Tóth Valéria

Névrendszertani vizsgálatok 
a korai ómagyar korban 
(Abaúj és Bars vármegye)

Debrecen, 2001

A Magyar Névarchívum Kiadványai 6.

Szerkesztő:
Hoffmann István

Megjelenését támogatta az Országos Tudományos Kutatási Alap 
(T 023700 és  T 034216), a Debreceni Egyetem BTK Doktori Tanácsa, 
valamint Tépe község önkormányzata.

Készült a Debreceni Egyetem Magyar Nyelvtudományi Tanszékén.

Lektorálta:
Juhász Dezső

 Tóth Valéria, 2001

ISBN 963 472 615 1

Tartalom
Előszó
I. Az Árpád-kor helynévadása
1. A szórványok mint a névkutatás forrásai
2. Előzmények: a helynévadás a honfoglalás előtt
3. Tudománytörténeti áttekintés
3.1. Településnevek
3.2. Víznevek
3.3. Határnevek
3.4. Tájnevek
II. A helynevek mint a magyar nyelv általános történetének forrásai
A korai ómagyar kor nyelvének hangtani arculata
1. Bevezetés
2. Magánhangzó-változások
2.1. Nyíltabbá válás
2.2. Labializáció
2.3. Két nyílt szótagos tendencia
2.4. Hangrenddel kapcsolatos változások
2.5. Diftongusok monoftongizációja
3. Mássalhangzó-változások
3.1. Asszociációs változások
3.2. Mássalhangzó-torlódások és feloldásaik
3.3. Hiátustöltők kiesése
3.4. Inetimologikus mássalhangzók betoldódása
3.5. Affrikáció
3.6. Gemináció
3.7. Zöngésülés és zöngétlenedés
3.8. Depalatalizáció
3.9. Szórványos hangváltozások
3.10. Hanghelyettesítés
III. Névrendszertani vizsgálatok
1. Elméleti alapvetés: a helynevek rendszerszerűsége
2. A helynevek nyelvi-névrendszertani elemzése
A. Szerkezeti elemzés
a. Funkcionális-szemantikai vizsgálat
1. Földrajzi köznévi névrészek
2. Megnevező szerepű névrészek
3. A névrész kifejezi a hely sajátosságát
3.1. A hely tulajdonságára utaló névrészek
3.2. A hely külső dologhoz való viszonyát kifejező névrészek
3.3. A hely más helyhez való viszonyát kifejező névrészek
3.4. Bizonytalan szemantikai tartalmú névrészek
b. A funkcionális névtípusok kronológiája
B. Keletkezéstörténeti vizsgálat
1. Szintagmatikus szerkesztéssel alakult helynevek
1.1. Jelzős szerkezetből alakult helynevek
1.1.1. Minőségjelzős szerkezetek
1.1.2. Mennyiségjelzős szerkezetek
1.1.3. Birtokos jelzős szerkezetek
1.2. Mellérendelő szerkezetből alakult helynevek
2. Morfematikai szerkesztéssel alakult helynevek
3. Jelentésbeli névalkotással keletkezett helynevek
3.1. Jelentéshasadás
3.2. Metonimikus névátvitellel keletkezett helynevek
3.3. Névköltöztetéssel alkotott helynevek
4. Szerkezeti változással alakult helynevek
4.1. Ellipszis
4.2. Redukció
4.3. Kiegészülés
4.4. Bővülés
4.5. Deetimologizáció
4.6. Népetimológia
5. Névátvétel
A keletkezéstörténeti kategóriák kronológiai jellemzői
3. Névföldrajzi vizsgálatok a korai ómagyar korban
Irodalom

Előszó
1. A magyar helynevek történetének egyik legfeldolgozottabb időszaka az Árpád-kor, a korai ómagyar kor. Alig találunk névkutatót, aki ne tett volna hosszabb-rövidebb kirándulásokat ezen a területen: voltak, akiket egy-egy jellegzetes név vagy éppen névfajta vonzott, mások inkább szélesebb horizontról, összefoglaló szándékkal tartottak szemlét a régi magyar helynevek körében.
Sajátos ellentmondás ugyanakkor, hogy olyan átfogó munkákkal, amelyek hangsúlyozottan rendszertani megközelítést alkalmaznak, azaz amelyek az egyes neveket mint egy nagyobb rendszer elemeit szemlélnék és vizsgálnák, s e vizsgálatok révén a szisztéma fő összefüggéseit kívánnák bemutatni, az utóbbi fél évszázad szakirodalmában nemigen találkozunk. Kevés olyan tudományos munka született e témában, amelyben kiemelt hangsúlyt kapnak a nevek vagy a névrendszer területi vonatkozásai, azaz a névkutatás névföldrajzi összetevője. Még ritkábban készültek olyan dolgozatok, amelyek valamennyi névfajta feldolgozásának szándékával íródtak.
2. A Debreceni Egyetem Magyar Nyelvtudományi Tanszékén néhány éve pályázati támogatással számítógépes névtani adatbázis kiépítése indult meg. A Magyar Névarchívum olyan elektronikus gyűjtemény (http://nevarchivum.klte.hu), amelyben az egyik legfőbb részterületet a korai ómagyar kori oklevelek százezres nagyságrendű helynévállományának - egyre szélesebb bázisokra épülő - feldolgozása képezi. Ennek előmunkálataként indítottuk meg a Helynévtörténeti adatok a korai ómagyar korból (HA.) sorozatunkat, melyben a korszak kevésbé kutatott névfajtáit, a nem települést jelölő helyneveket (pl. víz-, hegy-, erdő-, határneveket) tesszük közzé vármegyék szerinti elrendezésben, térképmellékletekkel és különféle mutatókkal ellátva. A névtörténeti adatbázis kiépítésében, valamint a HA. munkálataiban magam is aktívan részt vettem, amit jeleznek ilyen irányú publikációim is. Ezek az előzetes munkák erősítették meg bennem azt a gondolatot, hogy a történeti névanyagnak átfogó, teljességre törő feldolgozására feltétlenül szükség van. Arra persze aligha vállalkozhat bárki is, hogy a magyar nyelvterület, a történelmi Magyarország egész helynévállományát vizsgálat tárgyává tegye, de a kisebb területek névrendszerének feltérképezése elvezethet majdan egy nagy, összegző szintézis megalkotásához.
Mindenféle helynévvizsgálat területi hátterének megválasztása nagy körültekintést igényel. Számomra az egyik terület kijelölése szinte magától adódott: a betűrendben első helyen álló Abaúj vármegye sűrű településhálózata, gazdag korai helynévanyaga révén - az adott időkeretek között - a legjobb viszonyokat teremtheti bármely névtörténeti analízishez. Lényeges szempontnak tekintettem továbbá, hogy az általam végzett névelemzés magába foglalhassa egy jelentős aspektus, az összehasonlító-kontrasztív vizsgálat lehetőségét is. Egy ilyesfajta összevetéshez a legalkalmasabb területnek Bars vármegyét ítéltem: földrajzi, területi hasonlósága, névsűrűségi és etnikai viszonyai az egyezések és a különbözőségek olyan egyensúlyát biztosították, amely előzetes felméréseim alapján megfelelő terepet ígért az elemzés eredményes elvégzéséhez. Kiindulópontom Juhász Dezső megfogalmazásával állt összhangban, aki szerint “A hasonló nyelven kívüli tényezők ugyanis lehetővé teszik azt, hogy a nyelv síkján megjelenő különbségeket jórészt nyelvi eredetűnek tételezzük föl, illetve ilyen alapon magyarázzuk.” (2000: 130).
3. Dolgozatom Abaúj és Bars vármegye teljes Árpád-kori helynévanyagának feldolgozásán alapul. Alapvető forrásul Györffy György történeti földrajzi munkája szolgált, de áttekintettem és az adatbázisba beemeltem az e munka megjelenését követően napvilágot látott forráskiadványok adatait is. Az adatbázis mára egységes szempontú történeti-etimológiai szótárrá állt össze, és 2001 őszén meg is jelent. Doktori értekezésemben ennek a névanyagnak a rendszerszerű nyelvi feldolgozását végzem el. A rendszervizsgálatokhoz az alapot a Hoffmann István által kidolgozott helynévvizsgálati modell képezi (1993), melynek konkrét névanyagon való alkalmazására a korábbiakban már történtek kísérletek, s ezek eredményessége jelzi a történeti névkincs vizsgálatára való alkalmasságát is. Mindemellett dolgozatomat e modell próbájának is tekintem.
4. Munkám I. fejezetének három alfejezetében az Árpád-kor helynévadását tekintem át: a névkutatás forrásait, a szórványokat, a honfoglalás előtti (magyar és Kárpát-medencei) helynévadást, illetve önálló tudománytörténeti fejezetben a történeti névkutatásban közvetlen előzményül szolgáló szakmunkákat mutatom be.
A II. fejezetben a helynevekről mint a nyelv általános történetének forrásairól szólok, ám ezek köréből (azaz a szűkebb értelemben vett névtanon valójában kívül eső területek közül) csupán egyet emelek ki, azt, amelynek története a helynévi szórványok segítségével a legjobban vizsgálható: a hangtant, a hangtörténetet.
A III. fejezet dolgozatom központi része: a helynevek névrendszertani leírását tartalmazza. Szempontom e fejezet megírásában az volt, hogy többféle nézőpontból, belső összefüggéseiben, kapcsolataiban (úgy is mondhatnám: egységében és különbözőségében) láttassam a két vármegye helynévállományát. A nevek szerkezeti és keletkezéstörténeti leírása mellett egy másik lényeges aspektus, a területiség is helyet kapott a névföldrajzi vizsgálatban. Szükségesnek tartottam továbbá - mintegy a névvizsgálat bevezetőjeként - rövid rendszertani összefoglalásban vázolni elképzeléseimet a helynevek rendszerszerűségéről.
5. Disszertációm elkészítéséhez színvonalas szakmai támogatást kaptam a Debreceni Egyetem magyar nyelvtudományi doktori programjának oktatóitól, illetve a Soros Alapítvány biztosította egyéves ösztöndíj is jelentősen hozzájárult munkám befejezéséhez. Az értekezés végleges szövegének kialakításában pedig opponenseimnek, Bíró Ferencnek és a lektori feladatokat is magára vállaló Juhász Dezsőnek, valamint a témát mindvégig figyelemmel kísérő és javaslataival munkámat irányító Hoffmann Istvánnak tartozom köszönettel.

