóan vagy legalább valószínűleg volt megfelelő típusú objektumot megnevező mikrotoponimai előzményük).

1.2. Mellérendelő szerkezetű helységnevek
Ide tartozó nevek: Békaszentmiklós, Gyűdiszentpéter, Örsmoson, Örsmosona (4 név).
Legkorábbi előfordulásai: Örsmoson(a) 1332.
Az ide tartozó helynevek két korábbi helységnév mellérendelő összetételével keletkeztek. Ma elsősorban a hivatalos névadás eszköze a mellérendelő összetétel: két helység összevonásakor alkalmazzák; az ómagyar kori Győr vármegyében települések egyesítésére viszont nem találunk példát, és nem is egységes a névadás indítéka a különböző esetekben. E nevek szerkezetileg igen hasonlítanak a minőségjelzős szerkesztésűekre, és bár a keletkezés pillanatában mellérendelőek voltak, a későbbiekben a névtudat vélhetően a minőségjelzős szerkesztésű nevek csoportjába illesztette be őket.
Az Örsmoson(a) másodlagosan keletkezett Örs falu újabb megnevezésére: az utótag névköltöztetéssel került a helynévbe, ugyanis a mosoni vár birtokokat kapott a helység határában (és bizonyára mosoni telepesek is érkeztek ide, akik az újabb nevet adták). A kétféle utótag egymással váltakozva fordul elő egy oklevélen belül. Ez is jelzi, hogy az Örsmosona csak látszólag birtokos szerkezet, az -a toldalék nem személyrag, hanem funkció nélküli, analógia hatására megjelent elem (l. még bővülés: 4.4. pont).
A Békaszentmiklós és a Gyűdiszentpéter arra a sajátos keletkezéstörténeti folyamatra lehet példa, amelynek lényege, hogy egy elpusztult (vagy elhagyott) falu helyét megmaradt templomáról nevezik meg. Az így kialakuló szerkezet előtagja a korábbi helységnevet, utótagja pedig temploma patrocíniumi nevét tartalmazza. Az ilyen jellegű névadás az ómagyar korban több esetben megfigyelhető, különösen a tatárjárást követően (amikor is sok falu vált néptelenné vagy pusztult el).
Megjegyzendő, hogy a Gyűdiszentpéter helynévben az előtaghoz (a Gyűd helynévhez) kapcsolódik egy -i toldalék, amely viszont a korábbi helynév egyetlen adatában sem lelhető fel. Az ilyen szerkesztés a magyar névanyagban nem túl gyakori jelenség. Az -i helynévképző bekerülése az ilyen képzővel alakult egyszerű, valamint a hasonló szerkesztésű összetett helynevek analogikus hatására képzelhető el.

2. Morfematikus szerkesztéssel alkotott nevek
E nagyobb típuson belül Hoffmann négy altípust különít el: a helynévképzővel, a névszójelekkel, a helyragokkal és a névutóval alakult nevekét. Ezek közül egyedül az első van képviselve korpuszunkban, ezért a továbbiakban csak a képzéssel alkotott helységnevekről fogunk részletesen szólni.
A korai ómagyar kor névrendszerében jelentős szerepet játszott a névképzés. Helynévképzésnek tekintjük az olyan eljárást, “amelynek során az adott jelsor helynévi, tulajdonnévi státusa azáltal teremtődik meg, hogy egy tőmorfémához (morfémakapcsolathoz) helynévképzőt illesztünk.”

2.1. Az -s képzővel alakult helynevek
Ide tartozó nevek: Árpás, Nyulas (2 név).
Legkorábbi előfordulása: Árpás 1086. Nyulas első adata is igen korai, 1186-ból való.
Az -s képző eredetileg az ellátottság kifejezője és gyűjtőnévképző volt; helynévképző szerepe másodlagosan ezekből alakult ki. A korai ómagyar korban nagyszámú ‑s képzős helynév jött létre. Helyneveinkben eredeti funkciójában gyakran növény- és állatnevekhez kapcsolódik, mivel az ilyen jelentésű közszavak különösen alkalmasak voltak helyjelölésre (megjegyzendő, hogy ezek alakilag teljesen egybeesnek a megfelelő melléknevekkel). Később, a nagyszámú -s végű helynév alapján helynévképzőnek érezhették azt, és képeztek vele egyéb jellegű helyneveket is, valamint másodlagosan is kapcsolódhatott helynevekhez (ilyen korpuszunkban a Tőkés helységnév, amely bővüléssel alakulhatott a Tőke névből). Példáinkban korai megjelenésük miatt feltételezhetjük, hogy még az eredeti (ellátottságot kifejező) funkcióban szerepel a képző.
Leggyakrabban a vadon élő növények nevei fordulnak elő a földrajzi nevekben, de megtaláljuk az ember által termelt növények neveit is. Egy területen ugyanis több éven át termeltek valamilyen növényt, és így az adott növény képzete szorosan kapcsolódott a helyhez. A növénynevek legnagyobb része jelzőként vagy -s képzővel ellátva jelenik meg földrajzi neveinkben.

2.2. A -d ~ -t képzővel alakult helynevek
Ide tartozó nevek: Babot, ?Bárd, Fúd, ?Gyűd, Kövesd, Kulcsod, Petlend, ?Ravazd (8 név).
Legkorábbi előfordulása: Babot 1224. A felsorolt helynevek első adatai - Fúd és Kövesd kivételével, amelyek a 14. századtól jelentkeznek - a 13. század első feléből valók. Ravazd (első adata: 1093) e csoportba tartozása már e nagy kronológiai eltérés miatt is kevéssé valószínű.
A -d képzőnek (illetve a -t-nek, amely ennek valószínűleg pozicionális zöngétlenüléssel keletkezett alakváltozata) többféle funkcióját különíthetjük el. Eredetileg ellátottságot jelölhetett (növényt vagy állatot jelentő alapszóhoz kapcsolódva). Másfelől volt kicsinyítő képzői funkciója, és ez alapján személynévképzői funkciójúvá is átértékelődött. A helyek puszta személynévi elnevezése (mint ismeretes) általános névadási mód volt, így nagy mennyiségű, eredetileg személynévképzőt tartalmazó származékszó válhatott földrajzi névvé. Ez is elősegíthette, hogy a formáns új funkcióval töltődjön fel, és helynévképzőként alkalmazzák.
E fejlődés következtében - amint Kristó hangsúlyozza - a korai ómagyar kori helynevek esetében gyakran “rendkívül nehéz megállapítani, hol húzható meg a minősítés ... szempontjából a -d kicsinyítő-becéző, valamint a helynévképző funkciója közötti határvonal.” E kettősségre felhívja a figyelmet Mező András, valamint Hajdú Mihály is.
a) Az első (ellátottságot kifejező) funkciót látja el a -d ~ -t képző a Babot, Fúd helynevekben. Jelentésük tehát ’olyan hely, ahol sok bab’, ill. ’vadkacsa van’. Nem zárható ki, hogy ide tartozik Ravazd is; ez esetben a Szatmár megyei Ravaszd faluhoz hasonlóan a ravasz ’róka’ fn. -d képzős formája. Ez azonban talán kevésbé valószínű, mint a név személynévi származtatása.
b) A névvégi -d egyaránt lehet kicsinyítő képző és helynévképző a következő esetekben: Bárd, Gyűd. Talán Petlend is ilyen, de ennek etimológiája erősen bizonytalan; Mező a -d-t e névben kicsinyítő képzőnek, Kiss Lajos helynévképzőnek véli.
c) A -d bizonyosan helynévképző Kulcsod és Kövesd helynevekben. Kulcsod valószínűleg -d képzővel bővült változata egy idegen (szláv) névadással keletkezett Kulcs helynévnek (de ha magyar közszói eredetű, akkor sem fejezhet ki ellátottságot). A -d mindenképpen helynévképző, ha -s képzős szavakhoz csatlakozik, ezekben ugyanis az ellátottságnak volt már kifejezőeszköze (az -s), és újabbra nem volt szükség. Ilyen típusú Kövesd.
d) A -d helynévképző utólagosan is kapcsolódott helynevekhez, így képzős ~ képzőtlen alternánspárok jöttek létre. Az általunk feldolgozott helynevekben ilyen későbbi (kései ómagyar kori) bővülést mutat Csitván (1400-tól Csitvánd), és Páznán is előfordul egy esetben (1460-ban) -d képzős formában.
Adataink első előfordulásai nem mondanak ellent a szakirodalomban általánosan elfogadott véleménynek, hogy a -d képzős helynevek virágkora a 13–14. századra esik.

2.3. Az -i toldalékkal alakult helynevek
Ide tartozó nevek: Apáti, Baráti, ?Hali (Hal), Haraszti, Kapi (Kapuj), Rábaj, Réti, ?Takácsi (8 név).
Legkorábbi előfordulása: Kapi 1209.
A toldalék eredetére és meghatározására nézve nem alapvető szemléletbeli, hanem terminológiai különbséggel találkozunk a szakirodalomban. Pais a helynevekben szereplő -i-t a köznevekben szereplő ‑i birtokképzővel (nomen possessi képzővel) azonosítja. Kniezsa szerint a Püspöki-féle helynevekben az -i “az -é birtokosképzővel azonos”, Mező az Oroszi típusú helynevekben szereplő -i-ket birtokképzőnek mondja, a TNyt. pedig az -é birtokjel -i alakváltozatának nevezi ezeket, megjegyezve, hogy a birtokjel funkcióban lévő -i a korai ómagyar korban helynévképző funkcióban önállósult. A funkcióváltás a személyekről elnevezett földrajzi nevekben indulhatott meg, ugyanis a tulajdonosra való utalás általános volt a helynevekben, és a gyakori helynévi előfordulás folytán rakódhatott a toldalékra a helynévképző jelentés. 
a) Az elsődleges funkciót tükrözi az -i képzős helynevek legkorábbi csoportja: Apáti, Baráti, Hali, Takácsi. Ezek a helynevek személyre utaló (foglalkozásnévi) alapszavakból jöttek létre. A Baráti és a Takácsi esetében képzős és képzőtlen alakok párhuzamos használata figyelhető meg, ilyenkor pedig nem tudjuk biztosan megállapítani, hogy melyik volt közülük az elsődleges forma (vö. 4.4. bővülés). A foglalkozásnevekből alakult helységneveknél gyakran tapasztalható ilyen ingadozás.
b) Az előző típussal egy időben megjelennek olyan -i képzős helynevek is, amelyek más jelentésű alapszavakból alakultak, bennük már az önállósult helynévképző működését kell látnunk: Haraszti, Kapi (Kapuj), Rábaj, Réti.
Az -i helynévképző a 13–14. sz.-ban volt a legproduktívabb, ekkor gyakran kapcsolódik térszínformanevekhez (pl. Réti, Haraszti); ezekben az esetekben funkciója a szó tulajdonnévi minőségének hangsúlyozása. Ebben az időben egyébként törzsnévből alakult helységnevek is több esetben bővülnek -i-vel (bizonyára a névdivat hatására); így kerülhetett egy alkalommal -i képző a Tarján név egy adatába.
Az -i képző mgh.-ra végződő nevekhez kapcsolódva -j-ként realizálódott, a TNyt. ebben a birtokjellel való kapcsolat elhomályosodását látja. Ilyen alternáns fordul elő a Kapuj és Rábaj helynevekben. Amint megfigyelhetjük, az így kialakult -i utótagú diftongusok két irányba is fejlődhetnek: vagy eltűnik az utótag (Rábaj > Rába, bizonyára a folyónév analógiás hatására; l. még alább a metonimikus névadás alatt mondottakat), vagy monoftongizálódik és megrövidül a kettőshangzó (Kapø > Kapí > Kapi).
Megjegyzendő, hogy bővüléssel (vö. 4.4.) keletkezhetett korpuszunkban két -i képzős helynév: Megyeri és Tarjáni (bár ez utóbbi - mint láttuk - nagy valószínűséggel rontott alakként jelenik meg egyetlen oklevélben).

3. Jelentésbeli névalkotással keletkezett nevek
3.1. Jelentéshasadással keletkezett nevek
Ide tartozó nevek: Hegy, Ság, Szerk (3 név).
Legkorábbi előfordulása: Ság 1216.
Hoffmann jelentéshasadásnak nevezi azt a névkeletkezési folyamatot, amikor “puszta földrajzi köznévből - bármiféle formáns (lexéma, képző) hozzákapcsolása nélkül - helynév keletkezik”. Lényege, hogy a közszó az általános fogalmi jelentésen kívül egyedjelölő (tulajdonnévi) szerepet is kap.
Szerk (a m. R. szerk közszó jelentése kb. ’falucska’ lehetett) ide tartozása a jelentéshasadás definíciójából nyilvánvalóan következik.
Hegy és Ság (egyébként azonos jelöletű) helynevek idesorolása viszont további magyarázatot igényel. Hoffmann felhívja a figyelmet arra, hogy egyrészes földrajzi köznévből álló helynév nem feltétlenül jelentéshasadással keletkezett, hanem takarhat névátvitelt is. Első pillantásra úgy tűnhet, hogy Hegy és Ság (mint helységnév) is inkább ez utóbbiba sorolandó, ám bizonyos érvek a jelentéshasadás alatt tárgyalásukat indokolják: annak definíciójában ugyanis nem szerepel olyan kitétel, miszerint a kihasadt jelentésnek (tehát a keletkezett tulajdonnév denotátumának) az eredeti közszó által jelölt dolgok körébe kéne esnie - így Hegy elméletileg nemcsak hegyet jelölhet, hanem falut is. Metonimikus névadásról ellenben azért kevésbé szerencsés beszélnünk, mert nem az illető domborzati alakzatot megnevező tulajdonnév (ami jelen esetben Sokoró lenne) tevődik át a falu nevére, hanem földrajzi köznév. Ilyen jellegű (lexikális) megszorítás ugyan nem szerepel a metonimikus névadás meghatározásában, így Hegy és Ság mindkét kategóriába minden további nélkül besorolható (azaz a két kategória nem feltétlenül zárja ki egymást). Az egyértelműen metonimikusan keletkezett Sokoró helységnévvel összevetve mégis indokoltnak tartjuk őket itt is szerepeltetni.

3.2. Jelentésbővüléssel és -szűküléssel keletkezett nevek
Jelentésbővülésnek, illetve -szűkülésnek azt a névalkotási folyamatot nevezzük, amelynek során egy helynévnek a meglévő mellé újabb jelentése is kialakul, úgy, hogy ezek azonos fogalmi osztályba tartozó denotátumokra vonatkoznak, vagy a helynevek hierarchiájának egyes szintjei közötti elmozdulás megy végbe. Jellegzetes példája: Pest (’városrész’) > Pest (’Budapest’). Ilyen típusú településnév nem szerepel korpuszunkban.