I. Az Árpád-kor helynévadása
1. A szórványok mint a névkutatás forrásai
1. Minden nyelvi, s ezen belül névtani vizsgálathoz helyhez és időhöz biztosan köthető forrásanyagra van szükség. E téren különösen nagy gondban és bizonytalanságban vagyunk az ómagyar kornak, s különösképpen a korai szakaszának nyelvével kapcsolatban.
1.1. A honfoglalás utáni századokban nyelvemlékeink közül legnagyobb számban az oklevelekben fellelhető szórványok fordulnak elő, amelyek így számuknál és részben korai jelentkezésüknél fogva az Árpád-kor nyelvi állapotának vizsgálatában igen becses ismeretekkel szolgálnak. A szórványemlékek elsősorban helyneveket és személyneveket tartalmaznak, ám ezek sok esetben közszavakból keletkeztek, így nemcsak a névadásnak, hanem a közszókincsnek is fontos emlékei: közszavaink igen jelentős részének első előfordulásait is a szórványemlékek adják (vö. Bárczi 1966: 81-4, illetve lásd még Benkő 1982: 392). A magyar nyelvtörténet számára tehát a XI-XII., sőt a XIII-XIV. századi tulajdonnevek nélkülözhetetlen források: elemzésükből derülhet ugyanis leginkább fény e korok bizonyos nyelvtörténeti jelenségeire. A későbbi időkben a tulajdonnevek nyelvtörténeti forrásértéke (a szövegek megjelenésével) csökken ugyan, de nem szűnik meg, s bizonyos szempontokból (például a névtörténet szempontjából) változatlan (vö. Kázmér 1970a: 60). A tulajdonnevek nyelvtörténeti fontosságának gondolata jól tükröződik a XX. század elején megjelent Magyar Oklevél-szótár gyakorlatában is: e munka ugyanis a közszói elemeket tartalmazó tulajdonneveket nagy számban felvette adatállományába - igaz, csupán töredékesen és kevés információval (pl. lokalizálás nélkül) közölve azokat.
1.2. A tulajdonnevek körében a nyelvtörténeti hasznosíthatóság szempontjából külön kell választani a személy- és helynevek csoportját. Mindkettő nagyon lényeges forrásanyag lehet, de a helynevekben “még a személyneveknél is jobban megmutatkozik a hagyományozódó, időtálló jelleg” (MNyT. 384). A magyar nyelvtudományban már Melich is hangsúlyozta azt a mai napig is érvényes megállapítást, amely a helynevek és a személynevek közötti alapvető különbségről szól: míg a helynevek helyhez kötöttek, ezért becsesek az illető hely történetére vonatkozóan, addig a személynevek leginkább művelődési hatások eredményei, azaz jórészt a kulturális kapcsolatok változása mérhető rajtuk (vö. Melich 1906: 49, illetve erről ld. még 1925-29: 36 stb.). Legutóbb Hoffmann István tekintette át a személynevek és a helynevek történeti rendszertani különbözőségét (1996a). A személynevek rendszere Hoffmann szerint elsősorban kulturális-társadalmi meghatározottságú szisztéma, azaz a személynevek rendszerbeli változása főleg nyelven kívüli tényezők következménye. A helynevek módosulása viszont sokkal inkább nyelvi tényezők által alakított jelenség, s így az ómagyar nyelv vizsgálatában elmélyülni szándékozó kutató számára a nyelvi következtetések alapját biztosító helynévállomány jelentheti a legbiztosabb forrásanyagot. A helyneveknek “az egyébként szintén korai időkből való személynevek vagy más szemantikai mezőbe tartozó közszavak módszertani értékénél” nagyobb forrásanyagértékét újabban Benkő Loránd több munkájában is kiemelte (1996a: 400; de ld. még ugyanerről 1996b, 1997d is), s általánosabban is hangsúlyozza, hogy a Kárpát-medence honfoglalás körüli viszonyainak mérlegelésében korai helynévanyagunk vallomására támaszkodhatunk elsősorban. 
A helynévkutatás a magyarság - s egyúttal a magyar nyelv - korai történetének felderítéséhez lényeges adalékokat nyújt, sőt alapvető forrásanyagot szolgáltat: ebben a történészek és a nyelvészek is egyetértenek. A helyneveket igen nagy mennyiségben tartalmazó korai okleveleink szórványanyaga - immár a modern forráskritika minőségi követelményeire nézve is megbízható kiadásban, korszerű feldolgozásban - egyre nagyobb számban lát napvilágot, s válik hozzáférhetővé különböző forráskiadványok, névtárak, történeti földrajzok formájában. Ám ennek ellenére a kutatómunka anyaghiánnyal küszködik, amely arra a statisztikai körülményre vezethető vissza, hogy a XII. század előttről igen csekély számú a hiteles emlékanyagból dokumentálható helynevünk. S hiába tekinthetjük a névtan általános tételének, hogy a magyarság már a honfoglalást megelőzően is bizonyára szép számmal használt helyneveket, ha a filológiailag elérhető valóság más: a honfoglalás előttről csupán három helynevünk ismert (Lëvedia, Etëlköz és talán a Dentümogyer), a X. századi magyarságtól - dokumentációs alapon - bizonyosan használtat Konsztantinosz munkájának helynévi szórványain kívül nem tudunk felmutatni, s a XI. századból is alig többet két tucatnál (noha általánosan elfogadott megállapítás a szakirodalomban, hogy például a településeink s ezzel együtt a településneveink jelentős hányada ekkor keletkezhetett). A korai Árpád-kor helynévi viszonyait éppen ezért “némi időbeli rátartással” (különösen a magyarság nyelvi helyzetében a X. században bekövetkezett módosulásokra tekintettel) a kései Árpád-korból adatolható helynevek visszavetítése által ismerhetjük meg - feltételezve azok korábbi előéletét.
2. A helynév sajátos nyelvi elem. A névadásnak ugyanis vannak szociológiai, pszichológiai, kommunikációs jellemzői, velejárói, melyek még a történelmi, művelődési, települési körülmények jelentékeny különbözősége esetében is működnek, s különféle névformákat produkálnak (Benkő 1997e: 67; 1998: 113). Azaz amennyiben a névadás ilyen szempontokból meghatározott, bizonyos értelemben (különböző tényezők által) determinált nyelvi elemeket hoz létre, azoknak szükségszerűen különbözniük kell a más tendenciák által kialakított nyelvi jelektől. A későbbiekben (a III./1. Elméleti alapvetés: a helynevek rendszerszerűsége fejezetben) tüzetesebben is megvizsgáljuk, hogy ezek a különbségek vajon a nevek rendszerszerűségében gyökereznek-e, s mint ilyenek, mennyiben térnek el a közszók rendszerétől.
2.1. A helynevek és a közszók mint nyelvi tények, nyelvi produktumok között - úgy tűnik - nincsenek lényegi különbségek: a tulajdonnevek, s ezen belül a helynevek “ugyanazoknak a hangtani törvényeknek, változásoknak vannak alávetve, mint a köznyelvi használatú szavak” (Melich 1906: 54). Másrészt keletkezésüket, fejlődésüket is ugyanazok az általános nyelvfejlődési tendenciák irányítják, mint a közszavakét: a helynevek létrehozásának legfontosabb eszköztípusai mindenkor megegyeznek a közszói elemkészlet gyarapítási formáival. A nyelvészeti szakirodalomban közismert az a megállapítás, hogy a magyar szóalkotásban régebben a mainál fontosabb szerepet töltött be a képzés, míg újabban az összetétel jelentősége nőtt meg (vö. MNyT. 352-8, illetve a TNyt. több helyén). Mindez igaz a helynevek kategóriájára is, azaz a régi nyelvben a létrehozásukban gyakoribb eljárás volt a képzés (és a jelentésbeli névalkotás), amit a későbbiekben egyre inkább az összetétellel történő helynévalkotás váltott fel. A helynevek nyelvi szerkezetének, keletkezéstörténeti összefüggéseinek részletes bemutatására dolgozatom központi részében, a III. fejezetben vállalkozom.
A helynevek és a közszavak között megmutatkozó nyelvi hasonlóság lehet a magyarázata annak, hogy a helynévvizsgálatok eredményességét nem zavarja, nem akadályozza, ha a köznév és a helynév határterülete gyakran egybemosódik: azaz valamely névadatról nehezen dönthető el, hogy a hely valódi földrajzi nevével van-e dolgunk vagy csupán a földfelszín közszói megjelölésével. Régi helyneveink esetében szinte lehetetlen - de nem is feltétlenül szükséges - a két nyelvi formát egymástól elválasztani: a tihanyi alapítólevél harmu ferteu, kues kut adata például lehet egyszerű megnevezés, de az is elképzelhető, hogy a kérdéses hely egyedi neve (vö. Bárczi 1951: 6, Bárczi 1958c: 145, illetve ld. még a kérdéshez TNyt. I, 544, 548, 549). Az ilyen, kettős értelmezési lehetőséget magukban hordozó előfordulások a korabeli oklevelezési gyakorlattal, annak sajátos kétnyelvűségével is magyarázhatók (vö. Hoffmann 1996a: 119).
A helynevek és a közszók közötti különbség tehát más síkon keresendő. Benkő Loránd ezt az alábbiakban próbálja meghatározni. A helynevek területi kötöttsége szerinte általában nem olyan tág körű, mint a közszavaké: használatuk nagy mértékben egyetlen helyhez, a beszélők szűkebb köréhez kötődik, azaz a helynevek többségét (különösen a határjárások határneveit) leggyakrabban csupán egy-egy falu lakossága, névhasználói közössége ismeri, szélesebb körben nemigen lehet e neveknek pontos azonosító szerepe. A helynevek nyelvtörténeti értéke ezért nem olyan változékony: évszázadokon keresztül élnek ugyanott. A nyelvemlékekben abban a korai időszakban is tömegesen fordulnak elő, amely időből közszóként használt nyelvi elemek meglehetősen gyéren, csak igen kis számban maradtak ránk. S végül: a helynevek nyelvemlékes előfordulásai általában jól lokalizálhatók. Mindezekből következik Benkőnek az a megállapítása, hogy a tulajdonnevek vallomástétele különösen fontos abból az időből, a korai ómagyar korból, amikor a közszavak nyelvtörténeti felhasználása nem ígér konkrét eredményt (1957: 51).
2.2. Az ómagyar kor nyelvét írott nyelvként ismerjük. Kiss Jenő a TNyt.-ról szóló ismertetésében az egyik legnagyobb gondnak azt tartja, hogy “a rendelkezésre álló adatok a vizsgált korok magyar nyelvhasználatának csupán igen szűk szeletét, elenyésző töredékét mutatják. E források alapján az akkori írott magyar nyelvről kapunk közvetlen információkat” (1993: 267). A helynevek lehetővé teszik, hogy ezt a korlátot (a hangok, egyes morfémák és a szókincs bizonyos területein) átlépjük, s általuk a régi magyar nyelv beszélt formáiról kapjunk információkat (vö. Hoffmann 1996b: 49, illetve ld. még Hegedűs 1989: 99). A helynevek ugyanis - bár írott forrásokban maradtak fönn - döntő többségükben bizonyára a beszélt nyelv elemei voltak (vö. HA. 1: 7). 
2.3. A helynevek mint lejegyzett nyelvi tények fontosak abból a szempontból is, hogy kétségkívül helyi, azaz nyelvjárási változatokat tükröznek: az oklevelek szórványaiban ugyanis minden esetben az illető terület nyelvjárási vonásai jelennek meg (helyszíni feljegyzés vagy bemondás alapján), hogy az elütő formák később vitákra, pereskedésekre ne szolgáltassanak alkalmat (Bárczi 1951: 118; 1966: 186). Ezért is fontosak, “becsesek” a helyi oklevelek, melynek szórványai a “helyi emberek helyi nyelvét tükrözik” (Bárczi 1947b: 89, illetve ld. még ugyanerről: 1956: 317). A fentiek mellett azonban más szempontok is felmerültek a szórványok nyelvi értékét illetően. Elképzelhető ugyanis, hogy a más területről származó, s ezáltal más nyelvjárást beszélő lejegyző olykor (leginkább talán a hangalak visszaadásában) erősebben beavatkozhatott a nevek oklevélben történő rögzítésekor, s ahogy erre Sebestyén Árpád is utalt (1955: 56, 59), a lejegyző személye mellett a lejegyzés helye is befolyásolhatta az oklevél megszövegezését. Ezek a meggondolások teszik indokolttá Bárczi kételkedését: az egyes szórványok helyhez kötése “törékeny valami”, s még kifogástalan azonosítás esetén is sokszor jogos a kétely: vajon a helynév oklevélben szereplő alakja valóban ugyanazon vidék nyelvét tükrözi-e (1951: 6).
2.4. Az okleveles adatok és nyelvi környezetük viszonya további, különösen névtani szempontból lényeges kérdéseket is fölvet. Milyen viszony van az oklevelek teljesen magyar (pl. Bykpotok), vegyes latin-magyar (pl. silva Gord) és teljesen latin elemekből álló névformái (pl. nigra silva) között? Mi a magyar tulajdonnév mellett gyakran szereplő latin nyelvű (pl. fluvius, silva, terra, mons stb.) földrajzi köznevek szerepe, tekinthetők-e ezek bizonyos esetekben a mögöttük álló magyar névformához tartozó latinra fordított névrésznek? Mi a körülírásos (dicitur, vocatur, appellatur, nomine stb.) szerkezetekben szereplő helynevek (pl. silvam que vulgo Egruserdeu dicitur) és az egyszerű szövegkörnyezetben említett nevek (pl. silva Egruserdeu) viszonya? És tovább sorolhatnánk még azokat a kérdéseket, amelyekre a magyar névtani szakirodalomban ezidáig nem született válasz, sőt e kérdéssel sem foglalkozott ezidáig senki a kellő tüzetességgel, noha szórványemlékeink problematikája oly sok kutató figyelmét felkeltette már. Érthetetlen ez az adósság azért is, mert “azok a névtani kérdések, amelyek a latin helymegjelölések magyar megfelelőihez kapcsolódnak, nem mondvacsináltak, nagyon is megvan az elvi jelentőségük abban, hogy korai írásbeliségünk latin szövegekbe ágyazott névformái mögött a korai magyar helynévadás milyen tényleges, akkor élő nyelvi alakjai, névhasználati típusai állottak” (Benkő 1995: 61, illetve ld. még a kérdéshez Kristó 1976: 92-4), azaz e téren való tájékozatlanságunk a helymegjelölések nyelvi értékelhetőségét is veszélyezteti. Mindegyik kérdéskörnek megvan a helynevek életére, tipológiájára, kronológiájára és az ezekből következő történeti tanulságokra kiható jelentősége: “Hogy például egy genitivusos villa Petri vagy “nominativusos” villa Petur szerkezet mögött magyar Péter, Pető, Petri, Péterfalva, Petőfalva stb. vagy éppen Petrovac, Petrovce, Petrovo selo, Petersdorf, Petreşti stb. névformák állanak-e, az a helynévi érték szempontjából éppen nem mindegy, bármelyik típusfajtának lehet más-más következménye a települési időre, birtoklásra, nyelvi és etnikai jellegre stb. nézve.” (Benkő 1998: 115, illetve ld. még ehhez 1997e: 68-9).
2.5. Fölmerült a szakirodalomban az a lehetőség is, hogy bizonyos helynévi előfordulások a lejegyző, az oklevélíró önkényes fordításainak minősíthetők. Kniezsa a párhuzamos helynévpárok kapcsán szól erről a feltevésről, s nem tartja valószínűnek, minthogy ez az eljárás ellenkezne az oklevelek rendeltetésével. Az oklevelek fontos magánjogi okmányok, a határrésznevek az adománybirtok határait jelölik meg, tehát az adományozottak nemigen engedték volna, hogy határul fiktív, a környék számára ismeretlen hely-, hegy-, vízneveket jelöljenek meg. “Nekik is érdekük volt, hogy e határjelek a szomszédság által ismert és használt alakban szerepeljenek az adománylevelekben, illetőleg bírói végzésekben” (1944: 40). Annyit azonban (névhasználati-névszociológiai szempontot figyelembe véve) Kniezsa is megenged, hogy bizonyos esetekben (ha a határjeleknek két vagy több nevük volt) az oklevelek a birtokos réteg elnevezéseit jegyezték fel, azért is, mert a határjárók e neveket a birtokosok ajkáról hallhatták (i. m. 40-41). Az oklevelek a nem magyar neveket is magyaros hangalakjukban tüntethették fel, ezzel is bizonyítva, hogy e nevek nem “kancelláriai csinálmányok”, hanem az élő magyar beszédben időben ilyenné fejlődött névformák (i. m. 41). Kázmér szintén nem fogadja el a fordítás lehetőségét, az oklevélírók szerinte is ragaszkodtak a nép nyelvében élő nevekhez, bár az előfordulhatott (Kniezsától eltérően a névhasználatnak a nyelvi síkját emelve ki), hogy például a párhuzamos nevek közül a magyar oklevélírók valószínűleg inkább a magyart választották, mint a más nyelvi változatot (Kázmér 1970b: 55). Györffy egyenesen pszichológiai abszurdumnak tekinti azt, hogy a nótáriusok esetleg lefordították a helyneveket a saját vulgáris nyelvükre. Arra ugyanis van példa, hogy latinra (azaz az oklevél szövegének nyelvére) fordították le a közszói elemeket tartalmazó tulajdonneveket, de az, hogy még egy másik nyelvre is lefordították volna, szerinte nemcsak történeti, hanem pszichológiai szempontból is képtelenség. A “lélektanilag indokolt fordítás” latinra is ritkaságszámba megy (éppen a helynevek jogbiztosító szerepe miatt): messze a vulgáris nyelven lejegyzett helynevek 1%-a alatt marad (Györffy 1970: 200), azaz a magyar oklevelezési gyakorlatban nagyon ritka eljárás volt (vö. Mező 1981: 97). A fordításelmélet születésével kapcsolatban ismét Györffyt idézhetjük: “A határjárások minden esetben köztudatban élő helyneveket őriznek, mert a köztudatban nem élő nevek jogbiztosító erővel nem bírtak. Az a feltevés, hogy a határjárásban szereplő helyneveket az írnokok fordították a maguk nyelvére, a középkori jogviszonyok hiányos ismeretében és a XIX-XX. század szemléletében született.” (Gy. 1: 15).
3. A korai évszázadok okleveleinek helynévanyaga számos tudományág kutatói számára jelent alapvető forrásanyagot. A nyelv- és névtudomány mellett például nagy haszonnal vizsgálhatják ezeket a nyelvi elemeket a művelődéstörténetnek, valamint a történettudomány egyes részdiszciplínáinak (legfőképpen a település- és népességtörténetnek) a művelői is. Az egyes tudományterületek természetesen nem csupán függetlenül, hanem elsősorban egymás eredményeit kölcsönösen figyelembe véve aknázhatják ki korai helyneveink vallomását. “Ez a tudománytörténeti vonulat a tudományos komplexitás igényeinek és ígéretességének megfelelően csak a legnagyobb örömmel konstatálható, sok gyümölcsöt hozott már eddig is, és hozhat nyilván a jövőben is.” (Benkő 1998: 111). A nyelvtörténész például bizton támaszkodhat a történész Györffy György történeti földrajzi munkájára (és persze más kutatókéra is) a hely, az oklevelek jellemzőinek (keletkezési idő, íráskép, variánsok stb.) megállapításában. A helynévtörténeti adatok újabb nyelvészeti feldolgozása ugyanakkor tovább finomíthatja a történészek állásfoglalásait is egy-egy vitatott kérdésben (vö. Hoffmann 1996b: 47-8). Az interdiszciplinaritásban rejlő előnyök mellett azonban utalnunk kell arra a veszélyre is, amelyet a komplexitásban érdekelt tudományterületek eltérő szemléleti, módszerbeli hagyományainak, eljárásmódjainak, ismeretanyagainak stb. kölcsönös hasznosítása, kezelése rejt magában. Ezekről a problémákról szemléletes képet rajzolt Benkő Loránd egy (népességtörténeti konferencián elhangzott) előadásában és az annak nyomán megjelent tanulmányában (vö. 1998: 111).
3.1. Először a nyelvtudományi hasznosítás területeiről szólok. Erről a névkutatásban igen járatos történész Kristó Gyula az alábbiakat mondja: “a nyelvészt elsősorban a helynév hangalakja érdekli, az, hogy milyen nyelvfejlődési, hangtörténeti, szótörténeti stb. tanulságokkal szolgál, továbbá hogy milyen eredetű és milyen névadás szerint keletkezett” (1983: 398).
A helynévi szórványok segítségével a nyelvnek csupán egy-egy szektora vizsgálható: a helyesírás-történet, a fonológia, a morfológia, a szótörténet, a jelentéstan (vö. többek között Bárczi 1951: 7, Sebestyén 1967: 42, Kázmér 1970a: 60, Kiss Lajos 1987a: 331, Benkő 1997d: 173 stb.). Emellett még néhány további vonatkozásban is segítséget nyújthat a helynevek tanúvallomása: egyrészt a nyelvföldrajz terén (a helynevek lokalizálása ugyanis biztosabban végezhető el, mint a szövegeké, s a lejegyzett adatok is valószínűleg a helyi nyelvjárást tükrözik, ld. előbb), másrészt a kronológia terén (egy-egy névtípus nagyszámú adatsorából egy-egy nyelvi változás időrendje is kideríthető, s olykor a régi és az új változat egymás mellett élésének kora is meghatározható; vö Kázmér 1970a: 60), harmadsorban pedig “az egymás mellett élő népek nyelvi kölcsönhatása ugyancsak eredményesen tanulmányozható a földrajzi nevek anyagán” (Kiss Lajos 1987a: 331). A szórványemlékek természetéből következően a belőlük levonható szóalaktani és mondattani tanulságok alárendeltebb szerepűek (vö. Bárczi 1951: 7). - Dolgozatom felépítése nagyjából követi ezeket a lehetséges irányvonalakat, vizsgálati szempontokat, de különféle megfontolásból szűkítem is őket. A helynevek általános nyelvtörténeti vallomásának például önálló részt szentelek ugyan, ám az erre szolgáló II. fejezetben mégis csupán egyetlen nyelvi részrendszer leírására vállalkozom: a korai ómagyar kor hangtani arculatát igyekszem bemutatni. Eljárásom indoklására ott térek ki. Munkámban mindvégig az egyik legfontosabb vezérfonal a nyelv területiségének szempontja. E kérdést önálló nyelvföldrajzi fejezetben is áttekintem. A névvizsgálat során lényeges szempontként alkalmazom továbbá a kronológiai elvet, amely a Tudománytörténeti előzmények fejezetben is nagy hangsúlyt kap.
A helynévi szórványok nyelvtörténeti értékelhetőségének a korábbiakban említett nehézségek mellett további akadályai is lehetnek. Figyelembe kell vennünk, hogy a források térbeli és időbeli eloszlása nagyon egyenetlen, az oklevelek (s ezáltal az egyes helynevek) fennmaradása bizonyos értelemben véletlenszerű (vö. Bárczi 1966: 83, Kázmér 1970a: 66). Torzíthatja a névvizsgálat során kapott képet az is, hogy egy-egy helynév általában nem keletkezése pillanatában bukkan fel, hanem olykor csak hosszabb idő (évtizedek, évszázadok) elteltével, akkor, amikor a hely megnevezése valamilyen jogi esemény következtében fontossá, aktuálissá vált. Azaz az oklevelek dátumai legtöbb esetben nem a helynév keletkezését minősítik kronológiailag, hanem annak “bizonyos időre visszanyúló fennállását” mutatják (Kristó 1976: 5, illetve ld. még Mező 1982: 15). További nehézséget jelentenek az okleveles anyag felhasználásában a helyesírás következetlenségei is, azaz hogy “nincs egyetlen egy emlékünk sem, amelynek minden hangra kiterjedő következetes és egységes jelölésmódja volna” (Kniezsa 1928: 189). Kristó szól a rendelkezésre álló anyagmennyiség szűkös voltáról is, ami a forráskritika elvégzését szintén akadályozza (1983: 400-1).
Minden névtani munka alapja a “megbízható és minél teljesebb adattár” (Kiss Lajos 1970: 17), mert szilárd elméletet csak jól megalapozott forrásos bázisra lehet építeni. A történeti, nyelvészeti stb. következtetések alapjául szolgáló forrásanyagnak meg kell felelnie bizonyos kritériumoknak: bizonyíthatóan abból a korból kell származnia, illetve arra a korra kell vonatkoznia, amelyre a vizsgálatok irányulnak, illetve ki kell állnia a történeti hitelesség, megbízhatóság próbáját. Kristó élesen elhatárolja magát a helynevek kritikátlan felhasználásától (1997b: 130). A helynévi szórványok értékelhetőségének egyik fontos kritériuma az adatok tekintélyes száma, ugyanis egy-egy helynév vagy helynévtípus életéről, változásáról akkor tudunk meg legtöbbet, akkor kaphatunk reális képet, ha az egyes nevek vagy névtípusok történetére minél hosszabb, a diakróniában lehetőleg arányos szórású adatsorral rendelkezünk, s egy-egy változat földrajzi megoszlását is csak akkor deríthetjük ki, ha a lehetőség szerint minden adatot számba veszünk (Kázmér 1970b: 10, 129). Kniezsa az okleveles anyag felhasználásában legfőbb követelménynek tekintette az oklevél hiteles voltát, mert “a hamis oklevelek, még a közelkorú hamisítványok is, a mi szempontunkból kétes értékűek, mert adataikat alig lehet időhöz rögzíteni. A hamisítvány korát általában csak hozzávetőlegesen lehet megállapítani, másrészt a hamisító mindig archaizál (régi oklevelek alapján), s így adatai a hamisított korra is, a hamisítás korára is megbízhatatlanok” (Kniezsa 1928: 190).
3.2. A helynévi szórványok tudományos célokra való felhasználhatóságát először nem nyelv-, hanem történettudományi szempontból ismerték fel. A történettudományi forrásként való felhasználásukkal részletesen nem kívánok foglalkozni, csupán néhány gondolatban vázolom a helynevek ilyen értékelésének lehetőségeit. A korai magyar helyneveknek a történeti tanulságai is egyedülállóak: a népnévi eredetű településnevek vagy a szláv eredetű helynevek például útmutatást nyújthatnak a honfoglalás táján a Kárpát-medencében élő etnikumokról, illetve azok elhelyezkedéséről; a törzsi helynevek a magyar törzsi szállásterületek helyéről, a kirajzásokról adhatnak (sokszor, sajnos, csak ellentmondásosan értékelhető) információt; egyes helynévtípusok tanúsága szerint nagy pontossággal állnak előttünk azok a területek a Kárpát-medencében, amelyek döntően magyar etnikumúak voltak; a foglalkozásnévből alakult helynevekből a magyar társadalom foglalkozásszerkezetére vonatkozóan kaphatunk értékes felvilágosítást (Benkő 1982: 392-3), a név változásai pedig a település életében bekövetkezett változásokat is jelezhetik (Mező 1982: 15). Kristó a helyneveket történészi elveknek megfelelően nem annyira a kutatás végcéljának, mint inkább eszközének tekinti annak megvalósításához, hogy a honfoglalás körüli idők népességére, életmódjára fényt derítsen (1997b: 130).
A korai helynévanyag vallomása felbecsülhetetlen értéket képvisel tehát valamennyi a nevek tanulságát vallatóra fogó történeti érdeklődésű tudományág kutatói számára. Többen figyelmeztettek ugyanakkor az adatok kritikátlan felhasználásának káros következményeire is. Benkő Loránd ezzel kapcsolatban a kutatók felelősségére figyelmeztet: “a legkorábbi magyar hely- és személynévanyagnak a korai magyar történetre nézve nagyon »érzékeny« elemei ötletszerű, kidolgozatlan, hibás magyarázatok esetén téves történeti (településtörténeti, néptörténeti, művelődéstörténeti stb.) következtetések messze kiható eredői lehetnek. Itt a névkutató felelőssége már teljesen más dimenziót nyer, s a minden oldalú, nagyon beható, kritikai elemzés megkerülhetetlen feladatát rója ki” (Benkő 1997a: 8).
2. Előzmények: a helynévadás a honfoglalás előtt
1. A honfoglalás előtti helynévadásról (mint helynévadásunk kevéssé ismert, lényegében adat nélküli időszakáról) szólva szükségszerűen el kell választanunk két jól körülhatárolható kutatási területet. A honfoglalás előtti magyar helynévadás lehetőségének áttekintése mellett a Kárpát-medence honfoglalást megelőző (nem magyar) helyneveinek bemutatására is szükség van, hiszen a honfoglaló magyarság e névanyaggal valamilyen mértékben érintkezésbe kerülhetett. Az alábbi fejezet gondolatai e két kérdés köré csoportosulnak.
2.1. Régóta foglalkoztatja a kutatókat az a probléma, hogy vajon mikor alakulhatott ki alapvonásaiban a magyar helynévrendszer, milyen régiek lehetnek a magyar helynevek. Többen a XI-XII. századra teszik ezt, a legutóbbi időkben pedig (Kristó Gyula révén) az hangsúlyozódik, hogy a veszprémvölgyi adománylevél és a tihanyi alapítólevél közötti két-három emberöltőnyi időszak tekinthető az önálló magyar (finnugoros) helynévadás kialakulási és megerősödési korszakának (vö. Kristó 1997b: 134). Nem vitatható ugyanakkor az sem, hogy a honfoglalás utáni legrégebbi földrajzi neveink csoportjába tartozók egy részének igen régi, honfoglalás előtti előzményei lehetnek. A magyaroknak ugyanis nagy valószínűséggel már a honfoglalás előtt voltak például Fehérvár nevű helyeik, területeik. Ez az elnevezési mód a magyarságnak nem Kárpát-medencei találmánya, hanem már nyelvi örökségként alkalmazta itt: e névformák honfoglalás előtti létét ugyanis szláv és török analógiák egyaránt támogatják (vö. Melich 1925-29: 8, illetve Benkő 1992: 16). A törökségi analógiák miatt az esetleges tükörfordítás lehetősége is felmerült e nevek kapcsán, de ezt Benkő az alábbiakra hivatkozva elutasítja: “a típus van annyira univerzális jellegű, illetve érvényesüléséhez szolgál annyi közös tárgyi alap és szemléleti háttér, hogy … a tükörfordításos lehetőségeket ne abszolutizáljuk, s a magyarra se mondjunk ki általánosabb származtatási tételeket” (i. m. 21). Legfeljebb annyit tekinthetünk valószínűnek, hogy a magyarság e névadási típussal török nyelvi környezetben ismerkedett meg, de ami lényegesebb: ez a helynévalkotási mód a magyar nyelvtörténeti múltba messze visszanyúlik (i. h.).
2.2. Az ősmagyar kori, sőt régebbi helynévadás meglétét Hoffmann más, mondhatni általános névtani érvekkel is igyekszik alátámasztani. “Úgy vélem, hogy azok között az időhatárok között, amelyben a nyelvről mint a nyelvtudomány tárgyáról gondolkodni tudunk, mindig is a mai (illetőleg az elmúlt évezred nyelvemlékeiből alapvetően a maihoz hasonlónak ismert) helynevekhez hasonló, azokkal rendszerük tekintetében jórészt megegyező helyneveket tehetünk fel. Az igény az egyedi megjelölésére éppúgy megvolt régebben is, ahogy a történetileg jobban ismert korokban. A tulajdonnév nyelvi univerzálé, »névtelenség« s így »helynévtelenség« egyetlen nyelvben sincs. S ahogy az úgynevezett primitív nyelvek éppoly kifejlettek szerkezetileg, mint bármely más nyelv, vagy ahogy például a finnugor kor finnugor alapnyelvnek mondott nyelve éppoly teljes értékű nyelv, szerkezetileg strukturált, szókincsében gazdag nyelv volt, mint amilyen a mai finn, vogul vagy magyar nyelv, éppúgy nem ok nélkül tehető fel az sem, hogy a maihoz alapvetően hasonló, lényegi jegyeiben a maival megegyező helyneveket használtak fel őseink egy-két, sőt akár több ezer évvel ezelőtt is. A mai névrendszerben élő Fekete-erdő, Bükk-patak vagy Hosszú-hegy 2-300 éves éppúgy lehet, mint ezer (az Árpád-korból szép számmal van is adatunk az effélékre) vagy akár - más nyelvek tanúsága alapján is - több ezer éves.” (Hoffmann 1996a: 118). Az érveléssel - úgy vélem - egyetérthetünk, de ennek ellenére azt is tudatosítanunk kell, hogy az ősmagyar vagy bármely régebbi kor helynévrendszeréről, jellegzetességeiről konkrét nyelvi megállapításokat aligha tehetünk egyhamar.
A vándorlások korából három szállásterületnevet ismerünk csupán: az Etelköz-t és a Levédiá-t (amely az ősmagyar korban Lëvedi-nek hangozhatott), Konsztantinosz császár munkája őrizte meg számunkra, a Dentümogyer elnevezés pedig Anonymus gesztájában bukkan fel öt ízben is. A puszta személynévi helynévadás jelentkezése a X-XIII. században közismert jelenség, ám a Lëvedi név vallomása már a IX. század magyar helynévadási gyakorlatában is létezőnek mutatja (Benkő 1984b: 391). A másik korai helynevünk, az Etelköz jelöletlen birtokos jelzős összetétel, amely pontosan beleillik a magyar tájnevek (vö. ehhez Juhász 1988) igen nagy létszámú csoportjába, azaz ugyancsak tipikus névadási mód a későbbi magyar névrendszerben. S az Etelköz név azt bizonyítja, hogy ez a helynévalkotási eszköz (ti. a folyónév + -köz szerkezetű helynevek típusa) megvolt már a honfoglalás előtti magyarság nyelvében is (vö. ehhez Benkő 1984b: 391). A bizánci császár által feljegyzett Lëvedi és Etelköz névben Benkő a magyar helynevek rendszertani folytonosságát látja kifejeződni: “névélettani-névtipológiai szempontból minden aggály nélkül egybevethetők a közvetlenül a honfoglalás után keletkezett magyar tulajdonnevek tömegével. Semmi okunk nincs ugyanis feltételezni, hogy a magyar tulajdonnévadási rendszerben és szokásokban egy-két évszázad alatt számottevőbb változások vagy éppen gyökeresebb átalakulások következtek volna be.” (Benkő 1984b: 392). A Dentümogyer elnevezés a fenti két tájnévtől strukturálisan és hitelességét tekintve is eltérést mutat. Területnévi értelemben - a ‘donyeci magyarok’ jelentésből alakulva - a ‘Donyec vidéki őshaza’ megjelölése lehetett (ld. erről részletesen Juhász 1991). A névvel kapcsolatban felmerülő bizonytalansági tényezőkről azonban feltétlenül szólnunk kell. Az egyik nehézség (amelyre Benkő Loránd figyelmeztet), miszerint a név területi és időrendi vonatkozásai bizonytalanok, elhárulni látszik. Juhász Dezső idézett tanulmánya ugyanis e kérdésben is pontosított a korábbi ismereteken. A másik probléma magával az Anonymus-kérdéssel áll kapcsolatban: Anonymus költött nevei jól ismertek (mondhatni hirhedtek) a magyar nyelvtudományban. Nem lehetünk bizonyosak tehát a névnek és jelöltjének valós létezésében. Juhász ugyan azt hangsúlyozza írásában, hogy ebbe a mentőövbe csak végső esetben kapaszkodhatunk: “ha jobb ötletünk már nincs” (i. m. 302).
Végső soron tehát a magyar helynévkincsnek (a mainak éppúgy, mint az évszázadokkal korábbinak) van egy olyan rétege - bizonyos értelemben a helynévkincs magva -, amely a legrégebbi (a magyar írásbeliség megszületése előtti, így nem is adatolható) időkre mehet vissza. E névcsoport azonban - “adatolatlanságának” ellenére - mindenkor központi szerepű volt a magyar helynévkincsben, ugyanis a névminták modellhatásaként mintegy folyamatosan átörökíti a megelőző korok helynévstruktúráját (vö. Hoffmann 1996a: 121).
Ez magyarázhatja a magyar helynevek rendszerszerűségének sajátos (a személynevekétől alapjaiban különböző) jellegét. A helynevek rendszerjellege, típusaik nagyfokú állandóságot mutatnak. Újabb és újabb helynevek keletkeznek ugyan, de a mögöttük lévő névadási szemlélet, a helynevek funkcionális-szemantikai típusai csak igen lassan változnak. A helynevek - a sokféle helynévfajta és helynévtípus ellenére - egyetlen rendszerként értékelhetők, azaz a magyar helynévrendszerben a nyelvtörténetileg dokumentálható korokban nem voltak a személynevekéhez hasonló rendszerváltások, a társadalmi-kulturális változások, hatások ugyanis nem annyira rendszerében, hanem mennyiségében (a helynevek számának fokozatos növekedését okozva) érintik a helynévállományt (vö. Hoffmann 1996a: 118-20). A helynévrendszer ilyen fajta állandósága miatt tartom lehetségesnek, hogy olyan korok helynévadásáról is viszonylagos biztonsággal beszéljünk, amelyekből nem maradtak ránk nyelvi-helynévi adatok.
S ez alapján vélem összességében úgy, hogy a magyarság a Kárpát-medencébe egy modelljeiben viszonylagosan állandó helynévadási rendszerrel érkezett, azaz a legfőbb helynévtípusoknak már a honfoglalás előtt létezniük kellett. A magyarság a Kárpát-medencébe érkezése után tehát nem egy gyökeresen új helynévrendszert hozhatott létre, csupán az újonnan megismert helyeket nevezhette el saját, ősi nyelvi szokásai szerint, ugyanúgy, ahogyan ez a vándorlások évszázadainak folyamán is állandóan megtörténhetett.
3. Köztudott, hogy a magyarországi helynévanyag egy része korábbi a magyar honfoglalásnál: nagy régiségre (és sokszor meghatározhatatlan nyelvi eredetre) mennek vissza a jelentősebb folyók nevei, amelyeket a magyarság átvett és beillesztett a saját névrendszerébe; valamint néhány városnévnek ugyancsak ismerjük a honfoglalás előtti adatát (vö. ehhez pl. MNyT. 385, KMTL. 223, Kiss Lajos 1997b; 1999: 96-100). Nem tudjuk azonban, hogy a Kárpát-medence szláv, török és ismeretlen eredetű helynévanyagából mennyi tekinthető a honfoglalás előtt keletkezettnek. A középkori Magyarország helyneveinek zömét már a magyarok adták, de a X-XIV. században betelepülő különböző népek is szerepet játszhattak a helynévalkotásban. A helynévállományunknak erről a rétegéről a későbbiekben szólok részletesebben is, mégpedig az Abaúj és Bars vármegye szempontjából fontos (azaz elsősorban a szláv etnikum és kisebb részben német betelepülők által adott) helynevekről.
A korai helynévanyag vizsgálatában nagy nehézséget jelent, hogy a X-XII. században meglehetősen gyérek az adatok a magyarországi írásbeliség fejletlensége, valamint az oklevelek fennmaradásának esetlegessége miatt. Csak a XIII. században jelentkeznek tömegesen a helynevek az okleveles anyagban, amelyek viszont ekkorra már sűrűn behálózták a Kárpát-medencét, azaz keletkezésüket ennek alapján is túlnyomórészt az “írás nélküli századok”-ba kell helyeznünk (vö. Kristó 1994: 223).
3.1. “Az új területre, országrészbe vándorolt nép az ott talált nép földrajzi neveinek egy részét a maga nyelve hangtörvényeihez alkalmazva átveszi, majd tovább adja” - állapította meg Melich János a honfoglaláskori Magyarországról szóló nagyhatású könyvében (1925-29: 4). A honfoglaló magyarság azokon a területeken, amelyeket hamar megszállt, nagy számú (a magyar honfoglalás előtt keletkezett) helynevet vett át az akkor itt élő idegen népektől.
3.1.1. Az átvett nevek többsége szláv, ami azt mutatja, hogy a szlávság valószínűleg nagy, domináns szubsztrátum lehetett. A másik névcsoport a honfoglaláskor már nem élő népek nyelvéből való, amelyeket többségükben ugyancsak a szlávok közvetítettek: közöttük az ókorból adatolható ősi indoeurópai víznevek (pl. Bars megyéből a Garam) éppúgy találhatók, mint a középkorból adatolható preszláv ősiségűek (germán, talán kvád vagy gepida eredetűek pl. Abaújból a Bódva, Hernád víznevek). A szláv helynevek az egészen korai magyar nyelvterületen, elsősorban a Nyugat-Dunántúlon, a Nagy- és a Kisalföldet környező dombvidékeken és a középhegységi tájakon jellemzőek (vö. Benkő 1997d: 170, KMTL., illetve ld. még ehhez Györffy 1963: 47). A dolgozatom szempontjából fontos két területről, többek között annak etnikai viszonyairól Györffy történeti földrajzi munkájából (pontosabban ebben az egyes vármegyékhez írott bevezetőiből), valamint Kiss Lajos e munka nyomán készült tanulmányából (1988b) bőséges információkat kapunk, ám annyit mégis célszerűnek látszik itt is megjegyezni, hogy a Hernád alsó völgyszakaszának vidékét magába foglaló Abaúj vármegye középső és felső részén a magyarság megtelepedése, illetve elterjedése előtt szláv lakosság élt (vö. Gy. 1: 41, Kiss Lajos 1988b: 132). A Garam középső és alsó szakaszának vidékét magába foglaló Bars megye területe az avar birodalom bukása után frank befolyás, majd morva uralom alá került. Szláv lakosság főként az erdő és a síkság peremvidékén élt (vö. Gy. 1: 414,  Kiss Lajos 1988b: 135).
A honfoglalást követően a szláv népeket a magyarság fokozatosan magába olvasztotta, a sokat emlegetett magyar-szláv kétnyelvűség tehát elsősorban a szlávokra lehetett érvényes elmagyarosodásuk egyes szakaszaiban (vö. Benkő 1997d: 172). A szláv eredetű nevek a magyar névrendszerbe bekerülve hozzáigazodtak annak fonéma- és morfémakészletéhez, s ezáltal nyelvünk részévé váltak. A magyar nyelvterületen található szláv eredetű helynevek zöme azonban - hangsúlyoznunk kell - bizonyosan a magyar honfoglalás utáni: a honfoglalást túlélt szlávoktól vagy a kora Árpád-korban beköltöző szlávoktól való (Benkő 1997d: 170).
Kiss Lajos a Kárpát-medence földrajzi neveinek történeti rétegződését több tanulmányban is elemezte. E munkákban elsősorban a folyók, illetve a hegyek neveinek vizsgálata kapcsán különít el ókori továbbélésű, ősi indoeurópai neveket, a korai középkorból adatolható neveken belül külön lajstromba szedi - ismereteim szerint első ízben használva a fogalmat - a preszláv (azaz a szlávok VII. századtól számítható megtelepedésénél régebbi) neveket, s végül az újkorból származó nevek zárják áttekintéseit (vö. Kiss Lajos 1982: 477; 1994: 4-18; 1996e: 440-2; 1997d).
3.1.2. Míg a szlávoknak összefüggő telepeit lehet kimutatni a Kárpát-medencében, a törökségnek csak szórványairól beszélhetünk. A törökség nem hagyott nyomot a honfoglalás tájának magyar helynévrendszerében, azaz nincs egyetlen a honfoglalás előttre vagy a honfoglalás tájékára datálható helynevünk sem, amely biztosan a törökből lenne magyarázható: a korábban kétségtelennek tartott Küküllő és Krassó is meglehetősen kétséges - véli Benkő Loránd (1997d: 170, de ld. ehhez Kiss Lajos 1997c: 204-5 is). Sok olyan helynevünk van, amely valóban török etimonú, de ezek jóval a honfoglalás utánról valók (Benkő 1997d: 171): a betelepülő kunok, esetleg más török népelemek (úzok, besenyők) névadására vallanak. Hogy a honfoglalás táján a magyarságba olvadt török nyelvű nép közelebbről milyen etnikum lehetett, azt nagyrészt homály fedi: az avarok nyelvi jellegére (ld. erről részletesen Ligeti 1986b, illetve Györffy 1997b, KMTL. 71) semmi bizonyítékunk nincs (sok régészeti lelet őrzi a nyomukat, de helynév egy sem), ugyanis nagyon hamar elszlávosodtak; lehettek talán még bolgár-török népek, de azok is inkább már bolgár-szláv jellegűek voltak ekkoriban (Benkő 1997d: 170). A törökségi népek közül a legjelentősebb számban besenyők éltek a Kárpát-medence területén (Kniezsa 1938: 436, Benkő, i. m. 171), betelepülésük korán megindult ugyan, de bizonyosan a honfoglalás utánra tehető: a X. század második felétől gyaníthatjuk (vö. KMTL. 431).
3.1.3. Más idegen nyelvű szubsztrátum a honfoglalás előttre-körülre nem mutatható ki, illetve szláv nyelvi közvetítések mögé rejtőzik (Benkő 1997d: 172). A Kárpát-medencében a magyarság a honfoglalás tájékán jelentősebb, számbavehető német nyelvű lakosságot nem találhatott, de szerepüket mégsem vonhatjuk teljesen kétségbe (vö. Kniezsa 1938: 444-52), annál is inkább, hogy közismert: korai, vélhetően honfoglalás előtti keletkezésű helyneveink (elsősorban folyóneveink) egy szűkebb rétege német közvetítéssel vált a magyar névkincs részévé (pl. ilyen az ókori régiségűnek tartott Lajta, Lapincs neve is; vö. Kiss Lajos 1996e: 441; 1999: 98).
A románok mindenütt a magyarok és a szlávok után érkeztek (Kiss Lajos 1996e: 449), így nem befolyásolhatták a Kárpát-medence honfoglalás előtti képét, valamint korai helynévrendszerünk jellegét.
A magyar nyelvtörténet általános felfogása szerint nyelvünket sem a honfoglalást megelőző időszakban, sem a honfoglalás idején, sem a korai Árpád-korban nem érte olyan erős idegen nyelvi hatás, amely alapvető nyelvi szerkezetén lényeges módosulást eredményezett volna (Benkő 1997d: 172). A magyarság számára új nyelvi környezet hatása leginkább a szókincsben mutatkozik meg. A helynevek idegen nyelvekből történő átvétele - hangsúlyoznunk kell - azonban nem teljesen párhuzamos a közszók átvételével, ezek a nevek ugyanis nem a műveltségi viszonyokra, különbségekre utalnak, hanem csupán azt jelzik, hogy az átvevő nyelvközösség új természeti környezetbe kerülve lépett kapcsolatba az ott talált más nyelvű népekkel (vö. Kiss Lajos 1994: 19).
3.2. A Kárpát-medence magyar honfoglalás előtti etnikai, nyelvi viszonyainak rövid áttekintését követően szólni kell a szakirodalomban igen sokféleképpen interpretált Kárpát-medencei névtelenség, illetve ezzel összefüggően a helynevek kontinuitásának kérdéséről.
3.2.1. A Kárpát-medencébe 896 táján érkező magyarság - Kristó Gyula felfogása szerint - nemcsak lakott településeket nemigen találhatott itt, de “értelemszerűen” földrajzi neveket sem. A Közép-Duna-medence a honfoglaló magyarság ideérkezésekor ugyanis névtelen volt, mert nem volt itt népesség, amely neveket hagyományozhatott volna át. Bizonyítja ezt az is, hogy a Kárpát-medence korai földrajzi nevei többségükben csak a magyarság névadásából vezethetők le (Kristó 1976: 7). Arra a kérdésre, hogy meddig tarthatott ez a névtelenség, Kristó szerint azért nehéz válaszolni, mert - mint arra már több ízben is utaltunk - ismereteink a forrásanyag szegénysége miatt a X-XII. századra vonatkozóan korlátozottak. Teljesen biztos eredményre tehát nem juthatunk. Kristó módszerként a “fordított kronológia” alkalmazását tekinti célravezetőnek: a XIII-XIV. századi állapotok felől kell haladnunk a XI. század felé. A Kárpát-medencei primér névtelenség - mondja - több évszázados jelenség: névtelen javadalmak a centrális területeken még a XI-XII. században is nagy számban bukkannak fel a gyér okleveles anyagban, a medence szélein pedig a névtelenség csak a következő századokban szűnik meg (Kristó 1976: 9). A névtelenség okát többnyire nem abban kell keresnünk, hogy a szövegek írói egész egyszerűen nem vettek tudomást a létező névről (ahogy ezt Makkai gondolja; vö. 1979: 99), hanem sokkal inkább abban, hogy az emberi lakóhelynek a XI-XII. században még ténylegesen sem volt neve, mert ilyen módon való elkülönítése majd csupán akkor vált szükségessé, amikor falu alakult ki a közelében, s állandó, nem mozgó településsé lett (i. h., illetve 1980: 251). 
Kristó elgondolásai mindenképpen figyelemre méltóak, de több ponton is kétségesek. Ha igaz lenne is, hogy a magyarság a helynevek szempontjából teljesen “érintetlen” területre érkezett - amit egyébként nem hiszek, s úgy vélem, a fenti egyoldalú megfogalmazásban később maga Kristó sem, ugyanis bizonyosan éltek itt népek a magyarság érkezése előtt, s a tőlük átvett nevek száma bizonyíthatóan több tucatra rúg (vö. ehhez Kiss Lajos tanulmányait a helynevek kronológiai rétegeiről) -, akkor is erős túlzás lenne azt állítani, hogy a “primér névtelenség” több évszázadig is eltarthatott, hiszen tudjuk, hogy az új tájra kerülő népnek nem kell néhány évtizednél hosszabb idő ahhoz, hogy a tájat helynevekkel benépesítse (vö. Benkő 1995: 97). (Az azonban kétségtelen, hogy mivel tényleges adataink nincsenek arra vonatkozóan, hogy a magyarság a honfoglalás után hamar és nagy számban nevezte meg földrajzi környezetét, aligha lehet ezeket a névadás általános jellemvonásából adódó következtetéseket többnek tekinteni mint puszta, ám a rendszerjelleg miatt nagyon is indokolt feltételezéseknek.) Nem tartom valószínűnek továbbá azt sem, hogy a településnév mint helynévfajta csupán a letelepedés véglegessé válása után alakulhatott ki, azaz hogy a vándorló népeknek nem lehettek településneveik. A X. század magyar helynévrendszerének legfőbb “újdonsága”-ként szokás ugyanis a településneveknek mint új, a magyarságot eddig nem jellemző helynévfajtának a megjelenését emlegetni, ám még ekkor is csupán erős kétségekkel, adatok ugyanis csak majd jóval későbbről mutatják e feltételezéseket reálisaknak. Ezen a lényeges ponton - úgy vélem - célszerű visszatérni röviden a magyarság honfoglalás előtti helynévadásának kérdésköréhez.
Elképzelhető-e, hogy a Kárpát-medencében a X. század túlnyomó részében nem voltak magyarok adta településnevek? Sőt: feltehető-e, hogy a magyarság korábban, a honfoglalást megelőzően ne ismerte és használta volna ezt a helynévfajtát? Kristó véleménye a tudományos közvélemény számára többnyire elfogadhatónak látszik: ahhoz, hogy magyaroktól származó településneveket tehessünk fel, általuk lakott településeket kellene kimutatni a X. századból, a század nagyobb részében azonban ilyenek nincsenek. Szilárd települések híján pedig állandó településnevekkel sem számolhatunk. A magyaroktól származó, szilárdan egyazon helyhez kötött településnevekről csak a X. század második felétől beszélhetünk (Kristó 1997b: 134-5). E kétségtelenül tetszetős állásponttal szemben adatok híján jószerével csak logikai érveket tudok felhozni, valamint a magyar névrendszer jellegének - értelmezésem szerinti - általános tanulságait. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy a “vándorló” népnek nem voltak, nem lehettek településnevei. Amennyiben igaz lenne a fenti tétel a nomád életformát képviselő népekre, akkor nemigen létezhetne az oly nagy mennyiségben adatolható puszta személyneves helynevek típusa, hiszen akkor a magyarságnak e névformára nem lenne a régi életformából magával hozott modellje, tehát szükségszerűen más (a szomszédos) népek névadási jellegzetességeit kellett volna átvennie. Márpedig az is általános tétele a névtannak, hogy a formáns nélküli, nominativusban álló személynévből alkotott településnév Közép-Kelet-Európában egyedül a magyarságra jellemző névadási eljárás, a szomszédos (s az itt talált) népeknél példa nélküli: a szláv és a német helynévadásban csak valamilyen képzőelemmel vagy utótaggal ellátva szerepel helyjelölő szerepben a személynév. Az is régtől fogva közismert - a Lëvedi név kapcsán hangoztatott - tétele a névtani szakirodalomnak, hogy ezt a (település)névtípust a magyarság magával hozta a Kárpát-medencébe, s az elnevezési mód talán törökségi mintákkal magyarázható. A vándorlások korabeli “mozgó települések” fogalma is megtévesztő lehet, ugyanis a történettudomány által elfogadhatónak tekintett elképzelés - a téli és nyári szállások elmélete mellett - az is, hogy a nomád népek generációkig egy helyen éltek, azaz egy-egy nemzedék a szó valódi értelmében nem “mozgott”, s ilyen összefüggésben ez az életforma már nem is annyira mozgó, mint inkább állandó lehetett, s bizonyos fokig a “letelepedett” életformával mutat szorosabb kapcsolatot. Ilyen körülmények között véleményem szerint településneveknek is lenniük kellett, s ezek a vándorlások korában - névtani megfontolásokból adódóan - elsősorban puszta személynévből alakult helynevek lehettek.
3.2.2. De térjünk vissza a Kárpát-medence honfoglalás előtti viszonyainak ismertetéséhez! Kristó névtelenségről szóló gondolatai vezethetnek át bennünket egy másik - történészek és nyelvészek által - általánosan használt fogalom, a kontinuitás, a folytonosság értelmezéséhez. Ez a műszó többféle továbbélési formát jelölhet: a történettudomány szempontjából lényeges társadalomkontinuitás vagy helybenmaradás esetén a társadalmi közösség háborítatlanul él tovább egy adott lakóterületen; településkontinuitásról akkor beszélhetünk, ha a régi lakosság elmenekül és másutt telepszik le, s helyét nagyszámú jövevény lakosság foglalja el; amennyiben pedig az egykori település romjaira új települők érkeznek és többnyire a régi név is feledésbe merül, akkor romkontinuitásról lehet szó (Kiss Lajos 1996e: 443). A kontinuitás fogalma természetesen a helynevekre is vonatkoztatható. A víznevek közismerten hosszú életűek, erősen kontinuusak: az ősi, indoeurópai (kelta, dák, germán, gót) eredetű víznevek közül szláv közvetítéssel került a magyarba a Duna, Tisza, Dráva, Száva, Maros stb., német közvetítéssel pedig például az Ipoly, Lajta, Lapincs stb. Azaz a Kárpát-medence valamennyi nagyobb folyójának neve régi idő óta folytonos (ld. ehhez Kiss Lajos számos tanulmányát: pl. 1994; 1996e; 1997c stb., valamint Kristó 1997b: 132), s a nevek azt is bizonyítják, hogy a térség magyar honfoglalás előtti lakossága szláv, illetve német nyelvet beszélt.
Nehezebb igazolni a településnevek folytonosságát, ugyanis számos IX. századi helységnév nem őrződött meg a magyar honfoglalás után (Kristó i. h.). A Kárpát-medence Ny-i felében a X. században bizonyíthatóan főleg szláv vagy szláv közvetítéssel átvett helynevek voltak (i. m. 132-3). A K-i felében csak közvetett módon és kevesebb bizonyossággal deríthető fel a névállapot: itt is valószínűsíteni lehet a névkontinuitást a IX. század és a magyar honfoglalás utáni idő között, s itt is döntően szláv település- és folyónevek fogadhatták a 895-ben ide érkező magyarokat. A nevek egy kis részének folytonossága tehát a Kárpát-medence egészére érvényes lehet a IX. században (i. m. 133, illetve vö. még Kristó 1985: 18-9, valamint Kiss Lajos 1996e: 443). Nehéz kérdés persze, hogy melyek azok a településnevek, amelyeket a honfoglaló magyarok a Kárpát-medencében korábbi szláv és egyéb népek nyelvéből vettek át, tehát amelyek régebbiek a magyar honfoglalásnál. Itt idéznünk kell Györffy György “végletesen határozott” véleményét is: “A Kárpát-medence IX. és XI-XIII. századi helységneveinek összehasonlító vizsgálata egyértelműen bizonyítja, hogy a 895-900 közötti beköltözött magyarság egy esetben sem vette át korábban itt létező falvak, várak és városok nevét, s a honfoglalás a helységneveket illetően »tabula rasa«-t teremtett. A régi lakhelye közelében maradt szláv lakosság és elszórt avar kori onogur-bolgár maradvány népesség csak vízneveket mentett át a IX. századból, amelyek másodlagosan falunévvé is válhattak azokon a helyeken, ahol a terület ura településhelyet jelölt ki a köznépnek.” (Gy. 3: 327). Ezzel szemben Kiss Lajos azt vallja, hogy korábbi írott adatok ugyan valóban nincsenek a Csongrád, Nógrád, Visegrád stb. településnevekre, de ez még nem zárhatja ki kategorikusan annak a lehetőségét, hogy közülük legalábbis némelyek már a magyar honfoglalás előtt is meglehettek (vö. Kiss Lajos 1997a: 177). Ezt a feltevést a bizonyosságig erősítheti az is, hogy más megnevezések honfoglalás előtti meglétének viszont írásos bizonyítéka is van: ilyen például a végső soron germán folyónévi eredetű Nyitra városnév 871. körüli időből származó adata (in loco vocato Nitrava) is (uo.).
4. A közvetlen források alapján nem ismert (vagyis az adatolást nélkülöző) helynévadás két fent vázolt részterülete (az ősmagyar kori magyar helynévadás, illetve a Kárpát-medence névadása a honfoglalás előtt) a magyar honfoglalással egyetlen helynévadási szisztémává válik. A magyar helynévrendszer honfoglalás utáni bármely metszete a szórványemlékekből is dokumentálhatóan két típusú helynévelemet tartalmaz: a Kárpát-medencében talált népességtől átvett idegen eredetű helyneveket, valamint az akkori magyar nyelvben a névminták alapján az új lakóhelyen alkotott, régi típusú, belső magyar keletkezésű neveket. A X. században az új hazában megerősödő (ám főbb vonásaiban már korábban kialakult) magyar helynévadás tehát “nem lakatlan térségekben, nem steril környezetben ment végbe, hanem más népek által már névvel ellátott »erőtérben«, régiókban történt, ahol az eltérő névadási szokások hatottak egymásra” (Kristó 1997b: 135, illetve ld. még ehhez Kiss Lajos 1982: 478; 1996e: 443).
3. Tudománytörténeti áttekintés
Az előző fejezetben az adatokkal többnyire nem jellemezhető névadást tekintettem át. Ebben a részben arra vállalkozom, hogy az ismert (azaz a nyelvtörténetileg dokumentálható) névadásról szóló ismereteket összegezzem a szakirodalmi előzmények alapján.
A történeti helynévanyaggal foglalkozó névtani tárgyú munkák tematikáját áttekintve sajátos aránytalanság tűnik fel: a kutatók figyelme elsősorban a településnevekre irányult, a legtöbb mű ezek feldolgozására vagy valamilyen szempontú bemutatására törekszik. Lényegesen kisebb figyelemben részesültek a határjárások nem településnévi helymegjelölései: s noha ezen belül a víznevek vizsgálata még tekintélyes szerepet játszik, a többi helyfajtának alig-alig látjuk nyomát a nevekkel foglalkozó szakemberek munkáiban. Jószerével csupán napjaink névkutatására jellemző, hogy lassanként kezd érvényre jutni a mikrotoponímiai vizsgálódások egyenrangúságának igénye. Ehhez feltétlenül hozzájárult az a felismerés, hogy “Az ország névtani képének felvázolásában e határjárások névanyaga különösen fontos. Az ebben a körben gyakran használt mikronevek között sok a belső keletkezésű, az etimológiailag áttetsző név, gazdag a közszói lexémaállományuk, és viszonylag gyakran ismétlődnek a nyelvterület különböző részein. Így nyelvtörténeti jelentőségük a helynevek között is különösen nagy.” (HA. 1: 8).
A fejezet felépítésében arra törekedtem, hogy az megfeleljen a szakirodalom tárgyalásmódjának, vagyis külön-külön veszem számba az egyes helyfajtákra (a településnevekre, a víznevekre és a határnevekre) vonatkozó ismereteket. Ebből persze az adódik, hogy e fejezet eleve aránytalan lesz: a településnevek tárgyalásának jut benne a legnagyobb tér. Eljárásom a tudománytörténeti motívumok mellett nyelvi-névtani szempontból is indokolható: tagadhatatlan ugyanis, hogy ezek a helynévfajták részben másfajta nyelvi modellek szerint alakulnak. Az objektumok típusainak ilyen szempontú különválasztását a további fejezetekben (azaz a két vizsgált vármegye helynévrendszerének áttekintése során) nem alkalmazom mereven, de ahol szükséges, feltétlenül utalok a közöttük szép számmal jelentkező különbségekre.
A helynevek szerkezeti típusainak jellemzése, valamint az ezzel kapcsolatos ismeretek rendszerezése során nagy hangsúlyt fektetek a TNyt.-nak a nevekkel foglalkozó fejezeteire. Ezt az indokolja, hogy a monográfia - ha némely részletükben vitathatók is az ott található elemzések (vö. ehhez Mező 1996c) - korszerű és valójában egyetlen e körben említhető munkaként minden névtípusra kiterjedő összefoglalását adják mindannak, amit grammatikai szempontból az ómagyar kor helyneveiről tudunk (vö. erről még Hoffmann 1996b: 43).
3.1. Településnevek
1. A korai magyar településnévtípusok nyelvészek és történészek érdeklődését egyaránt felkeltették. Ebben az összefoglaló-ismertető szándékkal készült fejezetben éppen ezért mindkét tudományterület hangot kap: a nyelvi természetű megjegyzések mellett más, elsősorban történettudományi eredményekre is kitérek. A névkutatáshoz - mint korábban kifejtettem - mindez feltétlenül hozzátartozik, de mélyebben nem kívánok a nyelven kívüli szempontokkal, gondolatokkal foglalkozni, mivel munkám elsődlegesen nyelvtörténeti megközelítés kíván lenni.
1.1. A részletes kifejtés elé kívánkozik néhány általános, a szakirodalomban több ízben előkerülő megjegyzés. Valamennyi a továbbiakban bemutatandó helynévtípus esetében kísérlet történt arra, hogy a névtípus kronológiáját, időbeli határait kijelöljék. A kronológiai jellemzők nyelvészek és történészek számára egyaránt lényegesek, értékesek lehetnek - de más-más nézőpontból, más-más összefüggésben. A nyelvészeknek például többnyire nem igazán fontos (ami a történettudománynak ugyanakkor az egyik leglényegesebb kérdése), hogy egy adott település mikor keletkezhetett. A nyelvész számára sokkal fontosabb ennél a település nevének mint nyelvi adatnak az előfordulása. A fejezet további részeiben megfogalmazódó kronológiai megjegyzések ennek fényében értékelendők.
1.2. A magyar helynévadás adattalan időszakának bemutatása során kiemeltük a magyar helynévrendszerben megmutatkozó nagyfokú állandóságot. Emellett azonban azt is szükséges hangsúlyoznunk, hogy a helynevek típusai között időben és térben természetszerűen mutatkoznak bizonyos fokú eltérések is. Egyes földrajzinév-típusok bizonyos korokban szokásosak, később azonban esetleg ilyen típusú új helynevek nemigen vagy ritkán keletkeznek, ezért a helynévtípusoknak egyes felfogások szerint kormeghatározó értékük lehet (vö. pl. Bárczi 1958c: 153). Másrészt fontos szerepet tölthetnek be a korai magyar településszerkezet kialakulásának, illetőleg a magyar nyelvterület fokozatos kiterjeszkedésének a meghatározásában is (vö. Benkő 1997e: 71; 1998: 118-9). Ezzel az állásponttal azonban csak némi megszorítással érthetünk egyet: egyrészt nehéz úgy időhatárok közé szorítani egy névtípust, hogy gyakorlatilag sem a kezdőpontja nem határozható meg (az adatolható helynevek nagymérvű hiánya miatt), sem a lezáródása (az analógiás újrateremtődés, az elhúzódó elevenség miatt). Emellett egyes morfológiai típusokban (pl. az -i és -d képzős helynevekben), valamint egyes birtokos szerkezetek településjelölő földrajzi köznévi utótagjaiként (pl. -falva, -háza, -telke stb.) a korjelző elemek sokszor csak másodlagosan, szerkezeti változás eredményeképpen (bővüléssel, kiegészüléssel) jelennek meg, s e megjelenés elhúzódása ugyancsak zavaró tényezőnek bizonyulhat (vö. ehhez Benkő 1997e: 71; 1998: 119). “Így az egyes helynévtípusok egyrészt inkább csak virágkorukat jelző mivoltukban, másrészt jobbára csak nyalábosan, egymást igazolva szolgáltatnak kronológiai fogódzókat egyes vidékek településrajzához.” (uo.).
2. A személynevek szerepe a helynevek alkotásában minden nyelvben számottevő (vö. ehhez Szabó T. Attila 1988: 433). Személynévből különböző névadási eszközök segítségével, különböző névalkotó eljárásokkal hozhatunk létre helyneveket (vö. Bárczi 1958c: 158, Benkő 1966: 145, MNyT. 387). A puszta személynévi helynévadás, azaz amikor egy-egy személynév minden névképző formáns (képző vagy utótag) nélkül, önmagában válik helynévvé, a magyar névadás jellegzetes sajátossága. A személynevek emellett képzős formában, valamint jelzős összetételben is szerepelhetnek helyneveinkben. E településnévtípusok közül a szakirodalom a puszta személynévvel alakilag megegyezőt tekinti a legősibbnek (vö. pl. Kiss Lajos 1997a: 177).
2.1. A puszta személynévvel történő helynévalkotás a magyarság szomszédságában élő népeknél teljesen ismeretlen: hiányzik a románok, szlávok, németek, illetve más nyugati népek névadási rendszeréből. Nominativusban álló személynévből helynevet Közép-Kelet-Európában egyedül a magyarok adtak. Megvan viszont ez a névtípus a magyarság mellett a törökség névadásában is (vö. többek között Melich 1925-29: 6, Kniezsa 1938: 402; 1943: 127; 1960: 19, Bárczi 1958c: 158, Benkő 1966: 145, Kiss Lajos 1996e: 444 stb.).
2.2. A személynevek etimológiája nem rejti magában a nevet viselő személy etnikai hovatartozását, azaz a személynév eredete alapján nem következtethetünk az illető személy és főleg nem a nevével jelölt település lakosságának nemzetiségi hovatartozására. Nemigen fogadhatjuk el tehát Moór Elemér korábbi álláspontját, aki a szláv személynévből keletkezett helynevekkel kapcsolatban azt a véleményt fejtette ki, hogy ezek a településnevek nemcsak szláv személynevet viselő magyaroktól származhattak, hanem szláv helynévként is átvehettük őket. Az idetartozó helyneveink “többsége bizonyára szláv helynevek értelem szerinti átvételéből származott” - vallja (Moór 1936b: 111). A helyes út kijelölését Kniezsa és Bárczi munkáiban találhatjuk meg: a szláv személynévből magyar névadási szabályok szerint alakult helynevek (például a Szoboszló településnév) magyar helynévadás eredményei, és nem feltétlenül - sőt többnyire egyáltalán nem - utalnak szláv lakosságra (Kniezsa 1938: 402; 1943: 118-20), hiszen a puszta személynévből alkotott helynév tipikusan magyar névadási sajátság, a szlávoknál nincs meg. Még ha a birtokos szláv lehetett is (ami a szláv eredetű személynév alapján még egyáltalán nem biztos), a helynek és a környékének a lakossága bizonyosan magyar volt (Melich 1925-29: 401, Bárczi 1958c: 146). Ahogyan az Árpád-család személynevei - melyek részben török, részben magyar nyelvi eredetűek - sem vallanak még az Árpád-nemzetség nyelvi viszonyaira sem, nemhogy etnikai származására, hanem csupán a felső rétegben érvényesülő részleges török személynévi divathatást jelzik (vö. Benkő 1997d: 169). Mindezekből általánosságban az a következtetés adódik, hogy egy-egy személynévből alakult helynév megítélésekor soha nem az előzményül szolgáló személynév etimológiai hovatartozását kell döntőnek tartanunk (hiszen a személynév elsősorban divat, s nem nemzetiségi hovatartozás kérdése), hanem azt, hogy az ilyen nevet adó közösség a Kárpát-medencében más, mint magyar, nem lehet (Kiss Lajos 1987a: 335).
Ez a településnévtípus korai ómagyar kori személynévállományunk gazdagságát is tükrözi: az alapul szolgáló személynevek között pogány kori magyar, illetve török éppúgy akad, mint latin, francia, német vagy szláv (Kiss Lajos 1996e: 444, valamint Kertész 1939: 35, 67, Kiss Lajos 1987a: 335). Ezekből a személynevekből lemérhetjük a magyarságot ért kulturális hatásokat, s megfigyelhetjük bennük az egyes személynevek esetleges divatjának alakulását is. Azt persze mindvégig szem előtt kell tartanunk, hogy a személynevek önálló állománya valójában jóval gazdagabb, sokszínűbb volt, mint az, amit ebből a helynevek megmutathatnak.
Az előzményül szolgáló személynév viselője a település egykori tulajdonosa éppúgy lehetett, mint valamely tisztségviselője vagy esetleg nevezetes lakója (vö. Kiss Lajos 1997a: 177). A névadó személy megállapítása többnyire nehéz művelet, s az esetek többségében csak bizonyos fokú valószínűséggel végezhető el (Kristó 1980: 254). Úgy vélem azonban, hogy ez a feladat nem csupán a történész, a településtörténész számára lehet lényeges (ahogyan első pillanatban tűnhet), hanem a nyelvtörténészt, a névtanos kutatót is segítheti, hiszen az etimológia valószínűsítésében perdöntő lehet, ha maguk az oklevelek adják hírül a település nevének alapjául szolgáló személy kilétét. Ilyen értelemben tehát “fokozatokat” is elkülöníthetünk az etimológia hitelességének terén: a település nevével azonos nevű alapító, névadó név szerinti ismerete kétségtelenné teszi az eredeztetést. A személynévi eredet valószínű, de nem megfellebezhetetlen abban az esetben, ha olyan nevű személyeket adatolhatunk más - ugyancsak korai - oklevelekből, amelyből az illető település nevét magyarázzuk. Legkevésbé akkor lehetünk meggyőződve egy puszta személynévinek gyanított helynév etimológiájáról, ha az alapul szolgáló személynévhez csak a magyarral érintkező nyelvekből tudunk példákat idézni. A III. fejezetben konkrét helyneveken is láthatjuk majd ezt a fajta különbséget.
Ezzel összefüggésben Kniezsa már több mint fél évszázaddal ezelőtt felhívta a figyelmet egy nagyon lényeges, az e névtípus vizsgálatában fellépő talán legnagyobb problémára, amely akadályozó tényezőként mind a mai napig fennáll: a magyar személynevek összegyűjtése nem történt meg, vagyis sok helynév személynévi eredete bizonytalan a személynevek adatolatlansága miatt is (1943: 127). Kristó is azon a véleményen van, hogy a puszta személyneves helynevek keletkezésének vitás kérdéseiben nem lehet anélkül állást foglalni, hogy gazdagabb anyag ne állna rendelkezésünkre, s a személynevekre is ne terjesztenénk ki a vizsgálatot (1976: 17).
2.3. A helynevek nyelvi jellegét kevésbé érintő, de ugyancsak a névadó személyével kapcsolatos az a kérdés, amelyről heves vita bontakozott ki a szakirodalomban: az tudniillik, hogy a személynévből a névadó életében vagy annak halála után keletkezhetett-e a településnév. Melich véleménye szerint a személynévi helynevek keletkezése csak a névadó személy életében képzelhető el, a halála után ugyanis nem lett volna értelme ilyen névadásnak (1925-29: 79). Kristó szerint nem szabad merev tételként kezelni a Melich-féle megállapítást: a megnevezéseknek a névadók életében való keletkezése nem kivétel nélküli. Az Árpád-család tagjainak nevével egyező alakú helynevek tipológiai szempontból például a XIV. század közepéig-végéig (vagy akár azon túl is) létrejöhettek (1976: 31). Makkai - Melich vélekedésével értve egyet - Kristó elképzeléseit “morbid helynévkeletkezési elmélet”-nek tekinti. Általános jelenségnek tartja továbbá, hogy egy családban ugyanaz a személynév két-három generációnként ismétlődik, s ez is magyarázhatja egy vélhetően korábban élt személy nevével alakilag azonos helynév későbbi jelentkezését (1979: 99-100). Kristó Makkai cikkére reagálva a vitát azzal zárja le, hogy ismét kiemeli: nem kell vaskövetkezetességgel ragaszkodni egyik elképzeléshez sem, ugyanis a névadó személy nevével alakilag megegyező nevek annak életében és halála után egyaránt keletkezhettek (1980: 251).
2.4. A puszta személynévi helynevekkel kapcsolatban két további lényeges probléma merült föl: egyrészt a névtípus létrejöttét magyarázó okok, másrészt a nevek kronológiájának megállapítása jelenthet nehézségeket. A névadás indítékával kapcsolatban elsősorban lélektani magyarázatok hangzottak el. Moór Elemér szerint ez a névadási mód “nomád névadás”, s olyan korban keletkezett, amikor csak személyeket lehetett felkeresni, nem pedig a személyek állandó lakhelyét (1936a: 216; 1936b: 110). Kertész szerint e névadás lélektani motivációja az lehetett, hogy “az azonos név embernek és földnek a lélekben való tökéletes azonosítását jelenti” (1939: 33), ugyanis a primitív népek prelogikus gondolkodásában ez a legtermészetesebb dolog (i. m. 34). A “változatlan személynév” > helynév tehát “ősrégi, prelogikus tudatállapot csökevénye” (i. m. 76-7). A kérdésről Kniezsa és Bárczi Moór Elemérhez hasonlóan nyilatkozik (Kniezsa 1960: 19, Bárczi 1958c: 158), de Bárczi olykor azt is hangoztatja, hogy a Kertész-féle lélektani magyarázat is figyelemre méltó: a nomád, félnomád népeknél a szállás helye nem állandó, a birtok helyét a birtokos nevével jelölik meg, azaz a birtokos teljesen azonosul a birtokkal. Bárczi megjegyzése jól mutatja, hogy a Moór-féle nomádos és a Kertész-féle lélektani magyarázat gyakorlatilag nincs egymással kibékíthetetlen ellentétben (vö. még ehhez Kiss Lajos 1997a: 178). A névtípus keletkezéséről azonban végső soron csupán annyit állíthatunk, hogy a személynévi helynevek alapja kétségtelenül a személy és a vele jelölt táj valamilyen kapcsolata lehetett (vö. MNyT. 387).
2.5. A másik nehézséget e névtípus kronológiájának meghatározása jelenti. A hagyományos felfogás (például Melich, Kniezsa, Bárczi) szerint ez a névtípus kétségtelenül megvolt a magyarban a X-XII. században, de a Lëvedi név tanulsága szerint meglehetett már a IX. században is. A magyar településnév-adásnak ez a módja a XIII. századig lehetett eleven, ugyanis használata egybeesik a magyarság nomadizáló korszakával. A kutatók egy másik csoportja - Szabó T. Attila nyomán (1940b: 127-8) - azon az állásponton van, hogy puszta személynévi helynevek nemcsak az Árpád-korban keletkeztek, hanem később is: még százával alakultak ilyenek a XVI-XVII. században, sőt akár napjainkban is. (Ehhez ld. Inczefi 1970: 113, Reuter 1972: 12-4.) Ezzel szemben azonban néhányan (például Benkő, Lőrincze, Bárczi, Kázmér) úgy vélik, hogy a legújabb kori névanyagban fellelhető puszta személyneves helynevek rövidüléssel létrejött másodlagos alakulások. Ezekből a vitákból az a tanulság vonható le, hogy a puszta személynévi helynevek keletkezésének kora csupán a névadási mód alapján nem állapítható meg (Kristó-Makk-Szegfű 1973: 3). Kristó vállalkozott arra a feladatra, hogy bőséges adattár segítségével megvizsgálja a korábbi felfogásokat, s igazolja vagy cáfolja azok helyességét. A Lëvedi a X. század végéig egyetlen adatként reprezentálja a típust, s e helynevünk azt jelzi - amennyiben valóban létező nyelvi formának, s nem hibás alaknak tekintjük, aminek lehetőségéről Kristó ugyancsak szól -, hogy a magyarság a IX. században bizonyosan használta a puszta személyneves helynévadást (1976: 19). Puszta személynévi helynevek keletkezésére a XI. századtól folyamatosan vannak adataink, s Kristó számos névelőfordulással igazolja, hogy ilyen helynévadásra a XIII. század közepe és a XIV-XV. század fordulója közötti időszakban is van példa, tehát abban az időben, amikor a Kniezsa-féle tipológia már nem ismer ilyeneket (i. m. 22-8). A puszta személyneves helynevek keletkezése az egész magyarlakta területen legalább a XIV. század közepéig-végéig eleven volt, sőt elszórt adatok arra utalnak, hogy nem zárult le a XIV. század végével sem. A nomád korszak legfeljebb a kialakulására adhat tehát magyarázatot, virágkora ennél későbbre esik. Ám az is tagadhatatlan és óvatosságra int, hogy több ilyennek látszó helynév másodlagosan keletkezett lekopással, de ez is csak arra utal, hogy mindkét névadási mód él a XIV. századot követően is (i. m. 38). Nemigen tartható tehát Kázmér megállapítása, mely szerint a puszta személynév mint helynév csak mozgó, nomád településekre volt alkalmas megnevezés, állandóakra nem, s ezzel magyarázható a névadási mód megváltozása (Kázmér 1970b: 56). A névadás nem társadalmi megalapozottságú rendszer, s noha a XIII-XIV. században e névtípus vitalitása megtört, ez nem társadalmi okokkal magyarázható, hanem szuverén nyelvfejlődési tendenciákkal, a nyelvi divat alakulásával (Kristó 1976: 38). Másképpen fogalmazva: a jelenséget úgy értelmezhetjük, hogy a helynévalkotási modellek közül a funkcionális-szemantikai modelleknek (mint a névadás nem nyelvi összetevőjének) a változása lassúbb, a nyelvi modellnek, azaz a lexikális-morfológiai kategóriáknak a módosulása viszont a nyelv változásának függvényeként gyorsabb.
És mindemellett persze azzal is számolnunk kell, hogy mint minden nyelvi jelenségnek (illetve ezek lefolyásának), egy-egy típus elevenségének is megvan a felmenő ága, a kulminációs szakasza és a lemenő, hanyatló ága. Az elevenség elvesztése fokozatosan megy végbe, s a megjelenő új típus ugyancsak fokozatosan váltja fel a régit (Kiss Lajos 1997a: 178). Kiss Lajos a XIII. század közepe után keletkezett puszta személyneves helyneveket mint a típus elhúzódó elevenségének kései termékeit tekinti (1996e: 445; 1997a: 178), a közelmúltban létrejövő ilyen nevekről pedig azt mondja, hogy ezek jobbára határrésznevek, és nincsenek rájuk régi adatok, vagyis könnyen elképzelhető, hogy rövidüléssel, másodlagosan váltak alakilag puszta személynévivé (vö. még Kázmér 1957: 43, Bárczi 1958c: 158, Makkai 1979: 102-3, Kristó 1980: 253). Annál is inkább valószínű ez, hogy a puszta személynévvel alakult helynevek típusa jellegzetesen a településnevek körében figyelhető meg, a határ(rész)nevek keletkezésében ez a névadási mód lényegesen csekélyebb szerepet játszhatott. A kutatás azonban ezen a téren még meglehetősen hiányos.
3. A népnévből alakult településnevek között szerkezetük szerint megkülönböztethetünk egy- és kétrészes neveket. Az egyrészeseket lexikális-morfológiai (és persze egyúttal keletkezéstörténeti) szempontból még tovább differenciálhatjuk: helynévvé válhattak egyrészt puszta (kollektív, gyűjtőnévi értelemben használt) népnévként, vagy biztosíthatta a helynévvé válásukat valamely képzőelem (többnyire az -i) hozzákapcsolása is. Ezzel összefüggésben sajátos jelenségre figyelt fel Kniezsa István: a Besenyő, Böszörmény, Káloz helynevek -i képzővel sehol nem fordulnak elő, szemben a többi népnévvel (1943: 127), amelyek olykor ugyanabban a névben is váltakozást mutatnak, illetőleg amelyek a típusváltás folyamatába is bekapcsolódnak oly módon, hogy a korábbi puszta népnévből lett helynevek a későbbiekben -i képzővel bővülnek. Kiss Lajos településtörténeti jelentőséget tulajdonít annak a ténynek, hogy helyneveink között nem fordul elő *Oláh(i), *Rác(i), *Tatár(i), *Török(i), *Cigány(i), de - ha szórványosan is - van Oláhfalva, Rácfalva, Tatárfalva, Törökfalva, Cigányfalva. Ez azt bizonyíthatja, hogy e települések kései keletkezésűek: abból a korból valók, amikor a puszta népnévből vagy a népnévből -i képzővel alakult helynevek típusa már nem volt eleven (1996e: 447). Benkő Loránd az -i képző csatlakozásának lexikai, tőtani, hangtani függőségeiről szól, s e kapcsolódási forma névtani következményének tartja, hogy kevés Cseh, Tót stb. helynevünk mellett oly sok a Csehi, Tóti, ezzel szemben viszont Székely, Lengyel, Nándor stb. van szép számmal, miközben *Székelyi, *Lengyeli, *Nándori egy sem (1998: 119). A képzővel (köztük az -i képzővel) alakult helynevekről a későbbiekben, a megfelelő alfejezetben részletesen szólok.
3.1. Nyelvi-névtani szempontból a puszta népnévből alakult településnevek szoros kapcsolatban vannak a puszta személynévi helynevek típusával (vö. pl. Kiss Lajos 1997a: 179), bár egyes kutatók inkább a törzsnévi eredetűekkel állítják őket párhuzamba (vö. ehhez Kristó áttekintését az 1976: 58. lapján). E kérdéskört a későbbiekben (a III. fejezetben) részletezem.
3.2. Népneves falvak keletkezése csakis az illető nép számára idegen népi környezetben képzelhető el, hiszen a telepek népnévvel való megkülönböztetése a többitől csak ilyen vidéken érthető. Ezek a települések minden bizonnyal csak szigetek voltak más népek (elsősorban magyarok) környezetében (Kniezsa 1938: 437, illetve ld. még 1944: 46).
Nem szokás viszont továbbvinni a fenti gondolatot, s arról is szólni - noha logikusan vetődik fel -, hogy például egy Tóti nevet viselő, azaz egy vélhetően tótok lakta település környezetében, határjárásában - mintegy ennek nyelvi vonzatként - megjelennek-e a szláv eredetű helynevek (településnevek, víznevek, határnevek). Egy ilyen vizsgálattal fény derülhet ugyanis egy kettős, ám egymással szoros összefüggésben lévő problémára. Egyrészt arra, hogy a népnévi településnevek mögött valóban azt láthatjuk-e, hogy ott az illető nép egy csoportja élt: ha igen, akkor nyilvánvalóan neveket is hozott létre a saját nyelvén, s ennek nyoma kell, hogy legyen a terület toponímiájában. Más oldalról arra, hogy az egy-egy vidéken felbukkanó szláv helynevek mögé - pusztán e nevek vallomása alapján - lehet-e közvetlenül szláv népeket mint névadókat helyezni. A népnévi eredetű településnevekkel együtt tehát valószínűleg érdemes nagyobb figyelmet szentelni az illető település víz- és határnévkincsének nyelvi, eredetbeli viszonyaira, rétegeire is, ezek alapján ugyanis nem csupán nyelvi, de egyúttal etnikai megállapításokra is juthatunk. Érdemes lenne tehát ismét a vizsgálatok horizontjába állítani azt a Kniezsa által kezdeményezett s méltatlanul elfeledett gondolatot, mely a térképi ábrázolások szükségességére utal a korai viszonyok mérlegelésében (vö. a Kniezsa 1938 térképei). A helynevek alapján készített, azok rétegeit bemutató térképek ugyanis óriási segítséget nyújthatnak az etnikai kérdések megválaszolásában, s az ezzel kapcsolatban felmerülő problémák felgöngyölítésében is.
A népnévi alapú helységnevek népiségi szempontból arra utalnak, hogy a névadáskor a falu lakossága a népnévvel jelölt etnikumhoz tartozott - véli Kiss Lajos (1996e: 446). Noha az esetek óriási többségében bizonyára valóban erről van szó, mégsem lehet ezt a vélekedést, illetve a mögötte húzódó helynévadási szemléletet kizárólagosnak tekinteni. Két okból sem.