3.3. Metonimikus névadással keletkezett nevek
A metonímia nemcsak a közszavak körében alkalmazható fogalom: a helynevek egyik átalakulási típusát is ennek segítségével jellemezhetjük. A metonimikus névadás ugyanis a névátvitel olyan fajtája, “amely két fogalom közötti térbeli, időbeli, anyagbeli érintkezésen vagy ok-okozati kapcsolaton alapul”. Ezen belül további csoportok különíthetők el az eredeti és új jelentés viszonyának alaposabb vizsgálata alapján.
A korpuszunkban található helynevek körében az alábbi jelentés-összefüggéseket figyelhetjük meg:
3.3.1. hely  a település, ahol ez található
Ide tartozó nevek: ?Árpás, ?Gyűdiszentpéter, Hegy, ?Ikrénydomb, Kenézrekesze, ?Koroncó, Köbölkút, Ménfő, Mérges, Mindszent, Mórichida, Osztorgatő, Pogona, Rába, Ság, Sokoró, Szentiván, Szentmihály, Szentvid, Szűzkút (20 név).
Legkorábbi előfordulása: Sokoró 1061.
a) a folyó  a mellette települt falu
Ide tartozik Rába és esetleg Árpás is, bár ez utóbbi bizonytalan. Amint Benkő igen részletesen kifejti, a folyó neve  terület neve fejlődési irány igen elterjedt; ezt valószínűsíti azon esetekben, ahol egy helységnév a helység mellett elfolyó folyó vagy patak nevével alakilag pontosan megegyezik, ám nem zárja ki kategorikusan a fordított irányú folyamatot sem. Ez Árpás idesorolása mellett szól. Emellett figyelembe kell vennünk azt a tényezőt is, hogy folyónév gyakran növénynévi eredetű. Árpás esetében viszont (a szótárban kifejtettekből következően) inkább a falunevet tételezhetjük fel elsődlegesnek, bár nem zárható ki a folyónévi származtatás sem.
A Koroncó helynév is ide sorolható, amennyiben úgy értelmezzük, hogy egy összerántódott Koromaszó víznévre megy vissza.
E csoport egy speciális típusát képviseli az Osztorgatő helységnév, amely a település elhelyezkedését a fentieknél pontosabban adja meg: az Osztorga patak egy konkrét részéről (torkolatáról) nevezi meg az ott levő települést.
b) kút vagy forrás  a település, ahol az található
Ide tartozik Köbölkút és Szűzkút, amelyek helynévként egyrészesek, bár lexikális szempontból összetett szavak. Megjegyzendő, hogy a két név denotátuma azonos. Településnévként másodlagosak, előzményük minden bizonnyal mikrotoponima volt. 
c) épület  a település, ahol ez található
Ebbe a csoportba Győr megyében csak azok a helységnevek tartoznak, ahol a megnevezés alapja a falu templomának címe (patrocíniumi neve) volt: Mindszent, Szentiván, Szentmihály, Szentvid, (esetleg) Gyűdiszentpéter.
Ez a helynévadási mód, amelyet Mező András A templomcím a magyar helységnevekben (11–15. század) című munkája ismertet a legmélyrehatóbban, az ómagyar korban igen jellegzetes volt; a kereszténység felvétele után jó két évszázaddal kezdett divatba jönni. Győr vármegyében erre a típusra még ennél is később, csupán 1306-tól kezdve jelennek meg adatok (Mindszent).
d) építmény  a település, ahol ez található 
A Kenézrekesze és a Mórichida név tartozik ide. A lexikális-morfológiai elemzés szintjén mindkét helynév összetett, birtokos jelzős szerkezetet tartalmaz, ahol az előtagban az építtető neve szerepel. Az utótagban (amint példáinkból is látszik) több építményfajta szerepelhet; a hidak és kerítések elnevezései jellegzetes csoportokat alkotnak a magyar névanyagban. Megjegyzendő, hogy mivel nagyszámú -hida utótagú helynév alakult az idők során, a hida elemet előbb-utóbb egyfajta “helynévképzőnek” érezték a nyelvhasználók. Mórichida esetében viszont a korabeli oklevelekből egyértelműen kiderül, hogy eredetileg ténylegesen híd elnevezése volt, tehát a névelem nem analogikusan került a település nevébe.
e) terepalakulat  a település, amely ott található
Ide soroljuk mikrotoponimikus eredetű példánkat, Mérges-t, amely bizonyára eredetileg egy mérgező növényeket termő mezőnek lehetett a neve. A falu ennek a helyén épülhetett vagy mellette volt található. (Feltehetően több helységnevünk is mikrotoponimára megy vissza, de ezek esetében nem ennyire világos az előzmény.) A Pogona név szintén a falu környezetének a növényzetével függhet össze.
Nagyszámú példánk van arra, hogy annak a domborzati formának a neve kerül át a helynévbe, ahol a helység található, illetve amelynek közelében helyezkedik el. Ez (amint fentebb láttuk) lehet a domborzat földrajzi köznévvel való megnevezésének átvitele (Hegy, Ság), míg más esetekben tulajdonnévi előzmény figyelhető meg. A Sokoró domb nevéből feltűnően sok helységnév alakult, melyek között van puszta dombnévi eredetű is (Sokoró helységnév), míg az összetett formák megkülönböztető előtagot tartalmaznak (így a szintagmatikus összetételek közé soroltuk őket). Az Ikrénydomb helynév e csoportba sorolása olvasati problémák miatt igen erősen bizonytalan.
Ide sorolható a Ménfő helységnév is, amely vagy egy hasonló tulajdonnévre megy vissza, vagy egy *Mén nevű dombsor egy bizonyos részével (talán kezdetével) nevezi meg a helységet, ezáltal pontosabban lokalizálva azt, az a) pont alatt szereplő Osztorgatő helységnévhez hasonlóan. Ménfő esetében a földrajzinév-alkotás egyik érdekes esetére láthatunk példát: emberi, illetőleg állati testrészeknek nevekbe való átvitelére. Amint Benkő megállapítja, ez a jelenség különösen a hegyek és dombok részeinek elnevezésében gyakori.
3.3.2. az állat  a település, ahol előfordul
Ide tartozó nevek: ?Béka, ?Nyúl (2 név).
Legkorábbi előfordulása: Nyúl 1086.
A felsorolt adatok idetartozása igen bizonytalan. Már Bárczi is felhívja a figyelmet arra, hogy a településnevek között előfordulnak puszta állatnévvel megegyező alakúak is, ezek azonban valószínűleg előzőleg többnyire személynevek voltak, s abból váltak földrajzi névvé. Ennek ellenére nem zárhatjuk ki kategorikusan azt a lehetőséget, hogy a nagyszámú, állatnévből -d és -s képzővel alakult helynév mellett kisebb számú puszta állatnévre visszamenő helynév is keletkezett az ómagyar korban.
3.3.3. a személy/csoport/nemzetség  a település, amely a tulajdona
Ide tartozó nevek: Alap, Áng, Asszony, ?Babot, Bácsa, Bajaz, Bajcs, Balony, Barát, Barba, Barbacs, Bárd, Béka, Bene, Bercs, Bisa, Bódé, Bőny, Cseb, Csécsény, Csitván, Dorog, Écs, Gönyű, Gúg, Gulla, Gyánt, Gyermolt, Gyömörő, Győr, Gyűd, Hal, Hekcse, Héder, Himüd, Ikrény, Ilmár, Irény, Kajár, Keresztes, Kóny, Kos, Markota, Medve, ?Mérges, Mikod, Nelka, Néma, ?Novák, Nyúl, ?Nyulas, Örkény, Pakos, Pátka, Patos, Páznán, Péc, Pér, ?Petlend, Pityud, Pok, Precse, Radvány, Ravazd, Semján, Szap, Szava, Szemere, Szente, Szőny, ?Takács, Tápán, Teke, Tényő, Tét, Tőke, Tördemész, Tunyog, Urukangy (79 név).
Legkorábbi előfordulása: Himüd 1005.
Hoffmann e csoportra adott körülírását kibővítettük, ugyanis az ómagyar korban nagyszámú olyan helységnév keletkezett, amelyekben nem egyetlen személy, hanem valamely csoport vagy nemzetség megnevezése megy át képző nélkül a helynévbe. További problémát okoz, hogy a legtöbb esetben lehetetlen (adatok hiányában) eldönteni, hogy a személynévi eredetű települést birtokosáról, lakójáról, vagy egy olyan személyről nevezték el, akivel ott történt valamely emlékezetes esemény. Mindenekelőtt viszont azt feltételezhetjük (a későbbi - mai - helynévadási szokásokat is figyelembe véve), hogy a birtokosról történt az elnevezés.
A kibővített csoporton belül az eredet lexikális jellege szerint a jobb áttekinthetőség kedvéért tovább differenciálunk.
a) A hagyományosan “puszta személynévi eredetű”-nek nevezett helységnevek alkotják korpuszunkban messze a legnagyobb csoportot. Ezeket minden esetben (a szakirodalomban általánosan elfogadott elvet követve) magyar névadással keletkezettnek vettük, akkor is, ha az alapjául szolgáló személynév idegen eredetű, és feltehetően nem magyar személy viselte (pl. Csitván, Héder, Precse). A puszta személynévi helynévadás a magyarság ősi helynévadási módja, melyet az őshazából hozott magával. Számos vélhetően kicsinyítő képzős személynév is található ebben a csoportban (pl. Bácsa, Bene, Gyűd, Himüd, Patos); ezek elkülönítése a helynévképzős alakoktól - különösen a -d képző esetében - többnyire nem lehetséges teljes bizonyossággal, ugyanis a képzők ez utóbbi funkciója igen korán kialakult.
A személynévi eredet kimutatását megnehezíti, hogy nincs kellően bő, átfogó korai ómagyar kori személynévtárunk. Ezért előfordul, hogy csak feltételezhetjük egy-egy helynévnek ebbe a csoportba tartozását, ám biztosan nem állapíthatjuk meg. Ilyen problémával találkoztunk korpuszunkban többek között Áng (ahol az alapjául szolgáló személynév pontos alakjának megállapítása okozott gondot), Irény (ahol komoly olvasati nehézségek is felmerültek) és Hal (itt csak jobb híján feltételezünk személynévi eredetet) esetében.
b) Szintén tulajdonnévi eredetűek a nemesi nemzetségek nevéből származó helynevek (Alap, Gúg, Pok), ezek viszont nem feltétlenül egy konkrét személyre való utalást tartalmaznak, hanem azt fejezhetik ki, hogy a faluban a megfelelő család birtokolt (bár nem zárható ki az sem, hogy - pl. Szemere esetében - a nemzetség névadó ősatyjának vagy a család valamely másik tagjának neve szolgált egy-egy ilyen településnevünk alapjául).
c) A birtokos(ok) foglalkozását, címét emeli ki mint jellemző jegyet a településnevek következő csoportja: Asszony, Barát és Keresztes. Barát idetartozása bizonytalan, ugyanis elképzelhető az is, hogy a Baráti névből keletkezett redukcióval. A magyar Keresztes helynevek egy különös csoportot alkotnak: egy sajátos csoport (egyfajta szervezet) jelenik meg ezekben birtokosként.
3.3.4. a személy/csoport/nép/törzs/nemzetség  a település, ahol lakik
Ide tartozó nevek: Gyarmat, Koroncó, Megyer, Negyven, Örs, Ponyvád, Százló, Szerecseny, Takács, Tarján, Vének (11 név).
Legkorábbi előfordulásai: Ponyvád és Tarján 1086.
Ezek a nevek is igen tarka, változatos csoportot alkotnak lexikális tekintetben. Adataink között a következő változatok fordulnak elő:
a) Igen ritkán adódik, hogy puszta személynévi eredetű helynévről meg tudjuk állapítani, hogy a falu nem tulajdonosának, hanem egyik lakójának nevét vette fel. Ilyen Vének, amely egy telepesről kapta nevét ([1093]: quod a colono accepit vocabulum uueinic); valamint Ponyvád, amely egy Panauadi nevű “szabad emberről”, aki a bakonybéli apátságnak adott népek élén szerepel 1086-ban.
b) Puszta foglalkozásnévi eredetű helynév lehet Takács. Ez a névadási típus úgy alakulhatott ki, hogy a várak környékén gyakran egy-egy faluba telepítették az azonos mesterséget űző királyi várnépet. A típusnak (és -i képzős variánsának) igen sok emléke maradt fenn a magyar helynévkincsben, ám Győr vármegye területén, amint már Heckenast Gusztáv is felhívja rá a figyelmet, nem volt elterjedt. Ő Takács e csoportba tartozását megkérdőjelezi, azzal indokolva ezt, hogy az országban több ilyen nevű helységet nem ismerünk; és az ilyen esetekben nemzetségnévi áttételt feltételez. Mi nyelvi szempontból nem látjuk semmi komoly akadályát közvetlen foglalkozásnévi származtatásának.
c) Szintén a falu lakóira utal a Negyven és a Százló helységnév, bár itt nem azok megnevezése, vagy valamely tulajdonságuk szerepel a névben. Negyven az ott lakók számára utal, Százló pedig az általuk tartott, munkaeszközként használt állatokra (illetve azok számára) és így áttételesen a lakosság foglalkozására.
d) Puszta népnév szerepel a Szerecseny településnévben és valószínűleg a Koroncó-ban is. Ez a névadási mód (párjával, a népnév + -i képzős helynevek csoportjával együtt) igen gyakran érvényesült a korai ómagyar korban, és etnikumra vagy valamely népből való származásra utal. Szerecseny a mohamedán vallású besenyők, Koroncó pedig a káliz nép településhelye lehetett.
e) Törzsnévi eredetű Gyarmat, Megyer és Tarján helynevünk. Az e típushoz tartozó neveket általában igen korai eredetűnek tartják, bár Kristó kimutatja, hogy kronológiájukat nem szabad mechanikusan felfognunk. A törzsnévi eredetű helynevek jellemzői: “1. az ország különböző részein szétszórva találhatók, 2. személynévként nem fordulnak elő, 3. elterjedésük sehol sem lépi túl a többi adatok alapján igazolt magyar nyelvterület határát, 4. környezetük mindenütt jellegzetesen magyar”. Ilyen tulajdonságok alapján más neveket is ide tartozónak vélnek, például a megyénkben is előforduló Örs-öt; Kiss Lajos a törzsnévi helynevek említett jellegzetességeit véli felfedezni Petlend esetében is.

3.4. Névköltöztetéssel keletkezett helynevek
Ide tartozó nevek: ?Barbacs, ?Hecse (Hekcse 2.), Moson, Szűz (4 név).
Legkorábbi előfordulásai: Szűz 1206.
Hoffmann e terminussal azt a névadási jelenséget jelöli, amelynek során a más, távolabbi lakóhelyre áttelepülő lakosság az általa ismert helyneveket felhasználja az újonnan birtokba vett helyek megnevezésére. Amint Mező is hangsúlyozza, ennek a csoportnak külön helyet kell biztosítani bármely helynévtipológiában.
Moson és Barbacs (illetve, ha ide tartozik, Hecse) esetében már meglévő településnév kap új (szintén helységnévi) jelentést. E jelenségkörben ez tipikus fejlődési iránynak tekinthető. Emellett egy sajátosabb esettel is találkozunk: Szűz falu tudniillik valószínűleg az ott lakó telepesek szülővárosának templomáról kapta nevét.
Megjegyzendő, hogy az Örsmoson(a) helynév utótagja is névköltöztetéssel került az eredeti (akkorra elhomályosult jelentésű) Örs helynévbe.

4. Szerkezeti változással alakult helynevek
A szerkezeti változással keletkezett helynevek kialakulásának hátterében egy másik, korábbi helynév áll, amelyből az új helynév valamely (többnyire az új név keletkezésének idejében nagy hatású névmodellek által indukált) változási folyamat hatására létrejön. A szerkezeti változások kutatása ebből következően döntő fontosságú a különböző korokban érvényesülő névdivatok vizsgálata szempontjából.
Bár Hoffmann csak az általa legfontosabbnak vélt csoportokat különítette el e nagyobb osztályon belül, nyilvánvaló, hogy az alábbi kategóriák a szóba jöhető jelenségkört nem fedik le teljes mértékben. Így például van olyan kategória, amelyben elhelyezhetők a névalak morfematikus jellegű meghosszabbításával járó szerkezeti változások (ti. a bővülés), ellenben hiányzik egy olyan csoport, amelybe a szintagmatikus szerkesztés általi névalak-megnyújtások lennének besorolhatóak. Logikus az adott keretben az lenne, ha - mint a megfelelő névalak-rövidülési változások kapcsán is - két hosszabbodási kategóriával rendelkeznénk: eggyel, amelyik a névelemmel, és egy másikkal, amelyik a névrésszel való meghosszabbodást fogalja magába. Nem ez viszont a helyzet, ti. az utóbbi kategória hiányzik a tipológiából (illetve ennek csak egy kis részét lefedő, lexikális szempont alapján korlátozott csoport - a kiegészülésé - van adva). Viszont ha ez így is volna, a kapott tipológia - bár kimerítő lenne - nem lenne kellőképpen differenciált, ugyanis egy csoportba kerülne pl. az Asszonyfalva név a Várasnyúl-lal, amelyek nyilvánvalóan eltérő szerkezetűek.
A felmerült problémát úgy lehetne megoldani, ha a szerkezeti változási osztályon belül is rendszeresen megkülönböztetnénk (a továbbra is szükségesnek látszó deetimologizáció és népetimológia mellett) két csoportot - a morfematikait és a szintagmatikusat -, valamint ezen belül a megfelelő alcsoportokat (helynévképzővel, névszóraggal stb. bővült, illetve minőségjelzős, birtokos jelzős stb. szerkesztéssel kiegészített nevek, valamint az ezekkel ellentétes folyamattal - képzőelvonás, ragelvonás, illetve jelző elvonása stb. - megrövidült nevek). Ezáltal nem kellene e csoportban a többi keletkezéstörténeti kategóriához képest új szempontot érvényesíteni (a névrész-névelem-felosztást, amelyek ráadásul nem is ehhez az elemzési szinthez tartoznak).
Bár tisztában vagyunk ezzel a problémával, az alábbiakban mégis a Hoffmann által adott kerethez alkalmazkodunk, annak érdekében, hogy eredményeink összevethetők legyenek más megyék későbbi, szintén e tipológiát követő feldolgozásaival, viszont az egyes csoportokon belül megtesszük az általunk szükségesnek tartott további megkülönböztetéseket is.

4.1. Ellipszissel keletkezett helynevek
Ide tartozó nevek: ?Áng, ?Héder, ?Hosszú (3 név).
Az ellipszis az a névváltozási folyamat, melynek során “a helynévből ... az egyik névrész eltűnik: a kétrészes helynév egyrészessé alakul”. Az esetek döntő többségében a hely fajtáját megjelölő földrajzi köznévi főtag marad el. A folyamatot csak igen ritkán lehet bizonyossággal kimutatni a korai névanyagban, ugyanis a bővebb formát nem váltja fel azonnal a csonkult. Általában hosszabb ideig használják őket egymás mellett párhuzamosan, és így két variáns közül az elsődlegeset gyakorlatilag lehetetlen kiválasztani (emellett túlzott fontosságot sem célszerű tulajdonítani a kérdésnek).
Hoffmann megállapítja, hogy az ellipszis elsősorban a megművelt területek nevében jelentkezik, mégpedig leginkább a “nagyon általános jelentésű főtagot tartalmazó helynevekben”. Ezt a modern névanyagból levont tanulságot az általunk feldolgozott nevek körében is helyénvalónak tarthatjuk. E feltételezés mellett szól Benkő megállapítása is, miszerint ilyenkor többnyire a földrajzi név azon tagja marad meg, amely “önmagában is elég erős képzettartalmú”; ilyenek pedig elsősorban személynevek és tulajdonságjelzők szoktak lenni.
A Hosszú helynév ez utóbbinak jellegzetes példája. Előzményeként valamilyen földrajzi köznévi utótagos helynevet feltételezhetünk; vö. mint analóg jelenséget: Hosszúaszó, Hosszúföld > Hosszú. Adataink alapján viszont nem mutatható ki ilyen.
Különösen a ritkább használatú, etimológiailag nem áttetsző személynevek szoktak elliptikus elhagyást követően helynévként megmaradni. Ilyen a német személynévből eredő Héder helynevünk (amelynek előzménye a korai ómagyar korban magyar személynévként nem volt használatos); ennek a hosszabb, elsődlegesnek tekinthető változata a Hédervár(a) név. Hasonlóan ítélhetjük meg az *Ángel névből talán a -hel(y) utótag beleértésével és elhagyásával keletkezett Áng helynevet.

4.2. Redukcióval keletkezett helynevek
Ide tartozó nevek: ?Barát, ?Farkasföld, ?Hédervár, ?Rába, Rekesze, ?Takács (6 név).
Redukciónak nevezzük azt a folyamatot, ahol (szemben az ellipszissel) nem névrészi szerepű névelem esik ki a helynévből. Az adatok elsődlegességének problémájára vonatkozó fenti megjegyzéseink erre a csoportra is vonatkoznak.
Az eltűnő morféma lehet toldalék, mint pl. az -i képző (pl. Baráti > Barát) vagy a birtokos személyrag (pl. Farkasfölde > Farkasföld, Hédervára > Hédervár). Ez a változás viszont (a variánsok váltakozó használata miatt) egyetlen esetben sem igazolható biztosan.
Rekesze idesorolása magyarázatra szorul. A Kenézrekesze településnév egyrészesnek tekinthető, ugyanis metonimikus névadással keletkezett a megfelelő tereptárgy nevéből, így a Kenéz összetételi tag nem tekinthető névrésznek, csupán névelemnek, elhagyása ezért redukció.

4.3. Kiegészüléssel keletkezett helynevek
Ide tartozó nevek: Asszonyfalva, ?Irényfölde, ?Semjánsoka, Telekbarát (4 név).
Kiegészülésnek azt a névalkotási eljárást nevezzük, amelynek során egy meglévő helynevet osztályjelölő szerepű földrajzi köznévvel toldanak meg, és a keletkezett új név denotatív jelentése azonos marad a kiindulásul szolgáló helynévével. Eszerint az ellipszissel állítható szembe (bár ott nemcsak földrajzi köznév eltűnéséről lehet szó); a korábban vázolt tényezők következtében az esetek többségében nem lehet elkülöníteni a két folyamatot.
Kiegészülést tételezhetünk fel, ha a rövidebb névváltozat jóval korábbról adatolható, mint a hosszabb: így Asszonyfalva (1150: Ahchyn > [1237–40]: Ohzynfolua) és Telekbarát (1232: Borat > 1341: Thelukbarath) esetében mintegy száz év van az első előfordulások között. Irényfölde esetében is megfigyelhető a másodlagosság (1257: Yren > 1346: Irenfelde), a denotátumok azonossága itt viszont kétséges. Semjánsoka idetartozása pedig azért bizonytalan, mert az első adatok között igen csekély az időbeli eltérés, így Semján elsődlegességét csak feltételezhetjük (azt az általános tendenciát figyelembe véve, amely szerint az egytagú helynevek divatját fokozatosan felváltotta az összetétellel alkotottaké).
A kiegészülés egy speciális fajtáját képviseli a Telekbarát név: itt a földrajzi köznév nem utótagként (tehát a szokásos helyzetben), hanem előtagként jelenik meg a névben.
Bár Hoffmann erre nem hívja fel a figyelmet, átfedések állhatnak fenn különböző keletkezéstörténeti kategóriák között. Így Asszonyfalva, Irényfölde és Semjánsoka egyfelől kiegészüléssel keletkezett, másfelől ez a kiegészülés birtokos jelzős összetételben realizálódott.

4.4. Bővüléssel keletkezett helynevek
Ide tartozó nevek: ?Baráti, ?Farkasfölde, ?Hédervára, Megyeri, ?Örsmosona, ?Rábaj, Takácsi, ?Tarjáni, Tőkés (9 név).
Bővülésnek a helynév egy új névelemmel való megtoldását nevezzük; ez a redukcióval ellentétes irányú és hatású folyamat. Az elsődlegesség kérdésében hasonló problémák adódnak itt is, mint a fentebbi esetekben. (Ilyenkor mindkét lehetséges helyen szerepeltetjük az adatokat.) Bővülés során bármilyen elemmel gazdagodhat a helynévalak, korpuszunkban viszont csak -i és -s képzővel, illetve birtokos személyraggal való bővülésre van példánk. Az előbbi változást nehéz viszont az egyes esetekben bizonyítani, mert az ide sorolt nevek más úton is keletkezhettek (pl. Baráti és Takácsi közszóból helynévképzővel).
Az -i képzővel való bővülés az erre utaló adataink tanúsága szerint a 13–14. században élénk névalakulási tendencia lehetett; minden bizonnyal így alakult a Megyeri és a Tarjáni helységnév (akár ténylegesen használták ezeket, akár az oklevélírók rontásai voltak, a korban élő névmodellekről mindenképpen nyújthatnak felvilágosítást).

4.5. Deetimologizációval keletkezett helynevek
Ide tartozó nevek: Táp (1 név).
A deetimologizáció a helynevek funkcionális vagy lexikális szerkezetének elhomályosulása következtében jelentkezik, és a hangalak szabálytalan megváltozását eredményezi. Egyik jellegzetes megvalósulása ennek az a jelenség, amikor a helynév nominativusi alakját a beszélők ragozott formának érzik, és tévesen elvonnak belőle egy új tövet. Ez történt Tápán esetében is, amelyből a Táp név alakult.

4.6. Népetimológiával keletkezett helynevek
Ide tartozó név: Alsósokoró (1 név).
A népetimológiás változások oka többnyire a helynév közszói értelmezhetőségének a hiánya. A folyamat tehát azzal magyarázható, hogy a motiválatlanná vált név számára új motivációt kívánnak teremteni. Ritkábban az is előfordul, hogy etimológiailag áttetsző név hangalaki asszociációk révén módosul. Alsósokoró esetében nem dönthető el, hogy melyik motiváció érvényesült: a sok ~ Sokoró hangalaki hasonlóság bizonyára szerepet játszott a változásban, de elképzelhető, hogy a sok köznév is elavult ekkorra. Adatunk a népetimológia egyik alcsoportjába: az írnoketimológiák közé tartozik, amelynek jellegzetessége, hogy a létrehozott név csak hivatalos dokumentumban jelenik meg, a tényleges névhasználatban nem él. Esetleg népetimológiás folyamatot tételezhetünk fel az Áng név(változat) kialakulásában is, ha az *Ángel névből jött létre úgy, hogy az -el végződést -hel(y) utótagnak érezték a használók (vö. FNF. 20: Kesztel > Keszthely, Mencsel > Mencshely), majd elhagyták.

5. Névátvétellel keletkezett helynevek 
Ide tartozó nevek: ?Hecse (Hekcse 2.), ?Kóny, Luzsány, Novák, Oltva, ?Precse, ?Radvány, Zámoly (8 név).
Az átvett nevek csoportja az előző négy keletkezéstörténeti kategóriával mint a belső helynévalkotás formáival áll szemben. Feltűnő, hogy mind a hét helységnév szláv eredetű (amennyiben tényleg idegen névadásra mennek vissza), továbbá hogy a vármegye déli (kétségtelenül igen régóta magyarok által lakott) részén ezek közül csak Luzsány és a bizonytalan eredetű Precse található, valamint a déli Hecse (Hekcse), amely esetleg névköltöztetéssel keletkezhetett, a többi adat viszont a Dunától északra fekvő területekről (Novák, Oltva, Radvány, Zámoly) és a nyugati határvidékről (Kóny) való (amint ez a C. függelék 6. térképén igen jól megfigyelhető). Ezeken túl szintén szláv helynévből alakulhatott magyar ‑d helynévképzővel a Kulcsod településnév is.
Eszerint - bár Kniezsa nem feltételezett szláv népességet Győr vármegye északi részén - feltehető, hogy jelentékeny szláv nyelvű lakosság élt ott. Semmi nem utal ellenben arra, hogy a szláv adatokon kívül bármely más településnév a honfoglalás előttről származhatna, és különösen nem találtunk a terület “avar kor utáni bajor” lakosságára utaló jeleket.