Az egyikre Kertész Manó mutatott rá, s noha nézetei kategorikusságával nem érthetünk egyet, érdemes megfontolnunk érvelését. Kertész a Besenyő-féle településnevek kapcsán ugyanis azon az állásponton van, hogy e településeknek a tulajdonosa az az egyetlen besenyő úr volt, akinek nem a neve, hanem a nemzetisége érdekelte a magyar környezetet. A birtokokat tulajdonképpen mindenütt egyetlenegy besenyő kapta úgy, mint ahogy később egy-egy kenéz szláv vagy oláh lakosokkal “falut ültetett” (1939: 37). Kertész szerint tehát Besenyő-féle helyneveinkben nem a lakosság, hanem csupán egyetlen személy, a tulajdonos nemzetiségi hovatartozása szolgáltatta a névadási indítékot. Az kétségtelen ugyan, hogy valóban vannak Besenyő-féle helyneveink, amelyekben erről lehet szó (például a Heves megyei Besenyő - a mai Besenyőtelek - településnév a falu egykori besenyő tulajdonosának, egy Tekme nevű úrnak a nemzetiségi hovatartozására utal; vö. FNESz., Kristó 1976: 59), ám ezt a magyarázatot aligha abszolutizálhatjuk. Annál is inkább, hogy egy-egy településnév esetében maguk az oklevelek vallanak az adott helyen élő besenyőkről. A Bars megyei Besenyő településnév első magyar nyelvű, valóban “névszerű” adata az 1209-es pápai oklevélből való (vö. 1209 Pp.: Bescene). Ezt megelőzően a hamis garamszentbenedeki oklevél már említi a települést v. Hudwordiensium Bissenorum (azaz az udvardi besenyők faluja) megjelöléssel (vö. Gy. 1: 435). Aligha lehet ezt követően kétséges a település nevének alakulásmódja, származása.
Óvatosságra kell, hogy intse a népnévi lexémát tartalmazó (azaz a puszta népnévvel alakilag egyező) helynevek kutatóját az is, hogy köztudott, a népnévből olykor előbb személynév válhatott (vö. Kniezsa 1938: 439, Bárczi 1958c: 159, Kristó 1976: 60), s utóbb ebből a személynévből keletkezett a településnév. Ilyen esetekben tehát a metonímia alapjául nem a népnév, hanem a belőle alakult személynév szolgált. Ezeknek a településneveknek a névadási motivációja már semmiképpen sem az illető néphez való tartozás volt, hanem minden bizonnyal valamilyen birtokosi szemlélet, tulajdonosi viszony fejeződhetett ki bennük (ahogyan például a mai Szlovákia területén, Liptóban fekvő Besenyőfalu egy besenyő származású, Besenyő nevet viselő családnak volt a birtokában; vö. FNESz.).
A népnévi eredetű településnevek - ha a személynévi áttétel lehetőségét ki is zárjuk - természetesen egyébként sem alkalmasak a Kárpát-medence etnikai képének megrajzolására, hiszen az, hogy az illető nép által lakott település népnévi vagy más funkcionális tartamat kifejező nevet kap-e, teljességgel véletlen, s a névadás általános törvényszerűségeivel magyarázható. Ahogy nem minden bükkfákkal benőtt hegyet neveznek Bükk-nek, ugyanúgy nem minden magyar környezetbe került tót lakosságú település kap például Tóti nevet, hiszen a legtöbb objektum esetében a névadási indítékok nagy bőségében válogathat a névadó.
Másrészről: a népnévi helynév megjelenése nem feltétlenül utal arra, hogy az illető nép akkor települt volna meg az adott területen, hiszen akár régóta ott élhettek már, mire a település ilyen szemantikai tartalmú nevet kapott (ld. még ehhez Kristó 1976: 59-60).
3.3. A puszta népnévből alakult településnevek  kronológiai határai azonosak a puszta személynévi helynév korszakhatáraival (Bárczi 1958c: 159) - már amennyire megállapíthatók ilyenek. S minthogy a puszta személyneves helynevek zömükben a XIV. század közepéig-végéig keletkeztek, a puszta népnéviek datálása is ilyen időhatárok közé tehető. Már a XI. század elején létezett néhány puszta népneves helynév, kialakulásának kezdete tehát a XI. század elejére vagy az előző század végére tehető. A produktivitása nem zárul le a XII-XIII. század fordulóján - ahogy korábban vélték (vö. pl. Kniezsa 1943: 128) -, adatokkal igazolhatóan még századokig eleven ezután is, kb. egészen addig, amíg a puszta személynévi helynevek típusa (Kristó 1976: 59). Összességében azt mondhatjuk, hogy a XI-XV. században az egész országban keletkezhettek puszta népneves helynevek (i. m. 60). Súlyos tévedés lenne tehát történettudományi szempontból a népnévi eredetű falvakat pusztán nevük alapján a X. századba visszavezetni, s ezeket a X. századba visszavezetett falvakat besenyőkkel, oroszokkal, kálizokkal stb. benépesíteni (i. m. 61), hiszen az e névtípusba tartozó helynevek közel fél évezrednyi időintervallum bármely szeletében keletkezhettek.
4. A törzsnevekből alakult településnevek szerkezeti-alaki szempontból kétfélék lehetnek. Helynévadásunk korai szakaszában a névtípushoz tartozó helyneveink csaknem kizárólagosan puszta törzsnévből alakultak. Szerepelhetnek a törzsnevek másrészt összetételben is: az ilyen nevek jellegzetesen szekundér jellegére a későbbiekben még visszatérek.
4.1. A törzsnévi eredetű településnevek típusáról, tipológiai kapcsolatairól az alábbi legfontosabb vélemények hangzottak el. Bárczi a névadás lélektana alapján veti egybe e névtípust a személynév > helynév csoportba tartozókkal (1958c: 157), Kiss Lajos pedig tipológiai szempontból teszi ugyanezt: szerinte a törzsnevekből keletkezett településnevek éppúgy, ahogy a foglalkozás- és népnevekből keletkezettek, a puszta személynevesekkel tartoznak egybe, s összefoglaló néven a társadalmi csoportnevekből alakult településnevek típusaként említhetjük őket (1996e: 446). Magam nyelvi oldalról ezeket leginkább a patrocíniumi nevekkel tekintem egybetartozónak: ennek indokait a későbbiekben (a III. fejezetben) fejtem ki.
4.2. A törzsek neveit Konsztantinosz bizánci császár X. századi munkájából ismerjük. A hét magyar törzs (Nyék, Megyer, Kürtgyarmat, Tarján, Jenő, Kér, Keszi) nyolcféle elnevezésben maradt fenn magyar helynevekben: a Kürtgyarmat törzsnév ugyanis a Kárpát-medencében csak külön Kürt és Gyarmat településnevekben fordul elő.
A bizánci császár munkája, illetve a benne ránk maradt nyelvi tények (és persze ezzel együtt azok történeti vetülete) szakemberek egész sorának okozott fejtörést - több vonatkozásban is. Az egyik mindmáig tisztázatlan kérdés éppen az előbbi törzsnévlista kapcsán az, vajon hogyan viszonyulnak egymáshoz a konsztantinoszi Kürtgyarmat törzsnév és a Kárpát-medencében fellelhető Kürt és Gyarmat helynevek. A két törzs egyesülésének ötletét - ami az egybeírás miatt vetődött fel - Moór Elemér alaki szempontból képtelenségnek tartja: Konsztantinosznál mindkét név végén megtalálható ugyanis a jellegzetes névvégződés (vö. 1970: 49). Valószínűleg azért kerültek egymás mellé - állítja Moór -, mert szállásterületeik is egymás szomszédságában voltak. Kristó a Kárpát-medencei Kürt és Gyarmat helynévi továbbéléseket a X. században még egyben lévő Kürtgyarmat törzs felbomlásával magyarázza (vö. 1995: 272).
A törzsi helynevekkel foglalkozóknak gondot okoz továbbá a bizánci császár munkájának azon “hiányossága” is, hogy a magyarsághoz csatlakozott kabar törzseket nem említi név szerint. A kabarok törzseivel kapcsolatba hozható helyneveket a szakirodalom “kabargyanús” vagy “vélt” törzsneves helyneveknek nevezi (vö. Kiss Lajos 1996e: 446). A magyar törzsi helynevekhez hasonló elterjedtséget mutat például a Varsány, Berény, Ság (Györffy 1958: 38). Györffy ezeket tekinti a három kabar törzs nevének, de hangsúlyozza, hogy például a Tárkány is hasonló jellegzetességeket mutat. Moór Elemér emellett még a Székely neveket is gyanúsnak véli (1970: 49). Györffy egyetért Kniezsával abban, hogy a kabar törzsneveknek a magyar helynevekben való keresése kapcsán bizonyos kritériumokat kell megállapítanunk: egyrészt olyan számban kell előfordulniuk, mint a magyar törzsi helyneveknek, másrészt ugyanolyan szétszórtságban is. A törzsi helynevekhez sorolást nyelven kívüli tényezők: a környezet, a birtokviszonyok és a társadalmi előzmény (jobbágyság) vizsgálata alapján is mérlegelni kell (vö. Györffy 1958: 61). Végső soron talán Benkő véleményével érthetünk leginkább egyet a “vélt” törzsneveket illetően: az idevágó - kabarokra, székelyekre stb. célzó - etnikai, nyelvi utalások csupán hipotézisek, melyek nyelvészetileg, névtanilag ezidáig nincsenek igazolva (1997e: 71; 1998: 118).
4.3. A névtípus kronológiájáról Melichtől kezdve napjainkig többen nyilatkoztak. Melich szerint a X. századon túl törzsnévi településnevek nem keletkeztek (1925-29: 342, 359-60). Kniezsa némiképp módosít ezen a szűk kronológiai határon, s történeti okokra hivatkozva a XI. század közepéig tartja lehetségesnek törzsi helynevek keletkezését (1938: 371). Kniezsa gondolatai nyomán rögzíti Bárczi is a típus időbeli viszonyait, a X. század jellegzetes helynévtípusának tartva e neveket, s hangsúlyozva, hogy keletkezésük a XI. század közepét semmiképpen nem lépi túl, mert ekkorra a törzsi hovatartozás tudata már a múlté lehetett (1958c: 157). A későbbi szakirodalomban olvasható megjegyzések ezeken a megállapításokon nyugszanak. A kutatók egyik csoportja a névtípus keletkezését a X. század végével lezártnak tekinti, illetve legfeljebb a X-XI. század fordulóját hajlandó elfogadni zárókőnek, a másik csoport még a XI. század közepén is lehetségesnek tartja törzsnévi eredetű településnevek alakulását (az ide kapcsolódó kutatók, szakmunkák felsorolását ld. Kristó 1976: 39). Kristó lazítani kíván ezen a merev kereten, s úgy véli, két dolog állítható mindössze teljes biztonsággal: egyrészt nyilvánvaló, hogy a X-XI. század fordulóján már állt jó néhány törzsneves falu (i. m. 42). A típus koraiságát nagyon jól mutatja, hogy a XI-XII. század meglehetősen gyér forrásanyagában is már közel negyven ilyen településnévvel találkozhatunk (i. m. 40). Ugyanakkor aligha zárható le a keletkezésük folyamata a XI. század elején-közepén, hiszen később is keletkeztek a törzsnevekkel alakilag megegyező (de esetleg névköltöztetéssel vagy más módon létrejött) helynevek. Ez persze azt is jelenti, hogy nem eshet minden törzsnévi településnév azonos súllyal latba: a másodlagos keletkezésűek eleve kirekesztendők a történettudományi hasznosításból, s a többivel is óvatosan kell bánnunk, ha nincs középkori előfordulása (i. m. 42). Súlyos tudományos tévedés lenne például pusztán a névadási mód alapján azokat a helyneveket is visszavezetni a X-XI. századba, amelyek csupán a XVIII. századtól adatolhatók, s akkor törzsnévvel alakilag megegyező nevet viselnek. Bizonyára akkor járunk el helyesen, ha Benkő és Kiss Lajos - Kristót figyelembe véve kialakított - álláspontját fogadjuk el: a törzsnévi helynevek keletkezése zömmel a X-XI. századra tehető, de alakulásukkal később is számolhatunk (Benkő 1996a: 401, Kiss Lajos 1996e: 446).
Kristó a névtípus kezdőpontjának meghatározását is megkísérelte a Kürtgyarmat > Kürt ~ Gyarmat névhármas kapcsán jegyezve meg, hogy amennyiben törzsnévi helynevek 950 előtt is keletkeztek volna, nyilvánvalóan lenniük kellene Kürtgyarmat helyneveinknek is. S minthogy ilyenekről nem tudunk, bizonyos, hogy a törzsneves helynevek legkorábbi rétege is csak 950 utánról eredeztethető, amikor felbomlott a Kürtgyarmat törzs (1995: 272).
4.4. A törzsnévi eredetű településneveket Kniezsától indulva a kutatók általánosan négy jellemző sajátossággal ruházzák fel. Ezek az ismérvek a következők: 1. a nyelvterület különböző részein szétszórva találhatók, 2. személynévként nem fordulnak elő, 3. elterjedésük sehol nem lépi túl a többi adattal igazolható magyar nyelvterület határait, 4. környezetük mindenhol jellegzetesen magyar (vö. Kniezsa 1938: 371). A törzsnévi helynevekkel foglalkozó névtani szakirodalom többnyire átvette Kniezsa gondolatait, egyedül a második pontot módosítva: a törzsnevek személynévként csupán elvétve fordulnak elő (vö. például Kiss Lajos 1996e: 446). E jellemzők alapján törzsnéviek lehetnének még az alábbi nevek: Kazár, Káliz, Székely, Varsány, Tárkány, Örs, Berény, Ság, Ladány, amelyek egy része népnév, más része valóban lehet “vélt” törzsnév is (vö. Kristó-Makk-Szegfű 1973: 39).
A fenti négy jellemzővel szemben Kristónak komoly - s valljuk meg, indokolt - aggályai vannak. A helynévadás alaptörvénye, hogy az azonos hangalakú helynevek szétszórtan, s ne egymás közelében forduljanak elő, csak így felelhetnek meg ugyanis rendeltetésüknek, az egyedi megkülönböztetésnek. Az, hogy a törzsnevek - még ha csak ritkán is, de - személynévként is előfordulhatnak, Németh Gyula munkája óta nemigen lehet kétséges (1930: 225-6). A XI. században a törzsi helynevek elterjedtsége valóban nem lépi túl a magyar nyelvterület határait, de adatok híján nem nyilatkozhatunk arról, vajon igaz-e ez a X. századra is. S végül Kristó nagy számú adatot sorakoztat fel annak bizonyítékaként, hogy ilyen típusú helynevek szláv nyelvterületen is előfordulhattak (1983: 423). A törzsi helynevek kritériumai tehát jelenlegi ismereteink alapján nem adhatók meg, vagy egészen más síkon keresendők.
4.5. A helynevek számos tudományág vizsgálódásaiban jelenthetnek kiindulási alapot. Természetes tehát, hogy a nyelvészeti-névtani indíttatású tudományosság mellett történészek, településtörténészek, népiségtörténészek egyaránt hasznosították a törzsi helynevek vallomásait, s eredményeik nem lehetnek közömbösek a szorosabb értelemben vett helynévtan szempontjából sem. Ezért tartom szükségesnek ezeknek az eredményeknek az ismertetését is, de - mint már korábban jeleztem - némileg elkülönítve az előző (főképpen nyelvi természetű) megjegyzésektől.
4.5.1. A törzsi helynevek kialakulása leginkább történelmi okokkal magyarázható. A kutatók többnyire két állásfoglalás köré csoportosulnak (vö. Bárczi 1958c: 157; 1966: 73): egyesek kirajzásokat (vö. pl. Karácsonyi 1925: 18-9 és Belitzky 1938: 576 kk.), mások tudatos széttelepítéseket (vö. pl. Glázer 1937: 5, Györffy 1958: 16-36; 1960: 30, Moór 1970: 48) látnak a törzsnévi eredetű településnevek mögött. Kristó vizsgálatai legújabban arra mutatnak, hogy a törzsneves falvak nincsenek kapcsolatban az Árpádok erőszakos térnyerésével, és nem magyarázhatók katonai beavatkozás nyomán létrejött telepítés eredményeiként sem (1983: 437, ugyanez: 1977). Arról lehet inkább szó, hogy a XI. században - amint ezt Molnár Erik óta tudjuk - jelentős belső migráció figyelhető meg az országban: a magyar államrend elől menekülő népek magukkal vitték a törzsi szerveződést, a törzsi hovatartozást, s ez szolgáltatott névadási indítékot a szomszédoknak (Kristó 1983: 438). Egy bizonyos: törzsi helyneveink - akár kirajzásokkal, akár tudatos széttelepítéssel magyarázzuk őket - minden esetben azokat a helyeket jelölik, ahol a törzstöredékek idegen törzsek környezetébe kerültek (MNyT. 387). A törzsnév csak akkor jelentkezhetett ugyanis tényleges névadási indítékként, ha be tudta tölteni a telephely egyénítésének funkcióját, erre pedig csak akkor kerülhetett sor, ha az illető törzs egy töredéke kiszakadt a tömbből, és idegen törzsek közé ékelődött be (Kristó 1976: 43).
Az is nyilvánvaló persze, hogy több csoport kelhetett útra, mint ahánynak az emlékét a helynevek őrzik, ugyanis nem minden, idegen törzsek közé került törzsi töredék lakóhelyét nevezhették el ilyen módon, hiszen emellett még számos más körülmény szolgálhatott a névadás alapjául, s teljességgel véletlenszerű, hogy a névadáskor ezek közül melyik realizálódik a névben.
A törzsi helynevek típusából a magyar (ős)történeti kutatások számára is adódik egy fontos következtetés: újra el kell ismerni a törzsek jelentős szerepét a X. századi magyarság politikai és etnikai szervezetében (Kristó 1983: 440), azaz a törzs egészen legalábbis a X-XI. század fordulójáig politikai realitás lehetett (i. m. 442), a X. század legstabilabb és legerősebb politikai szervezete.
4.5.2. Általános felfogás, hogy a törzsnévi helynevek csak ott jöhettek létre, ahol nem az illető törzs szállásterülete volt, azaz más oldalról: egy törzs szállásterülete csak olyan vidéken képzelhető el, ahol az illető törzs neve helynévként nem fordul elő. Ez az alapelv vezette a kutatókat arra, hogy a törzsi helynevek területi viszonyai alapján próbálják meg rekonstruálni a törzsek szállásterületeit. Számos kísérlet született e témában (pl. Karácsonyi 1925: 18-9, Moór 1944: 16kk., illetve 1970: 48-50 vagy Abt 1956), ám ezek a kísérletek - az azonos kiindulópont ellenére - más-más eredményre vezettek (vö. Györffy 1958: 28-9). Az ilyen irányú vizsgálatok kudarcát látva Kristó Gyulával kell egyetértenünk: a mintegy 300 törzsnévi (illetve az azokkal alakilag megegyező) helynevek csoportja nem alkalmas sem a honfoglalás kérdéseinek revideálására, sem a törzsi szállásterületek rekonstrukciójára (vö. 1976: 43).
4.5.3. Vitákra adott alkalmat - elsősorban a történészek körében - az a kérdés is, hogy kik lakták a törzsnevet viselő településeket. Györffy szerint katonáskodó népelemek. Úgy véli, hogy a törzsi helynevek névadóinak általában a jobbágyi réteget kell tekintenünk (ld. ehhez részletesen Györffy 1958: 39). Kristó egy bizonyításelméleti hibára hivatkozva - miszerint Györffynél a XIII-XIV. századi viszonyok szolgáltak kiindulópontul a X-XI. századi állapotokhoz - mond ellent Györffynek: semmilyen bizonyíték nincs arra, hogy katonáskodó népek éltek volna ezeken a településeken, sokkal inkább valószínű, hogy azok királyi, egyházi tulajdonban vagy magánosok kezén voltak, s lakói nem katonáskodó elemek, hanem termelőmunkát folytató, szolgáltatásokra kötelezett népek lehettek, mint a magyarországi agrárfalvakban általában (Kristó 1983: 426-31).
4.6. A törzsnévi helynevek vizsgálatában a kutatók tollából - figyelmeztet Benkő - korábban három ellentmondás is napvilágra került, amelyek megoldása megnyugtató módon máig sem történt meg. Egyrészt azt emelhetjük ki, hogy bizonyos jelek a törzsnevek korai kihullását mutatják a nyelvből, mások ugyanakkor a törzsek neveinek széles körű és huzamos ismeretére utalnak. Hallgatnak róluk gesztáink, krónikáink mellett korai okleveleink is. Sajátos, hogy nem alakul belőlük személynév (a néhány ellenkező adat a nagy számok törvénye alapján a kutatók vélekedése szerint névtanilag teljesen érdektelen), ugyanakkor széles körben elterjedtek helynévként. Sajátos másrészt a névtípus területi elterjedtsége is: a Szatmár-Bihar-Zaránd Ny-i részének vonalától keletebbre nem hatol, ott viszont jelentősen megsűrűsödik. És végezetül: a hozzájuk kapcsolódó névadás keletkezési idejükre nézve területi-települési jellegű magyar törzsi tagolódást nem igazol két oldalról sem. Egyrészt lényegében a magyar nyelvterület minden részén mindegyik törzs neve feltűnik helynévként, jól összekeveredve, másrészt környezetük velük kapcsolatos névadási eljárása teljesen egységes: saját törzsi mivoltukra külön szemléleti, nyelvi, nyelvjárási jegyeket nem mutat, azaz keletkezésük idején a területükön nem élhetett törzsileg tagolt nép (vö. Benkő 1997e: 70-1; 1998: 118). Ehhez kapcsolódóan szükséges utalnunk Benkő törzsi helyneveinkkel kapcsolatos általános megjegyzésére is, mely szerint e korai névtípus magában rejtheti a korai Árpád-kor magyarságának belső nyelvi-nyelvjárási tagolódásának tényeit is. Ám amíg nem tudunk akár csak egy meghatározó nyelvi jelenséget is ezek csoportjához kapcsolni, addig érdemlegeset mondani e kérdésről nem lehet (1996a: 401).
5. A patrocíniumi eredetű településnevek kérdéskörét az előzőekhez képest kevésbé kívánom részletesen taglalni. A templomcímből alakult helységnevek az egyedüli olyan korai magyar helységnévtípus, amelynek problematikája a közelmúltban önálló monográfia témájaként, megnyugtatóan alapos, modern feldolgozásban látott napvilágot Mező András tollából (1996a). E munka “teljes szélességben és mélységben mutatja be helységneveinknek ezt a fontos és színes csoportját a 11-15. század időhatárain belül” (Kiss Lajos 1996d: 99), szerzőjének kiváló filológiai és történettudományi felkészültségéről adva bizonyságot. “Mező kutatási módszeréről nemcsak az mondható el, hogy megfelel a történeti érdeklődésű tudományosság legszigorúbb kritériumainak, illetőleg azok ma érvényesnek tekinthető formájának, hanem mintát is ad elméleti szigorúságával, módszertani eljárásaival.” - olvashatjuk egyik méltatásában (Hoffmann 1998: 109). Mező András a kutatásba bevont nyelvi anyag körülhatárolása, az adatfeldolgozás módszere, a fogalomalkotás és -használat következetessége, a vizsgált rendszer külső és belső kapcsolatainak feltárása, a megközelítés interdiszciplináris jellege, valamint az eredményeknek a tudományos megismerési folyamatba való beépülése terén (i. h.) egyaránt alapot nyújthat a történeti névanyaggal foglalkozó szakemberek számára. Műve méltán sorolható a magyar névtan legjobb részmonográfiáinak sorába (Benkő 1996c: 94).
Rövid áttekintésemben csupán a névtípus általános nyelvi jellemvonásaira, az ezzel kapcsolatban felvetődő kérdésekre kívánok vázlatosan kitérni, hiszen az előbb említett munka hihetetlen bőséggel tartalmaz ismereteket valamennyi érdeklődő számára. Az összefoglalást az teszi mégis indokolttá, hogy a Mező művét ismertető, tovább gondoló (vagy éppenséggel az e munka által megihletett) tanulmányokban további fontos adalékokra bukkanhatunk, s ezeket ugyancsak célszerűnek látszik e helyütt bemutatni. A monográfiát megelőző időszak szakirodalmi vontakozásairól azonban még az utalás szintjén sem szólok.
5.1. Az azonosított, templomcímet tartalmazó településneveink száma Mező dolgozatában 1390, ami jócskán meghaladja a korábbi becsléseket (vö. ezekhez Mező 1996a: 221), s amely a becsülhető ómagyar kori településállomány (20 ezer hely) mintegy 7%-át teszi ki, azaz minden 14-15. település e körbe tartozó nevet viselt (i. h., illetve 313).
5.2. A patrocíniumi nevek nyelvi elemzése során, a morfológiai és a szemantikai tipológia egyes kategóriának szétválasztásával és bemutatásával Mező András jóvoltából részletes képet alkothatunk e nevek szerkezeti típusairól (Benkő 1996c: 95). Ezáltal nyilvánvalóvá válhatnak a nevek belső kapcsolatai, az egyes altípusok viszonyrendszere, valamint a más helynévtípusokkal való összefüggései, azaz végeredményben a patrocíniumi településnevek helye a magyar helynevek rendszerében (vö. Hoffmann 1999b: 66). A szerkezeti leírásban két fő kategória alá sorolhatjuk be a névtípus jellegzetes változatait. Leggyakrabban önállóan áll a patrocíniumi név, de lehet jelzője is. Előfordulhat emellett bővítményrészi funkcióban köznévi és tulajdonnévi, helynévi utótaggal is. A Mező által meghatározott altípusok egymáshoz való viszonyát, szerkezeti és keletkezéstörténeti összefüggéseit Hoffmann István önálló tanulmányban részletezte (1999b).
5.3. A névtípus kronológiáját, időhatárait Mező az elődeinél lényegesen sokrétűbben vizsgálja. Elkülöníti ugyanis a helységnévként és a templomcímként való előfordulást, figyelembe veszi az adatot tartalmazó oklevél jellegét, illetve az adat nyelvi jellemzőit. A patrocíniumi helységnevek a kereszténység felvételének kezdeteitől fogva keletkezhettek ugyan, de a kétségtelenül települést jelölő magyar nyelvű adatok a XII-XIII. század fordulóján tűnnek fel. A névtípus a XV. századig eleven, ezt követően már csupán szórványosan alakultak ilyen helynevek - fogadja el Kristó datálását (vö. 1976: 44-5) Mező (i. m. 232-6) is. A templomcímből alakult nevek visszaszorulásában bizonyára szerepet játszhatott az ország három részre szakadása mellett a protestantizmus térhódítása is.
5.4. Az adatok nyelvi megformáltságában is különlegesnek minősülnek a patrocíniumi helynevek: a névtípus adatai ugyanis többnyire latin nyelven tűnnek fel. S noha a korabeli oklevelezési gyakorlatban más típusú nevek használatában is előfordul a latin nyelvűség, a patrocíniumból alakultakra ez különösen jellemző (vö. Hoffmann 1998: 115). A magyar változatok számának gyarapodásával a latin alakok természetesen visszaszorulnak.
5.5. Ez a sajátosság összefügghet a szóbeli-írásbeli kultúra különbsége mellett a helynévtípus kialakulásának körülményeivel is. A korábbi, hagyományosnak tekinthető felfogás (pl. MNyT. 387, Benkő 1987: 305) szerint a patrocíniumi nevek használatában európai hatásokat gyaníthatunk, ám Mező úgy véli, “a templomnévnek helységnévvé való átvonódásában fölösleges idegen hatást keresni” (1996a: 44), annál is inkább, mert ez lenne az egyedüli régi magyar helységnévtípusunk, amelynek tagjai keletkezésében idegen minták követését kellene föltennünk (vö. 1996b: 120). Hoffmann ismertetésében a korábbi álláspontot sem tartja elvethetőnek, mivel “több tényező utal arra, hogy a főleg újlatin nyelvterületen gyakori névtípusnak mintaadó szerepével számolnunk kell” (1998: 115). A névtípus európai nyelvföldrajzi helyzete mindenképpen egységes, egybefüggő kultúrkört jelez - mondja Benkő is -, a magyar nyelvterület e szempontból az itáliai, délnémet és délnyugati szláv területekkel a legszorosabban érintkezik. S a Mindszent ~ német Allerheiligen, Szentkereszt ~ spanyol Santa Cruz, olasz Sancta Croce stb. patrocíniumi nevek magyar-idegen nyelvi párhuzamai mögött alighanem nyelvi interferenciákat gyaníthatunk (vö. Benkő 1996c: 96, illetve ld. még TNyt. I, 542: itt további példák is). Benkő kételkedésének hatására Mező árnyaltabban nyilatkozik a problémáról: “a névtípus kialakulásának kezdeteiben számolnunk kell egy nyugat- vagy még inkább délnyugat-magyarországi góc meglétével és hullámkeltő, névdivatot elindító hatásával is” (1996b: 120).
5.6. A névtípus névföldrajzi megoszlása ugyancsak erősítheti a külső hatás esetleges meglétét is, amennyiben a létrejöttének kulturális gyökereit mutatja: a magyar nyelvterület nyugati részéből mint gócból terjedt kelet és észak felé, fokozatosan gyengülő hullámokban (vö. Mező 1996a: 229). Benkő jó lehetőséget lát a Kárpát-medencében a névtípus e sajátos nyelvföldrajzi helyzetén túl az itteni nyelvek közötti viszony (legfőképpen a horvát-szlavón-magyar és a szlovák-magyar viszonyának) felderítésében is. Megfigyelései szerint például a horvát-szlavón vidékek középkori névanyagában igen jellegzetes patrocíniumi helynévtípus a későbbi századokban minimálisra zsugorodott. Ezt - véleménye szerint - talán az írásbeli-szóbeli használat különbségével magyarázhatjuk: az okleveles írásgyakorlat magyar névalakjaival az élő, beszélt nyelv valóságaként a horvát névalakok állhattak szemben (vö. Benkő 1996c: 96). Benkő szerint a névtípus területi viszonyai - más helynévtípusokkal együtt - hozzájárulhatnak a középkori magyar nyelvterület meghatározásához (i. h.). Kiss Lajos felhívja a figyelmet néhány, a Kárpát-medencén kívül fellelhető, templomcímből alakult magyar helységnévre is: a Dnyeszter vidéki Szentpéter, Szentjános, Szentantal lakosai magyarok voltak, ám később ezek a besszarábiai magyar falvak valamennyien elrománosodtak (vö. Kiss Lajos 1987b: 220; 1996d: 110). Arra a Kristó által feltett kérdésre, hogy miképpen áll a helyzet a névtípus általános európai alkalmazásával (1996: 115), Kiss Lajossal válaszolhatunk: “A templomcímből való helységnévadás megvolt francia, spanyol, olasz és bajor-osztrák nyelvterületen is, valamint a szlovéneknél, horvátoknál, szlovákoknál és - inkább csak kivételszerűen - a cseheknél, lengyeleknél és másoknál is” (1997a: 181).
5.7. Végezetül még egy megjegyzés. Érdekes összefüggésre hívja fel a figyelmet a titulusok előfordulási gyakoriságában Hoffmann István: a leggyakoribb tíz templomcím adja a névelőfordulások 62%-át, s az összes titulusok 1/4-e adja az összes névelőfordulás 4/5-ét (1998: 116). Ilyen szabályszerűség a régi magyar nyelv más területein (pl. a földrajzi köznevek körében) is mutatkozik, illetve más nyelvekben is megfigyelhetők hasonló jelenségek (Hoffmann a finn nyelv példáját említi).
6. A foglalkozásnévi eredetű településnevek tipológiai szempontból háromfélék lehetnek. A puszta foglalkozásnév helynévvé válása éppoly gyakori jelenség a korai ómagyar korban, mint a foglalkozásnévi lexéma képzős (leginkább -i képzős) alakja ugyanilyen szerepben. Összetétel előtagjaként szintén találkozhatunk vele, ám úgy tűnik, az összetételből való névalakulás (a nyelv általános fejlődési tendenciáinak megfelelően) az előbbieknél némelyest később jelentkezik, de még korszakunk időhatárain belül. A három típusból itt - korábban rögzített tárgyalási módszerem szükségszerű velejárójaként - az első kategóriával foglalkozom. Kiss Lajos e neveket tipológiailag a társadalmi csoportnevekből alakult helynevek körébe sorolja, s a puszta személynéviek típusával állítja rokonságba (Kiss Lajos 1997a: 179, illetve ld. még Bárczi 1958c: 161).
A foglalkozásnévből alakult településnevekről hosszabb-rövidebb terjedelmű összefoglalásokat találhatunk a korábbi szakirodalomban (vö. pl. Heckenast 1970: 7-50, Kristó 1976: 65-84; mindkét helyen további bőséges irodalom is található, Kiss Lajos 1997a: 180 stb.), s ezekben valamennyi, a névtípus kapcsán felmerülő kérdésre többé-kevésbé megnyugtató választ kaphatunk. Jelenlegi ismereteinket a foglalkozásnévből alakult helységnevekről röviden a következőkben foglalhatjuk össze.
6.1. A puszta foglalkozásnévi eredetű nevet viselő települések a különféle uradalmak sajátos szolgálatra és szolgáltatásra kötelezett népelemeinek (ministeriales conditionarii) települései voltak. Nyelvileg ez úgy jelenik meg, hogy valamilyen foglalkozást jelölő szó gyűjtőnévi használatban az egész falu megnevezésévé válik (vö. Kiss Lajos 1997a: 180). Ez persze nem jelenti azt, hogy a falu egész lakossága az adott foglalkozást űzte, s más oldalról azt sem, hogy a szolgáltatónépek csupán ilyen nevet viselő falvakban éltek (i. h., Kristó 1976: 78). Nincs rendszer abban, hogy mely települések nyertek foglalkozásnévi és melyek más motivációból fakadó elnevezést. A falu lakóinak foglalkozása, szolgáltatása csupán egy volt a lehetséges névadási indítékok közül, jól érthető tehát, hogy a magyar falurendszer csak egy kis hányadát jelöli foglalkozásnévi (vagy valamilyen foglalkozással kapcsolatos) megjelölés, noha a legtöbb faluban bizonyára laktak olyan foglalkozású vagy szolgáltatásra kötelezett népek, amelyek lehetőséget teremthettek volna a szomszédoknak ilyen tartalmú név adására. Mégis viszonylag kevés esetben  került erre sor (vö. Kristó, i. h.). Óvatosan kell tehát bánnunk az afféle kategorikus kijelentésekkel, amilyeneket Heckenast munkájában olvashatunk: “foglalkozást jelentő helyneveink alkalmasak arra, hogy belőlük messzemenő társadalomtörténeti, sőt politikai történeti következtetéseket vonjunk le” (1970: 8).
Az óvatosságot az is feltétlenül szükségessé teszi, hogy nem minden foglalkozásnévi helység közvetlenül a benne lakók foglalkozásáról nyerte a nevét, e nevek egy része lehet ugyanis személynévi áttételen keresztül alakult is (vö. Kristó 1976: 81, Kiss Lajos 1997a: 180). Ennek elvi lehetőségére már Heckenast is utalt, de a névtípus sajátosságaira (a csoportos előfordulásra) hivatkozva a személynévi eredet kérdését gyakorlatilag mellőzhetőnek tekintette (i. m. 13).
6.2. A névtípusnak több speciális rétege ismeretes: szép számmal vannak olyan településneveink is, amelyek közvetve utalnak az ott lakók foglalkozására, úgy, hogy a településnév a foglalkozás valamely munkaeszközének, egy-egy mozzanatának vagy éppen a szolgáltatás tárgyának nevéből jött létre (vö. ehhez Kristó, i. m. 84).
A másik sajátos réteg, amelyről meg kell emlékeznünk, többféle szemantikai tartalmú nevet foglal magába. Különleges egyházi szolgáltató nép települései lehettek például a Dusnok és a Harangozó nevet viselő falvak (az előbbihez ld. Solymosi 1997, mindkettőhöz pedig Kiss Lajos 1997a: 180). Ezek a nevek természetesen nehezen választhatók el a foglalkozásnévi eredetű nevektől, egy vonatkozásban mégis különböznek tőlük: bizonyos utalás kiérezhető az elnevezésből a falu lakóinak foglalkozásuktól független tevékenységi körére, társadalmi helyzetére. Még inkább így van ez a Magyarországon a XI. század második felében igen intenzíven jelentkező vándormozgalom emlékét őrző Üzbég ~ Izbég, valamint az ugyancsak XI. századi kóborlással, tolvajlással vélhetően kapcsolatba hozható Tolvaj nevek esetében (ld. ezekről Kristó 1975, illetve ugyanez: 1983: 443-9).
6.3. A foglalkozásnévi helységnévadás kronológiája terén ugyancsak nincs teljes egyetértés a korábbi munkákban. Heckenast több mint 300 foglalkozásnévi helynevet foglalt adattárba, s ezek tekintélyes hányadát visszavezette a X. századba (vö. 1970: 12, 35-50). A X. század adattalan időszaka a magyar nyelvtörténetnek. Ha Heckenast feltevése helytálló lenne, akkor a XI. századi (vagy tágabban: a XII. század közepéig datálható) forrásainkban hemzsegniük kellene a foglalkozásnevet viselő településeknek (ahogyan a törzsi helynevek esetében ez így is van), ezzel szemben azonban a XI. századi és a XII. század eleji oklevelekben meglehetősen gyér számban bukkanunk foglalkozásnévből alakult településnevekre. Ezek a korai források ugyanakkor a szolgálónépek igen gazdag skálájáról nyújtanak felvilágosítást (vö. Kristó 1976: 73). Valószínűleg hihetünk Kristónak, aki - adatok hosszú sorával alátámasztva (i. m. 74-7) - úgy vélekedik, hogy foglalkozásnévi eredetű településnevek nagyobb számban a XI-XV. században jöhettek létre (i. m. 77). Kiss Lajos a X-XI. század jellegzetes helységnévtípusának tekinti ezeket, de nem zárja ki az efféle településnevek későbbi keletkezésének lehetőségét sem (1997a: 180).
7. Településneveink között néhány további jellegzetes szemantikai kategóriát is tárgyal (kisebb-nagyobb részletezettséggel) a szakirodalom: a határvédő őrökre, a határvédelmi rendszerre, illetve a településen tartott hetipiac napjára történő utalás számos településnevünk keletkezésében szolgált névadási indítékul.
7.1. A határvédelemre, a gyepűrendszerre utaló - a foglalkozásnévi eredetűekkel kétségtelen rokonságot mutató, ám azoktól sajátos funkciójuk miatt mégis elkülönülő - helynevek (pl. az őr, les, kém, kapu, lövő, lövér vagy a bizonyára tágabb jelentésű gyepű stb. szavakból alakultak) kategóriája jól elkülöníthető, egynemű névcsoportot alkot helynévkincsünkben. És noha Tagányi Károly egykori úttörő tanulmányánál (vö. Tagányi 1913) e kérdésről ma már sokkalta nagyobb és névtanilag pontosabban meghatározható helynévanyaggal rendelkezünk, amely egyfelől szépen kirajzol egy korai belső védelmi rendszert és egy másodlagos, jórészt a magyarság terjeszkedését is követő-jelző külső rendszert (vö. Benkő 1997e: 71; 1998: 119-20), a névtípus vizsgálata mégis csekély figyelemben részesült a magyar nyelv- és névtörténeti kutatásokban. Egy-két apró részlettanulmányon kívül alig-alig bukkanhatunk a nyomára a szakirodalomban. Kiss Lajos a korai magyar helységnévtípusokat bemutató cikkében például egy rövidke bekezdésben szól csupán erről a névcsoportról (1997a: 181). Benkő Loránd az Árpád-kori magyar gyepűvédelem egy emlékének szentel önálló tanulmányt, az anonymusi Borona helyneveket (azok táji-földrajzi jellemzőit, etimológiai lehetőségeit) boncolgatva, melyeket végső soron szláv helynévi átvétel eredményeiként ‘mesterségesen állított akadály, védőmű’ eredeti jelentésben a határvédelmi terminológiához kötődőnek tekint (Benkő 1994, pótlásokkal, változtatásokkal: 1998: 76-83, itt a névhez kapcsolódó további irodalom is található).
7.2. A régi magyar helynévadás során kialakult helységnévtípusok között számosak az olyan településnevek is, amelyekben valamilyen módon a vásározás emléke őrződik. A vásártartásra utaló helynevek egyik csoportjában csupán a vásározás tényét kifejező (azaz -vásár, -vására, -vásárhely-féle) neveket találhatunk, a másik csoportban pedig a vásár szokásos napja jelentkezik a névben (vö. Szabó 1994: 51-2, Kiss Lajos 1997a: 182-3; mindkét helyen bőséges példaanyag található). A névtípusnak - felismerve annak nyelv- és gazdaságtörténeti vonatkozásait - több kisebb (egy-egy részletproblémát megragadó) tanulmány (Szabó 1998b; 1999) mellett - a teljességre törekvés igényével, a történeti Magyarország egészére kiterjedően - önálló monográfiát is szentelt Szabó G. Ferenc (1998a, itt az előzményirodalom összefoglalását is megtaláljuk: 22-3). Szabó történeti-kronológiai és funkcionális síkon egyaránt igyekezett megragadni a névtípust, illetve megkísérelte leírni a szerkezeti jellemzőit, azaz a helynevek nyelvi-névtani vonásait is. Ha megállapításaival nem is érthetünk minden ponton egyet, munkája - hiánypótló jellege miatt - mindenképpen figyelmet érdemel.
 “A magyarságot övező etnikumok névadási szokásaival való egybevetés, valamint az ide tartozó helységnevek nagy száma … azt igazolja, hogy jellegzetesen magyar típussal van dolgunk.” (Szabó 1994: 51). Szabó Ferencnek ez a megállapítása aligha tartható, hiszen köztudott, hogy a hetivásár napjáról vagy a vásározás tényéről másutt is neveztek el településeket: elég csupán a szepességi német nevekre vagy a szlávság ilyen jellegű elnevezéseire utalni (vö. ehhez Kiss Lajos 1997a: 183). Később Szabó is módosított fenti megállapításán, jellegzetesen közép-európai névtípusnak mondva azt a mintegy 150 helynevet, amely a vásártartásra utal (vö. 1998a: 40). A vásáros nevek alakulásában valóban kölcsönösen számolhatunk nyelvi interferenciákkal is. A párhuzamos névadás jelenségére maga Szabó is utal (vö. i. m. 43). A környező nyelvekben a névtípus meghonosodásában a TNyt. ugyanakkor magyar hatást gyanít (I, 542).
8. A településnevek jellegzetesen másodlagos csoportjaként tarthatjuk számon azokat a névformákat, amelyek korábbi víz- és határnevekből származnak. Ennek a szakirodalomban is megjelenő esetei a következők. Számos település kapott nevet arról a vízről, amely mellett települt (Hidegszamos, Holtmaros stb.), de a települési helynek vagy környékének domborzati viszonyai, térszíni formái ugyancsak nagy számú helységnevet motiváltak (Hegymagas, Szakadát, Vörösmart stb.). Olykor a talaj fajtája vagy jellemző kőzete (Homok, Mészkő stb.), máskor meg a táj jellegzetes növénytakarója (Almágy, Somkerék stb.) vagy állatvilága (Ludas, Seregélyes stb.) jelenik meg a településnév alapjául szolgáló határnévben. De a legkülönfélébb építmények megjelölése (Kápolna, Földvár stb.), bányászat (Aranyos, Vízakna stb.) vagy más ipari tevékenység (Fűrész, Malomsok stb.) is nyomot hagyott településneveinkben (vö. mindezekhez részletesebben, további példákkal Kiss Lajos 1997a: 181-2). Közlekedési létesítmények (utak, hidak, révek) nevei (Bánhida, Nagyút, Lórév stb.) ugyancsak alapul szolgálhattak településnevekhez (vö. Szabó 1998a: 25-8, Kiss Lajos 1997a: 182).
A fentiekben többnyire a településnevek jelentéstani kategóriák szerinti bemutatására, a szakirodalomban ezek kapcsán felmerülő kérdésekre fektettem a hangsúlyt, ám ezen belül is főképpen a formáns nélküli alakulatokat, névtípusokat tárgyaltam. Ezt követően egy másik szempontot alkalmazva, szerkezeti oldalról közelítem meg a történeti helyneveket, azaz arról szólok részletesebben, milyen ismeretek birtokába juthatunk a képzett és az összetétellel alakult helynevekről (jelen esetben a településnevekről) az eddigi szakirodalomból.
9. A tulajdonnévképzésben és a közszavak képzésében közreműködő formánsok köre nem ugyanaz (történeti nyelvtanunk ezt a különbséget funkcionális eltéréssel magyarázza): a tulajdonnevek alkotásában széles körben produktív képzők közszavak létrehozásában vagy már elavultak, vagy nagyon ritkák. Akad persze olyan képző is, amely közszavak és tulajdonnevek alkotásában egyaránt eleven (legalábbis egy ideig): a -d például a korai ómagyar korban kicsinyítő-, valamint személy- és helynévképző funkcióban is szerepel, az -s pedig többféle szerepben is folyamatosan produktív (vö. ezekhez TNyt. I, 249-50). A tulajdonnévképzők tőtani viselkedésükben, valamint illeszkedésükben, illetve annak elmaradásában is eltérnek a köznévképzőktől - tartja a TNyt. (I, 250).
A helynévképzésnek (vö. TNyt. I, 253-5, a 255, 258 alatt további irodalom is található), mint névalkotási módnak a megjelenését valószínűleg az ősmagyar korra tehetjük, de akkoriban még bizonyára kisebb szerepe volt a helynevek létrehozásában, mint később. Formánsaink közül a TNyt. szerint a -d, -gy és az  -s képzőnek, valamint az -é birtokjel -í (> -i) alakváltozatának alakult ki helynévképző funkciója, s e funkció mindegyik esetben másodlagosnak tartható (i. m. 253). A funkcióváltás menetét az egyes képzők esetében az alábbiak szerint határozhatjuk meg.
9.1. A -d, -gy képzőt tartalmazó helynevek a X. századtól dokumentálhatók. Egy részükben a képző eredeti szerepe a valamivel való ellátottság kifejezése (azaz nomen possessoris képző), s elsősorban növény- vagy állatnévi alapszóhoz járult, más jellegű alapszón ritkán mutatható ki (a példákhoz ld. TNyt. I, 253-4, Kiss Lajos 1997a: 184, D. Bartha 1958b: 102, 104). A -d képzős helynevek másik része személynévi eredetű (ezekben a képző eredeti szerepe a kicsinyítés-becézés). Minthogy a puszta személynév helynévvé alakulása a korai ómagyar korban általános volt, s ennek révén számos, -d személynévképzőt tartalmazó személynév válhatott helynévvé, ez feltétlenül elősegíthette a formáns új funkciójának, a helynévképzői szerepnek a kialakulását is (vö. ehhez D. Bartha 1958b: 103, TNyt. I, 254). E fejlődés következtében a korai ómagyar kori helynevek esetében gyakran “rendkívül nehéz megállapítani, hol húzható meg a minősítés … szempontjából a -d kicsinyítő-becéző, valamint a helynévképző funkciója közötti határvonal” (Kristó 1976: 85). E kettősségre Mező András (Mező-Németh 1972: 110) és Hajdú Mihály (1981b: 163) is felhívja a figyelmet. A -d képző településneveknek és nem települést jelölő helyek neveinek a létrehozásában egyaránt általános használatú volt.
A helynévképző kronológiájáról kimerítő részletességgel olvashatunk Kristónál: a korábbi véleményeket (amelyek jószerével csak a XI-XII. század névtípusaként, azaz igen erős kormeghatározó jelleggel említik a -d képzős neveket) összefoglalva jelzi azok merev és szűk voltát, s a -d képzős helynevek keletkezését adatokkal igazolva a XV. századig lehetségesnek tartja. Létrejöttükben analógiás alakulást szerinte csak ezt követően tehetünk fel (Kristó 1976: 85-8). A legújabb szakirodalom kevésbé megengedő ezen a téren: a -d képzőt a korai ómagyar kor végéig tartják a helynevek létrehozásában elevennek (legproduktívabb korszakának a XIII-XIV. századot tekintve), később jórészt csupán analogikusan keletkeztek ilyen felépítésű helynevek (vö. TNyt. I, 254, Kiss Lajos 1997a: 183). A XIII-XIV. századi igen erős produktivitást az is jelzi, hogy számos helynév vette fel ekkor másodlagosan a képzőt (TNyt., i. h., illetve vö. még Kristó 1976: 87). Ezzel párhuzamosan a -d képző elmaradása a névből ugyancsak jellemző (noha tagadhatatlanul ritkább) helynévalakulási jelenség volt (vö. Kristó, i. m. 88, Benkő 1998: 168). A helynévképző -d-nek ez a mozgása tucatszámra fordul elő a magyar helynévadás történetében (vö. Benkő, i. h.).
9.2. Az -i képző eredetére és meghatározására nézve nem annyira szemléletbeli, mint inkább terminológiai kuszasággal találkozunk: Pais a helynevekben jelentkező -i-t a köznevekben szereplő -i “birtoknév-képzővel” (nomen possessi képzővel) azonosítja (1936: 110), Kniezsa szerint a Püspöki helynevekben lévő -i az -é “birtokosképzővel” azonos (1943: 125), Mező az Oroszi típusú helynevekben szereplő -i-ket birtokképzőnek mondja (Mező-Németh 1972:135), a TNyt. pedig az -é birtokjel -í (> -i) alakváltozatának tekinti (I, 254), s úgy véli, ez a birtokjel funkcióban lévő -i a korai ómagyar korban helynévképzőként állandósult. A funkcióváltás a személyekről elnevezett földrajzi nevekben indulhatott meg, azaz az -i képzős helynevek legkorábbi csoportjainak a személyre utaló (személynévi, fogalkozásnévi, népnévi) alapszavakból létrejötteket tarthatjuk. A más jelentésű alapszavakon megjelenő -i képző funkciója már egyértelműen a helynévképzés (TNyt. I, 254, Kiss Lajos 1997a: 183).
Kronológiai viszonyairól ugyanazt tarthatjuk, mint a -d képzős nevek esetében: a XIII-XIV. században volt a legelevenebb, amit jelez az is, hogy ebben az időszakban számos már meglévő helynév bővült -i képzővel. Az -i képző a XIV. század végéig eleven, de a XV. században is felbukkannak újabb helynévi származékai - vélhetően analógiásan (TNyt. I, 255). Kristó a XV. századig tartja lehetségesnek ilyen felépítésű nevek természetes (azaz nem analógiás) úton való keletkezését, az analógia lehetőségével csak ezt követően számol (Kristó 1976: 57).
9.3. Az -é birtokjel és az -i helynévképző összetartozásának elhomályosulását jelzi az -i képző -j-s realizációja magánhangzóra végződő alapszót követően (vö. TNyt. I, 254). Nyelvészeink már régen felfigyeltek arra, hogy az ómagyarban milyen gyakoriak az -aj/-ej formánsos tulajdonnevek (ezekhez ld. Benkő 1997b; 1997c, illetve 1998: 165). Benkő Loránd a Tokaj nevek kapcsán szentel nagy figyelmet a névtípusnak, s az -aj/-ej végződést tartalmazó nevek (hely- és személynevek) csoportjáról, illetve a hozzájuk kapcsolódó névadatokról (ehhez ld. Benkő 1997c; 1998: 166) részletesen nyilatkozva arra az eredményre jut, hogy “A Tokaj helynevek … ugyanazt tanúsítják, mint az annyi hasonló végződésű magyar helynév legtöbbje: -j, -aj/-ej formában szilárdult, kövült meg bennük a birtokjel, a köznevek é-jétől a helységnevekben közönséges hasadással, helynévképzőként elkülönítve.” (1998: 168). Ez a megállapítás a Tokaj nevek névproblémáján túl egy általánosabb magyar nyelvtörténeti tanulságot is nyújt: helynévképzőink sorában feltétlenül számolnunk kell a -j, -aj/-ej formánssal is (uo.).
9.4. Nagy számban találkozhatunk helyneveink között -s képzősekkel is. Az  -s és a -cs képzővel alakult ómagyar kori neveknek B. Lőrinczy névrendszertani szempontból is kiemelkedő jelentőségű monográfiát szentel (1962). A formáns a magyar nyelvtörténet során számos funkcióban volt ismeretes (ld. ehhez D. Bartha 1958b: 107), helynévképző szerepe bizonyára az ellátottságot kifejező és a gyűjtőnévképző funkcióból alakulhatott ki másodlagosan (vö. B. Lőrinczy 1962: 78-97, TNyt. I, 245, 247, 255, Kiss Lajos 1997a: 184). Az -s képzős helynevek, személynevek és közszavak alaki egybeesése megnehezíti e kategóriák elhatárolásának lehetőségeit. Az -s helynévképzőként később is produktív maradt, település-, víz- és határnevek létrehozásában egyaránt szerepet játszott, az utóbbiakban bizonyára nagyobb arányban.
A helynévképzés szerepének sajátos - általánosabb nyelvfejlődési tendenciákkal összefüggő - alakulása miatt a kései ómagyar korra való kitekintés (vö. ehhez TNyt. II/1: 314, 317-20) feltétlenül indokoltnak tűnik. “A kései ómagyar korban mind a személynevek, mind a helynevek grammatikai megformálásában háttérbe szorult a szóképzés mint az azonosítás nyelvi kifejezési módja, s fokozatosan elterjedt mindkét részrendszerben a terjedelmesebb, ezáltal pontosabb, differenciáltabb jelölésre alkalmas nyelvi forma: a kételemű névadás a személynevek körében, illetve az összetett szavak a helynevek körében.” (i. m. 314). A korai ómagyar korban nagy számú helynevet létrehozó -i vagy -d képző produktivitása a XIV. század végére a jelek szerint kimerült, a képzés helyét (amely a kései ómagyarban már inkább analogikus jellegű) jórészt az összetétellel való névalkotás foglalta el (i. m. 317). A TNyt. egyetlen képzőről tesz csupán említést e korban: a -ka/-ke képzős helynevek a korai és a kései ómagyarban - kis számban ugyan, de - egyaránt keletkeztek, ám használatában területi korlátok mutatkoznak (ld. részletesen i. m. 320).
10. Az összetett településnevekkel a szakirodalom alapvetően két szempontból foglalkozott. Az egyik vonulatot elsősorban a TNyt. képviseli, amely szerkezeti felépítésük alapján mutatja be az összetett helynevek, ezen belül a településnevek főbb kategóriáit. A másik megközelítés Kristó Gyula és mások nevéhez fűződik: ők elsősorban a névtípus kronológiai vonatkozásaira helyezik a hangsúlyt. Célszerűnek látszik összefoglalásunkban is ezt a rendet követni.
10.1. Történeti nyelvtanunk grammatikai felépítésüket tekintve nem lát különbséget az összetett személynevek és a közszavak, valamint a földrajzi nevek között. Ez utóbbiakról megállapítja, hogy szerkezetük szerint két vagy több lexémából tevődhetnek össze, sőt “a több lexémából álló összetett szavak a földrajzi nevek között lényegesen nagyobb számban fordulnak elő, mint a szókészlet más rétegeiben.” (TNyt. I, 540). A két lexémából álló településnevek körében elenyésző számban mellérendelő (pl. Kozmadamján) és igen tekintélyes mennyiségben alárendelő szerkezetű összetett neveket találhatunk. Az utóbbiak jellegük, az alárendelés típusa szerint tovább differenciálhatók. Alanyos szerkezetűekről a Grammatika egyáltalán nem tud (i. m. 540-1), határozósokat (541) a településnevek köréből nem említ (inkább a határnevekben találhatók ilyenek, de ott is csupán kis számban), a tárgyas alárendelő összetételek körébe a Mézadó, Márcadó-féle településneveket sorolja (541). A kategória legmegterheltebb típusa természetesen a jelzős szerkezetű nevek csoportja. A minőségjelzős településnevek (541-3) között kiemelt jelentőséggel említi a (többféle) viszonyítást kifejező (pl. Albárca) vagy a templommal bíró településre utaló helységneveket (pl. Egyházasvizsoly). Összetételnek minősíti a patrocíniumból alakult településneveket (pl. Szentgyörgy, Mindszent), valamint a hetipiac napjából a -hely utótaggal alakultakat (pl. Csütörtökhely) is. Az összetett településnevek bővítményi tagja szófaji szempontból melléknévi, főnévi és átmeneti szófajú lexéma egyaránt lehet. A fenti helynevekben valóban több lexéma, szótő található, meg kell azonban jegyeznünk, hogy az ilyen nevek névtani-szerkezeti szempontból nem feltétlenül tekintendők összetételnek. E kérdést részletesen bemutatom a későbbiekben, a III. fejezetben, a helynevek szerkezeti leírását tárgyaló részben. A névdifferenciálódás jelenségéről - noha a terminust nem használja - ugyancsak szól a fejezetet író Zelliger Erzsébet. Mennyiségjelzős szerkezetű összetett településnevek kis számban ismeretesek csupán. “Az al ~ fel bővítményi taggal korrelatív kapcsolatban levő helységnevek, ha együtt említik őket, illetve ha a helységnevek összevonódtak, újabb elnevezésükben két mennyiségjelzős alakulattá válhatnak”: Kétbarsa, Kétsopron stb. (i. m. 546). A további altípusokként felsorakoztatott Félegyház, Háromfa vagy Mindszent féle nevek (uo.) e csoportba sorolását névtani szempontból (az összetétel fogalmának másféle definíciója miatt) kevésbé fogadhatjuk el. A birtokos jelzős összetételű (i. m. 547-8) településnevek között szerkezetileg jelölt és jelöletlen névalakulatok szerepelnek. Az előbbi csoport lényegesen kisebb számú elemet tartalmaz: azok a -telek utótagú helynevek sorolhatók ide, amelyek előtagja foglalkozásnév. Néhány esetben pedig személynév + -hely, -falu, -telek stb. struktúra jellemzi az ide kapcsolható neveket. A jelölt birtokos jelzős szerkezetek bővítményi tagja többnyire személynév, de előfordulhat ilyen szerepben tisztségnév is. E kategória sajátos típusaként említi a TNyt. a Bokfiabenedekfalva-féle neveket, utalva arra, hogy bizonyára az írásbeliségben létezhettek csupán, az élő beszédben nemigen lehettek használatosak ezek a névszerepet éppen terjengősségük miatt betölteni kevésbé tudó alakulatok. Az Árpád-kor végétől fogva jelentkező Szedrestelke, Ölyvesfalva-féle alakilag birtokos jelzős szerkezetű, de funkcionálisan az előtaggal a hely sajátságára utaló neveket Zelliger analogikus alakulásúnak tekinti (i. m. 548). Az összetett földrajzi nevek tárgyalását a kettőnél több lexémából álló földrajzi nevek köre zárja (i. m. 550-1): itt Boldogasszonyháza, Kápolnamindszent alakú településnevekkel találkozhatunk.
10.2. Az utótaggal alakult helynevek közül a szakirodalom főleg azokat vizsgálta, amelyekben az utótag emberi lakótelepet vagy emberek csoportját jelentő szó: -falva, -laka, -háza, -telke, -szállása, -ülése, -soka, -népe (vö. ezekről Pais 1923: 74; 1957: 64, Moór 1936a: 220-21; 1936b: 113-117, Kertész 1939: 70-1, Kniezsa 1943: 128-9, Bárczi 1958c: 160, Szabó István 1971: 136 stb.). E munkák többsége a névtípus kronológiai összefüggéseiről is igyekezett számot adni, közülük a leglényegesebb (azaz a további vélekedések alapjául szolgáló) álláspontokat Kristó foglalta össze (1976: 89-90). Kristó emellett kettős feladatra vállalkozott: az utótaggal alakult helynevek keletkezésének meghatározása mellett (bár attól nehezen elválasztható módon) a puszta személyneves és az összetett településnevek kapcsolatát igyekezett felderíteni (vö. i. m. 90). Adatokkal (vö. ezekhez i. m. 91-4) igazolta utótaggal alakult (összetett) településnevek létét már a XI-XII. században, azaz a puszta személyneves helynevek és a személynévvel alakult összetett helynevek legalább 3-4 évszázadig élhettek egymás mellett, a XI. századtól a XIV. század közepéig-végéig. “Nem véletlen, hogy az új helynévtípus csúcspontjára a XV. században jutott, amikor már aligha tekinthető igazán elevennek a formáns nélküli helynevek típusa.” (i. m. 94-5). Az is jellemző névalakulási folyamat, hogy a korábban formáns nélküli helynevek a középkor későbbi századaiban gyakran utótaggal egészültek ki. A névszerkezet -falva utótaggal való kiegészüléséről Kázmér Miklós számolt be részletesen monográfiájában (1970b: 100-4), s megállapítása szerint ez a funkcionális okokkal magyarázható módosulás legnagyobb intenzitással a XV. században ment végbe (i. m. 103-4). Kristó vizsgálatai a -háza, -laka, -földe, -soka stb. utótaggal történő bővülést illetően megerősítik Kázmér eredményét: a változás tetőpontja e lexémák esetében is a XV. századra tehető (1976: 95). A változás okaként általános nyelvfejlődési tendenciákat jelöl meg: az utótaggal történő kiegészülést ugyanolyan természetes fejleménynek tekinti, mint ahogyan virágkorában az -i képző is tömegesen járult korábban formáns nélküli helynevekhez.
Az utótaggal bővülés mellett azonban időben nagyjából azzal egykorú, de ellentétes irányú nyelvfejlődési folyamat is lezajlott a településnevek körében: az utótag leválásának folyamata. Kázmér a -falva kapcsán a tendenciát legerősebb intenzitással a XIV-XVI. századra teszi, s magyarázatát “az általánosabb érvényű nyelvi rövidülésben” véli fellelni (1970b: 99, 100). Kristó eredményei azt jelzik, hogy a változás más utótagok esetében is végbement, mégpedig a XIII. századtól a XV. századig egyre növekvő mértékben (1976: 96). Összességében tehát azt mondhatjuk, hogy a “XIII-XIV. században, de mindenekelőtt a XV-ben két tendencia harcol egymással, a terjedőben lévő összetett (utótagos) helynévtípus, amely megnyújtja a helynevek szóképét, illetve a visszaszorulóban lévő, formáns nélküli helynévtípus, amely az egyszerű, rövidebb alakot képviseli” (Kristó, i. m. 97).
10.3. Végezetül szólnunk kell röviden azokról a munkákról, amelyek egy-egy tanulmány vagy olykor monografikus összegzés céljául tűzték ki valamely jellegzetes emberi lakóhelyet jelentő földrajzi köznévi utótag, illetve a belőlük alakult településnevek bemutatását. Sajnálatos módon nem sok ilyet tudunk említeni: a -soka utótagú településnevekről Pais Dezső (1914), a -szállása utótagúakról Kertész Manó (1938: 43), az -egyháza utótagúakról Györffy György (1961) és Kristó Gyula (1983: 450-5), a -telke utótagúakról pedig Makkai László (1957) és Földes László (1971) értekezett. A  -falu, -falva utótagú településneveknek önálló monográfiát szentelt Kázmér Miklós (1970b).
A fentiek közül az -egyháza utótagú helynevek csoportja okozott talán legtöbb fejtörést a kutatóknak településtörténeti tekintetben. A tudományos vita megindítójaként Györffy György megnyilatkozásait kell idéznünk: “A tatárjárás alatt elpusztult és újból meg nem szállt egyházas faluk rövidesen az enyészet útjára jutottak, csak a romos egyház hirdette a falu helyét. Innen magyarázható az a sajátos jelenség, hogy akkor kapja a falu neve az -egyháza utótagot, amikor pusztává válik.” (Györffy 1960: 34). Egy évvel későbbi tanulmányában mind az -egyháza, mind a -telke utótagú helyneveket a tatárjárás pusztításával hozza kapcsolatba oly módon, hogy “a tatárjárás alatt elpusztult egyházas falu neve -egyháza utótaggal, az egyháztalan, mezőgazdasági termelést folytató faluké -telke utótaggal bővült” (Györffy 1961: 38). Szabó István történettudományi-településtörténeti oldalról utasítja vissza Györffy állásfoglalását, utalva arra, hogy a falvak elnéptelenedésének, a pusztásodásnak csupán a kezdete köthető a tatárjárás időszakához, de hogy annak döntő szerepe nem volt benne, jól mutatja a pusztásodás tovább folytatódása a XIV-XV. században is. S ez a folyamat nem tekinthető kivételesnek: Európa-szerte megfigyelhető a XIV-XV. században a falvak elnéptelenedése (Szabó István 1971: 140-2, 155, 178). Kristó Gyula úgy vélekedett, hogy a településtörténetiek mellett névtani megfigyelések is amellett szólnak, hogy “az -egyház(a) utótagú helynevek keletkezése nem elsősorban a tatárjárás pusztításaival, hanem a XIII-XIV. századi pusztásodással van a legszorosabb kapcsolatban” (1983: 453): ebben az időszakban figyelhetjük meg ugyanis a nagyfokú gyarapodásukat (454). Legújabban Kiss Lajos - Györffy álláspontját fogadva el - nyilatkozott a névtípusról (1997a: 184-5).
11. Szorosabban véve a településnevekhez tartozónak ítélem az Árpád-kori Magyarországon fontos szerepet betöltő helyfajta, a várak neveit. Eljárásomat nyelvi-névtani oldalról egyrészt az magyarázhatja, hogy a várnevek kétségtelen rokonságot mutatnak a kétrészes településnevek szerkezeti-történeti jellemzőivel, másrészt pedig számos várnévből településnév alakult (Földvár, Fehérvár, Újvár, Sárvár stb.), ami nyilvánvalóan a várak településszerű, településképző jellegével függ össze. Eljárásomnak a történettudományi munkákban is vannak előzményei: történeti földrajzában Györffy György például felveszi településnévi címszavai közé a várneveket is.
11.1. Szerkezeti felépítésük szerint a várnevek többnyire jelzős szerkezetekből alakultak. A minőségjelzős kapcsolatból magyarázható várnevek (vö. TNyt. I, 545-6) utótagja általában a vár földrajzi köznév, az előtagja pedig közszói bővítmény, amely szófaji szempontból melléknév (pl. Újvár, Óvár) vagy sokféle szemantikai tartalmú főnév lehet: többek között például anyagnévi (pl. Földvár, Kővár), állatnévi (alighanem rablóvárak neveiként: Medvevár, Szamárvár) vagy víznévi (pl. Zalavár, Marosvár) lexémát találunk ebben a szerepkörben. A birtokos jelzős szerkezetű várnevek előtagjai (vö. i. m. 550) a vár (első) tulajdonosának, építtetőjének nevét vagy foglalkozását mutatják, s a kapcsolat jelölt (Csákvára, Tibavára) vagy jelöletlen (Győrvár, Tolvajvár) egyaránt lehet.
11.2. A várneveinkkel foglalkozó újabb szakmunkák közül elsősorban Benkő Loránd tanulmányaira kell felhívnom a figyelmet. Tanulságait az alábbiakban összegezhetjük. Nyelvünkben a Fehérvár helyneveknek régi (honfoglalás előtti) előzményei lehettek több szempontból is: a magyarság a Kazár Birodalommal való szerves együttélése, valamint a vándorlásai során lépten-nyomon “beleütközött” ilyen fehér várakba (pl. SarďÛsďn, Šarkel, Belgrád), melyeknek vélhetően nevet is adott, másrészt kétségtelen, hogy a magyar nyelvben a kései ősmagyar kortól kezdődően megvan a lehetősége a fehér + vár minőségjelzős szerkezetnek (Benkő 1992, kisebb változtatásokkal: 1998: 121-6). A Kárpát-medencében 17, részben ma is meglévő, részben elpusztult helység viseli a Földvár nevet. Rajtuk kívül persze több olyan Földvár helynév is felbukkan, amelyből nem vált településnév. Ezeknek a többnyire kora Árpád-kori, magyar köznévi előzményre visszamenő neveknek az eredetére, jelentésére világít rá Benkő egy másik tanulmányában (1998: 127-32). Kétséget kizáróan igazolja, hogy a földvár régi jelentése nem lehetett sem ‘földből készült vár’, sem pedig ‘hadászati jelentőséggel bíró, működő vár’. A szó szemantikai tartalma felfogása szerint ‘lepusztult várhely, várrom, vármaradványok’ értelmű volt, s ennek a jelentésnek megfelelően vált helyek, települések megnevezőjévé. A névtan mellett a régészet is hasonló eredményre jutott: “korai forrásaink földvárnak olyan hajdan volt várakat neveztek, amelyek létezéséről sáncmaradványok árulkodnak” (Bóna 1995: 20). Az anonymusi kettős névadást, illetve névváltást sejtető Sárvár ~ Tasvára névpárt ugyancsak külön figyelemben részesíti Benkő (vö. 1995, kisebb változtatásokkal: 1998: 84-93). A Sárvár az egyszerűbb eset: előtagjában bizonyára az Ecsedi-láp egykori Sár tulajdonneve (vagy köznévi jelölője) rejlik. Az anonymusi castrum thosu adat mögött feltétlenül helynévi összetételt (azaz Tasvár vagy Tasvára magyar nyelvű alakot) gyaníthatunk, s a két feltehető változat közül Benkő szerint a jelölt birtokos jelzős szerkezetet tarthatjuk valószínűbbnek. A névtani hitelesség oldaláról szemlélve az adatot azonban csaknem bizonyos, hogy a castrum thosu nem volt valóságos nyelvi névelem, inkább csak Névtelenünk találmányának vélhetjük.
Természetesen a várnevekkel további szakmunkák is foglalkoznak, a fentiek kiemelését újszerűségük és az egyes nevek etimológiai vonatkozásain túlmutató névtani tanulságai magyarázzák.
3.2. Víznevek
1. A víznevek tárgyalásában a településneveknél alkalmazott rendtől némiképpen eltérek. Ennek gyakorlati okai vannak elsősorban: a víznevek a szakirodalomban lényegesen kevesebb figyelemben részesültek, s természetszerű, hogy más kérdésekre helyeződött esetükben a hangsúly is. Három nagy témakörben tűnik célszerűnek áttekinteni a korábbi ismereteket. A víznevek grammatikai felépítésének bemutatása jelenti az első kérdéskört, amelyet leginkább a TNyt. alapján tárgyalhatunk. Kiss Lajos számos tanulmányt szentelt a víznevek kronológiai rétegeinek és ezzel összefüggében a víznévi kontinuitás kérdéskörének - ez adja áttekintésünk második területét. És végül szólni kell néhány olyan tanulmányról is, amely egyes vízneveink etimológiájának, névrendszertani kapcsolatainak bemutatására vállalkozott.
2.1. A víznevek grammatikája kétféle szerkezeti típus (a képzéssel és az összetétellel alakult helynevek) bemutatását követeli meg. A helynévképzésről szólva a TNyt. nem különíti el egymástól a különböző helyfajtákat, de az egyes képzők szerepének bemutatásakor (253-5) számos víznevet is találunk példái között. A -d, -gy, illetve az -s képző szerepe a víznevek létrehozásában elsősorban növénynévi alapszón figyelhető meg: Kórógy, Nyárágy, Füzegy, Almás, Nádas, Egres stb. típusú víznevek gyakoriak a korai ómagyarban. A fentieken túl víznévképzésre más képzőt nemigen használtak.
2.2. Az összetett víznevek között mellérendelő és alárendelő szerkezeteket egyaránt találunk, noha a mellérendelők ritkák: a TNyt. által említett 1262-es aqua Lapsar adat (i. m. 540) legalábbis kétséges (vö. még ehhez Kiss Lajos 1999: 86). Az alárendelő szerkezetek körében nem találunk víznévi példát az alanyi és tárgyi alárendelés kategóriájában, a határozós szerkezetű nevek adatai között azonban már rábukkanhatunk ilyenre: Általeső (TNyt. I, 541). Szép számmal vannak viszont vízneveink körében minőségjelzős összetételként keletkezett földrajzi nevek. Alaptagjuk többnyire földrajzi köznév, bővítményi részük gyakran szintén közszó, amely szófajilag melléknév (Fejér-tó), képzett melléknév (Nádas-ér), melléknévi igenév (Leső-patak, Holt-tó) vagy főnév (Iker-tó) egyaránt lehet. Szemantikailag gyakran utalnak a vízben élő állatokra (Nadályos-tó) vagy valamilyen halászattal kapcsolatos dologra (Gyalmos-tó, Vejsze-ér). Fontos felismerése a történeti grammatikának, illetve a fejezetet író Szegfű Máriának az, hogy vízneveink egy részében helynévi (azaz tulajdonképpen egy másik víznévi) elemet találhatunk: a Lassú-Duna, Kis-Tisza, Mező-Rába stb. tagjai között szorosabb kapcsolatot vél fölfedezni, mint a közszói elemekből felépülő víznevekben (i. m. 545). A minőségjelzős szerkezetű víznevek egy részében a párhuzamos helynévadás vagy a tükörfordítás lehetősége is felmerülhet: pl. Hév-jó ~ Tapolca (uo.). A kis számban előforduló mennyiségjelzős összetételként megszülető víznevek valamilyen szempontból hasonló vagy összefolyó vizek megnevezéséül szolgálnak, és alakilag határozott számnévi bővítményrészből és főnévi alaptagból állnak: Két-Csenge, Három-fertő (i. m. 547). A TNyt. a jelöltség szempontjából jelölt (Ivános foka) és jelöletlen (Marcal-fő, Ló-rév) alakú neveket különít el, az előbbit különösen személynévi előtaggal, valós birtoklásra utaló szerepben tartja gyakorinak. A valós birtoklás mellett megjelenhet ezekben e nevekben (pl. Eger pataka) a történeti nyelvtan által rész-egész viszonynak mondott kapcsolat is (i. m. 549).
3. A víznevekről festett képhez gazdagon hozzájárult Kiss Lajos e névfajtát bemutató tanulmányainak sora, amelyekben kettős cél elérésére láthatunk egyidejűleg kísérletet. Egyes munkáiban kronológiai és származásbeli rétegeket igyekezett elkülöníteni, s ebben a magyar névadás részarányára és a magyar nyelvbe jövevényként került nevek előzményére egyaránt tekintettel volt (vö. pl. 1994). A kronológiai rétegek között elkülönít egymástól az ókorból adatolható, ősi indoeurópai vízneveket (Garam, Morva stb.), a középkorból adatolt víznevek körét pedig tovább differenciálva preszláv vízneveket (Bódva, Hernád, Nyitra stb.), szláv (Beszterce, Kompa, Szikince stb.), magyar (Balog, Horhod, Pisztrángos-patak stb.) és esetenként (pl. a Felvidék vagy Erdély neveit bemutatva) német (Gölnic, Selmec) vagy némi bizonytalansággal török eredetűnek mondott vízneveket (Tatrang), s végül az ismeretlen vagy bizonytalan eredetű nevekkel (pl. Ipoly, Latorca stb.) zárja a sort. Olykor az újabb korból adatolható nevek közül is említ néhányat (Gidra, Ondava). Ily módon részletes távlati képet kaphatunk az egyes földrajzi egységek, tájak, vidékek - pl. a Felvidék (i. m.), Erdély (Kiss Lajos 1997c, illetve ld. még ehhez Kniezsa 1942 is) vagy a Székelyföld (Kiss Lajos 1979b, ld. még ehhez Kniezsa 1948, Benkő 1948) -, sőt olykor nagy vonásokban az egész Kárpát-medence (vö. Kiss Lajos 1996c: 965-6, ugyanez: 1998: 98-9; 1996e: 440-1) vízrajzi arculatáról, eredetbeli-kronológiai rétegeiről. Egy-egy középkori vármegyénk (pl. Heves) helynévkincsét bemutatva szintén kitér a víznévi vonatkozásokra is (vö. pl. Kiss Lajos 1991).
A víznévi kontinuitás problematikája is sűrűn megjelenik: Kiss Lajos egy-egy tanulmányban foglalkozott a Dunántúl (1995b, ugyanez megjelent: 1999: 93-5), illetve Pannónia (1997b, ugyanez megjelent: 1999: 140-9) helyneveinek, köztük vízneveinek kontinuitásával.
4. A magyar névtörténet legkorábbi időszakaitól kezdődően szép számmal találkozunk olyan munkákkal, amelyek egy-egy víznevünk etimológiájával foglalkoznak. Ezek teljes felsorolásától eltekintek, hiszen a szakfolyóiratok forgatása elégséges a felderítésükhöz. A víznevek etimológiai összetartozásának és területi kapcsolatainak összefüggései népiségtörténeti tanulságok levonására is lehetőséget adhatnak. Benkő Loránd néhány olyan víznévvel (Kebele, Csík, Küsmőd, Gagy) foglalkozott (vö. 1993a, illetve kisebb változtatásokkal: 1998: 133-8), amely “az Árpád-kori magyar nyelvterületnek különféle nyelvészeti-névtani kritériumok alapján kimondottan gyepűvédelmi peremein - nyugaton és északon -, az egykori székelységhez köthetően feltűnő azonosságot mutatnak a keleti Székelyföld neveivel” (1993a: 50-1; 1998: 133). Minthogy ezek a nevek együttesen, csoportosan, igen jellegzetes földrajzi-történeti meghatározottsággal, egymással időbeli és térbeli korrelációkkal jelentkeznek, Benkő szerint a székelység településtörténete számára igen becses adalékok lehetnek (1993a: 56; 1998: 138).
A víznevek irodalmának áttekintésekor feltétlenül utalnunk kell egy alapvető aránytalanságra is: a szakmunkák - etimológiai szempontból érthetően - elsősorban az idegen eredetű víznevekkel foglalkoztak, a belső alakulású neveknek jóval kisebb figyelem jutott. A TNyt. viszont természetszerűen elsősorban magyar víznevekkel foglalkozik.
3.3. Határnevek
1. A továbbiakban a település- és vízneveken kívüli egyéb helyfajták szakirodalombeli tárgyalását tekintem át. Az egyszerűség kedvéért ezeket a helyneveket határneveknek nevezem. Eljárásomat, e nevek elkülönített, más oldalról közelítve viszont éppen együttes tárgyalását a szakirodalomban is jelentkező gyakorlat mellett névtani indítékok is támogatják.
2. Valamennyi helyfajta közül talán a határnevek vizsgálatának szentelt a magyar történeti helynévkutatás a legcsekélyebb figyelmet. Néhány kisebb tanulmánytól eltekintve egyetlen nagyobb összefoglalást említhetünk: a TNyt. a helynevek szerkezeti felépítésének taglalása során külön alpontokban foglalkozik a domborzati és a határrésznevek típusával.
2.1. A helynévképzés bemutatása a határnevek esetében nehézségekbe ütközik: a történeti grammatika ugyanis nem különíti el objektumfajták szerint az egyes képzők tárgyalása során hozott példákat (vö. TNyt. I, 253-5). Az összetett nevekről szóló alfejezet eljárásától eltérően a képzésnél a történeti adatok mellől a latin minősítések is elmaradnak, ami miatt az egyes adatok helyfajta-vonatkozása szinte kideríthetlen.
2.2. Az összetétellel alalkult határnevek között a TNyt. önálló alpontban tárgyalja a domborzati és a határrészneveket.
Mellérendelő, valamint alanyos, tárgyas és határozós alárendelő szerkezetből alakult nevekkel a történeti nyelvtanban nem találkozunk e két névtípus esetei között. Az ide vonható határozói alárendelésű útnevek (pl. Betlehembe menő utca, i. m. 541) inkább körülíró, mint névszerű voltuk miatt kevésbé meggyőző példái a szerkezeti típusnak.
A minőségjelzős szerkezetű domborzati nevek (vö. i. m. 543) alaptagja valamilyen domborzatra utaló főnév (pl. bérc, hegy, halom, aszó, völgy stb.), a minőségjelző szerepében álló, sokféle szemantikai tartalmú bővítményi tagja pedig szófaji szempontból melléknév (pl. Nagy-völgy), -s képzős melléknév (pl. Csókás-kő), folyamatos melléknévi igenév (pl. Verő-mál), befejezett melléknévi igenév (pl. Ásott-halom), fosztóképzős melléknév (pl. Meztelen-hegy) vagy főnév (pl. Ökör-hegy) egyaránt lehet. Az ebbe a kategóriába tartozó nevek közszói vonatkozása feltűnően erős. Némelyek azonban részint alaki, részint jelentéstani szempontból elszakadtak közszói előzményüktől (Szikszó, Veresmart). Az ilyen jelentésváltozás könnyen a nevek népetimológiás megújításához vezet (pl. Igykő > Hegykő). A (jelölt vagy jelöletlen) birtokos jelzős szerkezetek (vö. i. m. 548) jelzői szerepben álló bővítményi tagjaként tulajdonnév, főképpen személynév (pl. Filip köve) és köznév (pl. Lovász-hegy) egyaránt állhat.
A minőségjelzős szerkezetből alakult határrésznevek (vö. i. m. 546) alaptagja ugyancsak földrajzi köznév (pl. rét, mező, út stb.), bővítményi tagja pedig melléknév (Nagy-rét), -s képzős melléknév (Agyagos út), -i képzős melléknév (Oroszi út) vagy főnév (Szurdok út) egyaránt lehet. Mennyiségjelzős szerkezetű nevekkel nemegyszer találkozhatunk határrészek, határpontok megjelöléseként: a Háromfa, Negyvenszil vagy a Sokkörtvély átmeneti esetek is lehetnek a közszói körülírások és a tulajdonnevek között. A birtokos jelzős összetétel (i. m. 550) jelöletlen (pl. Leánysír, Tót-mező) vagy jelölt (pl. Kökény mezeje, Király uta) változata határrésznevekben egyformán gyakori. S végezetül szerkezeti szempontból még egy típust kell megemlítenünk: a Grammatika által több lexémából álló földrajzi neveknek minősített Hatló nagyuta, Két-jó köze-féle helyneveket (i. m. 551).
3. A történeti grammatika mellett (csaknem kizárólagosan Kiss Lajos munkásságához kötődően) önálló tanulmányok is foglalkoznak határnevekkel, elsősorban is hegynevekkel. Kiss Lajos összefoglalásai révén képet kaphatunk például a Szilágyság (1981), a középkori Heves vármegye (1991), illetve nagyívű vázlatként a történeti Magyarország (1997d) domborzati arculatáról és ennek a nevekben való tükröződéséről.
3.1. A településnevek és a víznevek mellett természetesen a hegynevek esetében is választ keresünk arra a kérdésre, hogy vajon melyek voltak azok a nevek, amelyeket a magyarság korábban itt élt népektől vett át, azaz mely hegyneveinkre jellemző, hogy régtől folytonosak a Kárpát-medencében. Az ókori adatokkal is rendelkező Kárpátok mellett a Tátra ókori ősisége csupán hipotézisként kezelhető, s vele kapcsolatban “legfeljebb virtuális kontinuitásról beszélhetünk” (vö. Kiss Lajos 1996e: 441-2, ugyanez: 1999: 97; 1997d: 155, ugyanez: 1999: 117, 119). A Karoling-korban feljegyzett hegynevek továbbélését két példa, a Vütöm és az Amand-hegy neve bizonyíthatja (vö. a fentiek mellett még 1997b: 196; 1997d: 156-7). Az egyre szaporodó Árpád-kori oklevelekben a határleírások között sok hegynév is előfordul. Közöttük sokféle indítékból alakult magyar (Bükk, Fekete-hegy, Kőris-hegy, Somló, Tar-kő, Zengő stb.), szlávoktól, közelebbről lengyelektől, szlovákoktól, ruszinoktól származó (Branyiszkó, Popadja stb.), valamint román (Gajna, Magura stb.) nevek egyaránt találhatók (vö. Kiss Lajos 1997d: 157). A legrégebbről dokumentálható, sokfelől összegyűjtött hegynevek (Makra, Hegyes-kő, Fehér-kő, Szurkos-cser, Zobor, Tribecs, Pilis, Kelemen-havasok, Somló ~ Somlyó stb.) mondhatni reprezentatív csoportjának bemutatása mellett Kiss Lajos három hegyvidékünk (a Börzsöny, a Bükk és a Heves-Borsodi-dombság) hegyneveinek történeti, valamint származásbeli rétegződését is tanulmányban mutatta be (i. m. 161-63).
3.2. A hegynévadás indítékait vizsgálva nagyon sokszínű képet kapunk: a hegy alakja (Hegyes-bérc), növény- (Kőris-hegy) vagy állatvilága (Kánya-hegy), mérete (Kis-bérc), talaja, kőzete (Homokos-tető) éppúgy alapul szolgálhatott a névadáshoz, mint az időjárási viszonyok (Szeles-domb), hangjelenség (Zengő) vagy valamilyen tevékenységgel való kapcsolat (Kővágó-hegy), és a sor még jócskán bővíthető (ld. ehhez Kiss Lajos 1997d: 163-7).
4. Egyes nevek etimológiáját is több tanulmány boncolgatja. Ezekre itt sem kívánok részletesen kitérni, mindössze néhány hivatkozással utalok rájuk: térszínformaneveknek, főképpen hegy- és völgyneveknek szentelt figyelmet egy-két tanulmányában Melich János (1909a; 1911), Benkő Loránd (1944; 1947b) vagy Kiss Lajos (1984b, ugyanez: 1999: 170-1; 1984a; 1988a; 1989, ugyanez 1999: 44-50; 1990b). Benkő Loránd az útnevekhez nyújtott további adalékokat egy korábban tévesen értelmezett útnév, a Sajtos út kapcsán. Rövid tanulmányában bizonyítja, hogy e nevek sajtos lexémája foglalkozásnévként, ‘sószállító, sóhordó munkás’ jelentésben vált a helynév részévé, s a Sajtos út név a sószállítás emlékét őrzi. Foglalkozásnév útnévben nem szokatlan; vö. Bányász út (Benkő 1996d, ugyanez pótlásokkal, változtatásokkal: 1998: 169-77).
3.4. Tájnevek
A tájnevek sok tekintetben a határnevekhez állnak legközelebb (vö. Juhász 1988: 29). Elkülönítésüket azonban több tényező is szükségessé teszi. E helynévfajtával dolgozatomban azonban nem kívánok részletesen foglalkozni, mivel Juhász Dezső monografikus alapossággal dolgozta fel (1988). Munkájából a tájnév fogalmának pontos (nyelvi és nem nyelvi síkon egyaránt megragadott) definíciója mellett a névtípus rendszertani, névélettani, névtipológiai, névszerkezeti, névföldrajzi jellemzőire egyaránt fény derül.
A tájnevek használata (és bizonyára ismerete) a korai okleveles anyagban meglehetősen szűk körű volt (vö. Juhász 1988: 15, 19) - noha tájnévrendszerünk főbb vonásaiban az ómagyar korban alakulhatott ki. Így nem meglepő, hogy az általam a továbbiakban elemzett Abaúj és Bars vármegyei helynévanyagban csupán néhány bizonytalanul azonosítható név képviseli e névfajtát. A további fejezetekben ezért elkülönített tárgyalásukat nem látom indokoltnak.
A tájnevekkel kapcsolatos szakirodalmi áttekintésről is lemondhatunk, hiszen Juhásznál ennek részletes bemutatását ugyancsak megtaláljuk. Itt mindössze egy nemrégiben napvilágot látott tanulmányra szükséges utalni. Benkő Loránd az anonymusi Begej területnév kapcsán a táj- és víznevek viszonyáról nyilatkozott azzal a szándékkal, hogy a szakirodalomban elfogadott víznév > tájnév változás lehetőségét e név alakulásában adatokkal, érvekkel cáfolva a metonímia fordított irányának lehetőségét is bizonyítsa (vö. 1997b, illetve ugyanez lényegében változatlanul: 1998: 178-85).