V. Összegzés

1. A keletkezéstörténeti csoportok összehasonlítása a következőket mutatja:
Az egykori tulajdonosukról nevezték el a települések döntő többségét: e nevek aránya 42 %. Minőségjelzős jellegű összetétellel a nevek 15,5 %-a alakult. Valamely, a falu közelében lévő vagy benne található épületről, tereptárgyról, vízről vagy egyéb földrajzi alakulatról kapta nevét (metonimikus névadással) a települések 9 %-a. Ezen belül viszonylag kis számú patrocíniumi eredetű helynév található Győr vármegyében (az összes név mintegy 2 %-a). A képzett helynevek aránya 7,5 %, a birtokos jelzős szerkezeteké 7 %. A falu lakóinak (vagy ritkábban egy bizonyos lakójának) neve szolgált a névadás alapjául a nevek 6,5 %-ában. Az egyéb típusok csak szórványosan vannak jelen, amint ez az alábbi diagramból is leolvasható. A neveknek mintegy 95,5 %-át mindenképpen magyarok adták; a fennmaradó 4,5 % esetében több-kevesebb valószínűséggel feltételezhető a szláv névadás (bár ezeknek csupán a feléről állapítható meg bizonyosan).

A keletkezéstörténeti típusok megoszlása

A C. függelékben szereplő térképes ábrázolások az egyes keletkezéstörténeti típusok arányát jól szemléltetik. Területi differenciáltságra vonatkozó következtetések viszont nem olvasatók ki belőlük (a névanyag meglehetős egyneműséget mutat) - ez főként a megye viszonylag kis méretéből következik, amely eleve nem teszi lehetővé a látványos megoszlásbeli különbségeket. Messzemenő nyelv- és névföldrajzi megállapításokat tehát e korlátozott anyag alapján semmiképp sem vonhatunk le.
Kronológiai rétegek elkülönítése és esetleges területi vonatkozásaik vizsgálata sem volt lehetséges - részben a feldolgozott névanyag viszonylag kis mérete miatt, részben pedig azért, mert csak egy névfajtát (a településneveket) dolgoztunk fel. A nem településnévi anyag teljes körű és rendszeres feldolgozása további lehetőségeket teremthet: ez ugyanis változatosabb jellegű, és így a nyelv több területéről nyújthat felvilágosítást (így elsősorban a bennük foglalt közszói anyag feldolgozásától remélhetünk újabb eredményeket). A településnévi és nem településnévi helynevek kapcsolatának vizsgálata ezáltal teljesedhetne ki, és a névállomány lexikális elemzése is csak nagyobb és változatosabb névállományon lenne eredményesen elvégezhető.
2. A Hoffmann-féle tipológia, amely elsősorban mikrotoponimák vizsgálatára jött létre, kis változtatással alkalmasnak bizonyult a korai ómagyar kori településnevek osztályozására is. Egyetlen számottevőbb elméleti jellegű probléma merült fel, mégpedig a szerkezeti változással alakult nevek csoportja kapcsán, ez viszont nem a tipológiai rendszernek, hanem csupán annak kifejtésének elégtelenségéből következett. Mivel - mint vázoltuk - kiküszöbölése nem jelentene komoly akadályt, így ez inkább az alkalmazott tipológia egy kisebb szépséghibájának tekinthető, mintsem tényleges ellentmondásnak.

Irodalom
Ábrahám Imre, Művelődéstörténeti tanulságok Pannonhalma és környéke helyneveiben: MNyTK. 183. sz. 62–5.
Adatok I. = Kristó Gyula–Makk Ferenc–Szegfű László, Adatok “korai” helyneveink ismeretéhez I. (AHistSzeg. 44. sz.) Szeged, 1973.
Adatok II. = Kristó Gyula–Makk Ferenc–Szegfű László, Adatok “korai” helyneveink ismeretéhez II. (AHistSzeg. 48. sz.) Szeged, 1974.
AHistSzeg. = Acta Universitatis Szegediensis De Attila József Nominatae. Acta Historica. (1957-)
Barabás Irén, Fejér megye helységneveinek rendszere: NÉ. 9: 11–9.
Bárczi, Hgtört. = Bárczi Géza, Magyar hangtörténet. 2., bővített kiadás. Bp., 1958.
Bárczi, Szók.2 = Bárczi Géza, A magyar szókincs eredete. 2., bővített kiadás. Bp., 1958.
Benkő Loránd, Az Árpád-kor magyar nyelvű szövegemlékei. Bp., 1980.
Benkő Loránd, A történeti nyelvtudomány alapjai. Bp., 1988.
Benkő Loránd, Víz- és helységneveink viszonyához: MNy. 43: 259–63.
Benkő Loránd, Ómagyar kori helyneveink vizsgálatának néhány szempontjáról, különös tekintettel a település- és népességtörténeti kutatásokra: NÉ. 18: 5–14.
Benkő Loránd, Opponensi vélemény Mező Andrásnak “Magyarország patrociniumi helynevei” című akadémiai doktori értekezéséről: NÉ. 18: 93–8.
Benkő Loránd, Az Árpád-kori magyarság nyelvföldrajzi helyzete: MNy. 92: 399–403.
Benkő Loránd, Tokaj és kapcsolt nevei: Nyíri Antal kilencvenéves. Szerk.: Büky László. Szeged, 1997. 29–36.
Benkő Loránd, Megjegyzések a Begej névhez. (Adalék táj- és vízneveink viszonyához): KissEml. 62–71.
Benkő Loránd, A honfoglaló magyarság nyelvi viszonyai és ami ezekből következik: HonfNy. 163–77.
B. Lőrinczy, NytudÉrt. 33. = B. Lőrinczy Éva, Képző- és névrendszertani vizsgálódások. Az ‑s ~ -cs képzővel alakult névanyag az ómagyarban. (NytudÉrt. 33. sz.) Bp., 1962.
B. Lőrinczy Éva, A magyar mássalhangzó-kapcsolódások rendszere és törvényszerűségei. (Nyelvészeti tanulmányok 19. sz.) Bp., 1979.
Bratinka József, Hadrendi kifejezések a XVI. századból: Népr. és Nytud. 24–5: 111–128. Szeged, 1980–81.
Cs. 3 = Csánki Dezső, Magyarország történelmi földrajza a Hunyadiak korában. III. Bp., 1897.
EtSz. = Gombocz Zoltán–Melich János, Magyar etymologiai szótár. I. Bp., 1914–1930. II. Bp., 1934–1944.
EWUng. = Etymologisches Wörterbuch des Ungarischen. Főszerk.: Benkő Loránd. Bp., 1993–97.
Fábián–Szathmári–Terestyéni, MStilV. = Fábián Pál–Szathmári István–Terestyéni Ferenc, A magyar stilisztika vázlata. Bp., 1958.
Fehértói = Fehértói Katalin, Árpád-kori kis személynévtár. (Nyelvészeti tanulmányok 25. sz.) Bp., 1983.
Fehértói Katalin, Boda – Bodos–Bodamer: NÉ. 6: 3–8.
FNESz. = Kiss Lajos, Földrajzi nevek etimológiai szótára. I-II. 4., bővített és javított kiadás. Bp., 1988.
FNF. = Kiss Lajos, Földrajzi neveink nyelvi fejlődése. (NytudÉrt. 139. sz.) Bp., 1995.
Gy. 2 = Györffy György, Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza. II. Bp., 1987.
HA. 1 = Hoffmann István–Rácz Anita–Tóth Valéria, Helynévtörténeti adatok a korai ómagyar korból 1. Abaúj–Csongrád vármegye. (A Magyar Névarchívum Kiadványai 1.) Debrecen, 1997.
Hajdú Mihály, Helyneveink -d-féle képzőinek funkcióiról: Tanulmányok a magyar nyelv múltjáról és jelenéről. Bp., 1981. 161–72.
Hajdú Mihály, A szer helyneveinkben: NÉ. 11: 41–8; 12: 55–65.
Heckenast = Heckenast Gusztáv, Fejedelmi (királyi) szolgálónépek a korai Árpád-korban. (Értekezések a történeti tudományok köréből. Új sorozat. 53. sz.) Bp., 1970.
Hoffmann István, A metaforikus helynévadás: Folia Uralica Debreceniensia 2: 39–48.
Hoffmann = Hoffmann István, Helynevek nyelvi elemzése. (A Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Nyelvtudományi Intézetének Kiadványai 61. sz.) Debrecen, 1993.
Hoffmann István, Ómagyar kori helynévfeldolgozások: MNyj. 33: 43–52.
Hoffmann István–Rácz Anita–Tóth Valéria, Helynévtörténeti adatok a korai ómagyar korból (Abaúj megye): MNyj. 33: 187–206.
HonfNy. = Honfoglalás és nyelvészet. Szerk.: Kovács László–Veszprémy László. Bp., 1997
Horváthné Bernáth Rózsa, Történeti emlékek Barbacs helynévanyagában: MNyTK. 183. sz. 114–6.
I. Gallasy Magdolna, Növénynévi alapú régi településneveink: MNyTK. 183. sz. 83–93.
Inczefi Géza, A földrajzi nevek differenciálódásáról: MNy. 61: 75–80.
Inczefi, Makó = Inczefi Géza, Földrajzi nevek névtudományi vizsgálata. (Makó környékének földrajzi nevei alapján). (Nyelvészeti tanulmányok 14.) Bp., 1970.
Juhász Dezső, A magyar tájnévadás. (NytudÉrt. 126. sz.) Bp., 1988.
Juhász Dezső, Veszprém megye helységneveinek rendszere: MNyTK. 160. sz. 253–63.
Kálmán = Kálmán Béla, A nevek világa. 4. átdolgozott kiadás. Debrecen, 1989.
Kálmán Béla, A népetimológia helységneveinkben: Nyr. 91: 1–11.
Kálnási Árpád, Szatmári helynévtípusok és történeti rétegződésük. (A Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Nyelvtudományi Intézetének Kiadványai 67. sz.) Debrecen, 1996.
Kázmér, Alsó-Szigetköz = Kázmér Miklós, Alsó-Szigetköz földrajzi nevei. (MNyTK. 95. sz.) 1957.
Kázmér, Falu = Kázmér Miklós, A »falu« a magyar helynevekben (XIII–XIX. század). (Nyelvészeti tanulmányok 13.) Bp., 1970.
Kerényi Károly, Árpád és a növényi termést jelentő magyar személynevek: MNy. 27: 94–106.
Kiefer Ferenc, Néhány gondolat a nyelvi technológiákról: Magyar Tudomány 1997.
KissEml. = Szavak – nevek – szótárak. Írások Kiss Lajos 75. születésnapjára. Bp., 1997.
Kiss Lajos, Régi rétköz. Bp., 1961.
Kiss Lajos, Magyarország történelmi arculata az Árpád-korban: MNy. 84: 129–55.
Kiss Lajos, Középkori földrajzi nevek magyarázata: MNy. 86: 161–72.
Kiss Lajos, Kiegészítés a Földrajzi nevek etimológiai szótárához: MNy. 92: 228–36, 367–76, 488–501.
Kiss Lajos, Korai magyar helységnévtípusok: HonfNy. 177–85.
Kiss Lajos, Pannóniai helyneveink kontinuitása: HonfNy. 187–97.
Kniezsa István, Tördemic: MNy. 31: 310–13.
Kniezsa, KeletMo. = Kniezsa István, Keletmagyarország helynevei: Magyarok és románok I. Szerk.: Deér József és Gáldi László. Bp., 1943. 111–313.
Kniezsa István, A párhuzamos helynévadás. Egy fejezet a településtörténet módszertanából. Bp., 1944.
Kniezsa István, Az -i helynévképző a magyarban: MNy. 45: 100–7.
Kniezsa, SzlJsz. = Kniezsa István, A magyar nyelv szláv jövevényszavai. I/1–2. Bp., 1955.
Körmendi Géza, Komárom megye helységneveinek rendszere: MNyTK. 173. sz.
Körmendi Géza, Komárom megye helységneveinek rendszere: MNyTK. 183. sz. 132–5.
Kristó Gyula, A magyar névtudomány és az objektív kritika. Nyr. 104: 250–6.
Kristó Gyula, A Kárpát-medence X. századi helynevei: MNy. 93: 129–135.
Lőrincze = Lőrincze Lajos, Földrajzi neveink élete (1947): A Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Nyelvtudományi Intézetének Kiadványai 47. sz. (utánnyomás) Debrecen, 1967. 3–27.
Makkai László, Kristó Gyula, Szempontok korai helyneveink történeti tipológiájához: Nyr. 103: 97–106.
Melich, HonfMo. = Melich János, A honfoglaláskori Magyarország. Bp., 1925–1929.
Mező, Hiv. = Mező András, A magyar hivatalos helységnévadás. (Nyelvészeti tanulmányok 22.) Bp., 1982.
Mező, Templomcím = Mező András, A templomcím a magyar helységnevekben (11–15. sz.). Bp., 1996.
Mező András, A helynevek vándorlása a középkorban: MNyTK. 170. sz. 23–8.
Mező András, A típusváltás. Egy fejezet helységneveink élettanából: MNyTK. 183. sz. 143–6.
Mező András, Boldogasszony és más asszonyok: MNyj. 33: 25–41.
Mező–Németh = Mező András–Németh Péter, Szabolcs-Szatmár megye történeti-etimológiai helységnévtára. Nyíregyháza, 1972.
Mikesy Gábor, Településtörténeti adatok topográfiai térképeken: KissEml. 253–5 .
Mikesy Sándor, A “vallási” helynevekről: MNy. 63: 474–6.
MNy. = Magyar Nyelv. Folyóirat. Bp., I (1905)–.
MNyj. = Magyar Nyelvjárások. (A Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Nyelvtudományi Intézetének évkönyve) Debrecen I (1951)–.
MNyT. = Bárczi Géza–Benkő Loránd– Berrár Jolán, A magyar nyelv története. 5. kiadás. Bp. 1987.
MNyTK. = A Magyar Nyelvtudományi Társaság Kiadványai. Sorozat. Bp. 1. sz. (1905)–.
MoNép. = Kniezsa István, Magyarország népei a XI-ik században: Emlékkönyv Szent István király halálának kilencszázadik évfordulóján. Szerk.: Serédi Jusztinián. II. Bp., 1938. 365–472
NÉ. = Névtani Értesítő. Időszakos kiadvány. Bp. 1. sz. (1979)–
Népr. és Nytud. = Néprajz és Nyelvtudomány. Sorozat. Szeged. I. (1957)–
NévtVizsg. = Névtudományi vizsgálatok. A Magyar Nyelvtudományi Társaság névtudományi konferenciája 1958. Szerk.: Mikesy Sándor, Bp., 1960.
Nyárádmente = Benkő Loránd, A Nyárádmente földrajzinevei. (MNyTK. 74. sz.) Bp., 1947.
Nyirkos, Mgh. = Nyirkos István, Az inetimologikus magánhangzók a magyarban. Debrecen, 1993.
Nyirkos, Msh. = Nyirkos István, Az inetimologikus mássalhangzók a magyarban. Debrecen, 1987.
Nyr. = Magyar Nyelvőr. Folyóirat. Pest, [később] Bp. I (1872)–
NySz. = Szarvas Gábor–Simonyi Zsigmond, Magyar nyelvtörténeti szótár a legrégibb nyelvemlékektől a nyelvújításig. I–III. Bp., 1890–1893.
NytudÉrt. = Nyelvtudományi Értekezések. Sorozat. Bp. 1. sz. (1953)–.
Ördög Ferenc, Zala megye helységneveinek rendszere. (Magyar névtani dolgozatok 12. sz.) Bp., 1981.
Pais Dezső, A “sok” mint falunév-képző: MNy. 10: 255–9.
Papp Zsuzsanna, Állatnevek középkori földrajzi neveinkben: MNy. 65: 307–11.

Pesti János, A ság, ség, seg (~ segg) és a séd a Dél-Dunántúl földrajzi neveiben: NÉ. 12: 32–53.
RMCsSz. = Kázmér Miklós, Régi magyar családnevek szótára XIV–XVII. század. Bp., 1993.
Szabó Ferenc, A hét napjai a helységnevekben. NÉ. 16: 51–5.
Szabó, Falursz. = Szabó István, A falurendszer kialakulása Magyarországon. (X–XV. század). Bp., 1966.
Szabó T. Attila, A magyar bilabiális “v” nyelvemlékes jelölésének, illetőleg jelöletlenségének kérdéséhez: MNy. 46: 31–43.
Szempontok = Kristó Gyula, Szempontok korai helyneveink történeti tipológiájához. (AHistSzeg. 55. sz.) Szeged, 1974.
Szendrey Ákos, Számnevekkel alakult magyar helynevek: MNy. 30: 296–304.
Szóképzés = D. Bartha Katalin, Magyar történeti szóalaktan. II. A magyar szóképzés története. Bp., 1958.
TermtudLex. = Természettudományi lexikon. Főszerk.: Erdey-Grúz Tibor. I–VI. Bp., 1964–1968.
TESz. = A magyar nyelv történeti-etimológai szótára. Főszerk.: Benkő Loránd. I–III. Bp., 1967–1976. IV. Mutató. Bp., 1984.
TNyt. I. = A magyar nyelv történeti nyelvtana. I. A korai ómagyar kor és előzményei. Főszerk.: Benkő Loránd. Bp., 1991.
Tóth Valéria, Birtokos jelzős szerkezetű mikrotoponimák a korai ómagyar korban: MNyj. 33: 59–70.
Tóth Valéria, Vizsgálódások a korai ómagyar kor képzett helyneveinek körében: MNyj. 34: 147–70.
ÚMTSz. = Új magyar tájszótár. Főszerk.: B. Lőrinczy Éva. Bp., 1979–
Várkonyi Imre, Somogy megye helységneveinek rendszere: Somogyi Almanach 41. sz. Kaposvár, 1984.
Vig István, Moson: MNy. 90: 57–65.

A. Függelék

Az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek
 összesített táblázata

Megjegyzések:
A táblázatban a vármegye minden településnevét egyenként elemezzük. Az elemzést a nevek lehetséges magyarázatai szerint bontjuk le. A 3–5. oszlopokban szerepel az adott név elsődleges (valószínűsített) magyarázata szerinti besorolása a funkcionális-szemantikai (fsz), a lexikális-morfológiai (lm), valamint a keletkezéstörténeti (kt) elemzés szintjén. A fsz-oszlopban a többrészes nevek névrészeit, a kt-oszlopban pedig a többelemű nevek névelemeit választjuk el egymástól + jellel. A kódszámok feloldását a B. függelékben adjuk meg. A 7–9. oszlopokban hasonlóképpen elemezzük a helynevet egy esetleges másik (kevésbé valószínűsíthető) magyarázata alapján. ?-lel jelöljük azt, ha a nevet az adott elemzési szinten nem tudtuk besorolni.
A 6. oszlopban megadjuk a helynevek esetleges személynévi névrészeinek feltételezett eredetét. A rövidítések feloldása: m - magyar; t - török; sz - szláv;
l - bibliai és egyéb, a latin és héber kultúrkörből származó nevek; n - német; ism - ismeretlen.