II. A helynevek mint a magyar nyelv általános
történetének forrásai
1. A helynevek mint jellegezetes szócsoport segítségével lehetőségünk nyílik arra, hogy - kellő elővigyázatossággal, a korlátok állandó szem előtt tartásával - a korai ómagyar kor időszakából is átfogó képet kaphassunk a hangok, a morfémák és a lexémák állapotáról, azaz a szórványemlékek segítségével a magyar hangtörténet, morfológia- és szókincstörténet legkorábbi időszaka is kellő megvilágításba kerülhet. Minthogy dolgozatomban a helynevek névtani vizsgálata során elvégzem a bennük előforduló lexémák és a különböző toldalékmorfémák elemzését, ezért e fejezetben a fenti lehetőségek közül csupán egyetlen részrendszer átfogó bemutatására vállalkozom. Arra teszek kísérletet, hogy vázoljam, hogyan hasznosíthatjuk a korai helyneveket nyelvtörténetírásunk egyik kiemelten fontos és a szórványok alapján is viszonylag sikeresen kutatható részterületének, a hangtörténetnek a bemutatásában, megismerésében, és egyidejűleg: hogyan kapcsolható be ebbe a megismerési folyamatba az általam feldolgozott korai ómagyar kori helynévanyag.
Ezt a kettős célt szolgálja az egyes hangtani jelenségeket leíró alfejezetek belső szerkezete is. A hangváltozásoknak - a szakirodalomból ismert - általános jellemzőit minden esetben egy bevezető pontban összegzem, végén a szakmunkák felsorolásával. Ezt követően szólok részletesen az általam vizsgált helynévanyagnak azokról az elemeiről, amelyek az adott jelenség kapcsán hangtörténeti információval bírnak. Az a körülmény, hogy áttekintésem bizonyos értelemben teljes névanyagra épül - hiszen a két vármegye teljes korai ómagyar kori helynévkincsének elemzésén alapul -, lehetővé teszi, hogy e vonatkozási rendszer alapján szembesítsük a belőlük levonható tanulságokat a szakirodalomban ezidáig elhangzott megállapításokkal.
2. Dolgozatom e fejezete azonban - szögezzük le mindjárt - nem általános értelemben vett hangtörténet kíván lenni. Pusztán azoknak a hangváltozásoknak a bemutatására törekszem, amelyek megjelennek, tükröződnek az általam választott korpuszban is. Azaz más oldalról: a korai ómagyar kor két megyéjének helyneveit forrásként felhasználva a régi magyar nyelv hangállapotának főbb vonásait, ezekben is kifejeződő sajátosságait kívánom jellemezni. Eljárásom szükségszerűen azzal jár együtt, hogy áttekintés (sőt olykor megemlítés) nélkül maradnak bizonyos hangváltozások, másokat meg nem a korábbi összefoglaló jellegű munkákban megszokott “rendben”, hanem együtt vagy egymással szoros összefüggésben tárgyalom. A főbb tendenciákra minden esetben igyekszem ugyan kitérni - hiszen ezek természetszerűen megjelennek a helynévanyagban is -, a kisebb hatósugarú, szórványosan jelentkező nyelvi változásokat, jelenségeket azonban csupán abban az esetben érintem, ha a két kiemelt vármegye területéről helynévi példákkal tudom létüket, működésüket illusztrálni.

A korai ómagyar kor nyelvének hangtani arculata
1. Bevezetés
1. A korai ómagyar kor hangrendszeréről elsősorban a nyelvemlékek alapján kaphatunk képet. E korszakból két fő nyelvemléktípus áll a rendelkezésünkre: a néhány rövid korai szövegemlékünk mellett szórványemlékek tömegével számolhatunk. A szórványemlékek kétségtelenül legfőbb különbsége a szövegekkel szemben az, hogy a nyelvi elemeket a közlési folyamattól elszigetelten, nem természetes nyelvi helyzetükben tartalmazzák, másrészt a nyelvtörténeti információt elsősorban a lexémákra, illetőleg a lexémákkal szorosabban összefüggő jelenségekre korlátozzák (vö. Benkő 1980: 9), azaz segítségükkel a nyelvnek csupán bizonyos részrendszerei kutathatók (ld. erről részletesebben az I/1. A szórványok mint a névkutatás forrásai fejezetben). A szórványok nagy mennyiségű korai jelentkezése (a mindössze néhány száz szót tartalmazó szövegekkel szemben) ugyanakkor részben legalábbis feltétlenül ellensúlyozza e nyelvemlékcsoport nyelvi felhasználhatóságának korlátait.
2. Minthogy egy-egy nyelvi jelenség sajátságainak jellemzésekor lejegyzett nyelvi tények alapján formálhatunk véleményt, szükségszerűen utalnunk kell korai nyelvemlékeink helyesírási vonatkozásaira is. Az említett két nyelvemlékcsoport között e tekintetben bizonyosan feltehetünk különbségeket. A szövegemlékek nyelvi és írásbeli állapotának korukhoz (sőt a későbbi középkori szövegek legtöbbjéhez) képest mutatkozó rendkívüli fejlettségével kapcsolatban hangsúlyozza Benkő Loránd, hogy szövegeink “írói-másolói igen jó nyelvi, közelebbről fonológiai és morfológiai érzékkel” vetették papírra a nyelvi jelenségeket, pontosan követve az írásnak a szókép állandóságára törekvő törvényeit, mellőzve a kiejtésükben az egyes hangkapcsolatokban nyilván érvényesülő alkalmi változások feltüntetését (Benkő 1980: 81). A sok ezernyi Árpád-kori oklevelünk mögött nyilvánvalóan nagyon sokféle nyelvi-alkotói hátteret tételezhetünk föl, ezekből általánosítani képtelenség volna. Annyit azonban feltétlenül meg kell említenünk, hogy ma is helytállónak gondolhatjuk Szamota megjegyzéseit, aki az okleveleink írói mögött az esetek 95%-ában éppen az idegen szövegbe ágyazott magyar nyelvű szórványok meglepően jó magyar helyesírása miatt gyanított magyarokat. És éppen a helyesírási “hiteltelenség” okán kell komoly fenntartásokkal kezelnünk a pápai összeírásokat: a pápai kancellária alkalmazottai ugyanis többnyire olaszok és franciák voltak, akik erősen eltorzították a számukra semmitmondó szavakat, neveket.
Minthogy a korai ómagyar kor hangrendszerének vizsgálata, az egyes hangváltozások megítélése során lépten-nyomon az ezzel szorosan összefonódó helyesírás problematikájába ütközünk, nemigen kerülhetjük meg a korszakkal kapcsolatban felvetődő helyesírás-történeti kérdések rövid bemutatását.
A magánhangzók terén a nyelvállásfok megítélésében meglehetősen zűrzavaros kép fogadja a nyelvemlékek tanúságát felhasználni igyekvő kutatót. A vokálisok ómagyar jelölésében bizonyos betűkhöz Benkő felfogása szerint kettős hangérték kapcsolható (1980: 90-1). Az ómagyar kor legelején ugyanis, amikor a latin betűs írásrendszert latin, olasz, német, francia, latin írású szláv nyelvekre alkalmazott formáin keresztül átvettük, e jelölési rendszer lehetőségei számos ponton nem feleltek meg a magyar hangrendszer adottságainak. A magyar nyelvi sajátosságok a vokálisok terén főként az alsó-legalsó nyelvállású tartományban okoztak nehézségeket, mind a palatális, mind a veláris sorban (i. m. 91). Ráadásul a latin betűs magyar helyesírásnak ezt a már a kezdeteitől kialakult rendszerét “az ómagyar nyíltabbá válással (labializációval) kapcsolatos folyamatok nemcsak hogy nem keresztezték, de teljesen egybevágva vele még föl is erősítették. Valószínű, hogy ez az erősödő konvergencia is oka annak, hogy a vokálisok jelölésében az ómagyar korban tapasztalható zűrzavar, felemásság, kettősség oly sokáig tartja magát, oly nehezen tisztul le.” (i. m. 93). Ez persze számunkra az adatok olvasatát is szinte reménytelenül bizonytalanná teszi, de messzemenően egyet kell éretnünk Benkővel abban, hogy “a bizonytalan realitás még mindig több s a tudomány számára fontosabb, mint a biztos illúzió” (uo.). Benkő fenti, szövegemlékekre vonatkoztatott megállapítását a korai ómagyar kor valamennyi nyelvemléktípusára, így a szórványokra is érvényesnek tarthatjuk. S ezáltal az is bizonyos, hogy ómagyar emlékeink legkisebb részletével is minden körülmény tüzetes és ismételt számbavétele, nagyon kemény filológiai és empirikus munka árán, lépésről lépésre haladva kell megküzdenünk, ha “olvasni” a valóságot legalábbis megközelíteni szándékozva akarunk. “S ha mindennek következtében olvasatunk a korábbinál több bizonytalansággal, »így is, úgy is lehet« megoldással lesz terhes, ha »cifrább« is lesz amazoknál, az csak a dogmáktól mentesen eldöntendő sok-sok kérdés valóságát vetíti elénk” (i. m. 93-4, illetve ld. még ehhez Laziczius 1943: 4).
3. A korai ómagyar kor nyelvének vizsgálatakor - a helyesírás következetlenségein túl - feltételnül figyelemmel kell lennünk a nyelvi tények ingadozására. A nagy hatókörű változásokat kísérő kiejtésbeli ingadozások, kettősségek ismeretében eleve kétkedéssel kell fogadnunk minden egyöntetűséget, kizárólagosságot tükröztető olvasatot (Benkő 1980: 113). A korai ómagyar kori nyelvemlékek, a szövegek és a szórványok hangállapotának éppen a kiejtésbeli váltakozások, ingadozások képezik legjellegzetesebb és legérdekesebb jegyét, s ez arra int, hogy a feltehető hangzós forma rekonstruálásában fonologikus szempontok mellett fonetikai jellegzetességeket, variációkat is tekintetbe vegyünk (i. m. 16). Az időbeliséget mint differenciát okozó tényezőt nem tekinthetjük kizárólagosnak, ugyanis emlékeink (esetünkben az oklevelek szórványai) nem azonos nyelvjárástípus képviselői, közöttük tehát az időbeli mellett területi különbségek is vannak (i. m. 113). Ahogyan a nyelveknek univerzális sajátossága, hogy történetük minden korszakában területi változatokban léteznek, ugyanúgy jellemző ez a magyar nyelvre is: önálló életének legkorábbi szakaszaiban sem volt egészen egységes (vö. ehhez Benkő 1956b: 244-6; 1996a: 400, illetve ld. még 1997d: 173).
4. A korai ómagyar kor hangállapotával, hangváltozásaival foglalkozó munkák közül elsőnek Bárczi Géza lassan félszáz éves hangtörténeti monográfiáját említhetjük (Bp., 1954, második, bővített kiadás: 1958), ennek megjelenése óta újabb összefoglalás e korról nem készült. Csaknem tíz év múltán a MNyT.-ben (1967) ugyanő írta az e nyelvi részterületet bemutató fejezetet, amit Deme ismertető-kiegészítő jellegű írásával (1968) együtt érdemes tanulmányozni. A magyar nyelvtörténet szempontjából kulcsfontosságú ómagyar kor nyelvállapotának bemutatására vállalkozó nagy szintézis, a TNyt. nem tartalmaz hangtörténeti fejezetet. Talán nem tévedünk sokat, ha ennek a régi magyar nyelv feltárásához lényeges területnek, a hangtörténetnek az újabb, korszerű összefoglalását egyféle sajátos forráshiány is hátráltatja: a korai ómagyar kor bemutatásában a négy közismert kisebb szövegemlékünk néhány száz szavas állományán kívül a hatalmas szórványanyag van segítségünkre. Ilyen nagy számú, a TNyt. megfogalmazása szerint “beláthatatlan mennyiségű” (I, 20) adatot azonban közvetlenül egyelőre lehetetlen a nyelvtörténetírás szolgálatába állítani (ld. erről Hoffmann 1996b: 45). Nagy haszonnal forgathatjuk régi nyelvünk hangtani jellegzetességeinek tanulmányozásához ugyanakkor Benkő Loránd összefoglalását az Árpád-kor magyar nyelvű szövegemlékeiről (1980). A korszak nyelvi részrendszereiről (többek között a hangállapotáról) szóló fejezetek a konkrét nyelvi jelenségek leírásán túl számos ponton korszerű, a nyelvtörténeti szemléletet meghatározó alapelveket is tartalmaznak. Farkas Vilmos elsősorban a kódexek nyelvére vonatkozó hang- (de még inkább helyesírás-) történeti célzatú munkái (1971; 1982), valamint Kálmán Béla néhány írása (1965) mellett fontosak E. Abaffy Erzsébet ezirányú tanulmányai is (ő foglalta össze egyébként két írásában a magyar hangtörténeti kutatások egy-egy korszakát is; vö. 1958; 1968). Dolgozatainak sora (hogy csak a legújabbak közül emeljünk ki néhányat: 1991; 1994a; 1994b; 1995 stb., a továbbiakhoz ld. még Korompay 1998: 231) egy új szintézis kialakítása felé vezet: a készülő magyar nyelvtörténeti tankönyvben a hangtörténeti fejezetet E. Abaffy Erzsébet írja (ld. ehhez Korompay, i. m. 232). Hangtörténeti vonatkozásai miatt megemlítendő Kiss Lajos könyve is, amelyben a FNESz. két kötetének gazdag anyaga alapján a helynevek alaki és jelentésbeli módosulásait rövidre fogott tömör összeállításban rendszerezve tárja a nevek kutatói elé (1995a). A számos hangváltozási folyamatot többszáz helynévi példával illusztráló munka minden névkutató számára fontos név- és hangtörténeti kézikönyv.
2. Magánhangzó-változások
A hangtörténetnek mint rendszerszerű változásokat vizsgáló tudományterületnek a módszerével kapcsolatban a magyar nyelvészeti szakirodalomban széles körben elfogadott az a nézet, amely nem hangok, azaz fonémák egészében való megváltozását teszi fel, hanem egy-egy képzőmozzanat módosulását. “Ha azonban feltesszük, hogy a magánhangzók alapvető tulajdonságaik, például képzésük helye és módja, vagy újszerűbben fogalmazva: megkülönböztető jegyeik szerint rendszert alkotnak, akkor az egyedi változásoknak is erre a rendszerre (is) kell hatniuk. A külön-külön pontosan leírt változások tehát valamiképpen összefügghetnek egymással.” (vö. Kenesei 1995: 282).
Az ómagyar kor hangállapotának rendszerszerű átalakulását a továbbiakban a hangtörténetben szokásos rendszerben tárgyalom.
2.1. Nyíltabbá válás
1. Hatalmas, az egész magánhangzó-rendszert érintő tendencia a korai ómagyar korban a nyíltabbá válás. Teljesen általánossá válását számos más keresztező tendencia, területi különfejlődés és egyéb okok gátolták, és ha az egész magánhangzórendszerünk nem is vált egy fokkal nyíltabbá, a nyíltabb magánhangzók aránya jelentősen megnövekedett. A tendencia vizsgálata nem egyszerű, ugyanis a fennmaradt adatok hangzásának egészen biztos rekonstruálását több - az előzőekben már részletezett - helyesírási tényező is akadályozza. A nyíltabbá válási tendencia eredményeképpen az ómagyar korszak folyamán i > ë, ë > e, u > o, o > a, ü > ö változást állapíthatunk meg.
(Vö. Bárczi 1958a: 38, MNyT. 148, Benkő 1980: 104, 113-4, Kenesei 1995: 282-6.)
1.1. i > ë > e. Az ë ~ e hangok közötti fonológiai különbség (amelynek kezdetei az ősmagyar korra nyúlnak vissza) bizonyára fennállhatott az ómagyar kor egészében vagy legalábbis az akkori nyelvjárások jelentékeny többségében, s mindkét hang aránya különféle változások (diftongusok monoftongizációja, majd rövidülés, illetőleg nyíltabbá válás) következtében nő. A köztük lévő különbséget, illetve az ë > e változást pusztán az íráskép alapján nem lehet kimutatni, hiszen nyelvemlékeink egészen a huszita bibliáig nem tesznek különbséget e két hang lejegyzésében. Nem lehet továbbá sem a finnugor, sem a török eredetű szavainkban megbízhatóan megállapítani, hogy az eredeti e hang zárt volt-e vagy nyílt. Az i > ë nyíltabbá válás jelentkezik minden fonetikai helyzetben: egytagú szavakban, többtagú szavak hangsúlyos és hangsúlytalan szótagjaiban egyaránt. A változás az ősmagyar korban indulhatott, a XI-XIII. században mind szélesebb körűvé vált, s a XIV. században merült ki a hatóereje. A mindvégig tapasztalható ingadozásokban nyelvjárási különbségekkel is számolhatunk. Területi szempontból az ország közepe táját tekinthetjük a kiindulás gócának. Az ë > e változás szóvégi pozícióban egészen bizonyosan bekövetkezett, mégpedig időben a XV. századig, s a változásban a nyugati és részben északkeleti nyelvjárástípusaink nem vettek részt.
(Vö. Bárczi 1958a: 40, MNyT. 148-50, Benkő 1980: 106-7, Kenesei 1995: 284.)
A korai ómagyar kor helynévállományát vizsgálva a nyíltabbá válási tendenciát egy-egy lexéma hangalakjának módosulásán is lemérhetjük, pontosabban: csakis ott mérhetjük le. Erre az i > ë esetében a helynevek körében a higy ~ hëgy (~ hegy) földrajzi köznév tűnik a legalkalmasabbnak: igen nagy számban fordul elő ugyanis a korai okleveles anyagban s szerte a magyar nyelvterületen. A részletesebb vizsgálat sem hoz azonban látványos eredményt: a régiségben a földrajzi köznév higy és hegy írott alakban (illetve ezek paleográfiai változataiban) egyaránt általános volt, s úgy tűnik, ez a - minden nyelvtörténeti vizsgálatban - alapvető két szempontot, az időbeliséget és a térbeliséget tekintve is igaz. A XIII. és a XIV. században a lexéma fenti alakjainak használatában lényegi különbséget nemigen tapasztalunk: a nyíltabb magánhangzós hegy alak már viszonylag korai oklevelekben is előfordul (vö. pl. Baranya vm. 1212/397/ 405: Naghhegh; Borsod vm. 1248/326: Bozyasheg ~ Bozyashegy ~ Hegus, igaz mindegyik oklevél másolatban maradt fönn), s másrészt korszakunk felső határához közelítve is találkozunk a zártabb higy formával (vö. pl. Baranya vm. 1330/477: Gerechygh ~ Gerechyghy; Abaúj vm. 1332: Korthweleshygh). Ráadásul az egyes vármegyék névkincsében többnyire ugyancsak váltakozva szerepelnek a higy ~ hegy alakok (pl. Abaúj vm.-ben 1255: Hygyshyg, +1264/324: Fekethehygh, 1321: Zarhyg ~ Zarnohygy vagy 1270/272: Huzevheg, +1264/324: Kanyahegy ~ Kanahegy), azaz adataink a folyamat területi különbségeihez sem visznek közelebb bennünket. Az azonban mindenképpen figyelemre méltó, hogy vannak vármegyék, amelyek helynévkincsében jóval gyakoribb (vagy éppen a fennmaradt néhány adat alapján kizárólagos) a nyíltabb magánhangzós forma: vö. Bodrog vm. 1338/439: Dunahegy ~ Adunahegh ~ Kerekhegh hegynevei (igaz, ugyanabban a viszonylag kései oklevélben) vagy Borsod vm.-ből az 1248/ 326: Bozyasheg ~ Bozyashegy ~ Hegus, 1279/312: Ewrhegh, illetve egy ízben 1298/390: Borsowhyg alakok.
Az alábbiakban e jelenség további Abaúj és Bars vármegyei előfordulásait tekintem át. Településneveinkben az egyház ‘templom’ szó olykor eredetibb igyház alakjában is szerepel (vö. 1325: Ighazaszemse ~ Yghazas Zempse; 1316, 1316/328, 1316/328/396, 1316/328/400, 1316/328/437: Ighazaszalanch, 1328: Ighazas Zalanch; 1220/550: Igyhazasvisl - Abaúj vm.), de e forma elhanyagolható számaránya az egyház-zal szembeni perifériális (s talán területi kötöttségű) jellegét tükrözheti. A fenti adatok nagyrészt a nyíltabb formával párhuzamosan adatolhatók.
A tővégi magánhangzó minősége -s képző előtt ugyancsak előfordul a mainál zártabb alakjában, ahogy ezt az abaúji Kökényes, Egres helynevek korai adatai jelzik (vö. 1307: Kukenis, +?1232/384/393: Egrys).
A szláv eredetű Ebedec településnév a régiségben Ebedic alakban szerepel, s ebből nyíltabbá válással nyerhette el mai hangalakját. Hasonló hangtani fejlődés játszódhatott le Nemcsény település nevében, amely a szláv eredetű Nemcsiny személynévvel hozható kapcsolatba, s a személynév eredeti szláv hangalakjára a településnév korai adatai között szereplő Nempchim (1258>384), Nimchin (1284), Nemchyn (1301), Nempchyn (1302) alakok ugyancsak utalnak.
Vannak olyan esetek is, amikor az adott helynév néhány adata arról tanúskodik, hogy bekövetkezett ugyan a névben a nyíltabbá válás, ám ez nem tudott állandósulni, s valószínűleg a két változat átmeneti ingadozását követően az “újítás” tűnt el. Erre láthatunk példát az abaúji Enyicke településnév Enyecke alakjában (vö. 1267/272, 1272: Enezca, 1267/272: Enezka, [1314]: Heneske, 1326, 1326/XV., [1328-9], 1329, 1332-5/Pp. Reg.: Enezke, 1332-5/Pp. Reg.: Evneske) vagy a Gibárt ~ Gebárt (1294, 1326/349: Gebarth, [1326]>348: Gwebarth), Kinizs ~ Kenizs (+1245: Kenys), Szina ~ Szena (1249: Scena ~ Schena), Tihany ~ Tehany ([1263]/264: Tehan, 1293: Thehan), valamint a Bars megyei Csiffár ~ Csefár (1209 Pp.: Chefar) névpárok második, ideiglenesen (olykor csak egy-egy adatban) jelentkező tagjában.
1.2. ü > ö. A már az ómagyar kor kezdetén meglévő vagy az ómagyar kor során labializáció útján i-ből fejlődött ü-k igen gyakran egy fokkal nyíltabbá válnak: ö-vé lesznek. Az ö hang azonban az írásrendszer felől nézve korszakunkban u-s (ritkábban v, w-s) jelölés mögött rejtőzik (o-s jelöléssel ritkán találkozunk; pl. Bars vm. 1274: Gokyvolg, 1327/519: Fiuzeguolg), ami gyakran szinte leküzdhetetlen olvasati nehézségeket jelent. Az ü > ö nyíltabbá válás minden pozícióban bekövetkezhetett, anélkül azonban, hogy teljesen érvényesült volna. Azt, hogy ez a változás teremtette volna meg a magyar hangrendszerben az ö hangot, nehezen tudnánk akár igazolni, akár cáfolni, két dolog azonban nem lehet kétséges: egyrészt sok esetben fejlődött ü-ből nyíltabbá válással, másrészt a XII. században már számolnunk kell vele. Az ü > ö nyíltabbá válás hosszan tartó, ingadozásokkal jócskán megterhelt hangváltozás lehetett. A kezdete talán a XII. század elejére megy vissza, sőt a XI. századból is van rá példa Bars vármegye határnevei között: +1075/+124/+217: Orduksara, de ez az adat valószínűleg a másoló számlájára írandó. A XIII-XIV. században (egyesek szerint ez a változás megerősödésének időszaka) bármennyire is zavarban vagyunk az u olvasatában, nemigen lehetséges ahhoz igazodni, hogy minél régibb az adat, annál biztosabban ü-vel, minél fiatalabb, annál biztosabban ö-vel kell olvasni. Az időtényező ilyen értelemben vett egyedüli differenciáló szerepének helytelenségére már korábban is utaltunk. Az ómagyar helyesírási rendszer bizonytalanságai miatt emlékeinkben palatális tővokális helyén álló u (v, w) betű mögött elvileg minden olyan esetben gyanakodhatunk ö-s kiejtésmódra is, amikor a későbbiekben ö a folytató. Ez a gyanú azonban pusztán helyesírási alapon se nem gyöngíthető, se nem erősíthető.
(Vö. Kniezsa 1952: 52, Bárczi 1958a: 46, MNyT. 151-2, Deme 1968: 18, Benkő 1980: 92-3, 106, 112-3, 152, Kenesei 1995: 284.)
Egyes esetekben az u-val való jelölés mögött azonban - palatális szavakban - csakis ö-t tehetünk fel, az etimológiai előzmények ismeretében. Ezt mutatja az abaúji Gerbec és a barsi Töhöl településnevek története. Az előbbi adatai Gurbuch formájúak, s a település a mellette elfolyó vízről kapta a nevét. A víznév szláv eredetű lehet, a szláv *Grabovьcъ hn.-ből a Grabovica ~ Grabovec > Grabóca ~ Grabóc változás a szlovák nyelvben éppúgy végbemehetett, mint a magyarban. A Garbóc(a) ezekből a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása, illetve a két nyílt szótagos törvény eredményeként jött létre. A Gerbec(e) ~ Görböc(e) a mély változat hangrendi átcsapásával, illetve az ezt követő labializációval magyarázható. Mindez azt mutatja tehát, hogy a névben az u-s jelölés mögött bizonyára soha nem volt felső nyelvállású magánhangzó. A Töhöl településnév puszta személynévből alakult metonimikus névadással. Az alapjául szolgáló személynév illabiális Tehel formájú lehetett, a településnév - amely az első előfordulásától kezdődően csakis labiális alakban szerepel - vélhetően ebből jöhetett létre ë > ö labializációval, azaz e név hangalakjával kapcsolatban sem igen lehet beszélni felső nyelvállású vokálisról.
Pusztán az u-s íráskép alapján úgy tűnhet (amint erre Bárczi több ízben is utalt), hogy az ü > ö labializáció egészen a XV. századig elhúzódik olyannyira, hogy addig nyomát sem láthatjuk. Ebből is nyilvánvaló, hogy az íráskép nagyon viszonylagos kritérium lehet csupán, hiszen aligha valószínű ilyen nagyfokú eltérés a többi nyíltabbá válási folyamattól. Közszavakat tartalmazó helynevek esetében az abaúji Kukenis (1307) településnévben a kökény fanevet láthatjuk (vö. Abaúj vm. 1255: kuken), amelynek adatai az OklSz.-ban 1419-ig ismeretesek, s egy kivétellel (keken) mindegyik u betűt tartalmaz az első szótag magánhangzójának jeleként. A körtvély fanév a korai ómagyar kori Abaúj megyében szintén több ízben is előfordul; vö. 1324/XVIII.: Kurtueles ~ Kurtuuelusheegh, 1332: Korthweleshygh ~ Kurthwelusheygh. Az utóbbi két adatban az első szótagi magánhangzó jelölésére két betűjelet találunk, az o egészen biztosan a középső nyelvállású palatális labiálist jelöli, s valószínűleg nem tévedünk sokat, ha ugyanezt a hangot gyanítjuk a párhuzamos u-s jelölés mögött is. Az OklSz.-ban a XV. sz. végéig néhány illabiális alakot leszámítva (kertuel) valamennyi adatot u-val találjuk. 1471-es adatban (Kewrthwel) láthatunk más, ew-s jelölést, ezt követően ezek száma lényegesen felszaporodik. Kis eltéréssel ugyanezt tapasztalhatjuk a közép- ~ köz- melléknevek kapcsán is: az abaúji Kuzepberch (1280), kuzepberch (1258), Kuzeper (1326); Kuzberch (1280, 1324/XVIII.) adatok írásképe nem kivételes, ugyanis az OklSz. adatai alapján ez tűnik a XV. sz.-ig általánosnak. Mindkét melléknév esetében találunk azonban szép számmal ezt megelőzően is Kezep- ~ Kez- illabiális alakokat, s az előbb látott ew-s forma a XV. sz. közepén-második felében jelentkezik; vö. 1455: Kewzepfalw, 1461: Kewzwelg, majd ezt követően számuk felszaporodik. A köz lexéma nem csupán melléknévként, hanem földrajzi köznévként is gyakori helynévalkotó nyelvi elem; vö. Abaúj vm. 1294: Gyokuz, Bars vm. 1321/323: Zyluakuz. Írásképe jellegzetesen kuz egészen a XV. sz. közepéig (vö. OklSz.), amikor is jelentkezik az első ew-s alak (1454: -kewzy), s innen ezek száma megsokasodik. Párhuzamosan ugyancsak láthatunk illabiális kez formákat is.
A fenti példákból két dolog következhet: az egyik az, hogy a XV. sz.-ig megfigyelhető u-s írásmód, majd az ezt szinte tendenciaszerűen felváltó ew-s forma csupán a helyesírás fejlődését, változását tükrözi, s nem feltétlenül (vagy egyáltalán nem) jelez hangzásbeli módosulást, hiszen a korai ómagyar korban s az ezt követő egy-két évszázadban az ü és az ö hang jeleként egyaránt az u betű volt használatos, később az ew betűkapcsolat veszi át esetenként mindkettő, de elsősorban az ö jelölésének szerepét. Az ü > ö nyíltabbá válás bekövetkezésének idejét tehát pusztán az íráskép alapján nem kis merészség lenne meghatározni.
Természetesen nemcsak közszói eredetű helyneveinkben láthatjuk az ü > ö nyíltabbá válást, a jövevénynevekben vagy a személynévi eredetűekben éppúgy megfigyelhetjük. Ezek nyelvi jellegzetességeiről a fentiekhez hasonló megállapításokat tehetünk. Az Abaúj vm.-ben fekvő, puszta személynévből magyarázható Gönc, György, Gyürke településnevek korai adatai egészen a XVII. sz. legelejéig u-val (vagy w-vel) szerepelnek (vö. Gunch ~ Gwnch; Gurgy; Gurke ~ Gyurke ~ Gywrke stb.), az első más jellegű (eő-s) adatuk egy 1602-es oklevélből való (vö. ComAbTorn.). A szláv eredetű s ugyancsak abaúji Gönyű korszakunkban többnyire Gunyu ~ Gunu ~ Gunnu alakokban szerepel, s majd csupán a XV. sz. elejétől találunk példát más (ew-s) jelölésre. Nem kerülheti el azonban a figyelmünket az sem, hogy ez utóbbi településnév korábbról, egy 1317-es oklevélből adatolható Genyeu formában, azaz illabiális első szótagi magánhangzóval, melynek labiális megfelelője bizonyosan nem felső nyelvállású lehetett. Az íráskép tehát e helynévi formák esetében sem tekinthető mérvadónak, s még kevésbé kizárólagos támpontnak.
1.3. o > a. E hangváltozás megítélése azért ütközhet nehézségekbe, mert a labiális a forrásaként nem csak az o nyíltabbá válását, hanem az illabiális ™ labializációját is számba kell vennünk. E két tendencia közel egyidejűleg, egymást keresztezve hatott a korai ómagyar korban. Első nyomai a X. századtól jelentkeznek, de nagyobb számú adat csak a XIII. századtól, sőt ha az írás tanúságát betű szerint vesszük, a XIV. század második felétől vannak. Az írás azonban nem megbízható kalauz: az o mint írásjel sokáig megmaradhatott az a hang jelölésére, és csak viszonylag későn (a XIV. sz. végén vagy még inkább a XV. sz. elején, s talán az ™ fonéma eltűnésével) vált általánossá ebben a szerepben az a betű. A korai időszak vonatkozásában leginkább az tűnik általánosnak, hogy az o-s jelölés mögött a labialitás (tehát az o mellett az a hang), az a-s jelölés mögött pedig az illabialitás (™ ~ á) húzódik meg. A változás kiinduló gócát nem ismerjük.
(Vö. Bárczi 1958a: 45, MNyT. 151, Benkő 1980: 90-1, Kenesei 1995: 284.)
A fentieknek megfelelően közszavainkban és helyneveinkben egyaránt késeinek tűnik az a betű megjelenése az a hang jeleként. A helynevekben előforduló leggyakoribb közszavaink körében például az alábbi megfigyeléseket tehetjük. A földrajzi köznevek közül a gyakori falu ~ falva ide tartozása bizonytalan. Az íráskép alapján végbemehetett ugyan e lexémában is o > a nyíltabbá válás, az etimológia azonban ezt nemigen támogatja: az ugor alapalak ugyanis alsó nyelvállású magánhangzóra utal a lexémában (vö. TESz., EWUng., UEW.). Ez alapján csupán a helyesírás megváltozását mérhetjük le a falu szóalakon, s ezzel együtt azt is hangsúlyoznunk kell, hogy finnugor eredetű szavainkról nem mondhatunk határozott véleményt a finnugor magánhangzó-összefüggések tisztázatlan volta miatt (vö. ehhez MNyT. 151). A falu ~ falva a XIV. század második felétől már általánosabb a-s lejegyzésű (azaz kétségkívül nyíltabb magánhangzót sejtető) alakban a korábbi idők folu ~ folva jelölési formájával vagy a kétféle típus váltakozásával szemben. A patak, halom lexémák szintén gyakoriak helyneveink, elsősorban víz- és határneveink névrészalkotó elemeiként. A halom esetében ugyancsak a XIV. század második felétől válik szinte kizárólagossá az a-s írásmód, a korábbi időkben csupán elvétve akad egy-egy ilyen lejegyzésű alak. A patak vízrajzi köznév esetében pedig arra gyanakodhatunk, hogy a potok írásformákkal szemben álló potaka ~ pataka formák alighanem labiális-illabiális ejtésbeli különbségeket takarhatnak, s csupán kisebb mértékben tanúskodnak a lexéma magánhangzóinak nyíltabbá válásáról, és legkevésbé magyarázhatók a helyesírás következetlenségével, kialakulatlanságával.
A nem földrajzi köznévi lexémák közül igen gyakran szerepel helyneveinkben a nagy, valamint az al- szó. Ez utóbbinak a nyíltabbá váláshoz sorolását a szó etimológiája (a feltételezhető uráli *ala alapalak a magánhangzója; vö. TESz., MSzFgrE., UEW.) kétségessé teszi. Az al- a XV. század elejétől általános a magánhangzóval, addig csak egy-egy adatban, szórványosan fordul elő ilyen formában. A nagy melléknévről csaknem ugyanezt mondhatjuk el: a XIV. század második felétől már találkozunk a-s jelöléssel, de ebben a korszakban még túlnyomó az o-t tartalmazó formák aránya, s majd a XV. század legelejétől válik a nagy alak általánossá. A korai ómagyar kori Abaúj és Bars vm. helynévkincsében - mint láthattuk - egyetlen esetben sem szerepel a-val ez a melléknév, ami talán felvetheti (a jelölési problémákat is figyelmbe véve) annak a lehetőségét is, hogy e lexémában esetleg tovább elhúzódhatott a nyíltabbá válás.
További belső keletkezésű, szemantikailag áttetsző helynevekben láthatjuk az o > a megfelelést, illetve ezek írásbeli megjelenését az abaúji Hench molna (1286), Rowozlyk (1270/272), Zortas (1317), valamint a barsi Ozou (1313/339), Babatoua (1303), Horost (1227, de 1265: Harast), mogos morth (1306) határnevekben. A Bars megyei Szombathely és Sarlód településnevek egy-egy adata (vö. 1331/351: Zombothel, 1305: Sorloud) is ebbe a sorba illik bele. A folyamat előrehaladottságát jelezhetik viszont azok a helynevek, amelyek korai adatai között o-val és a-val szereplőkkel egyaránt találkozunk. Ilyenek az abaúji Nyavalyád, Pap és Papi, valamint a Bars megyei Magasmart helynevek. Széplak, Vajda, Vadász, Nádasd igen nagy számú okleveles adatai ugyancsak párhuzamosan vonultatják fel mindkét alakot a legkorábbi időktől kezdődően a korai ómagyar kor teljes időszakában. A puszta személynévből alakult (pl. Abaúj megyében ilyen a Baska, Csány, Gagy, Gard, Pamlény, Radvány stb., Barsban a Bajka, Barak, Bárc, Barócs, Szovaj, Mahola stb.) és az átvett nevek (pl. Abaújban a Papolc, Barsban a Valkóc, Kalacsna, Tapolcsány, Malonyán stb.) esetében ugyanezeket a megállapításokat tehetjük.
Mindkét vármegyében vannak olyan helynevek is, amelyekben dokumentálható módon (azaz az írás által is jelezve) megjelent az o > a nyíltabbá válás, ám nem ez a forma maradt az uralkodó, csupán ideiglenesen létezhetett. Abaúj vm.-ben Bogdány településnévnek volt a régiségben Bagdány alakja (1306: Bagdan), Csobád-nak számos Csabád adata ismeretes (1323, 1323/354, 1325/326: Chabad, 1326/335: Chabaad), Koksó ugyancsak szerepel a régiségben Kaksó-ként (vö. 1329/330/407, 1330/407: Kaxo), Ronyva Ranyva-ként (vö. 1327/330: Ranwa, 1327/436: Ramwa) vagy a Bars megyei Brogyán Baragyán (vö. 1295: Baragan, 1327/519: Baragian), Pozba pedig Pazuba (1245) alakban. A településnevek hangalakja azonban e változástól függetlenül minden esetben az eredetibb, zártabb magánhangzós formájában állandósult.
1.4. u > o. Valamennyi fonetikai helyzetben (egytagú szavakban és többtagúak hangsúlyos, hangsúlytalan szótagjaiban egyaránt) bekövetkezett. Első nyomai a XI. századba mutatnak (vö. pl. 1055: munorau ~ monarau), nagyobb mennyiségben azonban csak a XII. század végétől és főképp a XIII. században jelentkezik. Hatóereje a XIV. században kimerül. Az adatok nem válnak el időben szabályosan egymástól, a régi és az új változat bizonyos ideig egymás mellett él, s a kiejtés ingadozása (mely akár hosszabb ideig is eltarthatott) az írásban is tükröződik, amellett, hogy annak megőrző jellege is hosszú ideig megtarthatta egyébként is az u-s írásformát. A változás kiindulásául szolgáló góc nincs tisztázva.
(Vö. Bárczi 1958a: 42, MNyT. 150-1, Benkő 1980: 98-104 több helyén, Kenesei 1995: 284.)
A különböző zártsági fokot jelölő formák váltakozását jól láthatjuk például az abaúji Somogy település névadataiban (*1323: Somug, *1332: Somog, *1325/ 369/416, *1332: Somogy, 1331, *1332: Sumugy) vagy éppen a bokor közszó abaúji megjelenési formáiban (vö. 1246/348/408: chipkebokor, 1256: chypkebukur; 1258: requetiarbukur, +1262/XIV.: rakatya bokor, 1317/371: rekethyabukur).
Vannak olyan pozíciók a szavakban, ahol a felső nyelvállású magánhangzó jobban elképzelhető. Ilyen lehet bizonyos szavakban az -s képző előtti tővégi magánhangzó minősége is: itt ugyanis az us-os írásmód még a XIV. században is gyakori, sőt a XV-XVI. században sem ritkán találkozunk vele. Ezt mutatják az általam vizsgált adatok is, amelyekben az -s képző előtt minden esetben u-s írásformával találkozunk (vö. pl. Abaúj vm. 1270/272: Muhuspotok, 1317: Nadaliusto, 1261: Pistrungus potoc, 1261/275: Pistrunguspotak, 1270/272: Saruspotok; Bars vm. +1075/+124/+217: Surkuscher, 1331: Solmus). (Ezzel kapcsolatban azonban ld. még a 11. lábjegyzetet is.)
Közszói eredetű helyneveink korai adataiban - pusztán az íráskép alapján is - látványosan megmutatkoznak az u > o nyíltabbá válási tendencia jelei, folyamatának körülményei. A XIII. században még zömmel u-s jelölési formákkal találkozunk (vö. pl. Abaúj vm. 1234/243: Munurous potok, 1256: Humurugd, +1264/324: Kumlospathaka, 1270/272: Zurusut ~ Kumlovs, Bars vm. 1253: Soulumku, 1295, 1299: Muhy), a XIV. században ugyanakkor - olykor azonos lexémákban is - általánosabbnak tűnik az o-val való előfordulás (vö. pl. Abaúj vm. 1320: Monyorosberek ~ Monyrousberek ~ Monyrousd, *1320>XIX?: Homorogh, Bars vm. 1321/323, 1321/323>424, 1323, 1324: Mohy, 1325>416: Arkusmohy). Több esetben párhuzamosan jelentkezik a kétféle alak (vö. Abaúj vm. 1302>344: Homroud  ~ Humroud, 1332-5/Pp. Reg.: Homrod, 1328: Homorokd, 1332-5/Pp. Reg.: Humrucd), ami vélhetően a helyesírás ingadozását jelzi csupán, de éppúgy utalhat esetleg a kiejtés kettősségére is. Látszólag ugyanerről lehet szó a Bars megyei Lovász település adataiban is (vö. 1258>382: Luaz, 1258>384: Louaz, 1324: Louas), ám ebben a szóban az u másodlagos: a tővokális záródása a rákövetkező bilabiális spiráns hatására történt. Az előbb bemutatott zártabb-nyíltabb megoszlás mellett olykor olyan adatpárokkal is találkozhatunk, amelyek között a nyíltabb több mint félszáz évvel korábbi adatoltságú a zártabbnál (vö. pl. Abaúj vm. 1256: Horwath, 1319: Huruat, 1273/350: Horuati, 1319: Huruati).
Az egyes lexémákban - ahogy már korábban is hangsúlyoztuk - nem egyidejűleg következett be a változás: némelyekben bizonyára tovább elhúzódhatott. Talán ilyen lehetett a hosszú melléknév is, amelynek adatai Abaúj-Győr vármegyékben többnyire u-val szerepelnek (vö. Baranya vm. [+1235]/350/404: Huzomege, Bihar vm. 1236: Huzzeuozo, Bereg vm. +?1248>393: Huzsceumezeu, 1282/379: Huzeumezeu, Abaúj vm. 1270/272: Huzevheg, Borsod vm. 1284/454: Hwzyverem, Bars vm. 1330: Huzyufeuld ~ Huzyuweulg ~ Huzyufeuld, Fejér vm. +?1061/272//390: Huzyer, Győr vm. 1086: huzeubrazda, 1264/278: Huzyuegves, +1252/[1270]: Hvzewar), és e viszonylag jelentős számú adattal szemben alig néhány kései (Bihar vm. 1327/589: Hozzureketthye) vagy kétes hitelű oklevélből származó o-s írásmódú adat áll (Csongrád vm. 1075/+124/+217: Hosiouer, Fejér vm. +?1061/272/390: Hozywaruk ~ Hozywhotar). Tovább elhúzódhatott a nyíltabbá válás az orosz népnévben is: adataiban minden esetben u ~ v betű jelöli a magánhangzókat még a XIV. sz. második feléből származó oklevelek egy részében is (vö. Abaúj vm.: 1280, 1280/329: Wrz, 1280>358: Vrs, 1324, 1324>360: Vrsi, 1360: Vruzi ~ Vruzy). A kovács foglalkozásnévben éppen ellenkezőleg, meglehetősen korai időktől kezdődően is találkozhatunk o-s adatokkal (olykor váltakozva ugyan az u-val): Bars vm. 1209 Pp.: Coach, 1236: Cuahc, +1075/+124/+217: Kouachi, 1331: Koachy, illetve ld. még az OklSz. 1193-tól jelentkező adatait is. Gyanakodhatnánk emiatt az u > o nyíltabbá válási folyamat korai lezajlására e lexémában, ám az etimológiai kapcsolatokból világosan kitűnik, hogy a szlávból a magyarba átkerülő forma feltehetően középső nyelvállású o-t tartalmazott (TESz.), azaz a szóban (esetleg nem csupán az írásban) jelentkező u a legmegengedőbb feltevéssel is másodlagos, hiátusos záródás eredménye lehet csupán.
Az idegen, elsősorban szláv eredetű nevek adatsorai alapján jórészt csupán problémafelvető megállapításokat tehetünk. Egy dolog bizonyosan állítható: az írásban a XIII. századig többnyire az u-s jelölés általános (vö. pl. Abaúj vm. [1200 k.], 1249, 1255, 1312: Buldua, 1203: Buldvam, 1255: Zumulnukfeu, Bars vm. 1156/347, 1158/347: Cumpuska stb.), a XIV. századtól kezdődően viszont uralkodóvá válik ugyanezeken a helyeken az o betű alkalmazása (vö. pl. Abaúj vm. 1317: Boldva, 1317, 1323/390: Boldua, 1331: Boldoua). A XIII. sz.-tól (illetve hamis oklevélben még korábban) jelentkezik viszont az o-s alak a Kompa esetében (vö. +1075/+124/+217, 1255, +?1255, +1303, 1305: Compa, 1255: Kompa), s ez a XIII. század második feléig párhuzamos írásmódként mutatható ki a Kumpa (1156/347, [1158 k.], 1158/347: Cumpa) formával. Váltakozó adatoltsággal szerepelnek ez időszakban másrészt az u-s és az o-s alakok az abaúji Bózsva és Hotkó víznév, valamint a Krasznok településnév, illetve a Bars megyei Hrussó településnév adatsorában. Pusztán az írás tényeinek megállapítása azonban önmagában természetesen hangzást nem mutat, a hangzós forma rekonstruálása pedig e nevekben nem egyszerű feladat. Amit bizonyosan láthatunk, az az, hogy e nevek szláv eredetije többnyire mássalhangzó-torlódást tartalmaz a szóeleji pozícióban, ami a betoldódó magánhangzó minőségének függvényében legfeljebb egy u > o hangváltozásnak a lehetőségét engedi meg. A Szomolnok esetében például csaknem bizonyos, hogy az u-s jelölés mögött o rejtezik, ugyanis a név szláv előzményéül szolgáló Smolnik helynév sm torlódásának feloldása a magyarban a következő szótagbeli magánhangzó minőségének hatására leginkább o-val történhetett. A mássalhangzó-torlódás ilyen (azaz a következő szótag magánhangzójának jellegét alapul vevő) feloldása közönséges a régi nyelvünkben (ld. ehhez MNyT., Bárczi 1958a, Nyirkos 1993). A Hotkó névben is valószínűleg Hodkov átadó formával kell számolnunk. Lényegesen nagyobb a lehetősége viszont az elsőszótagi u egykori meglétének a Hrussó és a Krasznok településnévben. A nyíltabb-zártabb adatok váltakozása ezekben a nevekben tehát többnyire pusztán írásbeli ingadozást jelez.
Egyrészes településneveink között igen jelentős arányt képviselnek a puszta személynévi metonímiával alakultak. Ezek körében sem szolgálnak meglepetéssel, az előzőektől lényegesen eltérő jelenségekkel a helynévi okleveles adatok. A fentebb bemutatott tendenciának, azaz a XIII. századi u-s, a XIV. századi o-s írásmódnak településneveink egy része pontosan megfelel. Vannak persze e csoportban is olyan adatok, amelyekben párhuzamos előfordulással figyelhetjük meg a két formát. Napjainkig megmarad a zártabb magánhangzó az abaúji Hutka településnév első szótagjában: ebben a helynévben nem következett be a nyíltabbá válás, ellentétben az ugyanebből a személynévből alakult Makkoshotyka településnév utótagjával. Úgy tűnik, sokáig megmaradt az u a szintén abaúji Golop, Onga, Szkáros településnevekben is: a korai ómagyar kori adataik között nem találunk o-s jelölésű nyíltabb magánhangzós alakot, ilyennel a XV. századtól vagy még később találkozhatunk csupán (vö. a ComAbTorn. adataival).
A nyíltabbá válási folyamat olykor nem állt meg az u > o változásnál: az o tovább alakulhatott a-vá. A némi kétségekkel ugyan, de feltételezhetően ide kapcsolható névalakhármasok a következők: Abaúj vm. Gutha (1262/273) ~ Gothafelde (1294) ~ Gatha (1327); Sudan (1222/550) ~ Sadan (1294>358); Bars vm. Malws (1286/XVI.) ~ Malos (1290) ~ Malas (1322); Surlou (1156) ~ Sorlou (1312) ~ Sarlou (1297/367). Az itt felsorolt példákban a helynév a legnyíltabb hangalakban állandósult: Gata, Zsadány, Málas, Sarló. Ezekben az adatsorokban egy-egy adatot emeltem ki az egyes helynevek összes korai ómagyar kori előfordulásából, ám ezek a különféle formák hosszabb-rövidebb ideig váltakoznak egymással.
2.2. Labializáció
1. A labializáció a korai ómagyar korban a nyíltabbá válás mellett ható (olykor azt keresztező) hangfejlődési tendencia, amely ugyancsak igen fontos jelenségnyaláb: nagyban hozzájárul ugyanis a korai ómagyar kor magánhangzó-rendszerének módosulásához, az egyes fonémák funkcionális megterheltségének megváltoztatásához. Az ómagyar korban nyelvemlékeinkben i > ü, Ï > u, ë > ö, ™ > a fejlődés tárul elsősorban elénk.
Magam e változások közül csupán az i > ü, valamint az ë > ö labializációval foglalkozom részletesen. A veláris Ï magyar nyelvbeli létét a szakirodalom ellentmondásosan ítéli meg. E kérdéshez az anyagomban található gyér számú i ~ u ~ o írásképi megfelelés alapján (ld. pl. Abaúj vm.-ben Somogy település adatai között 1317: Symygy, 1323: Somug) nem sokat tudnék hozzátenni. Más okok miatt nem foglalkozom az ™ > a labializációval. E változás (mely a hang- és helyesírás-történet tanúsága szerint is legalább az ómagyar kor legelején, sőt esetleg már az ősmagyar kor végén is ható jelenség lehetett) kiemelten fontos szerepét a magyar hangtörténetben többen is hangsúlyozták. Benkő Lorándnál például azt olvashatjuk, hogy az ™ kérdése pusztán fonetikai jellegében is a magyar hangtörténetnek roppant fontos fókusza, melynek fölvetése nélkül nem tudnánk megérteni sem egyes korok hangállapotának sajátosságait, sem nyelvünk hangfejlődésének sok lényeges mozzanatát (vö. 1980: 111). Hangsúlyozzák ugyanakkor a változás kimutathatóságának nehézségeit is: az a hang jelölésére részint az a, részint az o betű szolgált (okairól ld. a korábban mondottakat), s csupán amikor az illabiális ™ eltűnt a nyelvünkből, akkor vált az a betű egyértelműen az a hang jelévé. A labiális a-nak ez a sokáig elhúzódó kettős jelölése teszi nehézzé a folyamat körülményeinek megítélését. Ezek miatt a harazt ~ horozt-féle írásformák mögött rejlő labialitásbeli, illetve a nyelvállásfokban mutatkozó hangzáskülönbséget példáim alapján csak a szakirodalomban mutatkozó bizonytalanság általános szintjén tudnám megítélni.
(Vö. Bárczi 1958a: 47-58, MNyT. 155-9, Benkő 1980: 90-1, 107-12, Vértes 1988, Kenesei 1995: 282-6.)
2. i > ü. Előfordul egytagú szavakban, valamint többtagúak hangsúlyos és hangsúlytalan szótagjaiban egyaránt. Az i-ből keletkezett ü-k legbővebb forrása a labializációs hasonulás jelensége, amely a tővégi magánhangzó felől a tő belseje felé terjedő labializációs folyamat megjelölése (vö. “Losonczy-féle labializáció”). Az i labializációját előidézhette másrészt a következő szótag ű, ő hangjának hasonító hatása is, illetve rendszerint labializálódott az i a következő Ù előtti pozícióban. A labializáció egységes kronológiája nemigen határozható meg, tekintve, hogy e fenti lehetőségek lefolyása időben nem volt egységes. A hasonulásos eredetű hangváltozások esetén még nagyobb mértékben számolhatunk azzal, hogy minden egyes szóban kissé más módon és időben mehetett végbe a változás. Annyi azonban valószínű, hogy a folyamat kezdetei az ősmagyar korra nyúlnak vissza, s működése nagyjából lezárul a XIV. században. Területi megoszlás szempontjából igen változatos képet kapunk, de kiindulópontjának a Dráva torkolatának vidéke tűnik. Az egyes nyelvjárásokhoz való kötődését pontosabban a korai ómagyar korra vonatkozó lokalizált adatok teljes körű, igen alapos feldolgozása tudja megállapítani (ahogyan igaz ez minden korai hangváltozásunk területi viszonyaira is). Terjedése beleütközik az i > ë nyíltabbá válási folyamatba, alakváltozatok sokaságát hozva létre.
(Vö. Losonczy 1915-20, Bárczi 1951: 82-4; 1958a: 47-53, Berrár 1961, MNyT. 155-6, Abaffy 1995: 18, Kenesei 1995: 284.)
A közszavakban jelentkező i > ü labializáció példái között említhetjük a bükk és a gyümölcsény növénynevek, a kis melléknév vagy a köz földrajzi köznév hangalaki módosulásait. Az ismeretlen eredetű bükk fanév (TESz.) a régiségben bik alakban volt általános (vö. Abaúj vm. 1270/272: bykerdev, 1247/331: bikfa, 1318: bykfa, 1270/272: Bykfev, 1270/272: Bykpotok, 1318: Lapisbyk, 1319: Lapusbyk, Bars vm. 1345: Bykschewnycze), a mai formáját eredményező labializáció - az adatok alapján (ld. még OklSz.) - az ómagyar kor időhatárain túlra nyúlik. A gyümölcsény alapszava etimológiailag azonos a török eredetű gyümölcs főnévvel (vö. Ligeti 1986a: 228, TESz. gyümölcs). Eredeti alakja ennek megfelelőn az első szótagban bizonyosan i fonémát tartalmazott. Korai okleveleink egy része az eredeti forma megőrzéséről tanúskodik (vö. pl. Abaúj vm. 1255, 1258: gymulchen, Baranya vm. 1276: dymulchynbukur, Gömör vm. 1268/273: gymelchen), más esetekben a nyíltabbá válás (vö. pl. Baranya vm. [+1235]/350/404: Gyemelchenfa, Gömör vm. 1323: gemulchenbukur, 1323/324: gemulchinbucur) vagy a labializáció (vö. pl. Baranya vm. 1313: Gyumulchen, 1332: Gumulchynbukur, 1257: Gumulchenus, 1323: gumulchenfa, illetve esetleg Gömör vm. 1332/549: gywmwlchen) alakította tovább a szó hangalakját (az adatokhoz ld. HA. 1-2.). A kis melléknév labiális küs alakjával számos helynevünk első névrészében találkozunk; vö. Abaúj vm. 1324: Kwsyda, Bars vm. 1318: Ku[s]situa, 1318: Kustapulchan, 1324: Kusthopolchan, Bodrog vm. 1320: Kusdiur, Bereg vm. 1299: Kusmezeud, Csongrád vm. 1075/+124/+217: Kustiza (vö. HA. 1.). E lexéma labializációja általános jelenségnek tűnik a korai ómagyarban. A köz illabiális magánhangzóval jelentkezik az abaúji Két-jó köze helynévben (vö. 1246/348/408: Kethyoukyzi). A labiális-illabiális forma egymáshoz való viszonyában azonban nem lehetünk bizonyosak: az oklevelek igen nagy mennyiségében jelentkező ü-s forma (vö. pl. Abaúj vm. 1294: Gyokuz, Baranya vm. 1191: Belkuz stb.) ugyanis vagy egy finnugor alapnyelvi ü-t őriz (s ez esetben a kyzy alak nyelvjárási színezetű), vagy valóban az i > ü labializálódás korai jelentkezését igazolja (vö. TESz., EWUng., UEW.).
A puszta személynévből származó Fügöd település nevének korai adatai i fonémát tartalmaznak az első szótagban (vö. pl. 1246/305//414: Figud, 1246/348/408: Fyged, 1276/366: Fygud, 1324: Fyked, 1326: Fyguth). A helynév mai hangalakja bizonyosan labializáció eredménye.
Jövevénynevek hangalakját is módosította a labializáció. A szláv eredetű Gölnic víznév - noha legkorábbi adatában az etimológiai előzményhez közel álló hangalakban jelentkezik (vö. 1255: Gylnych) - egy összetett helynév második névrészeként (vö. 1297: Kysgelnuch) már több irányban is (egyrészt nyíltabbá válással, másrészt labializációval) módosult formában adatolható. Az Abaúj megyei (ugyancsak szláv eredetűnek gyanítható) Büttös település Bitüs ~ Bites hangalaki változatokban bukkan fel régi okleveleinkben (vö. pl. 1285>366/ 369: Bytus, 1318>398: Bythes). Mai alakját i > ü labializációval (és a szóbelseji t geminációjával) nyerte el. A szlovák eredetű Velčice [többes sz.] helynév átvételeként magyarázható Bars megyei Velcsic település nevének korai előfordulásai között egy ízben Velcsüc formával is találkozhatunk (vö. *1279: Welchuch), mely valószínűleg ugyancsak a labializáció felülkerekedését mutatja (ha csupán ideiglenesen is) a második szótagbeli vokálisban. 
3. ë > ö. Ez a labializációs folyamat érinti egyrészt mindazokat az ë hangokat, amelyek nem alakultak tovább e-vé, illetve azokat, amelyek i-ből nyíltabbá válással keletkeztek. Az érintkező, többnyire egyidejűleg ható tendenciák miatt sok esetben nehéz vagy akár lehetetlen eldönteni, hogy az adott szóalakban i > ü > ö vagy i > ë > ö változás történt-e. Kronológiai viszonyait tekintve az ë > ö hangváltozás csúcspontja a XIV. század, de gyakorlatilag az ómagyar kor végéig ható tényező marad. Az l + dentális mássalhangzó kapcsolata előtti, valamint a megelőző szótagbeli ü, ö hatására bekövetkező labializáció másrészt ennél korábbra, a XIII. századra nyúlik vissza.
Az ö ~ ü-s formák keletkezéséhez egy további hangkörnyezeti momentum is hozzájárulhatott: labiális mássalhangzó előtt gyakran találkozhatunk illabiális hangelőzményű ü ~ ö-vel. Az első, hangsúlyos szótagi labializáció keletkezésében ez a körülmény - a szóvégek felől jövő labializációs visszahatás mellett - fontos tényező lehetett. Ez a hangkörnyezeti okokra visszamenő fejlődés hozzájárult egyes nyelvemlékeink más nyelvjárások illabialitásával szembeni nagyobb fokú ü ~ ö-zéséhez.
(Vö. Bárczi 1958a: 58-60, MNyT. 157, Benkő 1980: 115, Kenesei 1995: 284.)
Az l + dentális mássalhangzó előtti pozícióban bekövetkezett labializációról beszélhetünk a fëld > föld, vëlgy > völgy szavak esetében (vö. ehhez MNyT. 157). A korai ómagyar kor helyneveiben (olykor ugyanabban a névalakulatban is) labiális és illabiális hangalakkal egyaránt gyakorta találkozhatunk (vö. pl. vëlgy: Abaúj vm. 1318: Ozyuuelgy, 1319: Ozyvvelg, +1326/400 k.: Nogh Gyuruelde, 1326/335: Rasonwelge, +1264/324: Sethetwelg (itt az előtag is illabiális alakban!), 1329/406: Wyzwelg, Bars vm. 1286/XVI.: Horou welghy; völgy: Abaúj vm. 1319: Ozyweulg, 1326/375: Ozwueulg, Bars vm. 1286/XVI.: Bayka wewlghy, 1327/519: Fiuzeguolg, 1327/616: Fyuzegvölg, 1274: Gokyvolg, 1330: Huzyuweulg, 1330: Narrasweulg, 1286/XVI.: Zeky wewlghy; fëld: [1307]: Abaúj vm. [1307]: Demefelde, 1327/370: Bodoufelde, 1307/315/327: Geruasfelde, 1327: Gyarwasfelde, 1270/272: Kanasfeldy, 1307/315/327: Mochfelde, 1329/ 330/407: Padarfelde, 1329/416: Pozpehfelde, 1270: Raasfelde, 1324/XVIII.: Scempsefeld, Bars vm. 1358: Gyurkfelde; föld: Abaúj vm. 1329/330/407: Apatifeulde, 1329/330/407: Padar feulde, 1329/330/407, 1330/407: Padarfeulde, Bars vm. 1330: Huzyufeuld, 1331: Bathafeulde).
Az éger fanév, valamint a berek és a telek földrajzi köznevek a régiségben gyakran egur, beruk és teluk írásképpel fordulnak elő (vö. pl. Abaúj vm. 1255: egur, 1323/390: egurfa, Bars vm. 1274: egur; Abaúj vm. 1298: beruk, Bars vm. 1265: Beruk; Abaúj vm. 1323, 1323/641: Bunchteluke, 1270/272: Ders Teluky, 1270/272: Teluky, 1255: Nyhatateluke, Bars vm. 1292: Pathkanteluk; ld. még HA. 1-2., OklSz.). Az u-val való jelölés mögött ü ~ ö fonémát sejthetünk. De ezek a lexémák illabiális alakjukban éppúgy megtalálhatók a korai helynevek alkotóelemeiként (vö. pl. Abaúj vm. 1256: egerfa, +1326/400 k.: Egerkuth; 1320: Monyorosberek ~ Monyrousberek, Bars vm. +1209/XVII.: Hizerberek; Abaúj vm. 1318: Thelek pothoka, 1319: Telekpotoca, 1328/406/413: Janustheleke, 1329/406: Iwanustheleke, 1327: Kechereteleke, 1330: Ollasysponteleke, 1330: Rumantheleke, Bars vm. 1294: Patkanteleke; további vármegyék adataihoz ld. még HA. 1-2., OklSz.).
A fel helyzetviszonyító lexéma esetében az illabiális forma fordul elő gyakrabban (vö. pl. Abaúj vm. 1316: Fel Barcha, 1270/378: Fel Genew, 1280: Fel Ida, 1290>377: Felmera, 1278>393: Felnempty), ám emellett szép számmal találhatunk labiális palatálist is (vö. pl. Abaúj vm. 1288/297: Fulbarcha, 1324: Fulyda, 1290/291: Fulmera, 1325/340>364: Fulnempty). Ez utóbbi alakok bizonyára fël > föl labializációval magyarázhatók (a tővokális elsődleges ë minőségéhez ld. TESz.). Az ugyancsak viszonyító szerepű közép lexéma a korai ómagyar kor okleveleiben labiális magánhangzót mutató kuzep (vö. pl. Abaúj vm. Kuzepnempty több tucatnyi oklevélből, [1291-3]: Kuzepbarcha) és jóval kisebb arányban illabiális kezep (vö. pl. Abaúj vm. 1318: Kezepnemty) formában egyaránt előfordul. A két alak viszonyának megítélését a tővokális ősi minőségének bizonytalansága (i vagy ü) nehezíti (vö. TESz., EWUng., UEW.).
Puszta személynévből magyarázhatjuk az abaúji Bölzse település nevét, melynek korai adatai zömükben Belse formájúak (ld. pl. 1270/369, 1290, 1299, 1318, 1319, 1329/330/407: Belse; 1289, 1319: Belsey; 1317: Belsepatak). A Bölzse változatot labializáció eredményezte - az adatok alapján (ld. ehhez ComAbTorn.) - feltehetően a XV. században. A Tehel személynévből magyarázható Bars megyei Töhöl településnév (a személynév illabialitásával szemben) minden előfordulásában labiális hangalakot mutat, a labializáció korai jelentkezéseként (amely egyébként a helynévvé alakulást megelőzően, azaz személynévi státusban is bekövetkezhetett).
A szláv eredetű Görböc(e) víznév esetében egy veláris hangrendű Garbóc(a) átcsapásával alakult Gerbec(e) forma labializációját (vö. pl. 1324/377: Gurbuchepotaka) tehetjük fel (ez utóbbi két névhez ld. még az ü > ö nyíltabbá válás alatt mondottakat is).
Számos helynevünkben találhatunk a fenti példákon túlmenően is a betűhív alakokban e ~ u-s jelölési váltakozást (vö. pl. Abaúj vm. 1323: Zedlech ~ 1323/ 390: Scedluch, 1248/366: Scepus ~ *1290/382: Sczepes, 1248/366: Zebus ~ 1323: Zebes, Bars vm. +1075/+124/+217: Gelednuk ~ 1237: Gelednek, 1322: Gekenus ~ 1324/XVIII.: Gekynes, 1322: Kechud ~ 1327/519: Keced stb.), mögöttük minden bizonnyal illabiális-labiális kiejtésbeli különbséggel. Annak meghatározása azonban, hogy az u-s jelölés mögött felső vagy középső nyelvállású palatális labiális rejtőzhet-e, nem lehet egyértelmű. Merészség lenne ugyanis minden e ~ ë-vel váltakozó ilyen u-s forma olvasataként ö fonémát megadni.
2.3. Két nyílt szótagos tendencia
1. Az a körülmény, hogy a szóalakok hangzásbeli felépítésében az első vokális volt a fonetikailag legerősebb, a továbbiak pedig a gyengébb elemek, a további fejlődést is meghatározta: az első, abszolút tőbelseji vokális mindvégig szilárdan megmarad, a továbbiakban azonban a szó hangsorából magánhangzók tűnhetnek el. Ezzel függ össze az a három vagy több tagú szavakban gyakran jelentkező hangtani folyamat, amit két nyílt szótagos tendenciának nevezünk: ha ilyen szerkezetű szavakban két nyílt szótag van egymás mellett, a másodiknak vagy olykor a harmadiknak a rövid magánhangzója kieshet. A másik hangsor-rövidülési jelenség a tővégi magánhangzók eltűnését eredményezte bizonyos helyzetekben. A magyar szóalakok hangszerkezetéből adódóan e két hangfejlődési tendencia egymással szoros összefüggésben jelentkezhetett. Időben azonban a tővégi magánhangzók eltűnése jóval korlátozottabb jelenség: a szakirodalom állásfoglalása szerint a XIII. század elejére már lezárultnak tekinthetjük. A két nyílt szótagos tendencia ugyanakkor az egész magyar hangtörténeten végigvonul, s - noha már a finnugor alapnyelvben kétségtelenül hatott és az ősmagyar korban is eleven erő volt - az ómagyar korszakban éri el a csúcspontját. Összefüggéseik miatt a két jelenséget az alábbiakban együtt tárgyalom, de példáim - kronológiai okokból - jórészt a két nyílt szótagos tendencia működését mutatják.
(Vö. Bárczi 1958a: 77-78, Kubínyi 1958: 217-21, MNyT. 146-7, 167-8, Balázs 1967: 32-9, Benkő 1980: 124, 160-75, Kiss Lajos 1995a: 5. Speciálisan a tővégi magánhangzókhoz ld. Papp I. 1963b; 1963c, Abaffy 1974.)
2. A belső keletkezésű helyneveket vizsgálva főképpen közszavakat, illetve azok hangalaki módosulásait kell áttekintenünk. Teljesen általános jelenség a korai ómagyar kor és a későbbi időszakok kapcsolatának viszonylatában a -telek utótagú birtokos jelzős szerkezetekben a második névrész teleke > telke hangváltozása. A birtokos személyrag a telek köznév esetében a korai ómagyar korban ugyanis - a későbbi-mai nyelv kapcsolódási szabályaitól eltérően - többnyire nem a hangzóhiányos tőhöz járul. Erre Abaúj megyében is találunk példát a Romántelke, Bonctelke, Kecseretelke településnevek adataiban. S ez a tétel általában is igaznak látszik: Abaúj-Győr vármegyék helynévkincsének áttekintése után szembetűnő a teluke-féle adatok kizárólagossága (Folkusteluke, Gepolteluke, Tupatheluke Biharból, Demerteluke, Gvydteluke, Oslteluke, Syueteluke Erdélyi Fehér alsó részéről, Harpanateluke Baranyából, Agyateluke Fejérből, Monastateluke Gömörből, Mykolatelukefeu Dobokából).
A mogyoró növénynév a régiségben monyoró alakban általános. A növénynév képzős (többnyire -s képzős) származékában a két nyílt szótagos tendenciának köszönhetően a második nyílt szótag magánhangzója olykor kieshet, ahogy ezt pl. az abaúji Mogyorós-berek ~ Mogyorósd adatai is jelzik: 1320: Monyrousberek ~ Monyrousd. A növénynév képző nélküli formáiban ez a hiány azonban soha nem jelentkezik (az adatokhoz ld. még OklSz. 663).
A homoró ~ homorú melléknévből alakult az az abaúji településnév, amelynek a régiségben többek között Homoród ~ Homorogd névváltozatai ismeretesek. A Homoród formának csupán hangzóhiányos alakjai vannak okleveleinkben; vö. pl. 1302>344: Homroud ~ Humroud, a Homorogd adatsora viszont a fejlődés kiindulópontját és végeredményét egyaránt szemlélteti; vö. 1256: Humurugd, 1328: Homorokd, 1332-5/Pp. Reg.: Humrucd. A településnév az első ízben a pápai oklevél adata által feltüntetett Homrogd alakban él mindmáig. (Későbbi, a korai ómagyar koron túlmutató adatait ld. ComAbTorn. 41.)
Bizonyára a két nyílt szótagos tendencia hatásával magyarázható az Abaúj vármegyei Németi településnév sokféle alaki realizációja (vö. pl. 1299>347: Nemity, 1318: Nemty, 1318, 1331: Nempti, 1332: Nemety) között az 1318-as Nemty forma. A Bars megyei Tolmács település neve a besenyő Tolmács ~ Talmács törzsnévből alakult. A mindössze egyetlen oklevélben említett Tolomács (vö. 1209 Pp.: Tholomach) alaki szempontból ugyan fölvethetné a két nyílt szótagos törvény működésének lehetőségét, azonban ezt szótörténeti adalékok nem támogatják: a magyarba a közszó és a törzsnév egyaránt Tolmács hangszerkezettel került át (vö. TESz.). Az egyszeri előfordulású Tolomács alak tehát másodlagos alakulású lehet.
3. Puszta személynévi eredetű településnévben jelentkezik a változás a Bars megyei Pozba esetében: a korábbi Poszoba ~ Paszuba formából (vö. 1245: Pazuba) a két nyílt szótagos törvény hozhatta létre a későbbi-mai Pozba alakot (vö. pl. 1327/382: Pozba), amelyben az sz > z változást a b zöngésítő hatása idézte elő. A településnév alapjául szolgáló személynévnek (vö. 1180 k.: Poscuba szn.: PRT. 8: 270) hangszerkezeti szempontból egyébként a településnév korábbi (eredeti) hangalakja pontosan megfelel.
Kétféleképpen fejlődhetett az abaúji Radvány településnév elsődleges Rodovány hangalakja, s a fejlődés lehetséges irányai végigkövethetők, a változás valamennyi stádiuma dokumentálható az okleveles adatok alapján. Az elsődleges Rodovan alakból a második nyílt szótag magánhangzójának kiesése eredményezte a Rodvan (1280), az intervokális helyzetű v ~ Ù kiesése pedig a Rodoan (1270/272) alakot. A név puszta személynévből alakult metonimikus névadással, s az alapjául szolgáló, szláv eredetű személynév hangszerkezetében ugyanazok a változások mehettek végbe, mint a belőle alakult településnévben; vö. 1067 k./267: Rodowan szn. (ÁÚO. 1: 27), 1211: Rodoan szn. (ÁKSz. 293), illetve a cseh Radovan ~ Radvan szn. (vö. FNESz. Füzérradvány).
4. Jövevényneveink is belekerülhettek a két nyílt szótagos tendencia hatókörébe. Az Abaúj megyei Kemence pataka víznév előtagja szláv eredetű, a szlovák Kamenica átvétele. A szlk. Kamenica > m. Kemence változás a két nyílt szótagos tendencia működésének és hangrendi kiegyenlítődésnek az eredménye. A korai okleveles adatok már a változás eredményét mutatják (vö. +1264/324: Kemenchepathaka).
A Bars vármegyét nyugatról határoló Zsitva folyó ugyancsak szláv eredetű nevének eredeti alakja Žitava lehetett (vö. +1075/+124/+217: Sitoua ~ Sitouam, [1165 k.]: Sitouua), amelyből a XIII. század elejétől adatolható Zsitva névalak (vö. pl. 1227: Sitwa, 1234/364: Zytua, 1246: Sytva stb.) a második nyílt szótag magánhangzójának kiesésével magyarázható, s az újítás - úgy tűnik - rövid idő alatt kiszorította a hosszabb alakot.
Számos hangalaki módosulás juttatta el a már korábban is említett Bars megyei Hrussó településnevet mai hangalakjához. A szlk. Hrušov névformát a magyarság a szóeleji mássalhangzó-torlódást feloldva Hurusó-vá alakíthatta (vö. 1316: Huruso, 1317: Hurusow, 1323: Hurussow, 1326: Horossow, 1327/519: Hwrusou). A további Hurusó > Hursó ~ Horsó változás (vö. 1293: Horsov, 1323: Hwrso) a két nyílt szótagos tendencia működésével magyarázható. Ez azonban a fejlődés szempontjából nem bizonyult meghatározó erejű tendenciának.
2.4. Hangrenddel kapcsolatos változások
a. Hangrendi kiegyenlítődés
1. A magyar nyelvre a legősibb időktől (minden valószínűség szerint az uráli-finnugor alapnyelv korától) jellemző a magánhangzó-harmónia, nyelvünknek az a sajátossága, hogy egy szóban csak veláris vagy csak palatális magánhangzók voltak. A hangrendi kiegyenlítődés (azaz egy-egy szó magánhangzóinak palatális vagy veláris irányban végbemenő hasonulása) a magyar nyelv története során állandóan ható erő. A palatoveláris hasonulás előfordul egyrészt belső keletkezésű összetett szavakban, amelyekben a vegyeshangrendűség az összetétel folytán állt elő, s előfordul másrészt az idegen eredetű (jövevény)szavak azon rétegében, amelyek olyan nyelvből kerültek át, ahol a magánhangzó-harmónia ismeretlen jelenség. S minthogy a legtöbb velünk egykor érintkező idegen nyelv ilyen, e szavak száma is igen tekintélyes. Az asszimiláció lehet előre- vagy hátraható jellegű, illetve bizonyos szavakban két irányú. Ilyenkor a kiegyenlítődés hangrendi párhuzamot eredményez. A palatális-veláris hasonulás mellé az ómagyar kor második felében társuló labiális-illabiális illeszkedéssel (amely jórészt toldalékokban vagy ezeket megelőző magánhangzókban jelentkezik) természetéből adódóan szűk hatóköre és kronológiai jellemzői miatt nem foglalkozom.
(Vö. Bárczi 1958a: 102-4; 1958b: 10, MNyT. 160-1, Kiss Lajos 1995a: 16-7.)
2. A hangrendi kiegyenlítődés olykor - mint már jeleztem - mindkét irányban megvalósulhat, s ezáltal hangrendi párhuzam jön létre. A rekettye növénynév esetében a déli szláv *rakytьje, esetleg ennek többes számú *rakytьja alakjából kétirányú hangrendi kiegyenlítődéssel fejlődött a két fő változat, a rakottya és a rekettye (vö. TESz., EWUng., Kiss Lajos 1995a: 17). Abaúj vm. helynévkincsében a korai ómagyar korban a mély rakattya változat puszta növénynévi előfordulásban (1318: Rakatya, 1327>410: Rakathya), összetett köznévként (+1262/XIV.: rakatya bokor), képzett alakjában (+1262/XIV.: Rakatyas), illetve kétrészes helynevek utótagjaként (1324/377: Mathurus rokathya, 1330: Mathurus rakathya) egyaránt kizárólagosságot élvez. A magyar nyelvterület más részein a kiegyenlítődés a magas változatot terjesztette el: Baranya megyében a rekettye alakkal találkozunk puszta növénynévként (+1228/423: Regetie) éppúgy, mint többrészes helynevek -s képzős előtagjaként (1341: Reketyesmalaka ~ Reketyesuelgh). A korai ómagyar kori Bihar megyében viszont például egyidejűleg adatolható mindkét variáns (1320: Mediesrakatia, 1327/589: Hozzureketthye.
Egy 1319-es oklevél a Bars megyei Vezekény település határjárásában említ egy Garablya nevű helyet, amely bizonyára a gereblye főnévből magyarázható. A mély hangrendű forma létrejöttének okaként ugyanazt a kettős asszimilációs folyamatot említhetjük meg, mint az előzőekben: a magyarba egy közelebbről meg nem állapítható déli szláv nyelv R. grabljě [többes szám] ‘gereblye’ szava vagy a szlk. R. grabljě ‘ua.’ kerülhetett át, majd kétféle hangrendi kiegyenlítődéssel gereblyé-vé és garablyá-vá fejlődhetett (vö. TESz., EWUng., illetve ld. még Kniezsa, SzlJsz. 189-90). A Bars vármegyei adat a korai ómagyar korban a mély változat helynévi alkalmazását jelzi, de nem szabad figyelmen kívül hagynunk azt sem, hogy ugyanitt jóval később, az 1858. kataszteri felvételen Gereblye helynév szerepel. A hasonló hangalakú Gereblyén helynevet ugyanakkor Kiss Lajos a Garablyán elsődleges forma hangrendi átcsapásával magyarázza (vö. 1995a: 16).
Az abaúji Szalánc település és vár nevének korai adatai között igen nagy számban találunk a mai mély hangrendű változattól elütő palatális Szelenc hangalakot. Ennek magyarázatául szintén a kétirányú hangrendi kiegyenlítődés szolgál (vö. Kiss Lajos 1995a: 17): az elsődleges Slanec-ből (ami a szlk. Slánec hn. [tkp. ‘sós vizű forrás’] átvétele vagy a szláv eredetű Slanec személynévből magyar névadással keletkezett településnév egyformán lehet) kétirányú asszimilációval Szalánc és Szelénc alakult, s a két hangalak az adatsor tanúsága szerint hosszú ideig egymás mellett élhetett, míg idővel a mély változat kerekedett felül.
A Bars megyében fekvő Taszár település nevének korai adatai szemléletesen mutatják a hangrendi kiegyenlítődés mechanizmusát: a Tessar (1209 Pp.) ~ Thaszar (+1209/XVII.) ~ Thescer (1275) alakváltozatok viszonyát a név etimológiája és a magyar hangtörténeti változások fényében könnyen megérthetjük. A szláv eredetű helynév végső forrása egy szláv nyelvi *Tesari [többes sz.] hn., tkp. értelme ‘ácsok’ (vö. FNESz. Ácsteszér, Teszér). A magyarba a településnév vélhetően vegyes hangrenddel, Teszár alakban került be, majd kétirányú hangrendi kiegyenlítődés hozta létre egyrészt a mély hangrendű Taszár, másrészt a magas hangrendű Teszér variánsokat. A magyar nyelvterület különböző részein igen nagy számban előforduló ilyen helynevek között így létrejött alaki különbségeket - minden bizonnyal a közszavak körében jól ismert szóhasadási jelenséggel való szoros kapcsolata, nagyfokú hasonlósága miatt - Kiss Lajos névhasadási jelenségként értelmezi (vö. 1995a: 24).
Hasonló megfelelést mutatnak a Kárpát-medencében sok helyütt (magyar-szláv érintkezési területen) fellelhető Teplece (Abaúj vm. ~ Tepla: Bars vm.) ~ Toplica ~ Tapolca (Baranya vm., Borsod vm.) helynevek. Ezek azonban nem névhasadással, illetve hangrendi átcsapással alakultak, hanem a névbokor elemei bizonyára más-más szláv nyelvekből kerültek át a magyarba (vö. pl. cseh Teplice hn., illetve szb.-hv., szln. Toplica hn.; Šmilauer, PřSlTop. 180, FNESz. Tapolca, Teplice, Topla).
3. A hangrendi kiegyenlítődés többnyire nem kétirányú, hanem előre- vagy hátraható asszimilációként jelentkezik. Puszta személynévből vagy a személynév i ~ j képzős származékából alakult az Abaúj megyei Novaj és Pocsaj településnév, valamint a Bars megyei Szovaj. Mindhárom név esetében egy elsődleges vegyes hangrendű formából (1255, 1256: Pochey, 1312: Nowey, 1326, 1327: Zowey) született meg előreható hangrendi kiegyenlítődéssel a településnév későbbi-mai hangalakja. Szovaj esetében a vegyes és a mély forma egyidejűleg adatolható (1327: Zowey ~ Soway), a későbbiekben azonban a mély változat vált egyedülivé (vö. ComBars. 116 Volkovce a.). Novaj esetében a hangrendi kiegyenlítődés vélhetően hosszabb ideig elhúzódhatott (amiben esetleg szerepet játszott a településnév alapjául szolgáló bibliai Noé személynév ismertsége is): csupán a XV. sz. első felétől mutatható ki bizonyosan a mély változat (vö. 1425: Noway: ComAbTorn. 66), ezt követően azonban csak ilyen alakjában él. A Pocsaj névvel kapcsolatban ugyanezt mondhatjuk el: a vegyes hangrendű formát a XV. sz. elején váltja fel a mély változat (vö. 1410: Pochay: ComAbTorn. 71-72).
Ugyancsak személynév szolgált annak a Bénye településnévnek az alapjául, amelynek korai adatai között több ízben is találkozunk a vegyes hangrendű Bénya hangalakkal (vö. 1288/358: Benia, 1316: Benya). A helynév puszta személynévből keletkezett, s a településnek nevet adó személy bizonyára az a Szerep településen említett Bena lehetett, akit a széplaki apát 1219-ben latorsággal vádolt (vö. Gy. 1: 147). A személynév vegyes hangrendűségét továbbörökítette a belőle alakult helynévben is. Míg azonban a személynevek körében a nyelvünk megtűrte az ilyen típusú vegyes hangrendűséget (pl. az -a kicsinyítő-személynévképző kapcsolódásában ez egészen közönséges volt), azaz amíg a Bénya személynévként változatlanul élhetett tovább, addig a helynévben ezt a hangtani formát a kiegyenlítődés palatális irányban módosította.
Szláv eredetű személynévből keletkezett metonimikus névadással az Abaúj megyei Csenyéte és Szebenye települések neve. Az alapul szolgáló személynév mindkét esetben vegyes hangrendű volt; vö. cseh Čeneta csn., illetve szb.-hv. R. Sebenja szn. (vö. FNESz.), a belőlük alakult településnevek korai adatai között ennek megfelelően Csenyáta (vö. 1243: Chenata) és Szebenya (vö. 1243: Scebena) alakokat találunk. A magyar névrendszer elemeivé válva az elsődleges vegyes hangrendű alakok a palatális Csenyéte és Szebenye formában egyenlítődtek ki. Ez a folyamat mindkét tulajdonnévi státusban (azaz személynévként és helynévként is) bekövetkezhetett.
A szláv eredetű helynevek között is különösen nagy számban találunk példát arra, hogy a magyar névforma alapja vegyes hangrendű alak volt: a Bars megyei Szelepcsény a szlovák Slepčany [többes sz.] hn. átvétele, amiből a magyarban a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldásával és hangrendi kiegyenlítődéssel alakult a Szelepcsény. A településnév a legkorábbi adataitól kezdődően ezt a hangalakot mutatja (vö. [1165 k.], 1247: Selepchen, 1209 Pp.: Celepsen, 1229: Scelepchen, 1234/364, 1257>355, 1308/311, 1311: Zelepchen). Más a helyzet az ugyancsak szlovák eredetű Zsemlér településnévvel: ennek első adatai ugyanis a szláv vegyes hangrendű Žemľary-nak megfelelően Semlar (+1075/+124/+217) ~ Semellar (1209 Pp.) alakúak voltak. A hangrendi kiegyenlítődés eredménye e névben a XIV. sz. elejétől dokumentálható; vö. 1314, 1327/519, 1328: Semler.
Kelecsény település nevére szintén szláv etimológiai magyarázatot adhatunk. Magyarázható a cseh Klečany [többes sz.] hn.-ből éppúgy, mint a szlk. Horné Kľačany ~ R. Horní Klačany [többes sz.] ‘Felsőkelecsény’ hn. utótagjából (ld. ehhez FNESz. Felsőkelecsény). Amennyiben a cseh Klecsány alakot vesszük alapul, ebből a magyarban hangrendi kiegyenlítődéssel, valamint a szóeleji mássalhangzó-torlódás bontóhanggal történő feloldásával Kelecsény fejlődött (vö. pl. 1275, 1302, 1308, 1310, 1315, 1321, 1327: Kelechen). A szlovák Klacsány alakot tekintve kiindulópontnak (s a nyelvi érintkezések ismeretében talán ez a valószínűbb), a magyar hangalak létrejöttében nem kiegyenlítődés, hanem hangrendi átcsapás játszhatott szerepet (erről ld. később).
4. A hangrendi kiegyenlítődés hátraható jelleggel valósult meg a már más összefüggésben említett abaúji Kemence pataka víznév első névrészében: a szlk. Kamenica vegyes hangrendű forma a magyarban Kemence palatális hangalakban egyenlítődött ki. A második (mély) szótag asszimiláló hatásával számolhatunk a Bars megyei Csárad (< szl. Čerad), valamint a Kárpát-medence nagy részén jelentkező Csatár (< Csitár < szl. Štítary [többes sz.]) településnevek esetében. Ez utóbbi - ha a magyar nyelvterületen való összes előfordulását tekintjük - sajátos viselkedést mutat: egyes formái az eredeti vegyes hangrendet őrizték meg (Csitár, Alsócsitár, Felsőcsitár), amit megengedhetett az i bizonyos mértékű hangrendi semlegessége, míg másokban a hangrendi kiegyenlítődés mély hangalakot eredményezett (Csatár, Alsócsatár, Felsőcsatár, Hegyközcsatár). Noha a Bars megyei Csitár helynév esetében az adatok közötti minimális időkülönbség miatt (vö. 1298/300 k., [1300 k.]: Chatar, 1302: Chithar) a fejlődési vonal aligha állapítható meg bizonyosan, az valószínű, hogy a két forma egy időben párhuzamos használatú lehetett, míg végül (ld. ehhez még a ComBars. adatait) a vegyes hangrendű változat kizárólagossá nem vált. (További etimológiai lehetőséghez ld. FNESz. Csatár.)
Az Abaúj megyei Kázsmárk neve etimológiailag azonosnak tűnik a német eredetű Késmárk helynévvel; vö. ném. Käsmark, melynek tkp. értelme ‘sajtpiac’ (FNESz.). A Kázsmárk hangalak bizonyára szintén hátraható hangrendi kiegyenlítődés eredménye.
b. Hangrendi átcsapás
1. A magyar szókincs bővítésében is fontos szerepe volt a hangrendi átcsapásnak, melynek során egy eredetileg veláris hangrendű szónak palatális hangrendű párhuzama támadt (fordított irányra, a magas hangrendből a mélybe átcsapásra csak bizonytalan példáink vannak), s a két alak jelentésben gyakran elkülönülve él a továbbiakban egymás mellett. A hangrend ilyen megváltozásakor tehát a szó magánhangzói helyébe a képzési hely tekintetében korrelatív párjuk lép, azaz a keletkező új változat vokálisai általában (noha nem kivétel nélkül) azonos nyelvállásúak lesznek, mint a régi névváltozat megfelelő szótagbeli magánhangzója, de veláris artikulációjúak helyett palatális artikulációjúakká válnak, esetleg fordítva. A hangrendi átcsapás szükségszerűen csakis olyan nyelvekben juthat szerephez, amelyekre jellemző a hangendi illeszkedés. A változás nem csupán a közszókincset érintette: jelentős mértékben szerepet játszott helynevek, olykor helynévpárok kialakulásában is. A magyar helynévkincsben az így keletkezett két változat közül azonban természetszerűen többnyire csupán az egyik maradt életben.
(Vö. Bárczi 1958b: 9-10, Pais 1960: 315, Nyirkos 1964: 162-3, Kiss Lajos 1990a: 166; 1995a: 15.)
2. Bizonyosan a magas hangrendből a mélybe való átcsapással (azaz a ritkább változással) kell számolnunk az abaúji Berencs ~ Barancs helynév esetében: a mély változatra csupán egyetlen adatunk ismeretes: egy 1318-as oklevélből, párhuzamosan említve a Berencs alakkal. (Az egyszeri előfordulás persze jogos gyanút ébreszthet az adat nyelvi értékelését illetően.)
3. A mély hangrendből a magasba átcsapással találkozhatunk adataink túlnyomó többségében. Puszta személynévből keletkezett magyar névadással az Abaúj megyei Vécse és a Bars megyei Lüle település neve. A Vécse helynév alapjául egy szláv eredetű Vojcsa (vö. 1344: Voycha) személynév (vö. Kiss Lajos 1995a: 16), a Lüle falunév alapjául pedig az ugyancsak szláv Lula személynév szolgálhatott. Utóbbi esetben az eredetibb mély hangrendű változatra (1275: Lula) és az átcsapás következményként létrejött alakra (vö. pl. 1262, 1321, 1327: Lule, 1324: Lwle) egyaránt találunk példát a helynév okleveles előfordulásainak sorában.
A Bars megyei Geletnek település nevének eredetére több magyarázat ismeretes. Az egyik vélekedés szerint a településnév szláv előzménye egy Glodnik ~ Gladnik féle helynév lehetett (vö. FNESz.), amelyből a magyarban a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldásával és hangrendi átcsapással jött létre az a Gelednek forma, ami az okleveles anyagban a legkorábbról kezdve kimutatható hangalakja e településnevünknek. Ugyanezek a hangtani módosulások játszottak szerepet Herestény település nevének kialakulásában: a szláv (elsősorban cseh és szlovák) megfelelők alapján úgy véljük, hogy a magyar névátvétel alapjául egy szláv *Hrastany forma szolgálhatott, s a név az előbbi településnévhez hasonló módon Hrastány > Harastány > Herestény változásokon mehetett keresztül. Pusztán hangrendi átcsapással kell számolnunk Hecse település nevének alakulásában: a szláv (bizonyára szlovák) Hocsa helynév a magyar névrendszer tagjaként Hecsé-vé alakult (vö. Kiss Lajos 1995a: 16), s adatai a legkorábbi időktől kezdődően e hangalakot tükrözik. A Kistapolcsány szláv eredetű második névrésze egy ízben magas hangrendű Kistepölcsény formában jelentkezik, ami ugyancsak átcsapással magyarázható, és vélhetően alkalmi megoldásként kerülhetett be az 1327/519-es oklevélbe (bár a településnév adatsorában vegyes hangrendű formával nem egyszer találkozhatunk).
Abaúj vármegye korai ómagyar kori településnév-állományában a hangrendi átcsapás szempontjából is figyelemre méltó névbokorra bukkanhatunk. A megye nyugati részén, a Ronyva folyó közelében fekszik Rednek, Regmec és Regete település. Rednek etimológiája bizonytalan, de amennyiben összefügg a megye ÉNy-i részén fekvő Rudnok falu nevével, abban az esetben egy szláv *Rudnik féle helynév hangrendi átcsapása magyarázhatja. A hangrendi váltást pedig esetleg befolyásolhatta a közelben fekvő számos hasonló nevű település: Regete, Regmec (korábban Redmec), Regéc hangalaki felépítése. A Regmec településnév egy szláv Radimice helynév átvétele, amely a magyar névrendszer tagjává minden bizonnyal Redemec alakban vált, amint erre a korai ómagyar kori adatok többsége is utal (vö. pl. 1277, 1324/365, 1332-5/Pp. Reg.: Redemech, 1321/323: Redmuch, 1328: Redemuch). A Rad- szláv tő hangrendi átcsapása Red-dé talán ugyancsak az előbb említett közeli helynevek hangalaki hatására ment végbe (vö. Sipos 1970: 281). Mindezen analógiás változások azért is következhettek be, mert - jövevénynévről lévén szó - ennek közszói értelemben vett, lexikális jelentése az itt élő, zömében magyar nyelvű lakosság számára nem volt. A névbokor harmadik tagjaként említett Regete etimológiája vitatott, de talán szláv jövevénynév lehet, s egy elsődleges Rogita formából (vö. talán [1298]: Rugyta) vált Regeté-vé.
Ugyancsak nincs kellően tisztázva az abaúji Lebenye helynév etimológiája. A legvalószínűbb feltételezés szerint szláv eredetűnek tarthatjuk, s elsődlegesen talán mély hangrendű lehetett, amire az adatsorában fellelhető Libona (1230) és a Lubyna (1292) adatok is utalhatnak. A mély változatból később Lebenye alakult. Az átcsapás idejének megállapításához az +1262/[XIV.]-es hamisított oklevél ugyan nem lehet mérvadó, a XV. században azonban már a maival megegyező formákat találunk; vö. 1488: Lebenye (vö. ComAbTorn. 57).
c. Elhasonulás
1. A korai ómagyar korban (sőt bizonyára már ezt megelőzően, az ősmagyarban is) fellépnek olyan jelenségek, amelyek az illeszkedéssel éppen ellentétes irányú változásokat eredményeznek: az eredetileg hangrendi egységben álló szavak helyett vegyes hangrendűeket teremtenek. A magánhangzó-harmóniát ilyen formában megzavaró jelenséget a magánhangzók elhasonulásának nevezzük. Szélesebb körű tendenciává nem vált, s gyakran csak átmenetileg mutatkozott. 
(Vö. Bárczi 1958a: 104-6, MNyT. 161-2.)
2. A gyertyán fanév a régiségben török eredetijéhez (vö. TESz., Ligeti 1986a: gyertya) hasonlóan mély hangalakban fordult elő leggyakrabban, s Abaúj megyei adatai is minden esetben ezt tükrözik: puszta fanévként (1247/331: jurthan), képzős alakjában, kétrészes helynév előtagjaként (1321: Gurthanuskutha) egyaránt így láthatjuk. Más vidékeken, pl. Baranya vármegyében azonban ezzel egyidejűleg a vegyes hangrendű forma is jelentkezik (vö. 1295/403: gertean, 1313: Gertanfa), s az adatok kronológiai összefüggéseiből azt gyaníthatjuk, hogy az elhasonulás ezen a vidéken talán a XIII-XIV. sz. fordulóján következhetett be: a fenti adatokat megelőzően ugyanis kizárólag mély hangrendű formákat találunk Baranya megye területén is. Az OklSz. adatai alapján úgy tűnik, hogy a XIII. sz. utolsó negyedétől kezdődően jelennek meg és egyre nagyobb arányban adatolhatók a gyertyán formák. Az elhasonulás üteme azonban vidékenként más és más lehetett, de minthogy az OklSz. lokalizálás nélkül adja meg adatait, ennek nyomon követése (rendelkezésre álló teljes helyhez kötött névállomány hiányában) egyelőre nem lehetséges.
3. Bizonyára elhasonulás eredményezte a Bars megyei Tepla folyó ma élő nevét: az első adatában még Tapla-ként szereplő szláv eredetű víznév (vö. +1075/+124/+217: Tapla) a XIII. sz.-ban már az elhasonult formát mutatja (vö. +1209/+217, 1253: Tepla). Ez a változás zajlott le a Hernád víznevünk esetében is: az elsődleges mély hangrendű Hornád ~ Harnád (illetve Horrád ~ Harrád) változatokból (vö. 1200 k.: Honrad ~ Honrat, 1230: Harrad, 1255: Hornad stb.) ugyancsak elhasonulás hozta létre a mai, de már a korai ómagyarban is létező Hernád (~ Herrád ~ Henrád) formát (vö. 1255: Hernad, 1261: Henrad, 1271: Herrad stb.).
2.5. Diftongusok monoftongizációja
1. A kettőshangzók monoftongizációs folyamata egymástól szét nem választható szoros összefüggésben áll a magánhangzó-időtartam kérdésével. Magánhangzó-rendszerünk rövid-hosszú viszonyai átrendeződésének fontos időszaka a korai ómagyar kor. Minthogy azonban e folyamatok hosszú időn át tartottak, a vokálishosszúság nemcsak megítélésében, de emlékeink valóságos kiejtési hátterében is nem kevés ingadozással lehetett terhes. A megítélés nehézségeit az ingadozások mellett fokozza a régi magyar írásbeliségnek az a jellegzetessége, mely - a latin és a latinon alapuló más idegen nyelvek helyesírási sajátosságának átvételeként - nem tesz a vokálisokban időtartam-különséget, noha ritkán a lejegyzők megkísérelték a hosszúság betűkettőzéssel való jelölését. Az egyes hangok esetében a fonologikus szembenállás kialakulásában időbeli különbségeket tapasztalhatunk.
A hosszú monoftongusok nagyrészt a kettőshangzók fejlődésének általános tendenciájaként, azok monoftongussá egyszerűsödésével magyarázhatók, ami kevés kivétellel be is következett. A monoftongizációs folyamatok azonban a különböző diftongusok esetében más-más ütemben zajlottak le: legkorábban kétségtelenül az -i utótagú kettőshangzók egyszerűsödtek, zömmel már az ősmagyar korban, s nyelvemlékeink korára abszolút szóvégen ezek már meg is rövidülhettek. A labiális utótagú kettőshangzók egyszerűsödése későbbi jelenség, kimutathatóan a XII-XIV. századba esik. Ez a folyamat az előbbivel ellentétben teljes hatókörű: az egész magyar nyelvterületen eltünteti az ilyen szerkezetű diftongusokat a magyar hangrendszerből. A korai ómagyar kor szórványainak kettős betűjelölésében diftongussal és hosszú monoftongussal olykor egyaránt számolhatunk. Különösen gyanús ebből a szempontból az eu jelölések hosszú monoftongusos ő hangértéke.
(Vö. Benkő 1953a; 1957: 75-7; 1980: 116-21, Bárczi 1958a: 87-99, MNyT. 169-75.)
2. Az -i utótagú diftongusok közül az Ä figyelhető meg az Abaúj megyei Fekete-erdő 1255-ös oklevélből származó Feketeyerdeu első névrészének alakjában. A helynév magyar adatai (1255: Feketeyerdeu, 1330, 1331: Feketheherdeu) tükröztethetik a fekete melléknév hangalakjának fejlődését is: feketÄ ~ feketÈ > feketé > feketë > fekete (vö. Bárczi 1958a: 85). Bárczi fenntartja annak a lehetőségét, hogy az È-ben esetleg más képző rejlik, amit az is támogathat, hogy az i-re valló adatok régebbiek és számosabbak (vö. Bárczi 1958a: 95). Az È > Ä fejlődés a XII-XIV. században zajlik le, majd a kettőshangzók -é-vé egyszerűsödnek - olykor meglehetősen későn. Ezen vélekedéssel többnyire egyet is érthetünk, ám Abaúj-Győr vármegye adatai között gyakran már a XIII. században vagy akár jóval korábban is - igaz olykor bizonytalan datálású oklevelekben - is fekete alakot találunk (Fejér vm. 1055: Fekete kumuk, +1264/324: Fekethehygh, Bihar vm. [1281?]: Feketeevrem, Borsod vm. 1297: Fekete Syr), ami a fenti hangfejlődési folyamat korai lezajlását mutatja (talán csak némely területeken) ebben a lexémában.
A személynévi eredetű abaúji Vécse településnév korai adatai Vejcse (~ V¶cse) formájúak (vö. pl. 1295/346/401, 1296>364, 1300/321, 1332: Weyche, 1326/375: Veyche), amiből a kettőshangzó egyszerűsödésével jött létre a településnév mai és már a korai ómagyar kor végén is adatolható Vécse (1332: Wechee) alakja (vö. Kiss Lajos 1995a: 19).
A Bars megyei Bél település nevének adatai diftongusos és hosszú monoftongusos alakot egyaránt jeleznek (vö. 1291: Beyl, 1311, 1331: Beel), s a közöttük lévő kronológiai kapcsolat alapján ez esetben is monoftongizációs folyamatot gyaníthatnánk. A településnév származtatási lehetőségei azonban ezt kevéssé támogatják.
3.1. A labiális utótagú diftongusok között a legnagyobb arányban az Ï szerepel Abaúj és Bars vármegye helynévkincsében. A kis melléknév a korai ómagyar korban gyakran látható kÏs ~ küs alakban (vö. HA. 1-2., OklSz.), s bizonyosan ezt a két hangalakot ismerhetjük fel a Bars megyei Kis-Zsitva víznév adatainak első névrészében is: 1318: Kywsytua ~ Kussitua.
A fűz fanév a régiségben gyakran előfordult illabiális formában; vö. 1224/291/389: Fyzuforku, Bodrog vm.; +1228/383/407: fyz, 1232: Phizes, 1256: Fyzezth, 1315: Fyzes, 1329, 1332: Fyzesth, 1334: Fyzesd, Baranya vm.; 1320: Fizieschergeteg, Bihar vm.; 1329/447: fyzbukwr, Borsod vm. Ezek mellett igen nagy számban előforduló yu-s jelölésű alakok (vö. 1248/326: Fyuzerku, Borsod vm.; 1321: Fyuzeth, Baranya vm.; 1327/378: Fywzerpatak, Abaúj vm.; 1327/519: Fiuzeguolg, 1331: Peethkfyuze, Bars vm.; 1329/358: Fyuzeg, Bihar vm.) is szerepelnek.
Puszta személynévből keletkezett metonimikus névadással az az abaúji Bűd településnév, amelynek korai adatai igen nagy számban tartalmaznak diftongusos formát (vö. pl. 1246/305//414, 1246/348/408, 1326, +1326/[400 k.], 1326/463, 1329: Byud), de a településnév adatsorában a monoftongizáció eredményeként jelentkező ű ~ í monoftongussal is találkozunk (pl. 1315: Bwd, 1326: Byd).
Az Ï diftongus egyszerűsödése Bárczi szerint zömmel a XIII. században következett be (1958a: 92), ám diftongusos alakokkal - mint láthattuk - e századot követően is jócskán találkozunk.
3.2. A sajátos szerkezetű ù diftongust láthatjuk az aszú közszó egyes Abaúj megyei helynévi előfordulásaiban. A lexéma hangfejlődési tendenciáit, alakulásmódját (ehhez ld. még Nyíri 1980, különösen pedig ezen belül: 615-7) végigkísérhetjük korai helynévi adataink időbeli egymásutániságának, kronológiai összefüggéseinek segítségével: az 1270/272-es oklevélben a közszó még aszù alakú (Azevpotok), 1317-ben, 1318-ban - mintegy a hangtörténeti fejlődés következő, immár előrehaladottabb stádiumaként - aszjú formával találkozunk (Azyuzartus, Ozyuuelgy), végül további okleveles adatok segítségével az aszú hangalak kialakulását, azaz a hangfejlődési folyamatok lezárulását, a monoftongizációt is dokumentálhatjuk: 1326/375: Ozwueulg.
Az aszú-hoz hasonló szótörténeti-hangtörténeti jelenséget kísérhetünk figyelemmel a hosszú lexémában is. A hosszú melléknév alakváltozatainak korszakunkban tapasztalható gazdagsága főként a szóvégi ê különféle fejlődéséből adódott (vö. TESz.): huszù (1236, Baranya vm.: Huzzeuozo, 1270/272, Abaúj vm.: Huzevheg, 1282/379, Bereg vm. Huzeumezeu, +?1248>393, Bereg vm.: Huzsceumezeu, 1329/XIV., Baranya: [Ho]szevvelgh; ez utóbbi adat idevonása kétséges) ~ hoszjú (1330, Bars: Huzyufeuld ~ Huzyuweulg, 1075/+124/+217, Csongrád: Hosiouer) ~ hosszó (+[1235]/350/404, Baranya: Huzomege) ~ hosszú (1327/589, Bihar: Hozzureketthye) ~ hosszi (1284/454, Borsod: Hwzyverem). Az alakváltozatok alakulásmódja, időbeli viszonyuk megfelel a Bárczi, valamint a TESz. által vázolt fejlődési sornak (vö. Bárczi 1958a: 97-8, TESz.).
3.3. Az abaúji Óvár településnév 1255-ös oklevélből származó Ouwar adatában látható ou betűkapcsolat mögött esetleg diftongusos ejtésmódot sejthetünk - különösen, ha összevetjük a későbbi Nagyóvár név o jelölésével (vö. 1317: Nogyowar). Az ou betűkapcsolat (az o-s jelöléshez hasonlóan) mindazonáltal ó hangértékben is szerepelhet.
3.4. A Paul személynévből alakult eredetileg birtoklást kifejező -i képzővel az ugyancsak Abaúj megyében fekvő Pólyi település neve. Korai adataiban à diftongusos alakot láthatunk (vö. 1280: Pauly, 1329/330/407: Pauli). Az à diftongus korszakunk végére á ~ ó-vá monoftongizálódott, amit az oklevelek Pali (1323, 1332) ~ Paly (1329) ~ Poly (1330) adatai jeleznek.