	Településnév	fsz 1	lm 1	kt 1	szn.	fsz 2	lm 2	kt 2	
1	Alap	324	41	334	t				
2	Alsok	334+100	51+11	111					
3	Alsósokoró	334+200	51+21	46					
4	Alsószap	334+200	51+21	111					
5	Áng	324	30	334	l			41	
6	Apatelke	324+100	30+11	113	m				
7	Apáti	324	14	21					
8	Árpás	328	15	21		332	23	331	
9	Asszony	324	14	334					
10	Asszonyfalva	324+100	14+11	43				113	
11	Babot	321	15	21	m	324	30	334	
12	Bácsa	324	30	334	t				
13	Bajaz	324	30	334	t				
14	Bajcs	324	30	334	t				
15	Balony	324	30	334	m				
16	Barát	324	14	334				42	
17	Baráti	324	14	21				44	
18	Barátsokoró	332+200	21+21	111					
19	Barátisokoró	332+200	23+21	111					
20	Barba	324	30	334	l				
21	Barbacs	324	30	334	l	200	21	36	
22	Bárd	324	30	334	l	324	30	21	
23	Béka	324	30	334	m	322	16	333	
24	Békaszentmiklós	200+323	21+34	13		200+200	21+21	13	
25	Bene	324	30	334	l				
26	Bercs	324	30	334	l, n, m				
27	Bisa	324	30	334	m				
28	Bocsság	328+200	19+21	111					
29	Bódé	324	30	334	sz				
30	Bőny	324	30	334	m				
31	Cseb	324	30	334	ism				
32	Csécsény	324	30	334	sz				
33	Csépánfalva	324+100	30+11	113	sz				
34	Csitván	324	30	334	sz				
35	Dorog	324	30	334	sz				
36	Écs	324	30	334	m				
37	Farkasföld	324+100	30+11	113	m			42	
38	Farkasfölde	324+100	30+11	113	m			44	
39	Fúd	322	16	21					
40	Galambsokoró	324+200	30+21	113	l	322+200	16+21	111	
41	Gönyű	324	30	334	sz				
42	Gúg	324	41	334	ism				
43	Gulla	324	30	334	ism				
44	Gyánt	324	30	334	l				
45	Gyarmat	325	42	335	t				
46	Gyermolt 	324	30	334	n				
47	Gyömörő	324	30	334	t				
48	Győr	324	30	334	t				
49	Győrszemere 	332+200	21+21	111					
50	Gyűd	324	30	334	t	324	30	21	
51	Gyűdiszentpéter 	200+323	23+34	13		323	23+34	331	
52	Hal	324	30	334	m	324	30	21	
53	Haraszti	321	11	21					
54	Hekcse	324	30	334	m, sz	325	21	50, 36	
55	Héder 	324	30	334	n			41	
56	Hédervár 	324+323	30+18	113	n			42	
57	Hédervára 	324+323	30+18	113	n			44	
58	Hegy	332	11	31				331	
59	Himüd	324	30	334	m				
60	Hosszú	312	51	?				41	
61	Ikrény	324	30	334	m	312	19	?	
62	Ikrénydomb	200	21+11	331	m				
63	Ilmár	324	30	334	ism				
64	Irény	324	30	334	sz, m				
65	Irényfölde	332+100	21+11	113	sz, m			43	
66	Kajár	324	30	334	m				
67	Kapi	323	18	21					
68	Kenézrekesze 	324+323	30+18	331					
69	Keresztes	324	14	334					
70	Kiscsécsény	311+200	51+21	111					
71	Kisécs 	311+200	51+21	111					
72	Kisfalu 	311+100	51+11	111					
73	Kiskulcsod	311+200	51+21	111					
74	Kispér	311+200	51+21	111					
75	Kisteke	311+200	51+21	111					
76	Kóny	324	30	334	sz	200	21	50	
77	Koroncó	325	13	335		332	19+11	331	
78	Kos	324	30	334	m				
79	Kozmatelke 	324+100	30+11	113	l				
80	Köbölkút 	323	19+18	331					
81	Kövesd	200	52	21		313	52	21	
82	Kulcsod	200	21	21		332	11	21	
83	Luzsány	200	21	50					
84	Malomsok	323+100	18+11	111					
85	Markota	324	30	334	sz				
86	Medve	324	30	334	m				
87	Megyer	325	42	335	m				
88	Megyeri	200	21	44					
89	Ménfő	332	21	331					
90	Mérges	200	21	331		324	30	334	
91	Mikod	324	30	334	l				
92	Mindszent 	323	34	331					
93	Mórichida 	324+323	30+18	331	l				
94	Moson	325	21	36					
95	Nagycsécsény	311+200	51+21	111					
96	Nagyécs	311+200	51+21	111					
97	Nagymegyer 	311+200	51+21	111					
98	Nagypér	311+200	51+21	111					
99	Nagyteke	311+200	51+21	111					
100	Negyven	325	61	335					
101	Nelka	324	30	334	sz				
102	Nelkasokoró	332+200	21+21	111					
103	Néma	324	30	334	m				
104	Novák	200	21	50		324	30	334	
105	Nyúl	324	30	334	m	322	16	333	
106	Nyulas	322	52	21	m	324	30	334	
107	Oltva	200	21	50					
108	Osztorgatő 	332	21+11	331					
109	Örkény	324	30	334	t				
110	Örs	325	41	335	t				
111	Örsmoson 	200+324	21+21	13					
112	Örsmosona 	200+324	21+21	13				44	
113	Pakos	324	30	334	m				
114	Pátka	324	30	334	ism				
115	Patos	324	30	334	ism				
116	Páznán	324	30	334	sz				
117	Páznánsokoró 	332+200	21+21	111					
118	Péc	324	30	334	n				
119	Pér	324	30	334	l				
120	Petlend	324	41	21	t	324	41	334	
121	Pityud	324	30	334	l				
122	Pogona	332	11	331					
123	Pok	324	41	334	ism				
124	Ponyvád	325	30	335					
125	Precse	324	30	334	sz	200	21	50	
126	Rába 	332	21	331				42	
127	Rábaj	332	23	21				44	
128	Radvány	324	30	334	sz	200	21	50	
129	Ravazd	324	30	334	m	322	16	21	
130	Rekesze	323	18	42					
131	Réti	332	11	21					
132	Révfalu	323+100	18+11	111					
133	Ság	332	11	31				331	
134	Semján	324	30	334	l				
135	Semjánsoka 	324+100	30+11	113	l	200+100	21+11	43	
136	Sokoró	200	21	331					
137	Szap	324	30	334	ism				
138	Szava	324	30	334	sz				
139	Százló	316	61+16	335		325	19	335	
140	Széktényő 	332+200	11+21	111					
141	Szemere	324	30	334					
142	Szentadalbertfalva	324+100	34+11	113		410+100	34+11	113	
143	Szente	324	30	334	m				
144	Szentiván 	323	34	331					
145	Szentmihály 	323	34	331					
146	Szentvid 	323	34	331					
147	Szerdahely 	316	19+11	111					
148	Szerecseny 	325	13	335					
149	Szerk	100	11	31		312	19	?	
150	Szőlősmegyer 	321+200	52+21	111	m	325+200	14+21	111	
151	Szőny	324	30	334	m				
152	Szűz	410	34	36	m				
153	Szűzkút 	200+323	21+18	331					
154	Takács	325	14	335	m	324	30	334,42	
155	Takácsi	325	14	44	m			21	
156	Táp	200	21	45					
157	Tápán	324	30	334	t				
158	Tarján	325	42	335	t				
159	Teke	324	30	334	t				
160	Telekbarát 	100+200	11+21	43					
161	Tényő	324	30	334	m				
162	Tét	324	30	334	t				
163	Tordateleke 	324+100	30+11	113	t				
164	Tőke	324	30	334	m				
165	Tőkés	200	21	44					
166	Tördemész 	324	30	334	sz				
167	Tunyog	324	30	334	sz				
168	Újfalu	315+100	51+11	111					
169	Újlak	315+100	51+11	111					
170	Urukangy	324	30	334	t				
171	Várasnyúl 	323+200	52+21	111					
172	Vének	325	30	335	sz				
173	Zámoly	200	21	50					

B. Függelék

A tipológiai csoportok összesített listája

1. táblázat: A funkcionális-szemantikai elemzés kategóriái
(Hoffmann 45–6 nyomán)

100 - megjelöli a hely fajtáját: Szerk; Al/sok, Apa/telke, Asszony/falva, Csépán/falva, Farkas/föld, Farkas/földe, Irény/földe, Kis/falu, Kozma/telke, Malom/sok, Rév/falu, Semján/soka, Szentadalbert/falva, Telek/barát, Torda/ teleke, Új/falu, Új/lak
200 - megnevezi magát a helyet: ?Barbacs, ?Hecse (Hekcse 2.), ?Ikrénydomb, ?Kóny, Kövesd, Kulcsod, Luzsány, Megyeri, Mérges, Novák, Oltva, ?Precse, ?Radvány, Sokoró, Táp, Tőkés, Zámoly; Alsó/sokoró, Alsó/szap, Barát/sokoró, Baráti/sokoró, Béka/szentmiklós (vagy: Béka/szentmiklós), Bocs/ság, Galamb/ sokoró, Győr/szemere, Gyűdi/szentpéter, Kis/csécsény, Kis/écs, Kis/kulcsod, Kis/pér, Kis/teke, Nagy/csécsény, Nagy/écs, Nagy/megyer, Nagy/pér, Nagy/ teke, Nelka/sokoró, Örs/moson, Örs/mosona, Páznán/sokoró, ?Semján/soka, Szék/tényő, Szőlős/megyer, Szűz/kút, Telek/barát, Váras/nyúl
300 - kifejezi a hely valamely sajátosságát
310 - a hely tulajdonsága
311 - mérete: Kis/csécsény, Kis/écs, Kis/falu, Kis/kulcsod, Kis/pér, Kis/teke, Nagy/csécsény, Nagy/écs, Nagy/megyer, Nagy/pér, Nagy/teke
312 - alakja: Hosszú, ?Ikrény, ?Szerk
313 - anyaga: ?Kövesd
314 - színe: 
315 - kora: Új/falu, Új/lak
316 - funkciója, működése: Százló, Szerdahely
317 - egyéb tulajdonsága: 
320 - a hely viszonya valamilyen külső dologhoz, körülményhez
321 - az ott levő növényzet: Babot, Haraszti; Szőlős/megyer
322 - az ott levő állatvilág: ?Béka, Fúd, ?Nyúl, Nyulas, ?Ravazd; ?Galamb/sokoró
323 - az ott levő építmény vagy annak része: ?Gyűdiszentpéter, Kapi, Köbölkút, Mindszent, Rekesze, Szentiván, Szentmihály, Szentvid, ?Zászló (Százló); Béka/szentmiklós, Gyűdi/szentpéter, Héder/vár, Héder/vára, Kenéz/rekesze, Malom/sok, Móric/hida, Rév/falu, ?Szentadalbert/falva, Szűz/kút, Váras/nyúl
324 - birtoklás/birtokos, használat/használó: Alap, Áng, Apáti, Asszony, ?Babot, Bácsa, Bajaz, Bajcs, Balony, Barát, Baráti, Barba, Barbacs, Bárd, Béka, Bene, Bercs, Bisa, Bódé, Bőny, Cseb, Csécsény, Csitván, Dorog, Écs, Gönyű, Gúg, Gulla, Gyánt, Gyermolt, Gyömörő, Győr, Gyűd, Hal, Hekcse, Héder, Himüd, Ikrény, Ilmár, Irény, Kajár, Keresztes, Kóny, Kos, Markota, Medve, ?Mérges, Mikod, Nelka, Néma, ?Novák, Nyúl, ?Nyulas, Örkény, Pakos, Pátka, Patos, Páznán, Péc, Pér, Petlend, Pityud, Pok, Precse, Radvány, Ravazd, Semján, Szap, Szava, Szemere, Szente, Szőny, ?Takács, Tápán, Teke, Tényő, Tét, Tőke, Tördemész, Tunyog, Urukangy; Apa/telke, Asszony/falva, Csépán/falva, Farkas/föld, Farkas/földe, Galamb/sokoró, Héder/vár, Héder/vára, Kenéz/rekesze, Kozma/telke, Móric/hida, Örs/moson, Örs/mosona, Semján/soka, Szentadalbert/falva, Torda/teleke
325 - az ott lakó ember(ek): Gyarmat, ?Hecse (Hekcse 2.), Koroncó, Megyer, Moson, Negyven, Örs, Ponyvád, Szerecseny, Takács, Takácsi, Tarján, Vének, ?Zászló (Százló); ?Szőlős/megyer
326 - a hely eredete, kialakulása: 
327 - a hellyel kapcsolatos esemény: 
328 - adózásra utalás: Árpás; Bocs/ság
330 - a hely valamely más helyhez való viszonya
331 - a hely valaminek a része: 
332 - a hely pontos elhelyezkedése: ?Árpás, Hegy, ?Koroncó, ?Kulcsod, Ménfő, Osztorgatő, Pogona, Rába, Rábaj, Réti, Ság; Barát/sokoró, Baráti/sokoró, Győr/szemere, Irény/földe, Nelka/sokoró, Páznán/sokoró, Szék/tényő
333 - irány megjelölése: 
334 - a hely viszonyított helyzete: Al/sok, Alsó/sokoró, Alsó/szap
400 - a funkció nem áll kapcsolatban a denotátummal
410 - emlékeztető funkció: Szűz; ?Szentadalbert/falva
420 - konvencionális funkció: 
500 - többféleképpen értelmezhető helynevek: 
600 - kategorizálhatatlan helynevek: 