3. Mássalhangzó-változások
3.1. Asszociációs változások
Bárczi Géza a hasonulás és elhasonulás, valamint a hangátvetés és a haplológia jelenségét “asszociációs változások” cím alatt foglalja össze. Így járok el én is.
(Vö. Bárczi 1958a: 165-6, MNyT. 125.)
a. Hasonulás
1. A hasonulásos jelenségek tárgyalását meg kell, hogy előzze egy általánosabb természetű megjegyzés: a szomszédos mássalhangzók egymásra gyakorolt hatásának témaköre a magyar hangtörténeti vizsgálatoknak meglehetősen elhanyagolt területe, pedig korai emlékeink (a szórványok és a szövegek) hangzásbeli arculatának elsőrendű meghatározói. A jelenség helynevekbeli vizsgálatakor az alkalmi hasonulásokra nem térek ki, de érintem később néhány érdekes példáját a zöngésülés-zöngétlenülés pontban.
A hasonulás (vagy asszimiláció) nyelvi síkon az egyes (többnyire szomszédos) hangok egyikének képzésmódjában eredményez változást: valamely hang teljesen vagy részlegesen hasonítja magához a mellette vagy a közelében lévő másik hangot.
(Vö. Bárczi 1958a: 165-6, MNyT. 125-7, Benkő 1978: 21-6; 1980: 80-5, Kiss Lajos 1995a: 17.)
2.1. Részleges hasonulás. A hasonulásos jelenségek között vannak olyanok, amelyek tendenciaszerűen állandósulnak, ilyen például a részleges hasonulás terén az mt > nt, md > nd, valamint az mcs > ncs változás (vö. Bárczi 1958a: 165). Alveolárisok előtt az m n-né módosulása a magyar nyelvi fejlődésben még inkább csak potencialitás volt ugyan, de realizációja sem ritka (vö. Benkő 1980: 83).
Az mt > nt, md > nd változásra helyneveink köréből az alábbi példák hozhatók. Az Abaúj megyei Szántó településnév korai ómagyar kori adatai az eredetibb mt kapcsolatot tartalmazzák ugyan (vö. 1275, 1326: Zamthou, 1325: Zamtho), jelzői összetételei viszont a hasonulás utáni állapotokat mutatják: +1326/[400 k.]: Felzantou ~ Felzantow ~ Kethzantou ~ Kethzantow ~ Nogzanto ~ Nogzantow. Az abaúji Szend településnév vélhetően a Szemd személynévből alakult metonimikus névadással, de a legkorábbi időktől kezdődően Szend alakban találkozunk vele, azaz ebben az esetben ugyancsak md > nd képzés helye szerinti részleges hasonulásról beszélhetünk. A szintén gyakori mcs > ncs hasonulást (ld. ehhez Bárczi 1958a: 165) például az abaúji Szerencs patak nevében láthatjuk: Zeremch formájú első (1258-ból való) adatát néhány évtized alatt dokumentálhatóan is felváltja a Zerench.
2.2. Sajátos típusát képviseli a hasonulásnak a csupán szórványosan jelentkező szóvégi labiális hasonulás (vö. Bárczi 1958a: 32), amit az Abaúj és Bars megyei Bogdány településnév Bogdám alakjával kapcsolatban ideiglenesen (vö. 1335/339: Bogdam, illetve 1305: Bogdam), a Goron > Garam szóvégének későbbi (a korai ómagyar koron túl jelentkező) módosulásában viszont végérvényesen láthatunk.
3.1. Teljes hasonulás. A magyar nyelvterület túlnyomó részén általános a j hangnak a megelőző spiránshoz (s, sz, z) való teljes hasonulása (vö. Bárczi 1958a: 166, MNyT. 126). Az szj hangkapcsolatból ssz alakul a hosszú melléknév történetének során is: az eredeti hangalakra látunk példát a Bars megyei Huzyufeuld ~ Huzyuweulg (1330), illetve a Csongrád megyei Hosiouer (1075/ +124/+217) adataiban. Vélhetően a hasonult alakot tükröztetik viszont például a Bihar megyei Huzzeuozo (1236), illetve Hozzureketthye (1327/589) adatok.
3.2. Hangtörténetírásunk átmenetileg jelentkező, de a nyelvterület jelentős részén megfigyelhető jelenségként tartja számon a dn > nn asszimilációt (vö. Bárczi 1958a: 166, MNyT. 126). Korai helynévállományunk Abaúj és Bars megyei korpuszából az abaúji Garadna és a Gadna nevek egy-egy adatát sorolhatjuk e hangváltozástípusba. Az előbbinek a víznévi és településnévi adatai között egyaránt fellelhető Granna alakját (1278), az utóbbinak pedig a Ganna (1320) változatát tekinthetjük ilyen, átmeneti hasonulással létrejött alaknak. Másutt e változások továbbélő formákat is létrehozhattak (vö. FNESz. Ganna).
E változással szoros kapcsolatban lévőnek tűnik a némileg ugyan más irányú nd > dd hasonulás, amit az abaúji Monajkedde ~ Monajkedd településnév második névrészében (annak egyik etimológiai lehetőségében) gyaníthatunk. Az elsődleges Kendi névalakból - melynek egykori meglétét a ma Monaj mellett fekvő Kendipuszta helynév is valószínűsítheti - vélhetően hasonulással magyarázható a Keddi forma. Az átalakulás - amelyben egyébként esetleg a helynevekben nem ritka kedd napnév analógiás hatásával is számolhatunk - ideiglenesnek bizonyulhatott, amint ezt a fenti Kendipuszta helynév jelzi.
3.3. Az r hang számos mássalhangzó-kapcsolat tagjaként vett részt hasonulásos jelenségekben: a parlag köznévnek ma is és a régiségben is előfordul két irányban is hasonult pallag ~ parrag alakja (vö. OklSz. 749-50), ami az l ~ r hangviszony alapján érthető. Két vármegyénkben az abaúji Tövises-parlag határnévnek találkozunk ilyen, feltehetően hasonult formát mutató alakjával: Tuissespalag (1317). A Bars megyei Mellek település neve a Merlik személynévből magyarázható, s első adata (1332/Pp. Reg: Merlek) hangszerkezetileg ennek pontosan meg is felel. A későbbi-mai változat ugyancsak rl > ll teljes hasonulással jött létre.
A Hernád folyónév a régiségben számos alakváltozatban fordult elő az okleveles anyagban: a közöttük lévő Hornad ~ Harnad > Horrad ~ Harrad formák között ugyancsak a fenti asszimilációs változást gyaníthatjuk.
3.4. A hasonulás speciális eseteként tartjuk számon a két nem szomszédos mássalhangzó között megvalósuló asszimilációt. Az abaúji Semse település neve az elsődleges Szemse változatból alakulhatott sz : s > s : s hasonulással (vö. FNESz., Kiss Lajos 1995a: 17).
b. Elhasonulás
1. Azt a jelenséget, amelynek során valamely szóban két egymást követő (ritkán távolabbi) azonos mássalhangzó közül az egyik egy más hanggá alakul, elhasonulásnak nevezzük. A változás a közszavaink és a helyneveink körét egyaránt érinti.
(Vö. Bárczi 1958a: 166-7, MNyT. 127, Kiss Lajos 1995a: 9.)
2. Közszavaink között a legjelentékenyebb módosulások egyikeként kell megemlítenünk az ss elhasonulását rs-sé, amint ezt például a hárs fanév nyelvi fejlődésében is láthatjuk. A növénynév elsődleges alakja has ~ h™s ~ hás volt, ahol a szóvégi s bizonyos toldalékos alakokban magánhangzóközi helyzetbe kerülve geminálódott, s a gemináta nyelvjárástól függően részint állandósult (vö. Bárczi 1958a: 166, Kiss Lajos 1995a: 9), részint elhasonulással rs hangkapcsolattá alakult (TESz.). Abaúj-Csongrád vm. nem települést jelölő helynevei között öt névben szerepel ez a fanév (Abaúj vm. 1330: Haaspatokfew, Borsod vm. 1298/390: hasfa, [1240]: Hasfeu, [1240]: Zelushasfeu, Baranya vm. 1251/ 335: hasfa), s minden esetben has ~ haas betűhív alakban találjuk meg. Az elhasonulásra a legkorábbi kétségtelen adat a TESz. (valamint az OklSz. adatai) szerint csupán a XV. század második feléből (1486-ból) való.
3. Az nn > dn ~ nd elhasonulás ugyancsak gyakori (vö. Bárczi 1958a: 166, MNyT. 127). Ennek példáját láthatjuk a Bars megyei Geletnek (régen Gelednek) településnév esetében is, amennyiben annak - többféle származtatási lehetőségei közül - a szláv *Glinnik helynévből való magyarázatát fogadjuk el. A Glinnik alakból a magyarba bekerülve Gelennek, majd nn > dn disszimilációval Gelednek ~ Geletnek alakult (vö. Kiss Lajos 1995a: 9).
4. Az elhasonulás ritkán két nem szomszédos mássalhangzó között is megvalósulhat, ahogy erre a TESz., valamint Kiss Lajos (i. h.) is több példát idéz. Ilyennek kell tekintenünk az Abaúj megyei Lengyelfalva településnév személynévi előtagját, azaz a lengyel közszóból alakult Lengyel személynevet, és ezzel együtt természetesen az alapul szolgáló közszót is. A népnév eredeti hangalakja lengyen volt (vö. TESz.), ezt láthatjuk az előbb említett településnév Lengenfalua ~ Lengenfolua (1335/339) adataiban is. Ez a hangalak később másodlagosan, n : n > n : l elhasonulással lengyel-lé fejlődött (i. h.).
c. Hangátvetés
1. Hangátvetésen két szomszédos vagy ritkábban távolabbi mássalhangzó (olykor mássalhangzó és magánhangzó) helycseréjét értjük. A közszavak (pl. konyha, dunyha, szöcske stb.) és a helynevek körét egyaránt érintő változást hangtörténetírásunk a szórványos hangváltozások esetei között tartja számon.
(Vö. Bárczi 1958a: 167, MNyT. 128, Deme 1944, Nyirkos 1993: 78-9, Kiss Lajos 1995a: 15.)
2. A hangátvetés tendenciaszerűen jelentkezik a kcs > csk esetében (nagy számú helynévi példáit ld. Kiss Lajos i. h., illetve ld. még Kálmán 1973). A Bars megyei Baracska település neve a korai ómagyar korban Barakcsa ~ Brakcsa alakú volt, s a későbbiekben (a XIV-XV. sz. fordulóján) vált hangátvetéssel Baracska alakúvá (vö. 1402: Barachka, 1407: Nogbarachka stb.; ComBars. 9), de - bizonyára a párhuzamos használat jeleként - a XV. sz. első felében még az eredeti hangalak is fel-felbukkan (vö. pl. 1407: Kysbarakcha; további példákhoz ld. ComBars. 9-10). A változás bekövetkezését, az új hangalak végérvényes egyeduralmát esetleg késleltethette a település közelében fekvő Barak település hasonló nevének “konzerváló” szerepe.
A Hernád Abaúj vm. legnagyobb folyója. Legkorábbi adatai Honrad ~ Honrat (1200 k.) alakúak, s az elhasonult Henrad (1261) formára is találunk a korai időkből adatot. Ezen hangalaki variánsokból azonban metatézis révén (vö. erről Kiss Lajos 1984b: 100; 1994: 4, 1995a: 15) igen korán, még a korai ómagyar kor időszakában létrejött a Hornad ~ Hernad (pl. 1255) alak. Ugyancsak Abaúj vm.-ben folyik a Kanyapta, az Ida folyó déli mellékága. A szlovák eredetű víznév legkorábbi adatai Kanapota (1298) ~ Kanapta (1323/390) formájúak, de a szláv párhuzamok, megfelelők alapján tudjuk, hogy e név eredeti szláv hangalakja Konotopa lehetett, amiből a magyarban hangátvetés (illetve a két nyílt szótagos tendencia működésének) eredményeként alakult ki a két fenti variáns.
3. Két egymással nem szomszédos mássalhangzó metatézisének példáját szemlélteti a Bars vm.-i Varanca nevének kialakulása. A szlovák eredetű (vö. szlk. Orovnica) településnév elsődleges alakja a magyarban Aravanca lehetett, amelyből r : v > v : r hangátvetéssel (illetve a szóeleji a határozott névelőnek való felfogásával és elvonásával) Varanca fejlődött (vö. FNESz. Oromfalu).
4. Nem túl gyakori jelenség, hogy a hangátvetés nem két mássalhangzó között történik meg, hanem a változás egyik részeseként magánhangzót érint. Abaúj és Bars vm. korai ómagyar kori helynévállományában erre is találunk néhány példát. Bars vármegye keleti határfolyója, a Szitnya hegy oldalából eredő, szlk. eredetű Szikince víznév eredeti alakja Szitn(y)ice lehetett (vö. pl. 1293: Sythniche, 1296: Zytnice, 1307: Zithnice). Ebből t > k változással Szikn(y)ice alakult (vö. Kiss Lajos 1995a: 31), nic > inc hangátvetéssel pedig létrejött a víznév mai Szikince alakja (vö. FNESz., Kiss Lajos 1994: 9).
A korai adataiban nagy változatosságot mutató Bars megyei Dervence esete némelyest bizonytalanabb: a Drevenica ~ Drüvence, valamint Dervence alakok között esetleges metatézissel éppúgy számolhatunk, mint a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása, illetve két nyílt szótagos tendencia következtében kettős alaki változás lejátszódásával (ehhez kapcsolódóan ld. Nyirkosnál a látszólagos hangátvetésről mondottakat is; 1993: 78-9).
d. Névbelseji összerántódás. Egyszerejtés.
1. Az összerántódás olyan hangtani jelenség, amelynek során a szó vagy esetünkben a név belsejéből elmarad egy szótag. Az összerántódással rokon jelenségnek tekinthetjük az egyszerejtést, amelynek során a szó vagy név belsejében két egymást követő azonos vagy hasonló hangzású hangcsoport (többnyire szótag) közül az egyik elmarad, azaz az összerántódás az azonos vagy hasonló szótagokat érinti.
(Vö. MNyT. 128, Erdődy 1975, Kiss Lajos 1995a: 8, 27.)
2. Az Abaúj vm.-ben fekvő Saca település neve szlovák eredetű; vö. szlk. *Svätica helynév, amiből a magyarban Satica (1319: Saticha, 1328: Zethyce) alakult (vö. FNESz.). A településnév a XV. sz. első felének okleveleiben már Saca formában (1424: Saczza ~ Sahcza: ComAbTorn. 53 Košice a.) szerepel, amit Kiss Lajos névbelseji összerántódás következményének tart (1995a: 28). Minden bizonnyal ugyanerről lehet szó a Bars megyei Rohozsnica víznév esetében is. A patak Rasnicha (1284) és Rohozniche (1295) adatokkal képviselteti magát korai okleveleinkben. Az elsődleges, szlovák eredetű Rohozsnicá-ból valószínűleg névbelseji összerántódással alakulhatott ki a Rasnica. E folyamat eredményének tekinti Kiss Lajos az abaúji Szikszó (< *Szikaszó) és Reste (< *Recsete) településneveket is (i. h.), mindkét jelenség besorolható azonban a két nyílt szótagos tendencia hatókörébe is.
3. A haplológia (egyszerejtés) jelenségének körébe tartozik a szintén Abaúj megyében található Vajda település neve: a korábbi (elsődleges) Vojvoda alakból (vö. 1302/390, 1323/390: Voyuoda) ugyanis e változás segítségével magyarázhatjuk a nagy előfordulási gyakoriságú Vajda helynévi formát (vö. Kiss Lajos 1995a: 9). E fejlődés a közszó alakulásától ugyanakkor bizonyosan nem lehet független.
Speciális (csupán áttételesen ide tartozó) esetként megemlíthető még, hogy a Bars megyei Ányás településnév alapjául szolgáló személynév (vö. 1275: Anias szn.: Sztp. KritJ. 2/2-3: 138) a m. R. Ananiás személynévnek az egyszerejtéssel alakult rövidült alakja lehet (vö. FNESz.). Ebben a példában tehát nem magában a helynévben, hanem annak személynévi előzményében találkozhatunk a haplológia jelenségével.
3.2. Mássalhangzó-torlódások és feloldásaik
1. A szóalakok hangtani felépítése a korai ómagyar korban a következő sajátosságot mutatja: a szóalak elején alig van példa két mássalhangzós, torlódásos kezdetre. A finnugor nyelvekhez hasonlóan a magyar nyelv sem kedveli ugyanis bizonyos határon túl a mássalhangzó-torlódást, különösen nem szóeleji pozícióban. Ennek következménye az az egész magyar nyelvtörténeten végigvonuló tendencia, mely a torlódó mássalhangzókat valamilyen nyelvi eszközzel igyekszik kiküszöbölni. Más a helyzet a legkorábbi időszaktól kezdődően a szóbelseji torlódásos pozíció jelenségével: itt igen jelentős számban (a maival nagyjából megegyezően) találunk torlódó mássalhangzókat (olykor hármas torlódásra is van példa) a korai ómagyar korban. Úgy tűnik tehát, hogy csak a szókezdő helyzet a kivétel a szóban forgó jelenség alól, a szóalak többi részei messze nem kivételek. Bizonyára öszefügghet ez a magyar nyelv hangsúlyviszonyaival: mivel a hangsúly érvényesülése a vokálisban csúcsosodik ki, a korai emlékeinknek ez a nagyon markánsan kirajzolódó szófelépítési struktúrája csakis az igen korai időktől fogva feltett elsőszótagi hangsúly számlájára írható. Egzaktabb fogódzót is találhatunk: a szláv átadó nyelvekben kétségtelenül két mássalhangzóval kezdődő szavakban a torlódó mássalhangzók feloldása a magyar nyelvbe bekerülve tendenciaszerűen megtörténik. A szóbelseji pozícióban ugyanakkor nem jellemző a feloldás, sőt   nemegyszer a meglévő szóbelseji vokális - egy másik tendencia, a két nyílt szótagos törvény működésének következtében  - éppen hogy kiesik.
A mássalhangzó-torlódás feloldására szolgáló lehetőségek közül Abaúj és Bars vármegyék helyneveinek körében a bontóhanggal, illetve az egyik mássalhangzó kivetésével találkozunk. Nem véletlen továbbá, hogy az itt számításba jövő helynevek többnyire szláv eredetűek, ahol a szóeleji és szóbelseji több mássalhangzó kapcsolata csöppet sem szokatlan.
(Vö. Kálmán 1953, Bárczi 1958a: 137-41, MNyT. 134-6, Keszler 1969, Benkő 1980: 66-7, Nyirkos 1992; 1993, Kiss Lajos 1995a: 8.)
2. A magyar nyelv a szó eleji két vagy több mássalhangzó találkozásának feloldására leggyakrabban a torlódó mássalhangzók közé beékelődő bontóhangot használ. A bontóhang minősége többnyire megegyezik a következő szótag magánhangzójának minőségével. Az előbb említett megyék helynévkincsében az a hang szolgál ejtéskönnyítő magánhangzóul a következő esetekben. Az abaúji Garadna víz- és településnév eredeti szláv hangalakja Gradna volt, amelynek a korai oklevelekben is megtaláljuk a nyomát (vö. 1234/243: fl. Grathna ~ v. Gradna). Vélhetően ugyanebből a szláv gradъ tőből magyarázható a Bars megyei Garaduc település neve, melynek korai okleveles adatai között a torlódó és a feloldott változat egyaránt adatolható: vö. 1302: Graduch, [1328-49]: Garaduch. Némileg bizonytalanabb a Bars megyei Baracska (vö. pl. 1269>343, 1293, 1322, 1327, 1330, 1332/Pp.Reg.: Barakcha) és Baratka (vö. 1425, 1429, 1456: Barathka) településnevek adatainak kronológiai viszonya, de mindkét esetben valószínűsíthetjük (általánosabb hangfejlődési tendenciák alapján, illetve az utóbbi név esetében az adatok időbelisége is ezt sugallja) a Brakcsa (vö. pl. 1298/350, 1322, 1325: Brakcha) és a Bratka (vö. pl. 1156/347, [1158 k.]: Bratka) variánsok elsődlegességét, amiből a mássalhangzó-torlódás feloldása eredményezte a későbbi-mai hangalakot.
Az o hang szolgál bontóhangul az abaúji Golop és a Bars megyei Porosztolnok településnevek szóeleji mássalhangzó-torlódásának feloldására; vö. szl. Glúp szn. > 1258: Glup hn. > 1296/474/475: Gulup hn., illetve szlovák Prestavlky [többes sz.] hn. > 1283: Proztolnuk ~ Poroztolnuk hn.
Az e szerepel ugyanebben a funkcióban a magas hangrendű Bars megyei Bezence, Geletnek és Szelepcsény településnevekben, így alakult a szlovák Bzenicá-ból a magyarban Bezenica > Bezenca > Bezence, a szláv Glinnik-ből (egyik szóba jöhető lehetőségként) Gelennek > Gelednek ~ Geletnek, a szlovák Szlepcsány-ból Szelepcsény. E településnevek mai hangalakjának kialakulásában természetesen a torlódás feloldása mellett többnyire más hangváltozások is szerepet játszottak: az elhasonulás (Gelennek > Gelednek) vagy éppen a hangrendi kiegyenlítődés (Szlepcsány > Szlepcsény > Szelepcsény, esetleg Szlepcsány > Szelepcsány > Szelepcsény).
A Bars megyei Szórád helynév bizonyára (szláv eredetű) személynévből keletkezett metonimikusan, az alapjául szolgáló személynévhez vö. 1138/329: Sourad (ÁKSz. 321). A helynév Zouorad ~ Zorad (1302) formában adatolható korszakunkban. Az adatokból jól láthatjuk a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldásának különféle lehetőségeit: Svorad szn. > Szovorad hn. (bontóhanggal) ~ Szorad hn. (a v kivetésével). A Szórád helynév azonban nemcsak így, azaz a Szovorád-dal párhuzamosan jöhetett létre: másodlagos alakulása a Szovorád-ból (a v intervokális helyzetben való kiesésével, valamint az oo magánhangzók ó-vá olvadásával) ugyancsak elképzelhető.
Az előbbiekben említett valamennyi helynév esetében a mássalhangzó-torlódás megszüntetéseként létrejött, inetimologikus magánhangzóval bővült alak maradt fenn. Ismeretesek azonban olyan helynévi példák is, amikor az újítás csak időlegesnek bizonyul, s az eredeti forma vált végül általánossá. Az Abaúj megyei Krasznok és Szkáros, valamint a Bars megyei Brogyán, Hrussó és Knyezsic településnevek adatsorában fel-felbukkanó, a torlódó mássalhangzók feloldásával létrejött Karaznok (pl. 1302/390), Zakarus ([1304-11]), Borogen (1293), Huruso (1316) és Kenesich (1314/340) alakok hosszabb-rövidebb idő alatt végérvényesen eltűntek az okleveles említésekből, azaz bizonyára az élő nyelvi használatból is.
3. A szó belsejében többnyire három mássalhangzó torlódása jelent olyan zavart, amit már igyekszik a nyelvünk kiküszöbölni. Ez az igény jelentkezik a szláv eredetű mortva közszóban és tulajdonnévben (vö. pl. 1255: Mortua, Abaúj vm.), ahol a hármas torlódást az rt közé beékelődő o bontóhang szüntette meg: morotva ~ Morotva. Két mássalhangzó találkozása szűnik meg ideiglenesen a Bars megyei Oszlány településnév egyszeri előfordulású Oszolány (vö. 1283/505/830: Ozolan), valamint a Zsikva településnév Zsikava (vö. 1209 Pp.: Sichoua ~ Sichoa) alakjában.
A szóbelseji mássalhangzó-torlódások feloldásában (különösen három torlódó mássalhangzó esetén) a bontóhangoknál jóval gyakrabban jelentkezik az egyik mássalhangzó (többnyire a v) kivetése. Közszavaink köréből ide sorolhatjuk az eresztvény ‘fiatal, sarjadó erdő’ (TESz.) földrajzi köznevet. A régiségben eresztvény ~ eresztvíny ~ eresztény ~ eresztevény ~ ereszteíny hangalaki változatokban élt (vö. HA. 1-2. Név- és szóalakmutató). Az alakváltozatok létrejötte a mássalhangzó-torlódás kétféle feloldásával magyarázható (vö. Bárczi 1958a: 141): az eresztevény szóalakban bontóhanggal, az eresztény-ben pedig a v kivetésével.
Ugyancsak két mássalhangzó találkozását szünetette meg a nyelv, de immár végérvényesen a Perény helynévben, melynek terjedelmes korai ómagyar kori adatsorában egy-egy kivételtől eltekintve Pervény ~ Pürvény alakot tükröztető adatokkal találkozunk, s úgy tűnik, a két formát (ti. a v-t tartalmazót és az anélkülit) a XIV. században párhuzamosan használták. A mássalhangzó-torlódást a v kiesése oldotta fel (vö. még Kiss Lajos 1995a: 22).
A Bars megyei Bálvány településnév több ízben adatolható Bálány hangalakját (1255, 1259, 1266: Balan) is a mássalhangzó-torlódás hangkivetéssel való feloldása magyarázhatja.
4. A név elején és a név belsejében egyaránt hangkivetés oldotta fel a mássalhangzó-torlódást a Bars megyei Goznica településnév esetében. A szláv eredetű helynév elsődleges alakja minden bizonnyal Gvozdnica lehetett, melyből aztán a szó elején a v kiesése, a szó belsejében, a zdn mássalhangzó-kapcsolatból pedig a d kiesése eredményezte a Goznica hangalakot. Érdekes jelenség, hogy a település nevének párhuzamos szlovák alakjában a szó elején a másik mássalhangzó (azaz a g, illetve a szlovákban ennek megfelelő h) tűnt el, ami így Voznica hangalakot eredményezett (vö. még FNESz. Garamrév).
3.3. Hiátustöltők kiesése
1. A magyar nyelv éppoly kevéssé tűri, ha valamely szóban vagy névben két magánhangzó érintkezik egymással, mint ahogy a mássalhangzók torlódását is igyekszik feloldani. A hanghézag megszüntetésének több módja lehetséges, de nyelvünk többnyire a két szomszédos magánhangzó közé valamilyen mássalhangzót iktat be, azaz a hiátus kitöltésére ún. hiátustöltő hangok (v, j, h) segítségét veszi igénybe.
A két vokális közötti konszonáns kiesése vagy beiktatódása a magyar hangtörténet egyik régi jelensége. Feltehetően ható tényező volt már az uráli-finnugor alapnyelvben is, az ősmagyarban pedig a későbbi fejleményekből jól kimutatható érvényesüléseit láthatjuk. A hiátussal kapcsolatos jelenségek nagyobb része (a régi előzmények ellenére) azonban inkább a korai ómagyar korban zajló, mozgásban lévő változás vetülete lehet. A hiátus keletkezése vagy megszűnése igen mozgékony, szinte a szinkróniában is érzékelhető, ható jelenség, s az ómagyar kor ennek a mozgékonyságnak különösen tipikus ideje.
Nem fogadható el az a korábbi, többek között Melichnél (vö. 1908) vagy Mészölynél (1918: 261-5, 1956: 167) olvasható vélekedés, mely szerint az ómagyar nyelvemlékek számos hiátusos helyzete nem valóságos nyelvi tény, hanem puszta írássajátosság latin hatásra. Nincs okunk ugyanis kételkedni abban, hogy ahol hiátusra gyanús helyzetben két magánhangzó szerepel egymás mellett, ott általában valóságosan is hiátust kell olvasni. Az már persze más kérdés, hogy bizonyos hiátusos kapcsolatokban e két vokális között valamilyen tökéletlenül képzett simuló konszonáns-féle (elsősorban j) hangozhatott. Ennek azonban semmiképpen nem volt fonémaértéke, és nem véletlen, hogy a lejegyzők nem is jelölték, miként helyesírásunk máig nem jelöli az efféléket. Az ilyen típusú simuló konszonánsból idővel aztán teljes értékű hiátustöltő is alakulhatott.
A jelenség nyelvföldrajzi haszna sem elhanyagolható. Arra ugyan (a jelenség nagyfokú változékonysága miatt) nem sok esély van, hogy egyes ómagyar kori előfordulásokhoz hasonló mai nyelvjárási jelenségeket az ómagyar formák közvetlen folyatásaként értékeljünk, az azonban kétségtelen, hogy magának a hiátus-keletkezésnek és hiátus-kitöltődésnek a tendenciája nyelvárástípusaink között nem egyformán, sőt nagy intenzitáskülönbséggel jelentkezik, s ez az egyes nyelvjárástípusoknak valószínűleg olyan belső tulajdonsága, amely nem új keletű.
A hiátusos záródás speciális jelenségéről már szóltunk a korábbiakban.
(Vö. Bárczi 1958a: 99-102, MNyT. 131-2, 168-9, Benkő 1980: 86-9, illetve ld. még 75 is.)
2.1. A j ~ h hiátustöltői jelentkezése ritkábban figyelhető meg, a korai ómagyar kori Abaúj és Bars megyékben mindössze néhány adatban találkozunk vele: az abaúji Fehérnyár adatai a hanghézag meglétét jelzik: Feyrnyar (1327/336/408) ~ Feyrnar (1327>410). A fehér melléknév feyr ~ feyer alakban egyaránt előfordul korszakunkban (ld. alább). Bizonytalan eredete ellenére úgy tartják, hogy a szó valószínűleg j-t tartalmazott elsődlegesen (vö. TESz.), amely aztán folytatódhatott (fejér), hangzóközi helyzetben kieshetett (feír), s helyére hiátustöltő h kerülhetett (fehér). A fehér melléknév előfordul még Abaúj-Győr vm. víz- és határnévállományában az alábbi nevekben, s a hiátusos pozíció alábbi megoszlásában: feír alakban a Feirtou (1075/+124/+217, Csongrád vm.), Feyrtou (+1256, Csanád vm.), Feyrtow (1224/291/389, Bodrog vm.), Feyrnad (1293/323, Borsod vm.) nevekben, fehér-ként a némelyest bizonytalan Fechereth ([+1077-95]//403, Baranya vm.) helynévben, illetve fejér-ként a Feyerpotok (1325, Árva vm.; 1291, Gömör vm.) névben.
Az abaúji Kajata településnévnek a pápai oklevélben adatolható Kaheta hangalakja - amennyiben valóban létező forma volt - a szóbelseji, magánhangzóközi j hiátustöltőként való felfogásával és egy másik hiátustöltővel való felcserélésével ugyancsak magyarázható.
2.2. A fenti hangoknál lényegesen gyakoribb hiátustöltőként (vagy annak vélt mássalhangzóként) a v hang. A Tövises-parlag (1317: Tuissespalag), a Kövesd (1303: Kuesd), a Kovács (1209 Pp.: Coach) vagy a Nyévegy (1265: Neug) helynevekben a hiátustöltői szerepűnek felfogott v kiesésével találkozunk. Esetleg ilyen alakulásúnak tekinthetjük továbbá az abaúji Felináncs településnév Felyanch betűhív formáját is, ugyanis a hiátusos alakot megelőzhette egy -iváncs hangalak, amivel az anyatelepülésnek, Ináncs-nak az adataiban találkozhatunk is (vö. 1332-5/Pp. Reg.: Inans ~ Iuanch ~ Iwanch), s amelyet vélhetően az Iván ~ Iváncs személynév alaki hatása eredményezett.
A Radvány településnévnek az 1262-es oklevélből adatolható, bizonyára elsődleges Rodowan alakjából ugyancsak a hiátustöltői szerepűnek vélt v kiesése hozhatta létre az 1270/272-es adatoltságú Rodoan formát. A településnév alapjául szolgáló személynévben ugyancsak megfigyelhetjük ezt a hangfejlődési folyamatot; vö. 1067 k./267: Rodowan szn. (ÁÚO. 1: 27), 1211: Rodoan szn. (ÁKSz. 293).
3.4. Inetimologikus mássalhangzók betoldódása
1. A szó eredeti hangszerkezetéhez képest valamilyen oknál fogva többlethangként jelentkező, etimológiai előzmény nélküli hangokat, másrészt az etimológiai előzményük ellenére teljesen funkciótlanná válókat inetimologikus hangoknak nevezzük. A jelenségek érintkezését mutatja, hogy az előbb tárgyalt hangtörténeti változásokban részt vevő fonémák: a mássalhangzó-torlódás feloldását szolgáló bontóhangok a magánhangzók körében, a hiátus megszüntetésében szerepet játszó hiátustöltő hangok pedig a mássalhangzók között ugyancsak inetimologikus járulékelemeknek tekintendők. Ezekre azonban természetesen a továbbiakban nem térek ki.
(Vö. Nyirkos 1972; 1987, Kiss Lajos 1995a: 19.)
2. Abaúj és Bars vármegye korai helynévállományában igen nagy számban találunk olyan helyneveket, amelyek átmenetileg vagy végső formájukban a fenti definíció értelmében inetimologikus járulékhangokat tartalmaznak. Legnagyobb számban az l hang másodlagos betoldódásával számolhatunk (erről ld. részletesen Nyirkos 1987: 125-32). Az abaúji Rakolc pataka víznév (vö. 1321: Rakolchpothoka) és a Papolc településnév (pl. 1302/390, 1323>398: Popolch) esetében hasonló hangfejlődési sor vezethetett a végső formához: a szláv Rakovec > magyar Rakóc > Rakolc, illetve szláv Popovec > magyar Papóc > Papolc egyaránt a szláv szóbelseji ove hangkapcsolatnak a magyarban megfelelő ó szabálytalan tovább alakulását szemlélteti, azaz az l betoldódását és előtte a magánhangzó megrövidülését. Mindkét helynév esetében a korai ómagyar korban már az l-es alakok adatolhatók.
Az l szervetlen hangként való jelentkezését figyelhetjük meg az Abaúj megyei Olcsvár településnév esetében is: a szláv eredetű helynév etimológiailag azonos az Ócsárd szláv előzményével, de az attól való elkülönülést egyrészt a vár földrajzi köznév hangalaki besugárzása, s másrészt az l betoldódása eredményezte. A cs hang elé toldódott be az l az Abaúj megyei Bocsár(d) településnév Bolcsár(d) alakjában is (vö. pl. 1249: Boltsschar, [1267]: Bolchar, 1314: Bulchard stb.). A szláv eredetű bocsár közszó nem tartalmazta e hangot elsődlegesen (vö. Kniezsa, SzlJsz. 2: 600), s noha a betoldódása ideiglenesnek bizonyult, a korai időszakban a lexéma - úgy tűnik - ilyen alakban lehetett általános.
A Bars megyei Óvár a régiségben többször előfordul Olvár alakban (vö. 1239: Oluar, 1292: Olwar), s a névben az l-es forma egészen a XV. század végéig adatolható (a FNESz. a régiségben egyébként is uralkodónak mondja az Olvár formát; vö. Kisóvár a.), 1570-től azonban már csak Óvár alakban szerepel. Az inetimologikus hang megjelenése ebben a településnévben sem bizonyult tehát véglegesnek, amiben bizonyára szerepet játszhatott a név etimológiailag így áttetsző volta.
A Szolnok településnév puszta személynévből keletkezett magyar névadással (vö. 1221/550: Zounuk szn.), s első adataként a személynévnek hangszerkezetileg tökéletesen megfelelő Zonuk (1256) szerepel, majd - ezzel párhuzamos használatban - megjelenik az l másodlagos betoldódásával létrejött Szolnok ([1257-62]>412: Zolnok ~ Zolnuk) forma is (vö. Kiss Lajos 1995a: 19).
Az l betoldódásának speciális esetét láthatjuk az abaúji Bőcs településnévben. Nagy számú korai adatai kivétel nélkül tartalmazzák az l mássalhangzót. Az elsődleges Bölcs hangalak későbbi-mai Bőcs-csé alakulása szabályos hangfejlődés eredménye: az l kiesése és az előtte álló magánhangzó ennek hatására történő megnyúlása nem ritka jelenség (vö. Bárczi 1958a: 67). A végső előzményül szolgáló bölcs közszó - s ezáltal a belőle alakult Bőcs személy- és helynév - hangtani érdekessége az, hogy a magyar nyelvbe bekerülő ótörök jövevényszó bizonyára *büÛüči alakú volt, amiből a magyarban *bűcsi > bűcs, majd másodlagos l betoldódással bülcs ~ bölcs lett (vö. TESz., EWUng.). Azaz a szó elsődlegesen nem tartalmazta az l hangot, de inetimologikusan bekerülve a közszó esetében állandósult, míg a személynévi áttételen keresztül belőle alakult helynévben egy idő után a Bőcs hangalak rögzült. A XV. század második felében már találunk példát l nélküli, hosszú magánhangzós alakra; vö. 1460: Kysbewch (Cs. 1: 344).
3. Két mássalhangzó közötti fonetikai pozícióban a p inetimologikus járulékhangként nem ritka (vö. ehhez Nyirkos 1987: 33-4): tendenciaszerűen találkozunk vele például a Németi-féle településnevekben. Ez az Abaúj vm.-ben önmagában és faluosztódással keletkezett települések neveként viszonyító szerepű előtaggal is előforduló népnévi eredetű helynév számos adatában p járulékelemet tartalmaz. A jelentős számú okleveles adat - noha maguk az oklevelek között a kronológiai különbség olykor nem jelentős - a névalak sajátos hangtani arculatáról és fejlődéséről tanúskodik. A második nyílt szótag magánhangzójának kiesésével (azaz a Németi > Nemti változás következtében beálló hangtani helyzettel) magyarázható az inetimologikus p beékelődése: az ily módon egymás mellé kerülő m és t bilabiális, illetve zárhang jellegének (azaz a fonetikai környezetnek) a fiziológiai következménye az új hang megjelenése, belehallása a névbe (vö. erről részletesebben Nyirkos 1987: 30-7). A német népnévvel áll kapcsolatban a szláv eredetű Bars megyei Nemcsény helynév is (vö. ehhez FNESz.), amelynek korai adatai között nagy mennyiségben találunk másodlagos p-t tartalmazó formákat (vö. 1258>382, 1327: Nempchen, 1258>384: Nempchim, 1302: Nenpchen, p. ~ Nempchyn, 1327: Nempchan). A p inetimologikus bekerülését figyelhetjük meg az Abaúj megyei Semse település egyes adataiban is (vö. pl. [1310 k.], 1332: Sempse, 1318, 1332: Scempse, 1324, 1332: Zempse).
4. Ritkábban jelentkezik a vizsgált vármegyék helyneveiben az n, az r, valamint a j szervetlen mássalhangzóként. Mindössze négy név adatsorában gyanakodhatunk ennek lehetőségére. Az n járulékhangot találjuk meg az abaúji Makranc és Kelecsény településnevek egy-egy adatában. Az 1329/406-os oklevélben szereplő Monkronch k előtti n-jét másodlagos járulékhangként (Nyirkos 1987: 154) értékelhetjük (feltéve, ha nem íráshiba). A Kelecsény településnév a régiségben az l ~ r hangzócserével Kerecsény alakban is szerepel, egy ízben pedig Kerencsény formával is találkozunk egy XIII. sz.-i oklevélben. Az inetimologikus n szóbelseji cs hang előtt nem ritka (ld. erről Nyirkos 1987: 158-9), s esetünkben a másodlagos betoldódásra a szóvégi nazális is hatást gyakorolhatott (vö. i. m. 151).
Abaúj vm. területén a korai ómagyar korban három Kércs nevet viselő falu volt. Ezek azonban - mai azonos hangzásuk ellenére - más-más eredetűek. Közülük csak egynek, a Tarca mentén fekvőnek az etimológiája vezethető vissza a Kér törzsnevünkre, a másik kettő korai adatai ugyanis mind Kécs alakúak (és vélhetően a Kécs személynévből származnak), azaz bennük az r másodlagos, szervetlen hangnak tekintendő (vö. FNESz. Fulókércs). Az azonban könnyen elképzelhető, hogy az r bekerülését e helynevekbe a közeli, Tarca menti (valóban törzsnévi eredetű) Kércs, valamint esetleg a magyar nyelvterületen szerte előforduló Kér ~ Kércs településnevek analógiája segítette.
A Bars megyei Csejkő településnév az egyik lehetséges magyarázat szerint a Csekő személynévből (vö. 1211: Chekeu szn.) alakult metonimikus névadással. Ezt az elképzelést a helynév korai adatainak hangalakja is támogatja, a j-s adatok ugyanis csak a XIV. század második felétől kezdve bukkannak fel (1369: Cheykw), s a kétféle variáns néhány évszázadnyi párhuzamos egymás mellett élése után, a XVII. század elejétől kizárólagossá válnak a forrásokban (vö. ComBars. Čajkov a.).
3.5. Affrikáció
1. Az affrikáció a magyar hangtörténetben olyan jelenség, amely nem alakult ugyan erőteljes, általános tendenciává, de feltétlenül figyelmet érdemel. Az egyes mássalhangzók affrikátává módosulása nem kifejezetten az ómagyar kor hangváltozása: az adatok alapján a középmagyar korra lehetett inkább jellemző.
(Vö. Bárczi 1958a: 159-63, MNyT. 122-3; illetve helynévi példákhoz ld. még Kiss Lajos 1995a: 5.)
2.1. Abaúj és Bars vármegye helynevei között gy-vé és c-vé affrikálódásra találhatunk példákat. A j hang gy-vé módosulása igen régi jelenség, nem ismeretlen az ősmagyarban sem, a középmagyar korszakban pedig nyelvjárási jelleggel folytatódik (vö. Bárczi 1958a: 163, MNyT. 123). A helynevek köréből többen ilyennek tekintik az abaúji 1294-es oklevélben előforduló per medium vie Gyokuz adatot (vö. Gy. 1: 39, 109, Juhász 1988: 85 Két jó köze a.), Gyóköz-nek olvasva és azonosítva a Két-jó közé-vel. Az álláspont képviselői a gyó hangalakot a jó affrikációjával magyarázzák. Ha így van, akkor ez a jó egyetlen affrikációval alakult ismert adata. Valószínűbb talán azonban, hogy a nevet Gyióküz-nek kell olvasni, s így az előtagot a dió szavunknak a régiségben általános gyió formájával azonosíthatjuk.
2.2. Az ny > gy változás ugyancsak későbbi alakulásmód lehet a monyoró > mogyoró közszó esetében (vö. TESz.), az OklSz. - lokalizáció nélkül - 1338-ból említi az első gy-t tartalmazó előfordulást (663). A korai ómagyar kor adatai alapján valószínűnek tarthatjuk, hogy a növénynév e korszakban még ny hanggal fordult elő; vö. az abaúji Mogyorós-berek (1320: Monyorosberek ~ Monyrousberek), Mogyorósd (1320: Monyrousd), illetve Mogyorós-patak (1234/243: Munurous potok) adataival. Ugyanezt a tanulságot szolgáltatja Györffy történeti földrajzának valamennyi ezidáig elkészült kötetének adatállománya is.
3. A c-vé affrikálódás leginkább az sz hangokat érintette, s e változás jelentősen megnövelte a jövevényként meghonosodott c-k számát (vö. a közszavak köréből: peszér > pecér, szl. svekla > m. cékla; ld. erre bővebben Bárczi 1958a: 163). A helynevek köréből e változásra a korai ómagyar korban még Miglész-nek hívott abaúji települést említhetjük, amely a későbbiekben Migléc-ként szerepel; vö. 1773: Miglécz (ComAbTorn. 41). Az sz > c affrikáció tendenciaszerűvé válik a k előtt a középmagyar korszakban. Közszavaink köréből példaként idézhetjük a szl. plosky > m. palack, szl. brosy > m. baraszk > barack, szl. trosk > m. taraszk > tarack szavakat (vö. Bárczi, i. h.), a helyneveink köréből pedig az ugyancsak abaúji Enyicke (régen Enyiszke) településnevet. A változás valószínűleg e településnév esetében is túlmutat a korai ómagyar koron (vö. 1463: Eniczke: ComAbTorn. 36).
3.6. Gemináció
1. A korai ómagyar korban, azaz legkorábbi szórványemlékeink körében geminált mássalhangzóra igen kevés példa akad. Ennek magyarázataként több okot is említhetünk: helyesírási rendszerünk kialakulatlansága, a hangok hosszúságának következetlen jelölése általános véleménynek számít a szakirodalomban. Hangtani tekintetben azonban azt is föltétlenül figyelembe kell vennünk, hogy e korban - elsősorban a ragozatlan szavak körében (amilyenek többnyire szórványaink is) - a gemináció általában nem volt jelentős. A geminált mássalhangzók száma az ómagyar kor során kezdett felszaporodni: elsősorban a hasonulásos jelenségeknek, a jövevényszavaknak, valamint a hangzóközi kettőződésnek köszönhetően. A gemináció az ómagyar koron túlmenően a középmagyar korban is eleven jelenség maradt, de ekkor sem vált általános tendenciává.
(Vö. Bárczi 1958a: 141-2, 164-5, MNyT. 134-6, Benkő 1980: 85, 96.)
2. A gemináció többnyire intervokalikus helyzetben következik be. Abaúj és Bars vármegyék helynévállományából mindössze néhány példát hozhatunk fel az ilyen mássalhangzó-kettőződésre, s e nevek esetében a változás többnyire nem a korai ómagyar kor folyamán eredményezte a geminátát. Az abaúji Büttös település neve a korai oklevelekben Bytus (vö. pl. 1285> 366/369) ~ Bitus (vö. pl. 1319) ~ Bythus (1323/390) ~ Bytos (1323/390) alakokban szerepel, a névbelseji t geminációja csak jóval később ment végbe: az első adat a tt-re 1773-ból való (vö. ComAbTorn. 18).
A Bars megyei Belleg település korai ómagyar kori adatai Bileg ~ Beleg hangalakot tükröztetnek (vö. pl. +1075/+124/+217: Bilegi, 1156, 1245: Beleg, *1284/ 304, [XIII. vége], 1331: Bylegh, 1299, 1317, 1332: Byleg), az l megkettőződése szintén másodlagosan következhetett be a helynévben: a XVI. sz. elejétől kezdődően mutatható ki, ám ekkor még évszázadokig váltakozik (lehetséges, hogy csupán a lejegyzésben) a rövid mássalhangzót tartalmazó alakkal (vö. ComBars. 83 Podhajska a.). A mai Somogy megye területén fekvő Beleg település neve - melynek etimológiája a Bars megyeivel azonos - viszont azt jelzi, hogy ez a változás nem minden esetben történt meg.
A fenti példáktól eltérően a szintén Bars vármegyéből adatolható Hrussó településnévben a magánhangzóközi geminációs folyamat a korai ómagyar kor végén már bekövetkezett, s a Hurussó alak bizonyára párhuzamosan lehetett használatban a Huruso ~ Hursó formákkal (adatait ld. a két nyílt szótagos tendenciáról szóló pont utolsó bekezdésében, valamint a 29. lábjegyzetben).
A határnevek közül az abaúji Aba nagyuta útnevet említhetjük meg mint olyat, amelynek egy-egy adatában az előtag Abba formában (vö. pl. 1316: Abba nog ut ~ Abbanogut) szerepel. Emögött írássajátosságot is gyaníthatunk, noha ennek lehetőségét legalábbis kétségessé teszi az, hogy Abaújvár számtalan előfordulása között mindössze egyetlen Györffy által javított adatban láthatjuk ezt a betűkettőzést. Az írásforma mögötti feltételezhető esetleges ejtésbeli sajátosságra Kniezsa az s esetében említ - ugyancsak feltételesen - hasonló geminációt (1952: 29). Lehetségesnek tartom továbbá ebben az esetben az oklevelekben meglehetősen gyakran használatos latin abbas, abbatus stb. szavak hangalaki hatását is.
3. Lényegesen ritkábban találkozunk korszakunkban szóvégi geminációval. Ez a jelenség megfelel annak az általános nyelvfejlődési tendenciának, amely szerint a gemináció először szóbelseji, magánhangzóközi helyzetben következik be, s másodlagosan terjed át később a szóvégi pozícióra (ld. ehhez a TNyt.-ban például a befejezett melléknévi igenév vagy a múlt idő jelének történetéről mondottakat).
A Bars megyei Füss településnév régi adatai mögött Fis ~ Füs ~ FÏs hangalakot gyaníthatunk. A névvégi gemináció minden bizonnyal korszakunk határain túl mehetett végbe, a geminátát tartalmazó alakok ugyanis általánossá csak a XVIII. sz. második felétől váltak, korábban csupán elvétve jelentkezik egy-egy ilyen lejegyzésű adat (pl. 1466: Fywss, vö. ComBars. 107).
3.7. Zöngésülés és zöngétlenedés
1. Azt a nyelvi folyamatot, amelynek során valamely zöngés vagy zöngétlen mássalhangzó - olykor fonetikai szükségszerűség miatt - a zöngésség szerinti korrelatív párjával felcserélődik - a létrejövő mássalhangzótól függően - zöngésülésnek vagy zöngétlenedésnek nevezzük. A két jelenség közül a zöngésülés gyakran jelentkezik szórványosan, mindössze egyes szavakra kiterjedően. Ilyen szórványos zöngésülés bármely korban megtörténhetett, szűkebb időhatárait így  nem lehet megállapítani.
(Vö. Benkő 1957: 100, Bárczi 1958c: 131, MNyT. 124-5, Kiss Lajos 1995a: 41-2.)
2. Egy 1400 körüli átiratból ismert 1326-os keltezésű hamis oklevél lejegyzője az abaúji Hideg-patak víznevet - mintha legalábbis példaanyagot kívánt volna szolgáltatni a nyelvtörténeti vizsgálatokhoz - Hidekpatak ~ Hydegh patag formában rögzítette. Az oklevél mindkét adatának lejegyzése figyelmet érdemel. Az elsőben (Hidekpatak) a szóelemek összetételének határán láthatunk példát a második mássalhangzó hatására jelentkező zöngétlenülésre (gp > kp), s az ennek megfelelő fonetikus írásmódra. A második adatban (Hidegh patag) jellegzetes túlkompenzációs jelenséget láthatunk (vö. ÓMS. scegegkel): ahogyan a hideg melléknév végén g hang található, és csupán a p-vel szomszédságban hangzik k-nak, ugyanúgy e hangot tételezi fel az oklevél lejegyzője a patak szó végén is, holott ez esetben nincs olyan fonetika helyzet, amely ezt (ti. a vélt zöngétlenülést) előidézné. A szóvégi g jelölést tehát írássajátságnak tekinthetjük csupán, amely mögött hangzó realitás nem rejtőzhet.
Ugyanígy egyszerre szemléltethető a zöngésülés és zöngétlenedés folyamata az Abaúj megyei Nádasd településnevek adataiban. Az sd képzőbokor helyén olykor előforduló st képzőbokor (vö. pl. 1294: Nadast, 1323>339: Nadasth) tekinthető akár önálló képzőnek, akár a hangtani helyzet befolyásoló hatására előállt ejtésvariánsnak. A Nádast ejtésvariánsnak való felfogását talán a Felnádasd szinonimájaként egyetlen ízben előforduló, Nádazsd hangalakot mutató adat (1332: Nadazd) is erősítheti: az előbbi az előreható zöngétlenülés, az utóbbi a hátraható zöngésülés jó példája lehet - persze soha nem szabad figyelmen kívül hagynunk az írott formák, a helyesírás esetlegességét sem. E helynevek a zöngésség szerinti részleges hasonulásnak is példái egyidejűleg. Tárgyalásukat leginkább azzal indokolhatom, hogy a részleges hasonulás ilyen alkalmi eseteivel a megfelelő fejezetben nem foglalkoztam. Ezen adatok lejegyzése-hangzása, a bennük jelentkező kettősség, az oklevélíró nyelvérzékének “megtévedése”, de az ezen is lemérhető - ha úgy tetszik - “tudatossága” feltétlenül figyelmet érdemel.
3. A zöngésülés nyelvi folyamata hozta létre az Abaúj vm.-i Zsebes településnévformát: a minden valószínűség szerint (akár közszói előzményre, akár személynévre megy vissza) elsődleges Sebes hangalak néveleji s hangjának zs-vé alakulása révén (vö. Kiss Lajos 1995a: 41-2).
4. Az abaúji Korlát településnév puszta személynévből alakult magyar névadással. Az alapjául szolgáló személynév német eredetű. A település névadója az a személy lehetett, akit az 1267/268-as oklevél Corladus de Archay-ként emleget (vö. Gy. 1: 63 Arka a., 1: 114, FNESz.). A Corladus > Korlát (vö. 1485: Korlathfalwa; ComAbTorn. 51) változás a latin -us végződés elmaradásával, majd a szóvég zöngétlenülésével magyarázható, melynek bekövetkezésében talán nem zárhatjuk ki az ekkor már bizonyosan létező korlát közszó (vö. TESz.) hangalaki besugárzását sem. Az ilyen típusú “beleértés” ugyanis - amely rokon a népetimológiával - nem ritka a földrajzi nevek körében (ld. erről Kiss Lajos 1995a: 6). A településnév korai ómagyar kori okleveles adatai (vö. 1332-5/Pp. Reg.: Corardi ~ Cunradi ~ Conradi ~ Corradi) ugyanakkor a német Konrád személynévi előzménnyel mutatnak alakilag hasonlóságot.
A Bars megyei Gesztőgy településnévnek a korai ómagyar korból két adata ismeretes: 1209 Pp.: Gesteuge, 1323: Kestog, s a két adat közül az utóbbit esetleg ugyancsak néveleji - vélhetően alkalmi - zöngétlenüléssel magyarázhatjuk.
Minden hangtani vizsgálatban komoly problémát jelent az adatok számának csekély volta. A nyelvi fejlődés folyamatának megrajzolása így kevésbé lehet megbízható és egyértelmű. E megállapítás a fenti példáinkra különösen igaz.
3.8. Depalatalizáció
1. Depalatalizációról akkor beszélhetünk, amikor palatális mássalhangzók elvesztik palatális jellegüket, s az elsődlegesen palatális mássalhangzó képzési helye módosul. A depalatalizáció a közszavak körében általában a gy hangot érinti; vö. gyisznó > disznó, gyió > dió.
(Vö. Bárczi 1958a: 136, Benkő 1953b: 35-64, MNyT. 121-2, Kiss Lajos 1995a: 8.)
2. Abaúj és Bars vm. adatai között a már érintett Dió-köz hozható példaként a változásra, amely a dió (~ gyió) növénynévnek és a köz földrajzi köznévnek az összetétele. Az előtagban szereplő növénynév depalatalizációja a XIV. század elejétől kezdődően figyelhető meg, de igazán általánossá a század végén válik (vö. OklSz. 154), s korszakunkban még a palatális gy-t tartalmazó változat tűnik uralkodónak (ld. még ehhez a HA. 1-2. adatait is).
3.9. Szórványos hangváltozások
a. t  > k hangváltozás
Szórványos hangváltozásnak tekinthető a t átalakulása egyes nevekben k-vá (vö. pl. Csitvánd > Csikvánd, Szatmár > Szakmár, Szalánta > Szalánka stb., további példákat ld. Kiss Lajos 1995a: 31). Ezt figyelhetjük meg a Bars megyei Szikince és a Zsikva folyók elnevezésében is (utóbbi településnévként is élt). A Szikince eredeti névalakja a szlk. Sitnica, amely a Szitnya hegynév szlovák alakjából (Sitno) fejlődött. A magyarba Szitnice-ként került be (vö. pl. 1296: Zytnice), majd ebből t > k változással Sziknice (vö. Kiss Lajos i.  h.), hangátvetéssel (ld. ott) pedig Szikince alakult. A Zsikva folyónév etimológiailag azonos a Zsitvá-val, s attól csupán a magyar nyelvben végbement t > k hangfejlődéssel különült el; vö. +1075/+124/+217: rivulus Sikua, terra Sikua.
b. Szóeleji ja-/ju-/jo- > i- változás
A jo-, ju-, ritkábban ja- kezdetű szavakban a szóeleji j olykor eltűnik, valószínűleg jo-, ju- > -ji változáson keresztül; vö juhász > ihász, jován > iván, jonkább > inkább stb. (vö. Bárczi 1958a: 106, 132). Ez a sporadikusnak tekinthető szóeleji hangváltozás részben hasonulásnak (a j-hez), részben elhasonulásnak (a következő veláris magánhangzótól) fogható fel.
Szórványosan a helynevek köréből is tudunk példákat erre a hangalaki módosulásra. Az Abaúj megyei Izra tó neve a szlovák Jazero helynévből magyarázható a magyar nyelvben bekövetkezett különböző hangfejlődési folyamatok (a névvégi o > a hanghelyettesítés, a két nyílt szótagos tendencia és a néveleji jo- > i- változás) eredményeképpen. A Hernád bal oldali mellékvizének, a mai Ósvá-nak a korai ómagyar korban Ilsva volt a neve, ami egy ugyancsak szláv Jolsava víznév átvételeként honosodott meg a magyarban, a név elején jo- > i- változással. A Bars megyei Ény település nevének kialakulásában - Kiss Lajos szerint - a név elején já- > é- változás játszhatott szerepet: a településnév ugyanis puszta személynévből keletkezhetett magyar névadással, s az alapjául szolgáló személynév a Ján (vö. 1251/281: Jan szn.) lehetett (vö. FNESz.).
c. Szláv szóvégi -ovic(a) > magyar -óc(a) megfelelések
A Bars megyei Lukóca víznévnek a régiségben a szláv eredetihez közel álló Lukêca ~ Lukovca alakjával találkozunk (1228: Lvcovcha). A szlovák Lukavicá-ból a magyarban szabályos megfeleléssel alakult ki a Lukóca forma. A patak mellett később települt falu a patak nevével azonos - ám nyilván másodlagos - nevet visel [1389: Lukavicha: VSOS. II, 54; 1424: Lukocza: uo.], s ennek adatai között a fejlődés kiinduló- és végpontját egyaránt megtaláljuk.
Az Abaúj megyei Rakaca víznév szláv eredetű, előzménye egy ‘Rákos-patak’ értelmű Rakovica hn. (vö. FNESz.). A Rakovica > Rakaca változásra vö. (Orahovica >) Rahovica > Rahóca (Kiss Lajos 1995a: 23, FNESz. Orahovica). Ugyanilyen szláv-magyar hangmegfeleléssel számolhatunk a Rakolc pataka víznév első, szláv eredetű névrészében, ha elfogadjuk azt, hogy nem a szláv Rakitovec ‘rekettyefüzes hely(en lakók)’ helynévvel (ld. FNESz. Rakolc), hanem az ugyancsak szláv Rakovec-cel (tkp. értelme ‘rákos’) hozható kapcsolatba (vö. FNESz. Rákóc). A szláv Rakovec > magyar Rakóc megfelelés szabályosnak tűnik, s ebbe az l másodlagos, inetimologikus betoldódására szintén találhatunk analóg példákat; vö. pl. Miskóc > Miskolc (Kiss Lajos 1995a: 19, valamint ld. még az inetimologikus hangokról szóló 3.4. pontot). Az előbbi fejlődési sort tehetjük fel a Papolc helynév mai magyar formájának kialakulásában is abban az esetben, ha a szláv Popovec helynévből (vö. FNESz. Pápoc) magyarázzuk: Popovec >> Papóc > Papolc, az l betoldódása itt is másodlagos járulékhangként képzelhető el.
Bizonytalan az etimológiája a Bars megyei Hrabic víznévnek is. Feltehetőleg szláv jövevény lehet, s egyik lehetséges származtatása esetén talán egy szlovák Hrabovec helynévvel függ össze. A szláv Hrabovec alaknak a magyarban - mint láthattuk - Hrabóc felel meg, az egyszeri adatoltságú pataknévben is talán ez a forma rejlik, de annak szabálytalan Hrabic alakja sem elképzelhetetlen (vö. pl. Tapolca > Tapóca ~ Tapica: VMFN. II, Tapolcafő a. ).
3.10. Hanghelyettesítés
1. A hanghelyettesítés a jövevényszavakat, jövevényneveket érintő jelenség. Az átvétel időszakában lehettek az átadó nyelvben olyan hangok, melyek a magyarban vagy soha (mint a nazális magánhangzók) vagy éppen abban a korban nem voltak meg. Ilyen esetekben a nyelv egy közeli hanggal kénytelen helyettesíteni a hiányzót: pl. szláv nemьcь > magyar német (vö. Bárczi 1958a: 111, 137, MNyT. 113).
2. Az átvett helynevek körében szintén találkozhatunk szláv c > magyar t hanghelyettesítéssel: az abaúji Bogát település XIII. századi lejegyzett adatai Bogach ~ Bogath alakúak, ami esetleg a helynév korábbi (még a c hiányának időszakából) és későbbi (immár c-vel való) átvételét is jelezheti. Ez a magyarázat azonban csupán egyike a lehetségeseknek. A Bars megyei Marót településnév (vö. 1284: Marouth, 1292: Morouth, 1323: Moroth) egy szláv R. *Moravьci helynév átvétele, s tkp. értelme ‘morvák’. Az átvétel idején a magyarban még ismeretlen c hangot ugyancsak t helyettesítette (vö. FNESz. Aranyosmarót).
3. A nazális magánhangzók a magyar nyelv hangképzésétől idegenek, így nyelvünknek ugyancsak a hanghelyettesítést kellett alkalmaznia azoknak a szláv szavaknak, neveknek az átvételekor, amelyek ilyen képzésű vokálist tartalmaztak. A szláv nazális magánhangzót a magyar nyelv minden esetben hangkapcsolattal helyettesítette: egy mély vagy magas magánhangzóval (a szó hangalakjától függően), illetve egy nazális mássalhangzóval (n, m, ny - az utána következő hang képzési helyétől függően). Közszavaink köréből példaként említhetjük a gomba, munka, gerenda stb. szavakat. Helyneveink között pedig a Bars megyében a Garammal párhuzamosan folyó patakot, a Kompá-t emelhetjük ki, amely a szláv *KYpa víznév átvétele. A névátvétel még a szláv denazalizálódás előtt, tehát a X. században megtörtént a szláv nazális magánhangzó hanghelyettesítésével. A szlovák Kompa visszakölcsönzés a magyarból, szabályos hangfejlődéssel a szlovákban *Kupa lenne a hangalakja (vö. FNESz., Kiss Lajos 1994: 6).
III. Névrendszertani vizsgálatok
1. Elméleti alapvetés: a helynevek rendszerszerűsége
1. A természetes nyelvekben nem tapasztalunk tulajdonnév nélküli állapotot: a tulajdonnév nyelvi univerzálé, minden általunk ismert nyelvben megtalálható. Az egyes nevek keletkezését a mindenkor meglévő tulajdonnévi rendszer (mint vonatkozási szisztéma) árnyékában, attól való meghatározottságában kell elképzelnünk, azaz leginkább olyan helynevek jöhetnek újonnan létre, amelyekre létezik névmodell, a rendszertől idegen formák kialakulásával csak ritkán találkozhatunk. A névadó - a saját nyelvi kompetenciájának függvényében - mindig olyan szemantikai jellegű és lexikális-morfológiai struktúrájú nevet ad, amelynek helye már elő van készítve a helynevek rendszerében, s az oda pontosan be is illeszkedik.
2. A helynevek létrehozásában abból a névelméleti tételből indulhatunk ki, miszerint a helynevek a nyelvnek mint egy rendszerszerű magasabb egységnek a tagjai. Minden nyelv olyan rendszert képez, amely meghatározott szabályok szerint szerveződik és hierarchizálódik (vö. Šrámek 1972/73: 55-6). Mindebből két következtetés adódik logikusan: egyrészt a helynevek a nyelvi rendszer részeiként szükségszerűen nyelvi kritériumokkal ragadhatók meg, s másrészt mivel a nyelv rendszerszerű és rendszerképző, ennek részeként a helynevek csoportja ugyancsak rendszerszerű kell, hogy legyen. Az is kétségtelen ugyanakkor, hogy a helynevek egyetlen rendszerként értelmezhetők, noha sokféle névfajtát tartalmazhatnak. A helynévrendszer nem a helynevek “lexikonszerű” összességével tekinthető egyenértékűnek, azaz nem azonos a toponímiával, hanem lényegesen több annál: azoknak a névadási szabályszerűségeknek az összességét is magában foglalja, amelyek bizonyos időkben egy adott nyelvben lehetővé teszik és megvalósítják a szó- és névalkotási eszközökből a helynevek létrehozását.
A beszélők az általuk birtokolt helynévanyagból elvontakoztatott névminták alapján hozzák létre az új megnevezéseket, a névhasználók az általuk ismert névrendszert igényeiknek megfelelően szűkítik, bővítik, alakítják (vö. Hoffmann 1991: 280).