2. táblázat: A lexikális-morfológiai elemzés kategóriái
(Hoffmann 57–8 nyomán)

10 - köznév
11 - egyszerű földrajzi köznév: Haraszti, Hegy,?Kulcsod, Pogona, Réti, Ság, Szerk; Al/sok, Apa/telke, Asszony/falva, Csépán/falva, Farkas/föld, Farkas/földe, ?Ikrény/domb, Irény/földe, Kis/falu, ?Korom/aszó (Koroncó), Kozma/telke, Malom/sok, Osztorga/tő, Rév/falu, Semján/soka, Szék/tényő, Szentadalbert/falva, Szerda/hely, Telek/barát, Torda/teleke, Új/falu, Új/lak
12 - összetett földrajzi köznév:  
13 - népnév: Koroncó, Szerecseny
14 - foglalkozást, címet jelentő szó: Apáti, Asszony, Barát, Baráti, Keresztes, Takács, Takácsi; Asszony/falva, ?Szőlős/megyer
15 - növénynév: Árpás, Babot
16 - állatnév: ?Béka, Fúd, ?Nyúl,?Ravazd; ?Galamb/sokoró, Száz/ló 
17 - anyagnév: 
18 - építményt jelölő szó: Kapi, Rekesze; Héder/vár, Héder/vára, Kenéz/rekesze, Köböl/kút, Malom/sok, Móric/hida, Rév/falu, Szűz/kút
19 - egyéb köznév: ?Ikrény, ?Szerk, ?Zászló (Százló); Bocs/ság, ?Korom/ aszó (Koroncó), Köböl/kút, Szerda/hely
20 - helynév(i származék)
21 - egyrészes helynév: ?Barbacs, ?Hecse (Hekcse 2), ?Kóny, Kulcsod, Luzsány, Megyeri, Ménfő, Mérges, Moson, Novák, Oltva, ?Precse, Rába, ?Radvány, Sokoró, Táp, Tőkés, Zámoly; Alsó/sokoró, Alsó/szap, Barát/ sokoró, Baráti/sokoró, Béka/szentmiklós (vagy: Béka/szentmiklós), Bocs/ság, Galamb/sokoró, Győr/szemere, ?Ikrény/domb, Irény/földe, Kis/csécsény, Kis/écs, Kis/kulcsod, Kis/pér, Kis/teke, Nagy/csécsény, Nagy/écs, Nagy/ megyer, Nagy/pér, Nagy/teke, Nelka/sokoró, Osztorga/tő, Örs/moson, Örs/mosona, Páznán/sokoró, ?Semján/soka, Szék/tényő, Szőlős/megyer, Szűz/kút, Telek/barát, Váras/nyúl
22 - kétrészes helynév: 
23 - egyrészes képzett helynév: ?Árpás, Rábaj; Baráti/sokoró, Gyűdi/szentpéter
24 - kétrészes képzett helynév: 
25 - helynév eleme(i): 
30 - személynév: Áng, ?Babot, Bácsa, Bajaz, Bajcs, Balony, Barba, Barbacs, Bárd, Béka, Bene, Bercs, Bisa, Bódé, Bőny, Cseb, Csécsény, Csitván, Dorog, Écs, Gönyű, Gulla, Gyánt, Gyermolt, Gyömörő, Győr, Gyűd, Hal, Hekcse, Héder, Himüd, Ikrény, Ilmár, Irény, Kajár, Kóny, Kos, Markota, Medve, ?Mérges, Mikod, ?Novák, Nelka, Néma, Nyúl, ?Nyulas, Örkény, Pakos, Pátka, Patos, Páznán, Péc, Pér, Pityud, Ponyvád, Precse, Radvány, Ravazd, Semján, Szap, Szava, Szemere, Szente, Szőny, ?Takács, Tápán, Teke, Tényő, Tét, Tőke, Tördemész, Tunyog, Urukangy, Vének; Apa/telke, Csépán/falva, Farkas/föld, Farkas/földe, Galamb/sokoró, Héder/vár, Héder/vára, Kenéz/rekesze, Kozma/telke, Móric/hida, Semján/soka, Torda/teleke
31 - családnév: 
32 - keresztnév: 
33 - többelemű személynév: 
34 - szentnév: Mindszent, Szentiván, Szentmihály, Szentvid, Szűz; Béka/ szentmiklós, Gyűdi/szentpéter, Szentadalbert/falva
35 - egyéb személynév: 
41 - nemzetségnév: Alap, Gúg, Örs, Petlend, Pok
42 - törzsnév: Gyarmat, Megyer, Tarján
50 - melléknévi jellegű szó
51 - képzetlen melléknév: Hosszú; Al/sok, Alsó/sokoró, Alsó/szap, Kis/csécsény, Kis/écs, Kis/falu, Kis/kulcsod, Kis/pér, Kis/teke, Nagy/csécsény, Nagy/écs, Nagy/megyer, Nagy/pér, Nagy/teke, Új/falu, Új/lak
52 - képzett melléknév: Kövesd, Nyulas; Szőlős/megyer, Váras/nyúl
53 - folyamatos melléknévi igenév: 
54 - befejezett melléknévi igenév: 
60 - számnév
61 - tőszámnév: Negyven; Száz/ló
62 - sorszámnév: 
70 - szószerkezet
71 - viszonyjelölő (határozós, névutós) szerkezet: 
72 - igés, igeneves szerkezet: 
73 - szervetlen szókapcsolat: 

3. táblázat: A keletkezéstörténeti elemzés kategóriái
(Hoffmann 68 nyomán)

10 - szintagmatikus szerkesztéssel alkotott nevek
11 - jelzős szerkezetekből
111 - minőségjelzős: Alsok, Alsószap, Barátsokoró, Barátisokoró, Bocsság, ?Galambsokoró, Győrszemere, Kiscsécsény, Kisécs, Kisfalu, Kiskulcsod, Kispér, Kisteke, Malomsok, Nagycsécsény, Nagyécs, Nagymegyer, Nagypér, Nagyteke, Nelkasokoró, Páznánsokoró, Révfalu, Széktényő, Szerdahely, Szőlősmegyer, Újfalu, Újlak, Várasnyúl
112 - mennyiségjelzős: 
113 - birtokos jelzős: Apatelke, Csépánfalva, Farkasföld, Farkasfölde, Galambsokoró, Hédervár, Hédervára, Irényfölde, Kozmatelke, Semjánsoka, Szentadalbertfalva, Tordateleke
12 - határozós szerkezetből: 
13 - mellérendelő szerkezetből: Békaszentmiklós, Gyűdiszentpéter, Örsmoson, Örsmosona
20 - morfematikus szerkesztéssel alkotott nevek
21 - helynévképzővel: Apáti, Árpás, Babot, Baráti, ?Bárd, Fúd, ?Gyűd, ?Hali (Hal), Haraszti, Kapi (Kapuj), Kövesd, Kulcsod, Nyulas, Petlend, Rábaj, ?Ravazd, Réti, ?Takácsi
22 - névszójelekkel: 
23 - helyragokkal: 
24 - névutóval: 
30 - jelentésbeli névalkotással keletkezett nevek
31 - jelentéshasadással: Hegy, Ság, Szerk
32 - jelentésbővüléssel és -szűküléssel: 
33 - metonimikus névadással
331 - a hely  a település, ahol található: ?Árpás, ?Gyűdiszentpéter, Hegy, ?Ikrénydomb, Kenézrekesze, ?Koroncó, Köbölkút, Ménfő, Mérges, Mindszent, Mórichida, Osztorgatő, Pogona, Rába, ?Ság, Sokoró, Szentiván, Szentmihály, Szentvid, Szűzkút
332 - a folyó  a terület, ahol található: 
333 - az állat  a település, ahol előfordul: ?Béka, ?Nyúl
334 - a személy  a település, ami a tulajdona: Alap, Áng, Asszony, ?Babot, Bácsa, Bajaz, Bajcs, Balony, Barát, Barba, Barbacs, Bárd, Béka, Bene, Bercs, Bisa, Bódé, Bőny, Cseb, Csécsény, Csitván, Dorog, Écs, Gönyű, Gúg, Gulla, Gyánt, Gyermolt, Gyömörő, Győr, Gyűd, Hal, Hekcse, Héder, Himüd, Ikrény, Ilmár, Irény, Kajár, Keresztes, Kóny, Kos, Markota, Medve, ?Mérges, Mikod, Nelka, Néma, ?Novák, Nyúl, ?Nyulas, Örkény, Pakos, Pátka, Patos, Páznán, Péc, Pér, ?Petlend, Pityud, Pok, Precse, Radvány, Ravazd, Semján, Szap, Szava, Szemere, Szente, Szőny, ?Takács, Tápán, Teke, Tényő, Tét, Tőke, Tördemész, Tunyog, Urukangy
335 - a személy  a település, ahol lakik: Gyarmat, Koroncó, Megyer, Negyven, Örs, Ponyvád, Százló, Szerecseny, Takács, Tarján, Vének
34 - metaforikus névadással: 
35 - indukciós névadással: 
36 - névköltöztetéssel: ?Barbacs, ?Hecse (Hekcse 2.), Moson, Szűz
40 - szerkezeti változással alakult nevek
41 - ellipszissel: ?Áng, ?Héder, ?Hosszú
42 - redukcióval: ?Barát, ?Farkasföld, ?Hédervár, ?Rába, Rekesze, ?Takács
43 - kiegészüléssel: Asszonyfalva, ?Irényfölde, ?Semjánsoka, Telekbarát
44 - bővüléssel: ?Baráti, ?Farkasfölde, ?Hédervára, Megyeri, ?Örsmosona, ?Rábaj, Takácsi, ?Tarjáni, Tőkés
45 - deetimologizációval: Táp
46 - népetimológiával: Alsósokoró
50 - névátvételek: ?Hecse (Hekcse 2.), ?Kóny, Luzsány, Novák, Oltva, ?Precse, ?Radvány, Zámoly

C. Függelék

Térképek

A mellékelt térképeken a keletkezéstörténeti elemzés egyes kategóriáihoz tartozó településneveket jelenítjük meg. Mindazon neveket feltüntetjük a térképeken, amelyekkel kapcsolatban felmerült az adott csoporthoz való sorolhatóság lehetősége (tehát nemcsak azokat, amelyek az elsődlegesen valószínűsített névmagyarázatok szerint tartoznak oda).
A térképek készítésekor Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza II. kötetének mellékleteként közreadott térképeket vettük alapul. Azon települések nevét, amelyek elhelyezkedését Györffy nem tudja pontosan meghatározni, az általa feltételezett hozzávetőleges lokalizáció alapján helyeztük el, és a bizonytalanságot a név zárójelbe tételével jelöltük. E pontokon tehát a térképek nem teljesen precízen tükrözik a települések földrajzi elhelyezkedését, esetleg néhány kilométernyi pontatlansággal számolhatunk.
A térképeket Tóth Valéria szerkesztette, köszönjük segítségét.