3. A névmodelleknek (a helynévmintáknak) a névadásban betöltött szerepét általános névelméleti síkon közelítette meg és igen jól jellemezte Rudolf Šrámek, aki a helynevek funkcionálásában és születésében szerepet játszó szabályok összességét a nyelv toponímiai normájának nevezte. Ez a norma a beszélők nyelvtudatában megnevezési modellek (Benennungsmodell) formájában van jelen. A megnevezési modellnek két összetevője van: az alapmodellek, másképp bázis- vagy viszonymodellek (Ausgangstelungmodell) és a szóalkotási modellek (wortbildende Modell). Nézzük meg, hogyan is kell értelmeznünk ezt a két összetevőt!
3.1. Az alapmodellek nem nyelvi, nem nyelvspecifikus kategóriák, hanem extralingvisztikai (nyelven kívüli) összefüggésekre vonatkoznak. A létrejövő helynevet minden esetben befolyásolja ugyanis a valóság: a denotátum azon sajátosságai, melyek a név alapját képezik, azaz a név szemantikai tartalma pontosan megfelel az objektív valóságnak. A denotátumok a keletkező helyneveket tehát motiválják olyan értelemben, hogy csak a bennük meglévő - s az ember által visszatükrözött - jellegzetesség lehet a névadás alapja. Nem nevezhetünk például egy hegy előtt fekvő települést Hegymeg-nek, mert az ellentmondana a valós viszonyoknak. A név keletkezésének pillanatában tehát szükségképpen leíró jellegű és szemantikailag mindig tudatos. Az objektumnak sohasem a teljes valóságát fejezi ki a tulajdonnévi megjelölése. Az a körülmény ugyanakkor, hogy a megnevezendő denotátumoknak számos tulajdonsága, szemantikai jegye szolgálhat a névadás alapjául, a névadókat esetleg több név létrehozására is ösztönözheti, azaz lehetőséget teremt a hely többféle megnevezésére. És noha a kommunikációs gyakorlat e lehetőségek közül többnyire csak egyet fogad el, aligha lehetne tagadni, hogy a motiváltságnak ez a fajta önkényessége a nem ritka helynévi szinonímia egyik alapja. Szinonimitásra lehet példa a korai ómagyar kori Abaúj vármegyében az a füzéri uradalom határában, a Hernád völgyétől keletre húzódó nagy kiterjedésű erdő, amely mérete alapján a Nagy-erdő, jellegzetes fafajtája miatt pedig a Bükk-erdő nevet viselte. Az ugyancsak abaúji Egres pataka mentén égerfák nőhettek, s hogy a patak Bocsárd település határában folyt (vagy esetleg ott eredt), arról a Bocsárd pataka szinonim névből értesülhetünk.
A nevek lexikális jellegű változása (Újlak > Szentjános) jól mutathatja azt is, hogy mennyire fontosak a denotátumok sajátosságai a névadás szempontjából. Abban a pillanatban, amint a denotátumnak a név alapjául szolgáló jellemvonásai megszűnnek vagy átalakulnak (azaz amikor a név közszói jelentése és az objektív valóság már nem felel meg egymásnak), potenciálisan megnő a névváltozás lehetősége. Egyszerű példával megvilágítva: ha az előbb említett Egres pataka mentén már nem nőnek égerfák, az objektum más sajátosságai kerülhetnek előtérbe, például az, hogy mely település határában folyik: talán így születhetett a Bocsárd pataka névforma. A nevek korai adatai erre a feltevésre lehetőséget is nyújthatnak, a két alak előfordulása az Árpád-korban ugyanis a következő megoszlást mutatja: 1249, 1251, 1267/272: Egruspotoka, illetve 1327: Bochardpataka. Bizonyságot azonban efféle motivációcserére a korai ómagyar korban aligha szerezhetünk, s felvetésünk is csupán annak a nyelvtörténeti megközelítésnek a fényében ítélhető meg, hogy tudniillik a változás “így is lehetett”.
A motiváltság tényét nem csupán a belső keletkezésű primér nevek, hanem a névátvétellel a magyar névrendszer részévé vált vagy a másodlagos (szekundér) keletkezésű nevek vonatkozásában is igaznak kell elfogadnunk, azzal a kisebb megszorítással, hogy esetükben a strukturális egyértelműség éppen a tudatos átvétel vagy a már meglévő névkincs modelljének felhasználása révén nyilatkozik meg.
3.2. Vannak természetesen tisztán nyelvi jellemzői is a helynévrendszernek: a szóalkotási modellek természetükből adódóan nyelvspecifikusak. Mindazokat a nyelvi kifejezőeszközöket (a nyelvi elemkészletet és kapcsolódási szabályaikat) sorolhatjuk ide, amelyek egy adott kor nyelvében helynévalkotásra felhasználhatók: vagyis a nyelv gyakran csak véletlenszerűen összeállított elemeiből meghatározott szabályok, névképzési módok, eszközök segítségével alkalmasak arra, hogy helyneveket produkáljanak. A szóalkotási modellek ugyancsak minden nyelvnek részét képezik, különbség csupán a szabályrendszer felhasználásában, illetve a hozzá kapcsolódó elemkészletben mutatkozik. Ismereteim szerint a nyelvek többségében például jellemző névalkotási eszköz a személynév felhasználása a helynévadásban (a kifejezendő funkcionális jegy ilyen esetekben többnyire valamilyen birtokosi viszony). Az egyes nyelvek azonban egymástól eltérő módon hoznak létre helyneveket személynevekből: a magyarban például jellegzetes a személynév önmagában, puszta nominativusban településnévként, a szláv nyelvekben ez a jelenség nem ismeretes, ott ugyanis csak valamilyen - birtoklást kifejező - képzőelem vagy földrajzi köznév hozzáadásával alakulhatnak a személynevekből helynevek (lásd erről a korábban mondottakat is). A különbségek azonban nemcsak az egyes nyelvek közötti viszonyban mutatkozhatnak meg, változó lehet ez egy nyelven belül is: a különböző névalkotási eljárásokat, eszközöket a névadó közösségek a különböző korokban és területeken más-más módon használhatják fel saját tárgyi, földrajzi környezetük eltérő jellegének is megfelelően. Vidékenként mutatnak eltéréseket például a víznevek, folyónevek egyes vízrajzi köznevei: az ér földrajzi köznév, amely sík, alföldi vidékek vízneveiben gyakori, hegyvidéki területeken - szemantikai tartalma miatt - nemigen fordul elő; a hegyvidékek vízrajzi közneve a patak. Vagy más oldalról: egyes korokban jellegzetessé válhatnak, elterjedhetnek bizonyos névalkotó eszközök, ilyen lehetett a korai ómagyar korban a -gy helynévképzői szerepe (pl. Egregy, Füzegy, Nyárágy) vagy a birtokos személyragos szerkezetű helynévi alakokban a személyrag funkciótlan, pusztán helynévi formáns értékű használata (pl. Aranyos pataka, Egres pataka, Tekeres uta), amelyek a későbbi korokra elvesztik produktivitásukat, s újabb helynevek kialakításában már csak elvétve vesznek részt. A szóalkotási modellek az időtényezővel sokkal szorosabb összefüggésben állnak (s többnyire általános nyelvfejlődési tendenciák függvényei), mint az alapmodellek, amelyek változása igen lassú.
Ha egy helynévrendszert akarunk tehát leírni, akkor ennek során “alapvető szerepet kell biztosítanunk egyrészt a vizsgált nyelvben használt alapmodellek ábrázolásának, másrészt pedig annak, hogy ezek milyen nyelvi szabályszerűségek (szóalkotási modellek) szerint fejeződnek ki” (Hoffmann 1993: 25).
4. Nyilvánvaló, hogy a helynévrendszert jellemző szabályok, névalkotó eszközök a nyelv egyéb régióiban is megtalálhatóak (hiszen a helynévrendszer egy nagyobb rendszer, a nyelv részeként értelmezhető csupán): a képzés, az összetétel a szóalkotás legjellegzetesebb eszközei közé tartozik. Az is kétségtelen azonban, hogy ezek a nyelvi eszközök a helynevek kialakításában olykor más funkciót töltenek be, mint a közszók alkotásában. Közismert például, hogy a korai ómagyar kor helyneveiben meglehetősen gyakori -d képző a köznevekben többnyire kicsinyítő szerepben fordult elő a korban. Helynevek alkotásában más funkcióban láthatjuk: helynévképzői szerepe a közszavaknál nem tapasztalható valamivel való ellátottságot kifejező (azaz az -s képző egyik jelentésével megegyező) funkcióból magyarázható.
A helynévalkotásban az összetétel fogalmán bizonyos értelemben ugyancsak mást értek, mint ahogyan azt a TNyt.-nak - a közszavak mintájára kialakított - gyakorlata tükrözteti. Ehelyett a nevek szerkezeti leírásában más felfogást látszik célszerűnek követni. Ha elfogadjuk azt a feltevést, hogy a helynév szó, márpedig szintaktikai értelemben feltétlenül az (vö. ÚMNyt. 188-9), akkor azt mondhatjuk, hogy “a helynevek szerkezete megfelel a közszók alakszerkezeti rendszerének abban a tekintetben, hogy az összetett szavak csakis bináris szerkezetűek lehetnek, még akkor is, ha összetevőik is összetettek” (Hoffmann 1999a: 211). Összetett helynévnek az olyan nevek minősülnek, amelyek két funkcionális szerepű névrészt tartalmaznak, azaz amelyek denotátumukról két információt közölnek: például a Kökényes-hegy ‘olyan hegy (1), amelyen kökénybokrok nőnek (2)’, a Hideg-patak pedig ‘olyan patak (1), amelynek hideg a vize (2)’ szemantikai tartalommal írható le. A közszavak szintjén összetett szónak, összetételnek bizonyuló Agyagásó névelőfordulásként egyrészes, hiszen benne egyetlen információ rejlik a denotátumáról, ti. az, hogy az egy ‘agyagvételi hely’. Ha tehát egy helynév egyetlen névrészből áll (Agyagásó) - tartalmazzon bár két lexémát (agyag + ásó) - névszerkezeti szempontból egyrészes névnek minősül.
5. A helynevek rendszerszerűségéről szólva az is komoly gondot jelent, hogy névrendszeren (névszociológiai szempontból) sok mindent érthetünk: a magyar nyelvterület teljes helynévkincsét (természetesen magyar vagy idegen eredetére való tekintet nélkül), másrészt valamely területi egység (tájegység, település, sőt annak csupán kisebb része) neveit, vagy akár az egy személy által birtokolt helynévanyagot is. “Bárhogyan is értelmezzük a névrendszer fogalmát, mivel nagy elemszámú rendszerről van szó, a belső összefüggések, az elemek közötti kapcsolatok nem lehetnek olyan erőteljesek, mint az alsóbb nyelvi szintek (pl. a hangok) kevés elemet tartalmazó rendszereiben. Ennek megfelelően a rendszer egyes tagjainak változása nem hat olyan erővel sem a többi elemre, sem a rendszer egészére.” (Hoffmann 1991: 277). Ilyen szempontból csupán egy-egy kisebb mikroközösség helynévkincsében találunk szorosabb összefüggéseket: a nevek jelentésbeli vonatkozásait tekintve például mezőösszefüggés-szerű szinonimikus, ritkán poliszemantikus, még ritkábban homonimikus viszonyokat, helynévbokrokat és helynévláncokat stb. (vö. Hoffmann 1993: 29). Ez a rendszerszemlélet hozta előtérbe a tulajdonnevek és a közszók határsávjának vizsgálatát, s a helynévi kategória körülhatárolási nehézsége mind elméleti, mind gyakorlati szempontból jelentős problémát okozott és okoz ma is a névkutatóknak.
6. A helynevek rendszerszerűségét bizonyos tekintetben a nyelvjárásokhoz hasonlóan is értelmezhetjük, azzal az alapvető különbséggel, hogy míg a nyelvjárásokat a standardhoz való viszonyukban szokás leírni, addig a nevek esetében nem beszélhetünk efféle “nyelvi normá”-ról. A névalkotásban megnyilatkozó rendszerszerűségből következik, hogy az egyes települések helynévrendszere a nyelvileg egységes, történeti, kulturális szempontból hasonló, földrajzilag nem túl eltérő területeken belül lényeges különbségeket nemigen mutat. Ezzel szemben, ha megfelelő mennyiségű helynévanyagot nagy területről vizsgálunk, a különbözőségek tűnnek leginkább szembe. A feltevés, miszerint a nyelvterület egyes részeinek toponímiai normájában megmutatkozó jelenséghatárok alapján - mintegy a nyelvjárások mintájára - megrajzolhatóvá válhatnak a névjárások, indokoltnak látszik, hiszen a helynevek nyelvi jelenségek, s a nyelvre jellemző a területi differenciáltság (vö. Hoffmann 1993: 29).
7. A helynévrendszer ugyanolyan elvont struktúra, mint a nyelvi rendszer, a kompetencia szintjén leírható elméleti keret: azon szabályok összessége, amely az összes lehetséges névalkotási módot és eszközt magában foglalja, s ezek konkrét nyelvi eredményei, megvalósulásai az egyes helynevek (a toponímia). A névrendszer tehát valójában lehetséges névmodelleket, névmintákat tartalmaz (mintegy “rendszerneveket”), s ezen lehetséges modellekből aktualizál a közösség a kommunikatív szinten egyet, megalkotva ennek alapján az adott objektum aktuális megnevezését. A rendszernév - aktuális név viszonyát legegyszerűbben úgy határozhatjuk meg, mint a nyelvi tény - beszédtény kapcsolatát: adva van az egyik oldalon egy általános, absztrakt struktúra (a nyelvi tény, illetve esetünkben a rendszernév), s létezik ennek a konkrét, aktuális kommunikációban való megvalósulása (a beszédtény, illetve az aktuális név) a másik oldalon. A helynévrendszer megismerése az aktuális, egyes neveken keresztül, de a rendszerneveket, a névmintákat, a névmodelleket a leírás keretéül használva valósulhat meg, éppen úgy, ahogyan a nyelvi tényekre is a beszédtények vizsgálata világíthat rá.
2. A helynevek nyelvi-névrendszertani elemzése
1. A korábbi összefoglaló helynévrendszer-leírásokat gyakran szemléleti kevertség, a szempontoknak és az alkalmazott fogalmaknak a heterogenitása jellemezte. Minden helynévvizsgálatnak alapvető követelménye, hogy a vizsgálati szempontok világosan elkülönüljenek, még akkor is, ha ezek a különféle jegyek egyidejűleg, komplex módon vannak jelen a névrendszer egyes elemeiben. Sőt leginkább éppen emiatt fontos az elemzési szintek (pl. a leíró és a történeti elemzés) világos szétválasztása, az egyes sajátságok elkülönített vizsgálata, hogy azokat egymással szembesítve, egymásra vonatkoztatva, kölcsönhatásukban, valódi kapcsolatrendszerük kereteiben mutathassuk be (vö. ehhez Hoffmann 1993: 27).
2. A hagyományos helynévtipológiák (ezekről lásd az I/3. Tudománytörténeti előzmények fejezetben, illetve Bényei-Pethő 1998: 77) jellegzetesen egyszintű tipológiák, azaz nem bontják a helynevek nyelvi interpretációját több elemzési szintre. Ezeknek az egyszintű tipológiáknak több hátránya is van: alkalmazhatóságuk egyrészt erősen korlátozott, a kevésbé tipikus nevek besorolását olykor nem is teszik lehetővé. Emellett vannak olyan többszintű helynévtipológiák is, amelyeket valójában bizonyos redundanciaszabályok egyszerűsítettek egyszintűvé. E tipológiáknak komoly hiányosságuk - mint ahogy erre Bényei-Pethő is utalt -, hogy igen nehéz olyan redundanciaszabályokat megállapítani, amelyek valamennyi helynévre érvényesek lehetnek. “A szabályok hibás megállapításával (és a rendszer nem adekvát leegyszerűsítésével) olyan kategóriák jönnek létre, amelyek nem zárják ki egymást (tehát amelyek közül egyidejűleg többe is tartozhat a helynév)”, azaz nem érvényesül a minden tipológiától elvárható komplementaritás igénye (i. h.).
Ezért választottam helynévvizsgálati dolgozatom elméleti keretéül a Hoffmann István által kidolgozott többszintű névelemzési modellt (1993), amely alapvetően két vizsgálati módszert különít el: a leíró és a történeti elemzést. A leíró vizsgálaton belül további differenciálásssal is találkozunk: a funkcionális-szemantikai, a lexikális-morfológiai és a szintagmatikus elemzés lehetőségét kínálja a modell. A helynevek vizsgálatában persze további szempontok (pl. névstilisztikai, névszociológiai, jelentéstani stb.) is elkülöníthetők lehetnek, ám ezek a helynévi elemkészlet nyelvészeti szempontú leírásában másodlagos szerepűek. A fenti vizsgálati lehetőségek kiemelt szerepét az magyarázza, hogy a nevek nyelvi jelek, márpedig a nyelvi jelek interpretálásában hagyományosan központi szerep a leíró, konstrukcionális elemzésnek (amely formális és funkcionális komponenst egyaránt tartalmaz) és a diakrón vizsgálatnak jut.
A Hoffmann-féle helynévleírási modellt nagyfokú differenciáltság jellemzi: az egyes elemzési szinteken jól körülhatárolt, egyértelműen definiált kategóriák felölelik a névalkotási módok lehetőség szerinti teljes körét, s ez nagyszámú névadási mód leírására teszi alkalmassá a kategóriarendszert. Szándéka szerint e munka alapvetően mikrotoponímiai névállományok értékelésére készült, de amint ezt Bényei Ágnes és Pethő Gergely Győr vármegye településneveinek nyelvi leírását megvalósító munkája (1998) is jelzi, kiválóan használható településnévi rendszerek elemzésére is. Segítségével bátran vállalkozhatunk tehát egy-egy vidék vagy akár az egész magyar nyelvterület helynévrendszerének leírására - a korai ómagyar korban éppúgy, mint a mai magyar helynévrendszerben. 
A névelemzés végső soron nem egyéb, mint a helynevekben (megalkotásukban, funkcionálásukban) rejlő szabályszerűségek feltárása. S ha minden nevet (mint a helynévrendszer egy-egy tagját) a szabályok tükrében értékelünk, a nevek összességét is rendszerben tudjuk láttatni (vö. Hoffmann 1993: 27).
3. A helynevekben lévő nyelvi szabályok, illetve a mögöttük lévő szemantikai kategóriák felderítésével a keletkezésük mozgatórugói is bemutathatóvá válnak, azaz megvalósulhat a szinkrón és diakrón leírás szerves egysége. Munkámban elsősorban szinkrón leírást adok ugyan, de nem mondok le arról, hogy az adott időhatáron belül bekövetkezett történeti változásokra, névstruktúra-módosulásokra is felhívjam a figyelmet. A szinkrónia és a diakrónia fogalmát a Benkő Loránd által kifejtett módon értelmezem: “Bármennyire szükséges is a nyelv történetében a szinkrónia és a diakrónia megkülönböztetése, a nyelv életének e két alapvető viszonylata nem áll egymással mereven szemben: közöttük nemcsak ellentét, hanem összefüggés, kapcsolat is van. E kapcsolat mindenekelőtt abban áll, hogy a nyelv szinkróniája és diakróniája egyazon dolognak: magának a nyelv teljességének két oldala, két arculata. A két viszonylat magában hordja egymást, hiszen a szinkrón nyelvi rendszer mintegy saját történetéből nő ki, saját idejét megelőző diakrón nyelvi folyamatoknak egy időben való foglalata és eredménye; a diakrónia pedig a mindenkori nyelvállapotban adott rendszert viszi tovább - változási folyamatok kíséretében - az időben.” (Benkő 1988a: 29, illetve ld. még a szinkrónia-diakrónia szükségszerű összefonódásáról: 1988b: 386). Azok a variánsok például, amelyek egy-egy hely tulajdonnévi megjelölésében egyidejűleg tűnnek érvényesnek a névhasználatban (pl. Garadna ~ Garadna pataka, Kietlen-aszó ~ Kietlenszó, higy ~ hëgy ~ hegy stb.), mindig valamilyen korábbi diakrón folyamatok maradványai - ugyanúgy, ahogyan a közszókincs esetében is. Minthogy azonban a diakrónia sem más lényegében, mint a szinkrón állapotok végtelen, időben egymásra következő sorozata (vö. Benkő 1988b: 386), a diakrón vizsgálatokban számottevő eredmény felmutatásához több szinkrón metszet pontos ismeretére van szükség. Ilyen szinkrón metszetek elkülönítése a korai ómagyar kor időszakán belül is lehetségesnek tűnik, esetünkben csupán az a kérdés, hogy Abaúj és Bars vármegye helynévi adatainak mennyisége elegendő-e ahhoz, hogy benne akár három-négy kronológiai réteget is megvizsgáljunk. A két vármegye korai ómagyar kori helynévállománya a ránk maradt oklevelek alapján 951 névalakot jelent, okleveles előfordulásaik száma persze ennek többszöröse (szám szerint több mint 5500 névadat). Az összes helynév kétharmada (616 név) települést jelöl, a fennmaradó egyharmad rész pedig csaknem azonos arányban oszlik meg a víznevek és a határnevek között: 151 - 184. Ilyen adatmennyiség alapján talán kísérletet tehetünk annak bemutatására is, hogy az egyes korszakok között a névszerkezetben vagy a keletkezéstörténeti folyamatokban miféle módosulások történtek.
A. Szerkezeti elemzés
A szerkezeti elemzésen belül Hoffmann modellje - mint az előzőekben láttuk - három vizsgálati szintet különít el. Dolgozatomban közülük csupán a funkcionális-szemantikai leírás lehetőségeinek kiaknázására vállalkozom. Noha a nevek lexikális vizsgálata külön részletezettséget nem kap, az egyes névrészfunkciók bemutatása során a helynevek lexikális felépítésére többnyire ugyancsak utalok. Magának a lexikális-morfológiai elemzési szintnek az önálló, teljes differenciáltságú bemutatását azonban nem tartottam szükségesnek két okból sem: egyrészt azért nem, mert számos fölösleges ismétlődéssel terhelte volna dolgozatom e fejezetét, és más oldalról azért nem, mert az itt tárgyalt helynevek lexikális szerkezeti leírását önálló tanulmányban foglaltam össze (2001b). A helynévalkotó lexémák bemutatását részben - speciális szemponttal kiegészítve - a szóföldrajzi fejezetben végzem el, a képzőket a történeti vizsgálat megfelelő részében mutatom be. Nem tárgyalom külön az összetett helynevek szintagmatikus szerkezetét sem, mert ezt a keletkezéstörténeti vizsgálat tartalmazza.
a. Funkcionális-szemantikai vizsgálat
1. A helynevekben kifejeződő funkciók vizsgálatának az a korábban kifejtett feltevésünk ad létjogosultságot, hogy minden névadási aktus szemantikailag tudatos, azaz keletkezésének pillanatában minden helynév motivált: a névalkotó-névhasználó közösség a denotátum valamely tulajdonságát, jegyét kiemelve alkot helynevet - a meglévő névmodellekhez alkalmazkodva. Említettük azt is (ami ebből szükségszerűen adódik), hogy keletkezésekor minden név leíró jellegű: a névadás alapjául szolgáló motívumok, szemantikai kategóriák közvetlen vagy közvetett formában megjelennek benne (vö. Hoffmann 1993: 43, Bényei-Pethő 1998: 79).
2. A funkcionális szerkezeti elemzés alapfogalma a névrész, azaz a helynév hangsorának minden olyan egysége, amely a névkeletkezés szituációjában a megjelölt denotátummal kapcsolatos bármiféle szemantikai jegyet kifejez (vö. Hoffmann i. h.). Ismét ki kell emelnünk, hogy nem kötődik minden, a névben szereplő lexémához névrészfunkció. A Nagy-gyűr név (hegynévként) olyan kiemelkedésre utal, amelynek szembetűnő a mérete, a Nagy-gyűr völgye névszerkezete azonban már csak azt a két névrészfunkciót fejezi ki, hogy ‘az a völgy (1), amely a Nagy-gyűr nevű hellyel van kapcsolatban (2)’. Vagy a Setét-kút forrásnévben ugyancsak két névrész különíthető el: funkcionális szerkezete ‘olyan forrás (1), amelynek sötét a vize (2)’ formában írható le. A belőle alakult Setétkút településnév azonban csak egy névrészt tartalmaz, mert egyetlen szemantikai jegy fejeződik ki benne, az, hogy a település ‘a Setét-kút nevű forrás mellett fekszik’.
A névrészek mellett (illetve azokon belül) újabb névalkotó egységeket kell elhatárolnunk: a névelemeket. Névelemeken a névbe tartozó lexémákat és a névben funkciót kapó toldalékmorfémákat értjük (vö. Hoffmann 1993: 44). Az előbb említett Nagy-gyűr völgye helynévben tehát két névrészt és négy névelemet (nagy+gyűr/völgy-e), a Setét-kút forrásnévben két névrészt és két névelemet különíthetünk el (setét/kút), a Setétkút településnévben viszont a két névelem már egyetlen névrész egységeként (setét+kút) szerepel. A névelemekre bontás a nevek lexikális vizsgálatában játszik lényeges szerepet.
A helynevekben számos névadási indíték realizálódhat, azaz a névrészek funkciói igen sokfélék lehetnek. A továbbiakban azt kísérlem meg bemutatni, hogy Abaúj és Bars vármegye korai ómagyar kori helynévrendszerének kialakulásában közülük melyek játszottak szerepet. A helynévi példák esetében többnyire azok címszavasított változatát közlöm, a történeti adatok, betűhív formák idézésétől ebben a fejezetben is eltekintek, mivel a névrészfunkciók bemutatásakor aligha adnak többletinformációt a címszóvá emelt formához képest, sőt gyakran éppen hogy magyarázatot igényelnének. A címszavasított változatok mögötti adatok a disszertációm előzményeként elkészített, a két vármegye neveit tartalmazó helynévtörténeti-etimológiai szótárban (Tóth V. 2001a) azonban könnyedén ellenőrizhetők, visszakereshetők.
1. Földrajzi köznévi névrészek
1. Bármely nyelv helyneveinek többsége olyan, hogy benne a jelölt helyek valamiféle jellegzetessége fejeződik ki. A nevekben előforduló a nyelvi elemek gyakran olyanok, amelyek kifejezik azt a helyfajtát, amelybe a név által jelölt objektum tartozik. Ezt a szemantikai szerepet fajtajelölő funkciónak nevezzük, s betöltésére - a funkció természetéből adódóan - kizárólag helyfajtajelölő szók, azaz földrajzi köznevek, alkalmasak (vö. ehhez Hoffmann 1999a: 208).
2. A helyfajtajelölő földrajzi köznevekkel többnyire kétrészes helynevek második névrészében találkozunk, de ritkán szerepelhetnek önmagukban is helynévként. Szematikai szerkezetét illetően háromféle helynév szerkezetében fordulnak elő: a helyfajtát megjelölő (F funkciójú) egyrészes név mellett összekapcsolódhatnak sajátosságot kifejező (S funkciójú), valamint megnevező (M) funkciójú előtaggal. A földrajzi köznév tehát F, S + F, M + F szemantikai struktúrájú neveket hozhat létre.
2.1. Abaúj és Bars megye helynévkincsében puszta földrajzi köznévi (azaz F funkciójú) helynevekkel vizek és települések megjelölésében alig-alig találkozunk: az Aszó, Morotva, Patak, Sár, valamint talán a Lak helynevek kivételeseknek bizonyulnak korszakunkban, s talán a magyar névrendszerben - úgy vélem, nem alaptalan az általánosítás - összességében is. Más a helyzet némileg a hegyek, erdők megjelöléseiben, melyek között Eresztvény, Berek, Liget, Oltvány; Halom, Bérc nevekkel szép számban találkozhatunk. Több ízben is alapos azonban a gyanú arra, hogy ezek egy része nemigen lehetett tulajdonnévi megjelölés. Különösen nagy a valószínűsége ennek a bérc lexéma esetében, amely inkább - az egyes vidékeken való tömeges okleveles előfordulása miatt gondolhatunk erre - a latin fluvius, mons, via stb. helyfajtajelölő közszókkal állítható párhuzamba, s használatában az oklevelek sajátos kétnyelvűségének megnyilvánulását sejthetjük. Újfent hangsúlyoznunk kell tehát azt a már korábban is kiemelt tételt, miszerint a forrásokban található tulajdonnévi és a közszói megjelölések az ómagyar korban bizonyos esetekben szinte semmilyen módon nem választhatók el egymástól.
2.2. A földrajzi köznevek leggyakrabban kétrészes nevek második névrészeként, sajátosságot kifejező előtaghoz kapcsolódva szerepelnek, azaz S + F formában leírható nevek második névrészeként. Az ebbe a csoportba tartozó igen nagy számú helynév és a bennük levő földrajzi köznevek részletes bemutatásától itt eltekintek, mivel erről a szócsoportról a szóföldrajzi fejezetben szólok. Így e helyütt csupán jelzésértékkel, felsorolásszerűen, a helyfajták szerint csoportosítva, néhány helynévi példával illusztrálva mutatom be a két terület névkincsében előforduló földrajzi közneveket.
Vízrajzi köznevek: patak - Aszunta pataka, Aranyos pataka, Aszú-patak, Baski-patak, Bocsárd pataka, Bölzse-patak, Bükk-patak, Csákány pataka, Egres pataka, Hideg-patak, Komlós pataka, Mogyorós-patak, Mohos-patak, Ölyves-patak, Pisztrángos-patak, Sebes-patak, Szikszó pataka, Száraz-patak, Verbelice pataka; sár - Nagy-sár, Zselizi-sár; víz - Gadna vize, Ida vize; ér - Közép-ér; aszó - Kietlen-aszó, Voson-aszó; tó - Nadályos-tó, Szartos-tó, Szer-tó, Bába tava; fő - Bózsva-fő, Bükk-fő, Hárs-patak-fő, Somogyi-Bódva-fő, Szomolnok-fő, Topolnyica-fő; kút - Vemerd kuta, Gyertyános kuta, Hideg-kút, Éger-kút stb.
Településneveket, településrészeket, emberi lakóhelyet jelölő földrajzi köznevek: falu - Felfalu, Kisfalud, Újfalu, Németfalu, Sárófalu, Mikolafalu, Erdőfalva, Lengyelfalva, Marcelfalva, Miklósfalva; föld - Demefölde, Gatafölde, Gyárfásfölde, Gyürkfölde, Padárfölde, Poszpehfölde, Rásfölde; lak - Széplak; ház - Velcseneháza; telek - Patkánytelek, Bonctelke, Derzstelke, Jánostelke, Kecseretelke, Olaszispántelke, Romántelke, Telki, Velcsenetelke; vár - Sárvár, Újvár, Sóvár, Óvár, Nagyóvár stb.
Domborzati formákat jelölő földrajzi köznevek: bérc - Köz-bérc, Közép-bérc; halom - Garabos-halom; gyűr - Nagy-gyűr, Nagy-gyűr völgye; hegy - Fekete-hegy, Hegyes-hegy, Hosszú-hegy, Kánya-hegy, Körtvélyes-hegy, Szár-hegy, Zsarnó hegye; völgy - Aszú-völgy, Bajka völgye, Füzegy-völgy, Gyaki-völgy, Haró völgye, Hosszú-völgy, Nagy-gyűr völgye, Nyáras-völgy, Szekeres-völgy, Száraz-völgy, Széki völgye, Sötét-völgy; kő - Milic-kő, Hasadt-kő, Holló-kő, Sólyom-kő.
Erdőféléket jelölő földrajzi köznevek: berek - Hizér-berek, Mogyorós-berek; erdő - Pőt erdeje, Bükk-erdő, Fekete-erdő; eresztvény - Bűdi-eresztvény stb.
2.3. A földrajzi köznévi névrész kapcsolódhat megnevező funkcióban álló helynévi előtaghoz is. Az M + F szemantikai szerkezetű nevek közé sorolható (Rakaca >) Rakaca pataka, (Garadna >) Garadna pataka, (Ida >) Ida vize, (Apáti >) Apátifölde víz- és településnevek jellegzetesen másodlagos keletkezésűek: a földrajzi köznévvel utólag egészültek ki.
A fentiekből kitűnik az is, hogy a földrajzi köznévi névrészt tartalmazó helynevek történetileg többféle módon keletkezhettek: a Patak, Lak-féle neveket jelentéshasadás, a Hideg-patak, Újlak szerkezetűeket szintagmatikus szerkesztés, a Rakaca > Rakaca pataka-féléket pedig szerkezeti átalakulás, kiegészülés hozta létre. Ezeket a névalkotási módokat és változási folyamatokat a keletkezéstörténeti fejezetben részletezem.
2. Megnevező szerepű névrészek
1. Megnevező funkcióban mindig valódi helynév áll. Szerepe egy új név részeként minden esetben megegyezik azzal, ami eredeti helynévi jelentése volt: a denotátumra utalás (vö. Hoffmann 1993: 47-8). A megnevező funkció rendszerbe iktatásával lehetővé válik egy nagyon lényeges névrendszertani jelenség bemutatása, a már létező helynevek beépülése újonnan létrejövő névalakulatok szerkezetébe.
2. A megnevező funkciójú névrészt tartalmazó helynevek strukturális szempontból többfélék lehetnek. Nagy számban láthatjuk e funkciót egyrészes nevekben, de összekapcsolódhat megkülönböztető szerepű, sajátosságot kifejező előtaggal is (így Péterbocsárd-féle S + M szerkezetű helynév: ‘a Péter tulajdonában lévő [1] Bocsárd nevű hely [2] jön létre’), vagy összetételt alkothat földrajzi köznévi utótaggal (ilyen, M + F szerkezetű helynév a már korábban is említett Rakaca pataka: ‘a Rakaca nevű [1] vízfolyás [2]’). Ritkán az is előfordul, hogy két megnevező szerepű lexéma (létező helynév) kapcsolódik össze (az ilyen, Szurdokbénye típusú nevek M + M formában írhatók le: ‘a Szurdok [1] és a Bénye [2] nevű hely alkotta település’). A megnevező funkció tehát M, S + M, M + F, M + M struktúrájú neveket hozhat létre.
2.1. Megnevező funkció fejeződik ki az átvett nevekben, amelyek mindig egyrészesek. A névátvétellel a magyar helynévrendszer részévé vált Dervence, Garadna, Kanyapta, Kompa, Rakaca, Teplece stb. víznevek vagy a Cserenyen, Geletnek, Goznica, Hecse, Herestény, Hrussó, Kelecsény, Krasznok, Rudnok, Szelepcsény, Tapolcsány, Velkapolya stb. településnevek a hely megnevezésének funkcióján kívül a magyar nyelvhasználók számára mást nem fejeznek ki, noha e neveknek az eredeti - többnyire szláv nyelvi - szemantikai szerkezete esetenként a nyelvész számára világos és ismert (másrészt egykor ismert volt a szláv nyelvű névadók előtt is): a Rakaca víznév olyan patak megjelölésére szolgált, amelyben sok lehetett a rák, a Teplece ~ Tapolca pedig ‘meleg vizű (patak)’ szemantikai tartalmat fejez ki a szláv nyelvekben. A magyar névhasználói közösség számára azonban a Rakaca vagy a Teplece helynév semmilyen más információt nem közöl átvételekor a denotátumáról, csupán annyit, hogy ‘(az a hely,) aminek ez és ez a neve’. A jövevénynevek eredeti szemantikai tartalma, az átadó nyelvben használatos közszói jelentése tehát a továbbiakban (azaz a magyar helynévrendszer elemeként) csupán az adott helynév előtörténete részének tekintendő, s mint ilyen, a magyar nyelvleírás számára teljességgel figyelmen kívül hagyható.
Ugyanígy közelíthetjük meg a kérdést szerkezeti szempontból is: a névátvétel - jellegéből adódóan - mindig egyrészes nevet hoz létre: hiába minősül tehát a szláv Briznyeborod a szlávban kétrészesnek (előtagja a brezno ‘nyíres, nyírerdő’, utótagja pedig a *brodъ ‘gázló’ főnév; tkp. értelme tehát ‘nyíres, nyírerdő közelében található [1] gázló [2]’), a név a magyar helynévrendszer elemeként egyetlen névrészt tartalmaz, hiszen funkcionálisan - az előbb mondottaknak megfelelően - csupán annyit fejez ki, hogy a helyet Briznyeborodnak hívják.
Megnevező funkciójú jövevénynevek szép számmal találhatók a víz- és a településnevek körében, más helynévtípusok között ugyanakkor szinte kivételesnek minősül egy-egy átvett név felbukkanása: a vizsgált hegynevek közül ilyen lehet a Dobódél, a Tribecs, a Plesivice, erdő neveként pedig a Radimó. De névátvételt gyaníthatunk a bizonytalan etimológiájú Garaduc, Lucsica, Rugyina vagy Vidricki határnevek mögött is.
A nagy számú helynévi előfordulás lehetőséget teremt arra, hogy előzetesen bizonyos kronológiai megfigyeléseket is tegyünk: az idegen eredetű helyneveink ugyanis bizonyos korszakokban sűrűsödni látszanak. A XIII. századot megelőzően a névtípus csupán szórványosan jelentkezik: a víznevek köréből a Bars megyei Garam, Kompa, Liszna, Nyitra, Tepla, Zsikva, Zsitva (az +1075/+124/ +217-es garamszentbenedeki apátság hamis alapítóleveléből), a Dervence (1113), valamint az abaúji Hernád (1200 k.) sorolható ide; a településnevek közül a Bars megyei Geletnek, Goznica, Knyezsic, Tajna, Taszár, Zsemlér (+1075/+124/+217), Kosztolány (1113), Marót (1113/249/410), Szelezsény (1156), illetve a hegynevek közül a Plesivice (+1075/+124/+217). A XIII. század első felében nem látunk nagy változást: az abaúji Bódva (1203), a Miszla (1230), a Garadna (1234/243), a Ronkva (+1245), a barsi Béla, Lukóca (1228) víznevek mellett a Bars megyei Hecse, Herestény, Kelecsény, Kálna, Malonyán, Szelepcsény, Szelice, Varanca (1209 Pp.), Revistye (1228), Velcsic (1232), valamint az Abaúj megyei Ruszka (1220/550), Lebenye (1230), Szakaly (+?1232/384/393) településnevek, illetve a Briznyeborod gázló neve növeli az e körbe tartozó dokumentált helyneveink számát. A XIII. század második felében aztán ugrásszerűen megnövekszik a ránk maradt oklevelekben a jövevénynevek száma, de továbbra is csupán a víznevek (pl. Abaúj vm. Baláta, Blatan, Bruszó, Bózsva, Csermelye, Gölnic, Ilsva, Izra, Kanyapta, Kolbása, Rudnok, Tarca, Teplece, Terpesz, Vasonca; Bars vm. Rohozsnica, Szikince) és a településnevek (Abaúj vm. Biste, Büttös, Danóc, Kelecsény, Koksó, Mislye, Olcsvár, Perecse, Regete, Regmec, Regéc, Rozgony; Bars vm. Berzence, Brogyán, Csitár, Hrussó, Kalacsna, Lédec, Nemcsény, Oszlány, Podluzsán, Porosztolnok, Rohozsnica, Ruda, Ugróc) körében. S végül a XIV. század harmincas éveiig tartó negyedik kronológiai szakasz lényegi változásokat nemigen eredményez. Vízneveink körében az abaúji Dubróka, Rakaca, Ronyva, Szeleden, Tereblye, illetve a Bars megyei Bezence, Blata és Topolnyica fordul elő első adatával e korszakban. Településneveink között a Hilyó, Krasznok, Makranc, Papolc, Ruszka, Saca, Szedlece, Szeszta abaúji és a Cserenyen, Keresnyen, Kremnic, Posán, Radobica, Tapolcsány, Velkapolya, Veszka, Vihnye, Zsarnóca barsi helyneveket említhetjük. Az Abaúj megyei Dobódél és Radimó pedig a hegy-, illetve az erdőnevek sorából képviseli e korszakot.
A helynevekkel kapcsolatos bármiféle vizsgálatnak egyik fontos kérdése lehet, hogy érzékelhető-e a vizsgált korszakban (esetünkben a korai ómagyar kor néhány évszázadában) valamilyen névstruktúra-módosulás. Elhamarkodott dolog lenne erre a felvetésre határozott igennel felelni pusztán egyetlen funkcionális kategória egyetlen altípusának áttekintése után. Mégis úgy tűnik (s ez magyarázza a fenti, talán kissé túlzottan részletező bemutatást is), a víz- és határnevek esetében érzékelhető némi elmozdulás, különösen Bars megye névkincsében. Az átvett nevek itt már szerepelnek abban a korai időszakban is, amikor Abaújban még nem mutatják meg őket az oklevelek (noha tagadhatatlan, hogy a hamis oklevelek adatait legalábbis kétségekkel kell fogadnunk), ám korszakunk végére korábbi szerepükhöz mérten jelentősen visszaszorulnak. Abaúj vármegyében kiegyensúlyozottabbnak mutatkozik az átvett nevek előfordulási gyakorisága: az egyes kronológiai rétegekben egyenletesen oszlanak meg.
2.2. A mindenkori helynévrendszer tagjaihoz előtagként sajátosságot kifejező nyelvi elemek kapcsolódhatnak. Ekkor a korábbi helynév az új helynévben megnevező funkcióba kerül (függetlenül attól, hogy korábban milyen funkcionális jegy tükröződött benne). Egy egyszerű példával megvilágítva: a Németi településnév szerkezete az ‘(az a település,) ahol németek laknak’ funkcionális-szemantikai tartalommal írható le, azaz egyrészes névként sajátosságot kifejező funkciója van. A település osztódásával keletkezett Alnémeti, Felnémeti, Középnémeti differenciált nevekben azonban az a szemantikai tartalom jelenik meg, hogy ‘a Németi nevű település alsó (többnyire déli), felső (többnyire északi) és középső része’, azaz az újonnan létrejövő helynevek szempontjából már nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy a Németi helynév milyen névadási indíték alapján keletkezett.
A nem települést jelölő helyneveink között csupán a víznevekben találkozunk ilyen (S + M) felépítésű helynevekkel: az Aszú-Szartos, Holt-Ida, Ó-Ida, Kis-Gölnic (Abaúj vm.) és Kis-Zsitva (Bars vm.) víznevek a második névrészükben megnevezett folyók holtágának vagy mellékvizének megjelölései. Megnevező szerepű második névrészük a Szartos kivételével minden esetben jövevénynév. Az ilyen felépítésű határnevek ritkák korszakunkban, s a XIII. század második felétől adatolhatók csupán.
Megnevező funkcióban álló helynévi névrész kétrészes településneveink második névrészeként igen gyakran előfordul. Az ilyen neveket történetileg zömmel a települések osztódása hívta életre, nyelvileg pedig az egymáshoz közel (vagy olykor távolabb) fekvő azonos nevet viselő objektumok megkülönböztetésének, azaz a helynévi azonosság kiküszöbölésének szándéka magyarázza leginkább. Az ebbe a csoportba sorolható helynevek előtagja S funkcióban álló nyelvi elem, az utótagja pedig M funkciójú névrész: a Péterbocsárd településnév tehát - mint a korábbiakban láttuk - ‘az a Bocsárd nevű falu(rész) (2), amelyik egy bizonyos Péter nevű személy birtokában van (1)’ funkcionális-szemantikai szerkezettel írható le.
A faluosztódás folyamatát nyelvi síkon kísérő névdifferencálódás hozta létre a legtöbb ilyen szerkezetű helynevet a korai ómagyar kor két vizsgálatba vont területén. A differenciáló szerepű névrész sokféle szemantikai viszonyra utalhat. A falvak osztódása bizonyos esetekben a birtokosi joggal felruházottak megoszlását, s ennek nyelvi következményeként a differenciálódott településnév előtagjaként a tulajdonos megjelölését eredményezte: személynév differenciál például a Csirkeida, Detrevilye, Izbégszend, Izsépsemse, Vászolynoé (Abaúj vm.) településnevekben. Olykor az osztott települések mindegyik része tulajdonosra utaló nevet kap, ahogy ezt az abaúji Bocsárd település osztódásával kialakult Eszebocsárd ~ Péterbocsárd vagy a Bars megyei Széki differenciálódása által létrejött Saulszéki ~ Vócsszéki névpárok mutatják. Az ugyancsak névdifferenciálódással létrejött Csőszbakta, illetőleg Tímárfony településnevek előtagjának pedig az adott település(rész)eken élők foglalkozása szolgáltatta a névadási indítékot, azaz e nevekben az ‘az a Bakta/Fony nevű település(rész) (2), ahol csőszök/tímárok laknak (1)’ szemantikai tartalom jelenik meg.
A településen lévő építmény (többnyire templom, esetleg vár) adta az Egyházasgecse, Egyházasida, Egyházasmislye, Egyházaspéder, Egyházassemse, Egyházasszalánc, Egyházasvizsoly, Váraskinizs abaúji és az Egyházasendréd, Egyházasgyőröd barsi helynevek előtagjainak motivációját. Sajátos névhármassal találkozunk a Bars megyei Málas település osztódáskor: a Mindszentmálas helynév a település templomának védőszentjével differenciál, a Pusztamálas a puszta melléknévvel, ami esetleg a település(rész) elpusztásodására utalhat, a Ködimálas névváltozat előtagja pedig minden bizonnyal személynév lehet, s a birtokosra utal.
Megtalálhatjuk a hely valamely tulajdonságára, többnyire méretére utaló névrészfunkciót például az abaúji Kisida, a barsi Kisapáti, Kishecse, Kisszelepcsény, Kistapolcsány vagy a Nagyida, Nagyszántó (Abaúj vm.), Nagyapáti, Nagyhecse, Nagyszencse (Bars vm.) településnevek előtagjában.
Jellegzetesnek mondható a korai ómagyar kor második felében a településneveknek a helyzetviszonyító nyelvi elemekkel, az al(só)-, fel(ső)-, közép- melléknevekkel való differenciálása, valamint a két- számnévvel történő egybefoglalása. Az al- ~ alsó- előtagot találjuk meg az Albárca, Algard, Algönyű, Alkoksó, Alméra, Alnémet(i), Alszebenye, Alszend, Altuzsa, Alvadász, Alzsebes, illetve Alsógagy stb. abaúji településnevekben, a fel- ~ felső- előtaggal történt a faluosztódás jelölése a Felbaksa, Felbárca, Felgönyű, Felida, Felináncs, Felkassa, Felmislye, Felméra, Felnádasd, Felnémet(i), Felszántó, Felszebenye, Felszend, Felvadász, Felzsebes, illetve Felsőhutka, Felsőpocsim stb. abaúji nevek esetében. Az al- ~ fel- antonimák többnyire - amint ezt a fenti nevekben is láthatjuk - egyidejűleg jelentkeznek egy-egy településnév osztódásakor, de arra is találunk példát, hogy a jelzői előtaggal bővült helynév az alapformával áll korrelatív viszonyban (Kassa ~ Felkassa). Olykor névhármasok jönnek létre az osztott település(rész)ek megjelölésére: a fentiek mellett a közép- lexémával vélhetően az egykori anyatelepülés magvának elkülönítése fejeződhetett ki az Abaúj megyei Középbárca, Középnémet(i) helynevekben. A Kétszántó, Kétszemere abaúji - talán csak alkalmilag, esetleg oklevélnévként létrejött - településnevek arra utalnak, hogy két azonos nevű (vagy általunk nem ismert előtaggal elkülönült) település feküdt egymás közelében.
A jelzői szerepű megkülönböztető előtaggal differenciált (S + M felépítésű) helynevek esetében területi különbségekre is felfigyelhetünk: az Abaúj megye településnév-rendszerében jellegzetesnek mutatkozó névalkotási eljárásra Bars megyéből csak szórványosan találhatunk példát. Ez persze nem nyelvi oldalról azt is jelentheti, hogy maga a településtörténeti folyamat, a faluosztódás sem feltétlenül lehetett olyan méretű Barsban, mint Abaúj megyében volt, s ez magyarázza a nevek (azaz valójában a nyelv) síkján jelentkező különbséget.
A területiség mellett a névtípus kronológiai jellemzőit is érdemes megvizsgálni. A XIII. századot megelőzően alig-alig találunk névdifferenciálódásra utaló okleveles adatokat, a XIII. század második felében és a XIV. században azonban ugrásszerűen felszaporodik az ilyen, jelzői előtaggal alakult településnevek száma.
2.3. A helynévi lexéma felhasználása a denotatív jelentés módosulása nélkül történik a kétrészes helyneveknek abban a csoportjában, amelybe a helynév + földrajzi köznév strukturális felépítésű toponimák tartoznak. A helynévi lexéma a Dubróka pataka, Apátifölde-féle helynevekben minden esetben megnevező szerepben áll. Az ide tartozó névalakulatok tehát funkcionális szerkezetük szerint M + F formában írhatók le. Keletkezéstörténeti szempontból a kategória helynevei ugyancsak homogének: szerkezeti változással, földrajzi köznévi névrésszel kiegészülve jöttek létre.
A csoport helyneveit a megnevező szerepű névrész alapján további altípusokba sorolhatjuk. A szerkezeti változással létrejövő új helynév előtagja (azaz a megnevező szerepű elsődleges névforma) külső és belső keletkezésű egyaránt lehet. Átvett nevek kiegészülésére többnyire víznevek körében láthatunk példát: Apaka pataka, Dubróka pataka, Ida vize, Rakaca pataka, Rakolc pataka (Abaúj vm.). A településnevek közül Bars megyéből kissé bizonytalan példaként a Körmöcbánya (régebben Kremnicbánya) nevet említhetjük. A belső keletkezésű helynevek többféle típusa szerepelhet kétrészes nevek előtagjaként. Az elsődleges helynév alakulhatott közszóból (mint az Apátifölde, Aranyos pataka, Komlós pataka nevekben), személynévi (Gatafölde, Gyürkfölde, Padárfölde, Poszpehfölde) vagy településnévi (Hecse-patak, Szerencs-patak) előzményből egyaránt.
2.4. Ritkán arra is találunk példát a két vármegye helynévkincsében, hogy a kétrészes név mindkét névrésze megnevező funkcióban álló egyrészes helynév; az ilyen - történetileg mellérendelő szerkezetként alakult - nevek minden bizonnyal a faluosztódással ellentétes irányú folyamatként jelentkező településegyesítésekkel függhetnek össze. Az itt említhető helynevek funkcionális-szemantikai szerkezete M + M formában adható meg.
Az abaúji Szurdokbénye esetében talán két egymás mellett fekvő település (Bénye és Szurdok) rövid önálló élet után Szurdokbénye néven egyesült, s ennek következményeként az oklevelek a két településnév egymáshoz kapcsolásának számos variációját mutatják fel (Bényeszurdok  ~ Bényeszurdoka ~ Bényeiszurdok ~ Szurdokbénye ~ Szurdokibénye) - talán a közös név kialakulatlanságáról, s a határjárások lejegyzőinek tanácstalanságáról árulkodva. Ugyanerről (vagy erről is) lehet szó a szintén mellérendelő szerkezetűnek látszó Tőkésújfalu és Gagyberet településnevek esetében is.
3. A névrész kifejezi a hely sajátosságát
A hely sajátosságát kifejező névrészfunkciók szemantikailag igen változatosak lehetnek (vö. ehhez Hoffmann 1993: 45-6), s ezt a szemantikai tartalmat sokféle nyelvi elem: szó, szószerkezet kifejezheti, korlátozást e téren elvi szempontból nemigen tehetünk (vö. Hoffmann 1999a: 209). A sajátosságot kifejező szerep megvalósulhat egyrészes helynévben, de összekapcsolódhat ilyen névrész helyfajtajelölő szerepű földrajzi köznévi vagy megnevező funkcióban álló helynévi utótaggal is. A sajátosságra utalás funkcióját legtöbbször valamilyen melléknév vagy főnév látja el, de előfordul e szerepben helynévi lexéma is. A sajátosságra utaló névrész strukturálisan S, S + F, S + M szerkezetű neveket hozhat létre. Míg a korábbi szerepek bemutatásánál a strukturális felépítés és a névrészfunkció összhangba hozhatósága lehetővé tette a strukturális szerkezet szerinti tárgyalást, itt - éppen a sokszínűség miatt - erre kevésbé van lehetőség. E részben fő szempontként a funkcionális tartalmak szemantikai típusait követem a bemutatás során, a névszerkezeti jellemzőkre pedig ehhez kapcsolódóan térek ki.
3.1. A hely tulajdonságára utaló névrészek
3.1.1. A méret, kiterjedés szemantikai tartalom kifejezésére helynévalkotásunk csupán néhány, jelentéstanilag természetesen eléggé meghatározott mellékneveket használt fel: a kis- első névrésszel találkozunk a Kis-Zsitva (Bars vm.), Kis-Gölnic (Abaúj vm.) víznevekben és a Kisfalud, Kisida (Abaúj vm.), Kisszelepcsény, Kistapolcsány (Bars vm.) településnevekben. Antonimája, a nagy- lexéma szolgált ugyanezen funkció kifejezésére a Nagy-sár víznévben (Bars vm.), a Nagy-gyűr hegynévben (Abaúj vm.), illetve a Nagyida, Nagyszántó (Abaúj vm.), Nagyszencse (Bars vm.) településnevekben. A kis- ~ nagy- melléknévpár azonban nem ugyanabban a jelentésben szerepel az egyes helynevekben. Bizonyára valóban a méretre utalást találjuk a Nagy-sár, Nagy-gyűr nevekben, a Kis-Zsitva, Kis-Gölnic víznevekben (melyek denotatív jelentése: a Zsitva és a Gölnic valamely mellékvize) viszont a méretnél valamelyest bonyolultabb asszociációs viszony fejeződik ki. A kis- ~ nagy- méretviszonyító előtagok a településnevekben sem szükségszerűen “abszolút számokban kifejezhető méretet jelentenek”, azaz nem az adott hely térbeli kiterjedésére utalnak, hanem egyrészt a település lélekszámára, másrészt a párjukhoz viszonyított nagyságukra (vö. Mező 1982: 223-4), vagy jelezhetik azt is, hogy az egyik falu (a nagy- előtagú) régebbi a másiknál (vö. Szabó István 1971: 123). Ez utóbbi funkcionális tartalmat gyaníthatjuk a Nagyóvár helynév nagy előtagjában, amely név Újvár-ral állhatott korrelációs viszonyban.
A további, méretre utaló melléknevek lényegesen kisebb jelentőségűek, mindössze egy-két helynévben bukkannak fel: nem településnévi helynevek között találkozunk például a magas ~ mély jelzőkkel a Bars megyei Magas-mart, valamint az abaúji Mély-patak helynevek első névrészeként. Szemantikai tartalmuk egyértelmű. A hosszú melléknevet tartalmazzák az abaúji Hosszú-hegy és a Bars megyei Hosszú-föld, Hosszú-völgy helynevek.
Az előbbiekben bemutatott helynevekben a hely sajátosságát minden esetben képzetlen melléknév (pl. kis-, nagy-, magas- stb.) fejezi ki. Az ezzel második névrészként összekapcsolódó nyelvi elem azonban lexikálisan és funkcionálisan is többféle lehet: a településnevekben a megnevező szerepű helynévi utótag az általánosabb, fajtajelölő földrajzi köznév csupán a Kisfalud-ban jelentkezik. A víz- és határnevekben fordított az arány: helynévi névrészt csupán a Kis-Gölnic és a Kis-Zsitva esetében láthatunk, s a földrajzi köznévi utótag a gyakoribb. Strukturálisan ez azt jelenti, hogy a méretet mint sajátosságot első névrészükben kifejező településnevek zömmel S + M, a nem települést jelölők pedig zömmel S + F formában írhatók le, de az általános típustól strukturálisan eltérő nevek mindkét csoportban előfordulnak.
Alakra történik utalás az Abaúj megyei Hegyes-hegy hegy-, Lapos-bükk erdő-, valamint Szoros út, Tekeres uta útnevek első névrészében, illetve a Bars megyei egyrészes Teknős völgy nevében. Minden esetben melléknév, többnyire képzett melléknév áll e névrészfunkcióban. Minden bizonnyal a homorú ~ homoró melléknévből keletkezhetett az abaúji Homoród ~ Homorog ~ Homorogd településnév, s elsődlegesen talán vájt oldalú hegyre, üreg fölé emelkedő sziklafalra vonatkozhatott - ez a jellegzetesség szolgált a falu névadásának alapjául.
A denotátum jellemző színe szolgáltatta a névadás motivációját az abaúji Fekete-erdő névben, melynek funkcionális-szemantikai tartalmát egy 1323-as oklevél szövegkörnyezete is megvilágíthatja: Ad Siluas densosas que dicuntur Fekethewerdeu (FNESz.), azaz a sűrű, sötét erdőket nevezhették feketé-nek. Az ugyancsak abaúji Fekete-hegy előtagja bizonyára azzal kapcsolatos, hogy a névadáskor a hegyet fekete erdő: nagyon sűrű, sötét őserdő borította (uo.), azaz távolról feketének látszott. (Hasonló névalakulású a Kékes hegynév is.) A melléknév ilyen jelentését a közelben található Sötét-völgy helynév első névrésze is támogathatja.
A hőmérsékleti viszonyok főként víznevek, vizekkel kapcsolatos helyek megjelöléséhez nyújthattak névadási indítékot. Az abaúji Hideg-patak víznév és a Hideg-kút forráselnevezés első névrésze a víz feltűnően alacsony hőmérsékletére utal. Ugyancsak vizek elnevezésében találkozhatunk a hangra utaló név(rész)funkcióval: Zúgó (Abaúj vm.). Általában is igaznak tarthatjuk, hogy a hangra utalás funkcióját lexikálisan csaknem kizárólag folyamatos melléknévi igenév tölti be (ld. még másutt is Zörgő-ér, Súgó-patak, Dongó stb.; HA. 1.).
A fenti példák szemléletesen mutatják, hogy az alakra, színre, hőmérsékletre és hangra utaló egyrészes helynevek strukturális szempontból minden esetben S, a kétrészesek pedig S + F formában írhatók le.
3.1.2. Kétrészes helyneveink között szép számmal találunk olyanokat is, amelyekben a megkülönböztető szerepű első névrész a hely valamilyen állapotára utal: az Aszú-Szartos, Aszú-patak víz- és az Aszú-völgy völgynév előtagja funkcionális síkon egybevethető a Száraz-patak, Száraz-völgy előtagjával; s ezek a nevek ‘az a patak/völgy/a Szartos nevű folyó azon mellékága (2), amely időnként kiszárad/jellegzetesen száraz (1)’ szemantikai tartalommal írható le. Helyneveink alapján Abaúj megyében az aszú és a száraz melléknév egyaránt kedvelt helynévalkotó lexéma lehetett, s olykor homonimák létrejöttét is eredményezi: a megye területén például a Száraz-patak nevet két, az Aszú-völgy-et pedig három objektum is viseli. Ugyancsak szinonim melléknevek játszottak szerepet az Ida folyó egyik, vélhetően holtágának megjelölésében: az Ó-Ida és a Holt-Ida szinonimák első névrésze azonos jelentésű, ám keletkezési idejük között különbség lehetett. Az adatok kronológiai viszonyai alapján a Holt- előtag tűnik elsődlegesnek, az Ó- megjelenése több mint fél évszázaddal későbbi, és mindössze egyetlen oklevélben szerepel. Utalhat az első névrész a megnevezett objektum dús növényzetére vagy éppen kopárságára, amint ezt a Kies-rét és a Kietlen-aszó ellentétes jelentéstartalmú előtagja mutatja. A mai nyelvérzékünk alapján meglepő a kies melléknév ilyen értelme, de nyelvtörténeti ismereteink alapján csaknem bizonyos, hogy szemantikai fejlődése a legszorosabban kapcsolódik a kietlen-éhez, s bizonyára ‘virágzó táj’ jelentéssel jött létre (vö. K. Palló 1979: 473). A kietlen ‘növényzet nélküli, csupasz, kopár’ melléknév gyakran használt szó volt a régi nyelvben (vö. Kiss Lajos 1978: 471). A kietlen-hez hasonló jelentésű a Szár-hegy helynév szár előtagja: ‘kopasz, növényzet nélküli’. Ugyancsak a denotátum állapotára történő utalás jelenik meg a Hasadt-kő helynévben. Valamennyi, e csoportban említett helynév Abaúj megye területéről származik, közöttük egyetlen településnév sincs, s az állapotra utalás funkcióját nyelvileg többnyire képzetlen (aszú, száraz, ó, szár) vagy képzett (kies, kietlen) melléknév, két esetben pedig befejezett melléknévi igenév (holt, hasadt) fejezi ki. A második névrész a legtöbb esetben földrajzi köznév (patak, völgy, hegy, rét, aszó, kő), két alkalommal viszont egyrészes képzett és képzetlen helynévvel (Szartos, Ida) találkozunk e pozícióban. A nevek szerkezetileg tehát S + F vagy ritkábban S + M formában írhatók le.
A hely anyagára utalás jelenik meg funkcionális jegyként a Sáros-patak, Aranyos pataka vagy a Meszes-patak abaúji kétrészes víznevek első névrészében vagy az egyrészes Aranyos (Abaúj), Kövesd (Bars) patakok nevében. Az objektum korára utalás mint névrészfunkció csupán a településnevekben fordul elő: Újfalu, Újváros, Újvár, Újbánya; Óvár. Olykor névpárok elemeiként valóságos korrelatív viszonyban állhatnak egymással, ahogyan ezt az abaúji Óvár ~ Újvár példája is illusztrálhatja. Vizének mozgása fejeződik ki funkcionálisan a Sebes-patak víznév (Abaúj vm.) előtagjában. Leginkább talán a hely funkciója, működése szemantikai kategória alá sorolhatók azok a nevek, amelyekben a vásártartás napjára utaló névrész található, mint a Csütörtökhely és Szombathely barsi településnevekben. A fenti típusokba nem sorolható egyéb sajátság fejeződik ki a Szartos ‘hasmenést okozó’ víznévben (Abaúj vm.), a Széplak ‘a környezeténél szebb falu’ településnévben, és a Poklos-verem ‘olyan hely, ahol fekete, szurkos, ragadós a föld’ völgynévben (Bars vm.).
3.2. A hely külső dologhoz való viszonyát kifejező névrészek
3.2.1. A külső dologhoz, körülményhez való viszony tárgyhoz, élőlényhez, elsősorban személyhez kapcsolódóan egyaránt megjelenhet a névrészben. E kategóriában a két vármegye helynévanyagának áttekintése alapján a legmegterheltebb funkciónak az adott hely növény- és állatvilágának kifejezése bizonyul. Ezt azonban nem annyira területi jellegzetességnek, mint inkább az egész névrendszer jellemző jegyének tarthatjuk.
A növényzet mint a helynek nevet adó motívum megjelenhet egyrészes nevekben (Komlós), kétrészes nevek első (Bükk-patak), illetve ritkán második névrészeként (Lapos-bükk).
Az egyrészes helynevek között víznevekben vagy vízzel kapcsolatos nevekben szerepel a növényzetre utaló nyelvi elem a Komlós, Egres, Mogyorósd (Abaúj vm.), illetve a Tormás (Bars vm.) esetében, a Rekettyés névben rét, a Nádasd, Fűzi, Nyíri, Szőled, Kökényes (Abaúj vm.) és a Mohi, Fűs, Gyékényes, Szőlős (Bars vm.) esetében pedig településnevekben láthatjuk e funkció megjelenését. A helynevek lexikális-morfológiai szerkezete minden esetben növénynév + valamilyen képzőelem (-s, -sd, -i, -d). Puszta növénynév helynévvé válása korpuszomban nem tűnik jellemzőnek: az ide kapcsolható Bars megyei Nyír településnév esetében a nyír fanév gyűjtőnévi ‘nyírerdő’ jelentésben, azaz valójában földrajzi köznévi szerepben alakulhatott előbb erdő-, majd metonimikusan településnévvé.
Ez a funkcionális jegy leggyakrabban kétrészes nevek első névrészében bukkan fel. A hely növényzeti viszonyai kifejeződhetnek a névrészben egyrészt puszta növénynévvel, ahogy ezt a Bükk-patak (Abaúj vm.), Bükk-sevnice, Fenyő-sevnice (Bars vm.) pataknevekben, az Éger-kút (Abaúj vm.) kút- vagy forrásnévben, a Dió-köz (Abaúj vm.) terület-, valamint a Bükk-erdő (Abaúj vm.) erdőnévben láthatjuk. Képzett (többnyire -s, egy ízben -gy képzővel ellátott) növénynévi előtaggal szerepelnek korpuszunkban az Egres-patak, Komlós pataka, Mogyorós-patak, Mohos-patak víznevek, a Gyertyános kuta kút- vagy forráselnevezés, a Körtvélyes-hegy hegy-, a Tövises-parlag szántóterület-, valamint a Mogyorós-berek erdőnév Abaúj vármegyéből, illetve a Füzegy-völgy, Nyáras-völgy határnevek Bars vármegyéből. A nevek második névrésze minden esetben a hely fajtáját megjelölő földrajzi köznév, azaz az itt említett példák strukturálisan S + F szerkezetűek. Így van ez a Bükk-sevnice, Fenyő-sevnice esetében is, amelyekben a sevnice szláv eredetű jövevényszó (bizonyára közszó) található ‘savanyúvíz, savanyúvizes forrás’ jelentésben. A szlovák hangtörténet alapján a Sevnice önmagában magyar és szlovák alaknak egyaránt tekinthető, ám magyar közszóval való összetételként már teljes bizonyossággal magyarnak tarthatjuk (vö. ehhez Gregor 1989: 143-4). A kétrészes településnevek első névrészében egyetlen esetben sem találkozunk a növényzetre utaló funkció megjelenésével, ami talán arra utalhat, hogy kifejezetten a víz- és határnevekre jellemző névalkotási eljárással van dolgunk.
A kétrészes helynév második névrésze ritkán tartalmaz növényre utaló lexémát: az abaúji Lapos-bükk, Maturus-rekettye vagy a barsi Szurkos-cser erdőnevek utótagja sorolható bizonyos értelemben ebbe a kategóriába. Régi nyelvünkben erdők neveként nem ritka a puszta fanévvel történő gyűjtőnévi értelmű megjelölés. E nevekben is erről lehet szó, s noha az utótag lexikálisan valóban utal az ott jellegzetes növényzetre, tényleges funkciójának a hely fajtájának megjelölését is tarthatjuk, azaz földrajzi köznévnek is minősíthetjük (ld. még ehhez Tóth V. 2001b: 648). Mindebből általánosabban az adódik, hogy a helyfajtajelölő szavak közé fel kell vennünk azokat az erdőalkotó faneveket is, amelyek gyűjtőnévi értelemben, azaz ‘(egy bizonyos faféléből álló) erdő’ jelentésben is használatosak. A földrajzi köznevek ugyanis az egyes helyfajtákat több-kevesebb szemantikai jegy megadásával jelölhetik meg.
A hely állatvilága vagy valamely okból jellegzetes állata elsősorban kétrészes víz- és határnevek létrehozásában tűnik jellemző névadási indítéknak. Puszta állatnév szerepel jelzői előtagként a Kánya-hegy abaúji és a Holló-kő, Sólyom-kő Bars megyei helynevekben (az utóbbiakban esetleg személynévi áttételt is feltehetünk). Mindhárom helynév - ahogy ezt a második névrészük is mutatja - kiemelkedés megjelölésére szolgált. Képzővel ellátott állatnév alkotja az abaúji Pisztrángos-patak, Ölyves-patak és Nadályos-tó víznevek első névrészét, s lévén a második névrész e helynevek szerkezetében is minden esetben földrajzi köznév, szerkezetüket szintén S + F formában írhatjuk le.
Településnevekben nem jellemző névadási motívum az állatvilágra utalás, s ez - úgy tűnik - nem csupán a két vizsgált vármegyében lehet így, hanem általános jelenségként is értékelhető. Ha fel is merül olykor egy-egy településnév kapcsán az állatnévből való keletkezés gyanúja, a személynévi áttétel lehetőségével sok esetben ugyancsak számolnunk kell (vö. Kálmán 1989: 44-5). Különösen megalapozottnak látszik ez a megszorítás - ismerve a személynévi metonímia dominanciáját korszakunkban - a Béka, Nyúl-féle formálisan puszta állatnévi településnevekben (vö. Bényei-Pethő 1998: 22, 39, illetve 83).
Az építményre utalás névrészfunkció egyrészes helynevekben nem gyakori, csupán egy-két ide kapcsolható adattal találkozhattunk: az abaúji Monaj víznév és a mellette fekvő, vele azonos nevet viselő település esetében nemigen dönthetjük el, melyik kapta a nevét az ott lévő malomról (a régiségben a malom közszó egyes szám 3. személyű birtokos személyragos alakja általános molna ~ móna formában volt használatos), s melyik alakult metonimikus névadással a már meglévő helynévből. Mindkét lehetőség mellett szólhatnak nyelvi-névrendszertani érvek. Az Abaúj megyei Kápolna településnév a m. kápolna főnévből keletkezett metonimikusan, s bizonyára arra utal, hogy a falu kápolna körül szerveződött, ahogyan erre találhatunk példát más vidékekről is: a Heves megyei Kápolna helynevet ugyanez a névadási mozzanat hívta életre. Az egy- és kétrészes településnevekben egyaránt jellegzetes funkció a falu templomára való utalás. Egyrészes nevekben ez többnyire a templom (s ezáltal a falu) védőszentjének nevével történik: Abaúj megyéből a Mindszent, Szentandrás, Szentiván, Szenttrinitás, Bars megyéből a (Garam)Szentbenedek, Szentgyörgy, Szentmárton és a lexikális jelentéstartalmában vitatott Keresztúr településnevek tekinthetők patrocíniumi eredetűeknek. E neveket funkcionális szempontból egyrészesnek tekintjük, amelyek tehát S funkciót fejeznek ki. A kétrészes helynevek s ezen belül is a településnevek körében a falvak osztódásáról, s ennek nyelvi-névtani következményéről, a névdifferenciálódásról már szóltunk a korábbiakban. A faluosztódásokkal keletkezett nevek önálló típusát alkotják azok, amelyekben a megkülönböztető szerepű előtag templom létére utal a faluban. Az ily módon létrejött településnevek igen nagy, országos viszonylatban is kiemelkedő mennyiségben fordulnak elő Abaújban (a területi különbségekhez, a viszonyításhoz ld. Rácz 1997: 133). Az Egyházasgecse, Egyházasgyőröd-féle településnevek valamennyien névdifferenciálódással keletkeztek, s második névrészük ennek megfelelően megnevező szerepben álló, eredetileg egyrészes helynév, szemantikai szerkezetük pedig S + M formában írható le. A templomhoz hasonlóan a vár is a települések gazdasági és közigazgatási szempontból egyaránt meghatározó építménye lehetett, amint azt az ilyen alapú névadások is mutatják: Abaúj megyében, a Hernád bal oldalán fekvő Kinizs település osztódásával a Hernád jobb oldalán kialakult (vagy elkülönült) falu ezért is viseli a Váraskinizs nevet. Nyelvi-szerkezeti jellemzőiként az előző nevek kapcsán mondottak érvényesek itt is.
3.2.2. A helynevekben jelentkező névrész utalhat a hellyel kapcsolatos valamely személyre vagy személyekre is. Minthogy a birtoklás tényének kifejezése igen tipikus a helynévalkotásban (a régiségben különösen az volt), nem véletlen, hogy ez a funkcionális kategória a leginkább megterhelt a vizsgált helynévállományban is. Egyrészes nevekben és kétrészesek első névrészében egyaránt láthatjuk e névadási mozzanat jelentkezését, egyrészesekben azonban csaknem kizárólagosan településnevek létrehozásában tűnik produktívnak, ott azonban az egyik legnépesebb csoportot alkotják a birtokos nevéből alakult metonimikus helységnevek. Az ebbe a kategóriába sorolható helyneveknek azonban csak igen kis hányadáról tudjuk meg az oklevelek szövegéből, hogy a névben (vagy névrészben) megjelenő személy valóban a település birtokosa volt-e (ld. erről részletesebben a Tudománytörténeti előzmények fejezetben). Legtöbb esetben az oklevelek hallgatnak a birtoklástörténeti mozzanatokról. Az alábbiakban bemutatandó helynevek esetében mégis abból az előfeltevésből indulunk ki, hogy a névben megjelenő személynév a település birtokosára utal, hiszen ettől eltérő névadásról csak viszonylag ritkán van tudomásunk. A birtoklást mint funkcionális-szemantikai jegyet többnyire személynév fejezi ki a helynevekben. A személynév önmagában szerepel helynévként: Abaúj vm.: Bakta, Bask, Bátor, Bátyok, Bénye, Beret, Bodoló, Bogát, Bőcs, Bölzse, Buzita, Bűd, Céce, Csány, Cseb, Csécs, Csenyéte, Detek, Devecser, Didic, Dobsza, Encs, Enyicke, Fancsal, Gard, Gata, Gecse, Gibárt, Golop, Gönc, Gyanda, Györke, Hejce, Hutka, Jánok, János, Kajata, Kázmér, Keresztéte, Kozma, Léh, Lyuba, Méra, Migléc, Nyeste, Onga, Padár, Pamlény, Pánk, Pányok, Péder, Perény, Radvány, Ráksony, Ránk, Rásony, Rátka, Reste, Sáp, Semse, Száka, Szala, Szebenye, Szemere, Szend, Szerep, Szina, Szkáros, Szolnok, Tihany, Toka, Tomor, Tuzsa, Vécse, Vilmány, Vily, Vitány, Vizsoly, Zsadány, Zsebes; Bars vm.: Ányás, Árma, Bajka, Baracska, Barc, Barócs, Bars, Bese, Bogdány, Csifár, Damás, Ény, Györk, Hizér, Hul, Jóka, Kecsed, Kid, Koszmály, Ladomér, Lekér, Léva, Lök, Lüle, Mahola, Mánya, Mellek, Mikola, Nádé, Néver, Oltumán, Petend, Pozba, Sencse, Szerafin, Szila, Tild, Töhöl, Töre, Valkász, Verebély, Vitk, Zimány, Zseliz stb. A személynévhez képző is kapcsolódhat: többnyire az -é birtokjelből alakult, tehát elsődlegesen valós birtoklást kifejező, majd e funkciójából helynévképzővé váló -i ~ -j, ritkábban a -d képző: Abaúj vm.: Csobád, Györgyi, Jánosi, Karácsond, Litéri, Petri, Pocsaj; Bars vm.: Bélád, Győröd, Iklad, Ohaj stb. A képzős és képzőtlen alak párhuzamosan is jelentkezhet egy-egy településnévben, ahogyan erre az Abaúj megyei Noé ~ Novaj, Pere ~ Perej, Póly ~ Pólyi, valamint a Bars megyei Endre ~ Endréd, Paty ~ Patyi, Rendve ~ Rendvej, Simon ~ Simonyi, Szoé ~ Szovaj vagy a Sáró ~ Saroj névpárok utalnak.  A két típus között funkcionálisan semmilyen különbség nincs, lexikális-morfológiai és keletkezéstörténeti síkon azonban igen: a puszta személynévi településnevek jelentésbeli (metonimikus) névadással, a személynév + helynévképző struktúrájú nevek pedig morfológiai szerkesztéssel, derivációval jöttek létre. Egyetlen esetben a birtokos összetett (a nemzetiségre utaló) személyneve vált a település nevévé: az abaúji Tótracló helységnév ugyanis az itt földet vásárló “tót” Rayzlaus nevéből (vö. Gy. 1: 58) alakult metonimikusan.
Egy-egy település nevében egyéb birtoklástörténeti mozzanatok is megjelenhetnek: a barsi Apáti vagy az abaúji Pap ~ Papi helynevek kialakulásukkor egyházi birtokok voltak (a nevükben is ez a szemantikai jegy fejeződik ki), s többnyire egészen pontosan ki is derül az oklevelek szövegéből, hogy mely apátság birtokai közé tartozott az adott település (a barsi falu például a garamszentbenedeki apátság birtoka volt). Nemzetség birtoklását jelzik az abaúji Bárca és a barsi Vezekény helységnevek (utóbbiból hárommal is találkozunk Bars megye településnévkincsében). Az Abaúj megyei hely a Bárca nemzetség származáshelye volt, azaz a településnév metonímiával alakult a személynévként is előforduló [1289: Barca szn.: ÁÚO. 9: 502] Bárca nemzetségnévből. A Bars megyei települések a Vezekény nemzetségnek (vö. 1264: de genere Wezeken) voltak birtokai.
A funkcionális tekintetben birtoklást kifejező kétrészes víz- és határnevek első névrészében többnyire ugyancsak személynévvel találkozunk, ahogy ezt az Abaúj megyei Csákány pataka víz-, a Nihota telke, Deme földe szántóföld-, Maturus-rekettye, Pőt erdeje erdő-, Henc malma malom- és Dávid hida hídnevek, valamint a Bars megyei Mihály vára, esetleg Becs kapuja helynevek mutatják. Az előtag a személyt pontosabban meghatározhatatlanul (mindkettő személynév és közszó is lehet) fejezi ki a Bába tava Bars megyei és a Dékán gyümölcse abaúji helynevekben. Nemzetségnév található az Aba nembeliek birtoklásának (vagy használatának) emlékét őrző Aba nagyút ~ Aba nagyuta útnevekben. A tulajdonosi viszonyt jelző névrész minden esetben helyfajtajelölő földrajzi köznévi utótaggal áll, s a nevek történetileg szintagmatikus szerkesztéssel keletkeztek, funkcionálisan pedig S + F formában írhatók le.
A két névrészből álló településnevekben szintén gyakori funkcióként jelentkezik a birtoklásra utalás. Az ezt a szerepet betöltő első névrész többnyire ugyancsak személynév, s ez olyannyira dominánsnak látszik, hogy alig-alig találunk példát más lexikális elemre: a nemzetségi birtoklást hangsúlyozza a másodlagos keletkezésű Abaújvár ~ Abaújvára településnév (az Újvár helynév utólag kapta meg jelzői előtagként a nemzetségnevet), az Olaszispántelke előtagjában pedig a személynévként is használt olasz népnevet és az ispán méltóságnevet ismerhetjük fel. A puszta személynévi első névrész az ilyen, birtoklást kifejező településnevekben állhat egyrészt birtokos személyragos helyfajtajelölő földrajzi köznévi utótaggal (S + F szerkezetű neveket hozva létre): Abaúj vm. Bodófölde, Bonctelke, Derzstelke, Gatafölde, Gyárfásfölde, Jánostelke, Kánásfölde, Lengyelfalva, Marcelfalva, Miklósfalva, Mocsfölde, Padárfölde, Poszpehfölde, Romántelke, Rásfölde, Velcseneháza, Velcsenetelke; Bars vm. Gyürkfölde, illetve - a garamszentbenedeki hamisított oklevélbe bizonyára utólagos beszúrással bekerült - az előzőektől szerkezetileg eltérő Mikolafalu, Sárófalu településnevekben birtokos személyrag nélküli utótaggal. A falvak osztódása bizonyos esetekben a birtokosi joggal felruházottak megoszlását, s ennek nyelvi következményeként a differenciálódott településnév előtagjaként a tulajdonos megjelölését eredményezte: Abaúj vm. Csirkeida, Detrevilye, Izsépsemse, Vászolynoé, Eszebocsárd ~ Péterbocsárd; Bars vm. Saulszéki ~ Vócsszéki. A differenciálódott településnevek második névrészében természetesen mindig egyrészes képzett vagy képzetlen helynévvel találkozunk, s a nevek funkcionális leírását S + M formában adhatjuk meg.
Többnyire nem egyszerű elkülöníteni egymástól a birtoklás és a használat tényét a helynevekben, hiszen közöttük elmosódik a határ, de bizonyára a hely használója jelenik meg a Bars megyei Csáki út, valamint az abaúji Király uta vagy esetleg az ennek szinonimájaként adatolható Aba nagyút ~ Aba nagyuta (S + F szerkezetű) útnevekben. Úgy tűnik, ez a kategória az útnevek létrehozásában lehetett jellegzetes, hasonló névelőfordulásra ugyanis másutt is találhatunk példát (vö. pl. Káloz út Bodrog vm.).
A birtokosra utalás funkciójához hasonló szemantikai tartalom jelenik meg azokban a helynevekben, amelyekben a név vagy valamely névrész az adott helyen élő emberek csoportját jelöli meg. Egyrészes helynevekben csak a településnevek körében találkozunk e névrészszereppel. Az e típusba tartozó nevek utalhatnak arra, hogy mely néphez tartozik a falu lakossága (Abaúj vm: Horvát ~ Horváti; Bars vm.: Besenyő, Németi, Orosz ~ Oroszi, Tót), mely törzs tagjai telepedtek le ott (Abaúj vm.: Kér, Kércs; Bars vm.: Gyarmat, Keszi, Kürt, Tolmács), mely foglalkozási réteghez tartozott a falu lakosságának zöme vagy legalább egy része (Abaúj vm.: Bocsár ~ Bocsárd, Vadász; Bars vm.: Dusnok, Horó, Kovács ~ Kovácsi, Lovász, Peszér, Solymos, Szakácsi, Szántó). Az abaúji Szepes ~ Szepsi arra utal, hogy a település lakosai a Szepességből költöztek e helyre, a Vendégi településen lakók pedig idegen telepesek (vendégek, hospesek) voltak.
A település lakosaira utaló helynevek lexikális-morfológiai szerkezetében vagy puszta közszót (népnevet, törzsnevet, foglalkozásnevet) vagy ennek többnyire -i, ritkábban -d formánssal képzett alakját láthatjuk (a két alak egyes nevekben párhuzamos használatú lehetett), s egyetlen esetben (Szepsi) egy már meglévő helynév képzett alakja alkotja az új nevet.
A lakókra való utalás helyneveink létrejöttében a legkorábbi okleveles adatoktól kezdődően korszakunk végig jellemző funkcionális jegy lehetett, ám néhány - az őket tartalmazó oklevél hamis volta miatt - kétes koraiságú (+1075/ +124/+217: Besenyő, Tolmács, Kovácsi) és ugyancsak néhány későbbi (1331: Szakácsi, 1317: Vadász, 1323/390: Vendégi) első adatolású névformától eltekintve valamennyi ide tartozó egyrészes településnevünk a XIII. században keletkezett. A kronológiai viszonyok mellett talán területi különbségekkel is számolhatunk: az összességében jóval kisebb településnév-állománnyal rendelkező Bars vármegyében találjuk az adataink többségét, Abaújban e névadási forma - a sűrűbb település- és névhálózat ellenére - lényegesen kevesebb helynevet eredményezett.
Kétrészes helynevek második névrészeként nem találkozunk e névrészfunkcióval, s előtagként sem mondható gyakorinak: mindössze három ebbe a kategóriába tartozó Abaúj vármegyei településnevet említhetünk. A Németfalu név keletkezésekor a település lakói német származásúak lehettek, a névdifferenciálódással létrejött Csőszbakta és Tímárfony előtagjához pedig az adott település(rész)eken élő csőszök, tímárok szolgáltatták a névadási indítékot. Funkcionálisan a Németfalu S + F, a Csőszbakta, Tímárfony pedig S + M szerkezetűek.
3.3. A hely más helyhez való viszonyát kifejező névrészek
3.3.1. Nem településnévi helynevek, elsősorban víznevek, illetve vízzel kapcsolatos megjelölések névszerkezetében tűnik jellegzetesnek a hely valaminek a része névrészfunkció megjelenése. Kizárólag kétrészes (S + F szerkezetű) nevek első névrészében találkozhatunk vele: a Bózsva-fő, Szomolnok-fő, Hárs-patak-fő, Somogyi-Bódva-fő abaúji és a Topolnyica-fő Bars megyei helynevek előtagja folyónév, ennek forrására utal a fő földrajzi köznévi második névrész. A Szekeresvölgye-fő és az Áj feje nevek az előtagban említett völgyek valamely részét jelölik. Az abaúji Bükk-fő előtagját többféleképpen is értelmezhetjük: azonos lehet egyrészt az ugyanitt említett Bükk-patak elliptikus formájával, de tartalmazhatja - a hely közelsége miatt - a Bükk-erdő név ugyancsak rövidült változatát. Mindkét lehetőség egyformán valószínűsíthető, ugyanis a fő földrajzi köznév vizek, patakok forrását éppúgy jelölheti (vö. még a Mély-patak-fő, Séd-fő stb.; HA. 1.), mint egyéb helyek valamely (talán felső) részét (vö. Gard-fő, Vár-fő völgye stb.; HA. 1.). A helynév a két lehetőség függvényében kifejezheti egyrészt ‘a Bükk-patak forrása’ szemantikai tartalmat, de utalhat arra is, hogy az általa jelölt hely a ‘Bükk-erdő valamely részénél’ található.
3.3.2. A névrészfunkciók között az egyik leggyakoribb a hely pontos elhelyezkedésére utalás. A viszonyítási alapul szolgáló s a névben nyelvileg megjelenő hely alapján tovább differenciálhatjuk a kategóriát. Víz nevét találjuk a megfelelő vízfolyás mellett fekvő abaúji Bódva, Bózsva, Ida, Komlós, Miszla, Moldau, Ósva, Szinye, Szikszó (< Szik-aszó), valamint a barsi Zsikva egyrészes településnevekben, illetve a Garamszentbenedek, Nyitraszeg (Bars vm.), Monajkedd (Abaúj vm.) kétrészes nevek első névrészében. Tájrész vagy térszínforma neve jelenik meg az abaúji Vízvölgy, valamint a Bars megyei Nyír, Petkfűze, Saskő, Setétkút településnevekben. A Szilvaköz településnévben az előzőekhez hasonlóan ugyancsak elsődleges határnévi megnevezést láthatunk, csakúgy, mint a barsi Magasmart, Macskaszarm településnevekben. A nem településnév (víznév, határnév) > településnév metonímia minden esetben egyrészes (S funkciójú) nevet eredményez.
Nem csupán a települések neve származhat víz- vagy határnevekből, a fordított irányú folyamat ugyancsak gyakori: az Abaúj megyei Nyésta, Pocsaj, Pocsim, Szerencs patakok a megfelelő településről kapták a nevüket. A településnév elsődlegessége mellett ezekben a névpárokban elsősorban névrendszertani érvek szólhatnak. A Garaduc Abaújban egy hegynek és egy településnek is a neve. Hogy a két denotátum (és megnevezéseik) kapcsolatban állnak egymással, egészen bizonyos. Azt azonban, hogy a hegy nevében kell-e a település megjelölését gyanítanunk avagy fordítva, nemigen dönthetjük el. A név szláv közszói előzménye (a ‘vár’ jelentésű grad) e kérdésben aligha lehet a segítségünkre: a várak ugyanis többnyire hegyen állnak, de települések nevében is előfordulnak.
Ezek a példák azt jelzik, hogy egyrészes nevekben nem lehetett gyakori funkcionális jegy a lakott helyhez, településhez való viszonyítás. Másképpen áll ez a kétrészes nevekben. Szerkezeti szempontból az ilyen névrészfunkciót tartalmazó helynevek alapvetően három csoportba sorolhatók, amit különösen jól láthatunk a víznevek esetében. A településhez való viszonyítás ezekben megjelenhet puszta településnévi előtaggal, s ez esetben az objektum fajtáját jelző földrajzi köznévi második névrész birtokos személyragos alakban szerepel, ahogy ezt az abaúji Bocsárd pataka, Fűzi pataka, Gerbece pataka, Gönyű pataka, Hilyó pataka, Szikszó pataka birtokos jelzős szerkezetű pataknevekben láthatjuk. Másik lehetőségként az előtag megkaphatja az -i melléknévképzőt, mint a Baski-patak abaúji vagy a Zselizi-sár barsi helynevekben. A Szerencs-patak, Bölzse-patak (Abaúj vm.) viszont azt jelzi, hogy a településhez való viszonyítást a puszta településnév + földrajzi köznév struktúra önmagában, a jelzős kapcsolatra utaló bármiféle formáns nélkül is kifejezheti. Elképzelhetőnek tartom másrészt azt is, hogy ezek a víznevek nem a hely pontos elhelyezkedésére utalnak, hanem irányjelölő szerepük van: első névrészük azt fejezi ki, hogy az adott névvel megjelölt patak mely település felől, esetleg felé folyik. A különbség persze nem jelentős, s a névadási indíték pontosabb meghatározása ennyi évszázad távlatából nem is mindig lehetséges. Az e csoportot képviselő víznevek egyetlen kivételtől (Zselizi-sár) eltekintve Abaúj megyéből valók, s csaknem valamennyien XIV. századiak.
Az egyéb, nem vizet jelölő határnevek között ugyancsak találunk a településhez való viszonyt kifejező helyneveket. Völgyneveink csaknem kizárólag birtokos jelzős szerkezetben szerepelnek (Bars vm.: Bajka völgye, Haró völgye, Széki völgye; Abaúj vm.: Rásony völgye), mindössze az abaúji Szekeres-völgy esetében láthatunk jelöletlen kapcsolatot, amit persze elősegíthetett az első névrész -s képzős volta, amelynek révén a helynév - minden egyéb formáns nélkül - tökéletesen beilleszkedett a többi -s képzős helynév (pl. Almás-völgy, Nyáras-völgy, Rekettyés-völgy stb.) sorába. Erdőneveink vegyes képet mutatnak: a Hizér-berek jelöletlen, a Bűdi-eresztvény az első névrészen -i melléknévképzővel jelölt szerkezettel fejezi ki a pontos elhelyezkedés funkcionális tartalmat. A bizonytalan objektumfajtát jelölő Abaúj megyei Méra-horka, illetve Gard-fő, Kécsfő helynevekben (utóbbi csak településnévként adatolható) szintén jelöletlen szerkezeteket láthatunk. A XIII-XIV. században mindkét vizsgált vármegyében keletkeztek ilyen névrészfunkciót tartalmazó határnevek. A korábban említett Garamszentbenedek és Monajkedd másodlagos alakulású nevek kivételével valamennyi pontos elhelyezkedést kifejező kétrészes helynév S + F felépítésű, ez utóbbiak szerkezete pedig S + M formában írható le: ‘az a Szentbenedek nevű település (2), amelyik a Garam partján fekszik (1)’.
3.3.3. Az irányjelölés funkciójának meghatározása többnyire nem egyszerű feladat, hiszen a legtöbb, e csoportba tartozó név besorolható a pontos elhelyezkedés funkcióját kifejező helynevek kategóriájába is, ahogyan ezt az ott szereplő víznevek kapcsán már említettem. Az irányra utaló helynevek alapvetően kétfélék lehetnek: az előtagjuk utalhat arra a helyre, ahová, illetve ahonnan vezet a névvel jelölt út vagy vízfolyás. Az előbbi szerepről többnyire utak neveiben beszélhetünk: a Bérc út, Idai nagyút, Pólyi nagyút Abaúj megyéből, illetve a Váradi út Bars megyéből képviselhetik e csoportot; az utóbbit pedig esetleg patakok (pl. Baski-patak, Bölzse-patak, Bocsárd pataka stb.) nevében láthatjuk.
3.3.4. A hely viszonyított (relatív) helyzetének kifejezése kétrészes nevek első névrészére jellemző szemantikai kategória. Csaknem kizárólag településnevekben jelenik meg, s csupán egy-két más helyfajta nevében, az abaúji Közép-ér patak-, valamint Közép-bérc, Köz-bérc hegynevek esetében láthatjuk még ezt a névrészfunkciót. A viszonyított helyzet nyelvi megjelenítése természetesen csak szemantikailag igen behatárolt melléknevekkel lehetséges. Az al(só)-, fel(ső)-, közép- differenciáló elemmel alakult településnevekről a megnevező funkciójú második névrész kapcsán már szóltam a korábbiakban, ezért erre itt nem kívánok ismételten kitérni.
3.4. Bizonytalan szemantikai tartalmú névrészek
Minden helynévállományban akadnak természetesen olyan nevek is, amelyekben a névrészek többféle névadási indítékot is tükrözhetnek, vagy más oldalról: alaposabb vizsgálattal sem deríthetjük ki, hogy milyen funkcionális jegy jelentkezik bennük. A régi helynevekkel kapcsolatban a névelemző különösen gyakran kerülhet ilyen helyzetbe. A funkcionális-szemantikai síkon többféleképpen (vagy éppen bizonytalanul) elemezhető névrészszerepek megállapításában a korszak (esetünkben a korai ómagyar kor) helynévrendszeréről alkotott általános kép azonban gyakran a segítségünkre lehet. A Gadna és szinonimájaként a Gadna vize víznevek kronológiai viszonyainak megállapításában a hasonló funkcionális szerkezetű víznevek analógiájára támaszkodhatunk. Az azonos időből való dokumentáltság önmagában lehetővé teszi annak a feltevését is, hogy a Gadna vize név volt az elsődleges (vagy esetleg párhuzamosan keletkezett az egyrészes Gadna víznévvel), s a víz köznévnek egyszerűen ‘patak’ jelentést tulajdonítva ‘Gadna településen elfolyó patak’ szemantikai tartalommal foghatnánk fel. Ennek ellentmond azonban a vize utótagú helynevek tipikusan másodlagos jellege: az Eger vize, Sajó vize, Ida vize, Kőrös vize egy-egy kései adatával szemben többnyire számos korábbi adatoltságú Eger, Sajó, Ida, Kőrös víznév tanúskodik ezek elsődleges volta mellett. A vize utótagú nevek első névrésze tehát csaknem minden esetben önmagában is adatolható víznév. Ebből következően ott, ahol nem tudjuk közvetlenül adatolni, joggal vethető fel, hogy az vélhetően csak az adatoltság hiányos, esetleges volta miatt van így. Összességében azt tartom a leginkább valószínűnek, hogy a Gadna víznév metonimikusan keletkezett Gadna település nevéből, majd a víz földrajzi köznév birtokos személyragos alakjával kiegészülve kétrészes névvé alakult, s a két forma párhuzamosan élhetett egymás mellett.
Az abaúji Gagyberet településnév bizonyára a Gagy és a Beret helynevek mellérendelő kapcsolatából alakult. Az előtagban megjelenő funkció azonban bizonyos mértékig kérdéses, amennyiben a Gagy településnév etimológiája is az. Magyarázható ugyanis puszta személynévből vagy a Benkő által feltételezett (vö. 1993a: 55-6) s székelyföldi kapcsolatokat mutató Gagy víznévből. Azaz az első névrész funkciójaként a megnevezés (a Gagy településnév) és a pontos elhelyezkedésre utalás (a Gagy víznév) egyaránt számításba jöhet. Még tovább növeli a lehetőségeket, hogy Györffy szerint valaha e területen Gagy nevű várnép lakott (vö. Gy. 1: 68).
A Berencs település (Abaúj vm.) a Berény törzsbeliek szálláshelye éppúgy lehetett (lakókra utalás funkciója), mint egy azzal alakilag megegyező személy tulajdona (birtokosra utalás). Az abaúji Komlós település a mellette elfolyó Komlós patakról kaphatta a nevét metonimikusan, kisebb valószínűséggel vethetjük fel közvetlenül a növénynévi származtatás lehetőségét. Személynévi lexémával kifejezett birtoklásra utalhat az abaúji Keserű víz- és Forró településnév, valamint a Bars megyei Z(s)engő településnév. Másik eshetőséggel is számolhatunk azonban mindhárom névben: a Keserű a vizének ízéről, a Forró egy ott lévő s buzogva a felszínre törő forrásról, a Z(s)engő pedig (Zengő olvasat és értelmezés esetén) hangról, a hely visszhangosságáról is kaphatta a nevét.
Igen nagy számban vannak még kétes származtatású adataink e két vármegyében, de úgy tűnik, már így is indokolatlanul sokat időztünk e - névrendszertani oldalról kevés hozadékkal járó, s inkább csupán újabb problémákat felvető - névcsoportnál. A funkcionális szemponból kategorizálhatatlan (olykor biztos olvasattal sem rendelkező) nevekre emiatt e helyütt ki sem térek.
b. A funkcionális névtípusok kronológiája
1. Az előzőekben arra a kérdésre próbáltam választ adni, hogy melyek azok a funkcionális-szemantikai kategóriák, amelyek a korai ómagyar kor helyneveiben szerepet kaptak. Mindezt ugyan csupán két vármegye helynévrendszere alapján tettem, de - úgy gondolom - nem ok nélkül tekinthetjük ezt a “mintavétel”-t általánosabb érvényűnek is. A következőkben azt igyekszem feltérképezni, vajon az előbb látott funkcionális kategóriák körében az általam választott időszak néhány száz évében tapasztalhatunk-e névstruktúrabeli változásokat, elmozdulásokat. A vizsgálatkor mintegy keresztszempontként az egyes helyfajták (településnevek, víznevek, egyéb nevek) különféle viselkedésére, a funkcionális szerkezetükben tapasztalható eltéréseikre is tekintettel voltam.
2. A helynévrendszer közismerten nagyfokú állandósága ellenére is joggal feltételezhetjük, hogy az egyes korokban egyik vagy másik helynévalkotási mód, a helynevekben jelentkező névrészszerepek különbözőek lehettek: némelyek bizonyos korokban dominánsabbakká válhattak, mások meg éppen ellenkezőleg, elveszíthették korábbi jelentőségüket. Ahhoz, hogy ilyenfajta módosulásokra fényt deríthessünk, arra van elsősorban szükség, hogy a vizsgált korszakban szinkrón metszeteket különítsünk el, s e metszetek helynévrendszerét egymásra vetítsük. A korai ómagyar kort alapvetően négy kronológiai rétegre bontottam: ezek a rétegek megfelelnek a korszak századainak. Feltétlenül szükségesnek bizonyult azonban a századok további tagolása is, különösen a későbbi (XIII-XIV. századi) nagy mennyiségű névanyag tette ezt indokolttá. Minden fenti réteget ennek megfelelően további három alkorszakra bontottam, ám ezeket a kronológiai szinteket a későbbiekben meglehetősen rugalmasan kezeltem. A XI-XII. század adatszegény időszakában például szükségtelennek, sőt félrevezetőnek tartanék egy ilyesfajta további differenciálást, hiszen a nagyfokú szétszabdaltság ilyen csekély adatmennyiség mellett aligha árnyalhatja, pontosíthatja a kor helynévrendszeréről adható információkat, éppen ellenkezőleg: megfosztja a vizsgálót a nagy vonalakban láttatás lehetőségétől. Ezeket a századokat tehát célszerűbbnek láttam egységükben szemlélni. Lényegesnek tartottam emellett a pontos kép kialakításában annak az alapelvnek az érvényesítését is, hogy amennyiben egy helynév adatolható például a XI. és a XIII. században, akkor ezt természetesen a XII. században is létezőnek fogadtam el - függetlenül attól, hogy adatai esetleg nem ismeretesek ebből a korból. Az adatoltság viszonylagos és véletlenszerű voltát ezáltal igyekeztem csökkenteni, hogy így minél inkább valós képet festhessek egy-egy időszak helynévállományáról. Ugyanilyen lényeges módszertani alapelvnek tartom, hogy nem csupán az első adatokkal dolgoztam: nem arra voltam ugyanis kíváncsi, hogy az egyes nevek mikor keletkeztek, hanem arra, hogy az egyes korszakokat milyen nevek, milyen névstruktúrák jellemzik, s ezekben érzékelhető-e valamiféle módosulás. Az egy-egy korszakban többféleképpen vagy bizonytalanul elemezhető nevek szintén kimaradtak a szemléből, noha ezek nyelvi-névrendszertani helyét, jellemzőit további alapos vizsgálat kiderítheti.
2. A XI. századból adatolható helyneveink Abaúj és Bars vármegyében igazából nem szolgálhatnak megbízható információkkal, ugyanis valamennyi (mintegy negyven) e századból fennmaradt adat a garamszentbenedeki apátság alapítóleveléből (+1075/+124/+217) való, amelynek eredeti példánya és másolatai egyaránt hamisak. Ez az oka annak, hogy az egyrészes nevek között a megnevező funkcióban szereplő Garam, Kompa, Liszna, Nyitra, Prestuc, Tepla, Zsikva, Zsitva víz-, a Plesivice hegy-, valamint a Geletnek, Goznica, Knyezsic, Tajna, Taszár településneveket, a növényzetre utaló Tormás, Fűs, esetleg Szőlős, a birtokosi viszonyt kifejező Bars, Belleg vagy az ott lakó emberekre utaló Kovácsi, Besenyő, Tolmács, esetleg Szőlős stb. helyneveket nemcsak a hamisított korra, de a hamisítás korára sem vonatkoztathatjuk, hiszen ezt (ti. a hamisítás korát) sem ismerjük pontosan. A kétrészes nevek körében az első névrészben sokféle funkcióval találkozunk: az Újváros első névrésze a település korára utal, a Fenyő-sevnice előtagja a patak melletti növényzetre, a Szurkos-cser az erdő színére, a Mikolafalu, Sárófalu a település birtokosára. Ez utóbbi két névvel kapcsolatban már korábban is kiemeltük, hogy e nevek strukturális felépítése önmagában is mutatja, hogy ez a névtípus a későbbi korok terméke.
A továbbiakban a garamszentbenedeki alapítólevél helynévi szórványaival csak abban az esetben számoltam, ha van későbbi továbbélése, azaz más, immáron hiteles oklevelekből is adatolható korszakunk időhatárain belül. A nevek nagy része ilyennek bizonyult. Más részük egyedi előfordulású (Szurkos-cser, Fenyő-sevnice, Ördög sara, Tormás, Gáj, Vidricki, Braján, Csúz stb), s végül olyan nevek is szerepelnek az +1075-ös diplomában, amelyek a korai ómagyar korban másutt nem adatolhatók, de későbbi-mai továbbélésüket ismerjük: a Saracska például ma Szaradszkó névként él, a Liszna pedig a Liešna völgy nevében. Ezekkel azonban ugyancsak nem számolhattam, hiszen létük a korai ómagyarban az egyetlen hamis oklevélbeli adat miatt kétséges.
3. A XII. század egyrészes helyneveiben a legjellemzőbb funkcionális-szemantikai jegy a megnevező szerep (40%) és a birtoklás személynévvel történő kifejezése (25%). Az előbbi funkciót láthatjuk a Dervence, Garam, Hernád, Kompa, Kompuska, Prestuc, Zsitva víz-, a Tribecs hegy-, valamint a Kosztolány, Marót, Szelepcsény, Szódó településnevekben, az utóbbit pedig a Mikola, Bars, Bélád, Belleg, Ény, Léva, Szencse, Vitk helységnevekben. Keresztúr település nevében a templomára utalás jelenik meg, a Szántó esetében pedig foglalkozásnévre, a település földművelésre kötelezett lakóira asszociálhatunk.
A kétrészes nevek első névrészében az előbbiekben is látott vegyes képet kapjuk: a település korára való utalás (Újvár, Újváros), folyó melletti fekvés (Garamszentbenedek) vagy a birtokosra utalás (Saulszéki) egyaránt megjelenik névrészfunkcióként. Az utótag minden esetben helyfajtajelölő földrajzi köznév vagy helyet megjelölő tulajdonnév. A kisszámú adat miatt talán nem érdemes további következtetéseket kutatnunk, csupán arra utalhatunk (mivel az adatokból kiugróan látható), hogy a korszakban az egyrészes nevek a jellemzőek (a nevek 90%-a ilyen), kétrészesekkel csupán elvétve (10%) találkozhatunk.
4. A XIII. századtól az oklevelek és a bennük fellelhető helynévi szórványok felszaporodása lehetőséget teremt a mélyebb, tagoltabb vizsgálatra. E században érdekesen alakul a névszerkezeti típusok aránya. Az egész századot egyetlen kronológiai egységnek tekintve az egy- és a kétrészes nevek aránya 81% : 19%. Amennyiben azonban ezt az évszázadot további rétegekre, az előbbiekben már említett harmadszázadnyi intervallumokra bontjuk, szemléletesebb kép tárul elénk: az egy- és kétrészes nevek százalékos aránya a század első harmadában 90 : 10 (ami megegyezik az előző korszak, a XII. század arányszámaival), a második harmadban 82 : 18, s végül az évszázad záró harmadában 78 : 22-os megoszlással találkozunk. Ez a tendencia azt jelezheti, hogy a kétrészes nevek “divatja” fokozatosan erősödik. Még inkább ez a benyomásunk támadhat akkor, ha kicsit szélesebben, a XIV. század első harmadára is kitekintünk: itt a két névszerkezeti típus aránya ugyanis tovább módosul, 70 : 30%-ra.
4.1. A XIII. század egyrészes helynevei funkcionális szempontból mindhárom kronológiai rétegben egységes képet mutatnak. Az állandóan bővülő, gyarapodó helynévállomány egy névrészből álló tagjaiban jószerével mindössze két funkcionális-szemantikai tartalom jelenik meg: a névrészek vagy megnevező funkcióval bírnak vagy valamely személlyel való kapcsolatra, többnyire birtokosi viszonyra utalnak. A század teljes helynévrendszerét tekintve a megnevező szerepben álló nevek átlagosan 25%-át teszik ki az akkori helynévállománynak. Bars vármegyében főképpen a településnevek körében találkozhatunk e névrészszereppel (pl. Csitár, Hrussó, Kelecsény, Ruda, Tapolcsány, Zsemlér stb.), más helyfajták neveiben, s ezen belül is víznevekben negyedolyan gyakori csupán ez a névtípus (pl. Béla, Hrabic, Lukóca, Szikince, Topolnyica stb.). Abaúj megyében kiegyensúlyozottabb, 60 : 40%-os ez az arány, ám itt a nem településnévi helynevek között, különösen pedig a vizek elnevezésében gyakoribb a megnevező funkció (pl. Béla, Bózsva, Garadna, Gölnic, Kanyapta, Ósva, Teplece stb.), de előfordul más helyfajták nevei között is (pl. Blatan, Bukova). Településnevekben pedig például a Kelecsény, Koksó, Regéc, Rozgony, Rudnok, Ruszka nevekben találkozunk megnevező szereppel. A XIII. századot egységében jellemző kép nem módosul jelentősen akkor sem, ha a századon belüli három kronológiai réteg jellemzőivel vetjük össze, mindössze néhány százaléknyi eltéréseket tapasztalhatunk: 1201-1233 között az átlagos értéket meghaladó 28%-os aránnyal találkozunk, a század második harmadában 22%-ra csökken a megnevező funkciójú egyrészes helynevek aránya, a század végére pedig ismét emelkedést láthatunk, az átlagos értéknek minősülő 25%-ra.
A hely viszonya valamely személyhez funkcionális-szemantikai tartalom többnyire (a XIII. században átlagosan 85%-ban) birtoklás, ritkábban (15%) az ott élő emberekre utalás kifejezéseképpen jelenik meg. A XIII. században a birtoklás kifejeződése az esetek mintegy 90%-ában személynévvel történik, a személynévi előtag + földrajzi köznévi utótag szerkezetű helynevek a korban (s később is) jóval ritkábbak: 10% alatt marad az arányuk. A tulajdonosi viszony legtöbbször puszta személynévvel fejeződik ki a helynevekben (pl. Abaúj vm. Baksa, Bogát, Bőcs, Buzita, Csákány, Devecser, Fancsal, Gyanda, Kassa, Kázmér, Kozma, Noé, Nyeste, Pányok, Semse, Tihany, Vizsoly, Zsujta; Bars vm. Baracska, Bars, Csárad, Csiffár, Endre, Jóka, Léva, Mikola, Petend, Szerafin, Verebély, Zseliz stb.). Ez alól az általános tendencia alól alig néhány kivételt ismerünk csupán: képzett személynév (pl. Abaúj vm. Petri, Pólyi; Bars vm. Bélád, Győröd, Endréd stb.), méltóságnév (Abaúj vm. Pap ~ Papi; Bars vm. Apáti) vagy nemzetségnév (Abaúj vm. Bárca; Bars vm. Vezekény) olykor ugyancsak szerepelhet ebben a funkcióban. A birtokosi-tulajdonosi viszony kifejeződése objektumfajták szerint is megosztja az egyrészes helyneveket: szinte kizárólagosan településnevekben jelentkezik, más objektumfajták köréből csupán bizonytalan példáink vannak, s ezekkel szemben éppen kivételességük miatt lehetnek kétségeink. 
A hely lakóira utalás, azaz a lakosság népi (pl. Abaúj vm. Horvát, Németi; Bars vm. Besenyő, Oroszi), törzsi (pl. Abaúj vm. Kér, Keszü; Bars vm. Gyarmat, Kürt), foglalkozásbeli (pl. Abaúj vm. Lovász, Szekeres; Bars vm. Horó, Peszér) hovatartozása a XIII. században átlagosan a nevek 15%-ában szolgált névadási indítékul. Ez az átlagos arány a korszak három rétegét tekintve némileg módosul: a század első harmadában lényegesen nagyobb, 25% (összefüggésben azzal, hogy a birtoklást kifejező szemantikai jegy százalékaránya a századon belül ebben az intervallumban a legalacsonyabb: 75%), a század középső harmadában lényegesen kisebb (18%), s végül a záró harmadban a névtípus aránya még tovább csökken (15%). Ez a csökkenés azonban csupán az arányt tekintve igaz, a lakosságra utalást mint funkcionális-szemantikai jegyet megjelenítő helynevek száma a század korszakaiban ugyanis folyamatosan emelkedik (13 - 20 - 26) - annak megfelelően, ahogyan az összes helynevek száma is növekszik ebben az időszakban. Ezzel magyarázható az előbb vázolt kép is, hogy tudniillik míg a személyre utalás kategóriáján belül (melynek változási tendenciája százalékokban: 39% - 44% - 45%) a lakosságra utaló névrészszerep százalékos aránya korszakról korszakra egyre csökken (noha abszolút számokban mérve ez is emelkedik), a birtokosra utaló egyrészes településneveink arányában jelentősebb emelkedést tapasztalhatunk (75% - 82% - 85%). Ez a jelenség pontosan megfelel a szakirodalomban általában hangoztatott, a személynévi településnevek kronológiai viszonyait elemző megállapításoknak (ld. részletesen a névtípusokat bemutató I/3. fejezetben).
A fenti névrészfunkciók mellett lényegesen csekélyebb a jelentősége (átlagosan 6%) a növényvilágra utalásnak (pl. Abaúj vm. Egres, Komlós víz-, Nádasd településnév vagy Bars vm. Tormás víz-, Gyékényes, Mohi településnév). Helyfajtajelölő földrajzi köznévi névrésszel a nevek 5%-ában találkozunk (pl. Halom, Láz, Morotva, Eresztvény, Haraszt, Berek, Oltvány), a hely valamilyen tulajdonságára (Teknős, Zúgó, Homorogd) vagy az ott lévő építményre utalás funckiója (Kápolna, Monaj) pedig alig egy-két százaléknyi nevet érint csupán. A más helyhez való viszonyra utalás lexikálisan és funkcionálisan is sokféle lehet (pl. Ida vagy Setétkút településnévként, Szerencs vagy Pocsaj víznévként stb.), ám nem tűnik túlságosan jelentős szemantikai jegynek a XIII. század egyrészes neveiben (4%). Az ilyen funkcionális tartalmat kifejező helynevek száma és százalékos aránya a század három kronológiai egységében csekély változást mutat: 2% - 4% - 4%.
4.2. A XIII. század kétrészes helyneveit első és második névrészük alapján külön érdemes vizsgálni. Az első névrész funkcionális jellegében nem láthatunk olyan szembetűnően domináns kategóriákat, mint az egyrészes nevek névrészfunkciói esetében. Sokféle szemantikai jegy jelenik meg az előtagokban, s ezek viszonylag egyenletes megoszlást mutatnak. Feltűnik azonban a korábbi korszakokhoz képest egy új funkcionális kategória, amely szinte a megjelenéssel egyidejűleg igen nagy számban (17%-ban) jelentkezik a helynevekben: ez a hely viszonyított helyzetét kifejező névrészfunkció. Mindössze három névben szerepel második névrészként földrajzi köznév (Közép-bérc két denotátum megjelöléseként, illetve a Köz-bérc Abaúj megyében), minden további esetben már meglévő helynevet (pontosabban településnevet) találunk utótagként. Ennek a nyelvi-névtani jelenségnek településtörténeti vonatkozásai lehetnek: a faluosztódás folyamatáról és ennek egyik lehetséges nyelvi vetületeként a relatív helyzetre utaló névrésszel való differenciálásról (azaz az Alnémeti ~ Felnémeti ~ Középnémeti-féle helynevekről) részletesen számot adtam az előző fejezetben. A hely pontos elhelyezkedését jelző funkcionális-szemantikai jegy a kétrészes nevek 13%-ában jelenik meg. Két jellegzetes altípusát láthatjuk névkorpuszunkban: vagy a településnév első névrésze tartalmazza annak a víznek a nevét, amely mellett települt (pl. Garamszentbenedek, Monajkedd) vagy víznévben, határnévben ismerhetünk fel első névrészként településnévi lexémát (pl. Bars vm. Bajka völgye, Hizér-berek, Zselizi-sár; Abaúj vm. Gönyű pataka, Szekeres-völgy).
A hely tulajdonosára, birtokosára vagy az ott élő emberekre utaló névrész 15%-ban képviselteti magát a század kétrészes helyneveiben, s a névtípus a településnevekben főként ugyancsak a névdifferenciálódással áll kapcsolatban (pl.  Abaúj vm. Eszebocsárd, Péterbocsárd; Bars vm. Saulszéki, Vócsszéki). De természetesen nem csupán a faluosztódással elváló települések megjelölésében játszik szerepet a személy- vagy foglalkozásnév, hanem elsődleges helynevek, határnevek (pl. Király uta, Henc malma) és településnevek (pl. Derzstelke, Rásfölde, Sándorfalva) létrejöttében is.
A XIII. század kétrészes helyneveinek 21%-ában a hely tulajdonságára utaló szemantikai jegy látható az első névrész funkciójaként (pl. víznevekben Kis-Gölnic, Holt-Ida, Sebes-patak, Sáros-patak; határnevekben Hosszú-hegy, Magas-mart, Nagy-erdő, Hegyes-hegy, Fekete-erdő, Kies-rét; településnevekben Kisszelepcsény, Nagyhecse, Óvár, Újvár, Újváros), 10%-ában valamely külső dologhoz való viszony fejeződik ki (pl. víznevek Bükk-patak, Pisztrángos-patak; határnevek Bükk-erdő, Sólyom-kő; településnevek Váraskinizs, Egyházasida), s kis jelentőséggel (mindössze 5%-ban) a hely valaminek a része funkció jelentkezését is láthatjuk ugyanebben a pozícióban (pl. Bózsva-fő, Szomolnok-fő). A megnevező funkció a kor kétrészes helyneveiben előtagként még elhanyagolható (pl. Milic-kő, Szurdokbénye).
A század további harmadolása csupán egy-két kategória esetében mutat különbségeket, változásokat. Kitűnik például a sajátosságot, tulajdonságot kifejező névrészfunkció erőteljes visszaszorulása a század végéhez közeledve: az első harmadban a nevek 43%-ában érvényesülő szemantikai kategória a második harmadban 29%-ra, a század végére pedig 20%-ra esik vissza, s ezen a szinten állandósulni látszik, ugyanis a XIV. század első harmadában is hasonló, 21%-os aránnyal számolhatunk. Ezzel a folyamattal ellentétes irányú változást tapasztalhatunk viszont a birtoklásra, az adott helyen élő emberekre utaló névrészfunkció esetében: a század elején látható 7%-os arány a század középső harmadában már a kétszeresére növekszik (14%), s az emelkedése a továbbiakban sem áll meg: az utolsó harmadban 15%-ban vesz részt a helynevek funkcionális-szemantikai arculatának kialakításában, s ugyanezzel a százalékaránnyal találkozunk a XIV. század első harmadában is. A többi fent bemutatott funkcionális kategória megoszlása a három kronológiai rétegben többé-kevésbé megfelel a századot általában jellemző arányszámoknak, ettől csupán egy-két százaléknyi (időleges) eltérést tapasztalhatunk.
A kétrészes helynevek második névrésze funkcionális-szemantikai szempontból jóval egyneműbb képet mutat: a nevek 65%-ában helyfajtajelölő szerepű földrajzi köznév (pl. Bükk-patak, Hosszú-hegy, Száraz-völgy, Váradi út, Széplak, Újvár stb.), 35%-ban pedig megnevező funkcióban álló helynév szerepel utótagként (pl. Holt-Ida, Garamszentbenedek, Nagyszencse, Abaújvár, Felida, Tímárfony, Vászolynoé).
5. A XIV. század első harmadában az egy- és kétrészes helynevek aránya tovább módosul: a 72% - 28%-os megoszlás a két névszerkezeti típus további közeledését mutatja. Az egyes funkcionális-szemantikai jegyek azonban többé-kevésbé az előző századdal megegyező arányokat mutatják. Az egyrészes helynevek körében - csakúgy mint korábban - legáltalánosabbnak a hely birtokosára vagy lakóira utalás névrészfunkció tűnik: a helynevek 42%-ában ismerhető fel ez a szemantikai jegy. A birtokosra (85%) puszta személynév (pl. Bars vm. Koszmály, Ladomér, Simon, Szoé; Abaúj vm. Bátor, Didic, Györke, Ráksony, Vitány), a személynév helynévképzős alakja (pl. Bars vm. Csekej, Patyi, Szovaj; Abaúj vm. Csobád, Jánosi, Perej) vagy összetett személynév (Abaúj vm. Tótracló) egyaránt utalhat. A birtokosi viszony ebben a korszakban csak településnevekben tűnik meghatározó funkcionális kategóriának az egyrészes helynevek körében. A településen élő emberekte (15%) az oklevelekben újonnan megjelenő Dusnok, Solymos, Tolmácsi, Vadász foglalkozásnévi, az Orosz, Oroszi népnévi, illetve a telepesekre utaló Vendégi településnév adatai idézik fel.
A XIII. században átlagosan a nevek 25%-ában jelentkező megnevező névrészfunkció a XIV. század első harmadában hasonló, 24%-os megterheltséget mutat. Települések (pl. Abaúj vm. Krasznok, Makranc, Ruszka, Szeszta; Bars vm. Bezence, Keresnyen, Kosztolány, Velkapolya, Zsarnóca), folyóvizek (pl. Abaúj vm. Dubróka, Rakaca, Ronyva, Tereblye; Bars vm. Mohanca, Lipok), tavak, mocsarak (Bars vm. Blata; Abaúj vm. Baláta), hegyek (Abaúj vm. Dobódél), erdők (Abaúj vm. Radimó), rétek (Abaúj vm. Lucsica) vagy szántók (Abaúj vm. Rugyina) nevében egyaránt látható ez a névrészszerep.
Az előző korszakhoz képest alig valamivel jelentősebb, 7%-os megterheltséget mutat a helynek a növényvilághoz vagy az ott lévő építményhez való viszonyát kifejező funkcionális jegy (pl. határnevek: Mogyorósd, Rekettyés; településnevek: Nádasd, Kökényes). A Keresztúr, Mindszent, Szentandrás, Szentmárton, Szenttrinitás képviselte patrocíniumi nevek típusa pedig éppen korszakunkban kezd jelentős szerepet játszani, s egyre gyakrabban jelentkezik - a szakirodalomban olvasható kronológiai megállapításokkal összhangban - névrészfunkcióként a XIII. század végének, a XIV. század elejének településneveiben. 5%-os a megterheltsége a helyfajtára utalás funkciójának (pl. Agyagásó, Aszó, Domb, Lak, Patak) és néhány százalékos csupán a más helyhez való viszony kifejezésének (pl. Bózsva, Szikszó, Vízvölgy településnévként).
A kétrészes helynevek első névrészében az előző korszakhoz hasonlóan nagyon sokféle szemantikai jegy jelentkezik. Fontosabbnak tűnik a hely valamely sajátosságára utalás (Mély-patak, Hideg-kút, Ó-Ida, Kisapáti stb. - 20%), a viszonyított helyzet (Közép-ér, Felszántó - 17%), illetve a birtokosi viszony (Bonctelke, Dávid hida, Csirkeida, Izsépsemse - 14%) kifejezése. Valamely más helyhez való viszony jelenik meg a XIV. század első harmadában a kétrészes helynevek 11%-ában (pl. Nagy-gyűr völgye, Bölzse-patak, Bűdi-eresztvény, Füzéralja).
A korábbi névrészszerepek kapcsán azt figyelhettük meg, hogy a XIII. század nevei nagyrészt továbbéltek, s melléjük a meglévők mintájára újak alakultak, s együtt alkották egy-egy időintervallum (esetünkben a XIV. század első harmadának) neveit. A XIII. és a XIV. század kétrészes nevei között azonban a valamilyen tárgyhoz vagy az ott élő növény- és állatvilághoz való viszony esetében alig-alig találunk egyezéseket: csupán a Mogyorós-patak és az Egyházasida XIV. századi továbbélését ismerjük. Mindez azt jelenti, hogy az ezt a funkcionális jegyet az első névrészükben tartalmazó helynevek (9%) kicserélődtek: a korábbiak (legalábbis adatolásukat tekintve) rövid életűnek bizonyultak, a kategória mégis életképes és jellemző marad, mert ugyanezen névadási indíték alapján, ugyanezt a szemantikai tartalmat megjelenítve új nevek keletkeztek - azaz a névmodell továbbél, a kategória produktív, csak a dokumentálható elemei módosultak. A növényzetre és állatvilágra utaló névrészek a víz- és határnevek körében (pl. Bükk-sevnice, Füzegy-völgy, Holló-kő, Gyertyános kuta, Kánya-hegy, Nadályos-tó), az építményre utalás funkciója pedig a településnevekben jellegzetes (pl. Egyházasgecse, Egyházasszalánc, Mindszentmálas). A településeken a templomok egyre jelentősebb szerepe tükröződik nyelvi síkon, a helynevekben is: ez a korábban jelentéktelen névrészszerep a XIII. század végére s még inkább a XIV. század elejére nagy számú egy- és kétrészes helynév funkcionális-szemantikai arculatát határozta meg.
Megjelent a XIV. században (vagy döntően ekkor) egy másik sajátos helynévcsoport is: az előtagjukban megnevező funkciót kifejező, az utótagban földrajzi köznevet tartalmazó helynevek csoportja (pl. Dubróka pataka, Garadna-patak ~ Garadna pataka, Ida vize, Rakaca pataka, Apátifölde, Kremnicbánya). A keletkezéstörténeti szempontból kiegészüléses helynevek kategóriája - legalábbis az oklevelekben - éppen korszakunkban válik jellemző névtípussá.
A kétrészes helynevek második névrészében az esetek 69%-ában helyfajtajelölő szerepű földrajzi köznevet láthatunk, 31%-ban pedig megnevező funkcióban álló helynevet. A fentiekben mindegyikre szép számban láthattunk példát, ezek ismételt felsorolásától itt eltekintek. A XIII. századhoz képest a módosulás néhány százaléknyi csupán: a helyfajta megjelölése valamivel kedveltebbnek tűnik, mint korábban.
6. Összefoglalásképpen megállapíthatjuk, hogy a korai ómagyar kori helynévrendszerben - a két vármegye névanyaga alapján - jellegét, lényeges jegyeit tekintve nem tapasztalunk jelentősebb elmozdulásokat, módosulásokat. Az egy- és kétrészes helynevek aránya ugyan folyamatosan változik az időszak alatt, az egyrészesek dominanciája korszakról korszakra csökken, de mindvégig lényegesen jelentősebb marad. Az egyrészes helynevekben egy-egy funkcionális kategória szinte kizárólagosságot élvez a korban: a nevek kétharmadában megnevező funkciót vagy birtokosra utalást találhatunk. A kétrészes helynevekben csak a második névrészben láthatunk ilyen - de a leírási keretből adódó - dominanciát: ugyancsak kizárólagos jelleggel helyfajtajelölő vagy megnevező szerepű névrész látható ebben a pozícióban. Az első névrészre jellemző funkcionális kategóriák megoszlása jóval kiegyensúlyozottabb, s ezzel párhuzamosan itt kevésbé találunk domináns szerepeket.
A korai ómagyar kor néhány évszázadában (vizsgálhatóan azonban inkább csak a XIII-XIV. században) is érzékelhetők azonban bizonyos finomabb változások a helynévrendszerben. Új kategóriák jelennek meg s válnak kedvelt névalkotó eljárássá: ilyen a XIII. század második felétől a kétrészes helynevek első névrészében a hely (elsősorban valamely település) viszonyított helyzetének kifejezése. A templomnak egy-egy település életében meghatározó szerepe volt. Ennek nyelvi-névtani síkon is láthatjuk a nyomát, ugyanis egy- és kétrészes helynevekben egyaránt jellegzetes motívum lesz a XIV. század elejétől kezdődően a templomra utalás: egyrészes helynevekben lexikálisan többnyire puszta védőszentnév, kétrészesekben pedig az Egyházas- előtag fejezi ki ezt a funkcionális tartalmat. Szintén a XIV. században válik általánossá egy a kétrészes nevek körében jellemző névcsoport: az ide tartozó nevek előtagja megnevező, az utótagja helyfajtajelölő szerepben áll.
B. Keletkezéstörténeti vizsgálat
“A történeti helynévelemzés során azt vizsgáljuk, hogy milyen nyelvi szabályok szerint jönnek létre az új helynevek, miféle hatóerők irányítják a nyelvi elemeknek a nevekbe való beépülését.” (Hoffmann 1993: 67). Az így létrejött nevek azonban sem morfológiai arculatuk, sem jelentésük tekintetében nem állandók. Ennek fő okát abban látjuk, hogy a névszerkezet két szintje - a morfológiai és a szemantikai - nem egyformán érzékeny az időtényezőre: az alapmodellek, a névrészfunkciók csak igen lassan módosulnak, a hozzájuk kapcsolódó formai kifejezőeszközök, azaz a lexikális-morfológiai típusok ellenben mint nyelvi jelenségek viszonylag gyors változást mutatnak. Ez a “feszültség” a névmodellek és általában a névadási forma átalakulását okozzák (i. h.). A változások vizsgálata is a történeti elemzés részét képezi.
A helynevek nem alkotnak a nyelv egészéhez képest külön rendszert, így mint a nyelvi szisztéma részei alkotásukban, változásukban ugyanazok a törvényszerűségek hatnak, mint amelyek a közszói rétegre is jellemzők. A történeti tipológia kategóriáinak alapjául, a keletkezéstörténeti vizsgálatban ugyanazokat a szóalkotási formákat kell tehát figyelembe vennünk, mint a közszavak esetében. A keletkezéstörténeti elemzéshez ugyancsak a Hoffmann István által kialakított névelemzési rendszert vettem alapul (i. m. 68), ám ennek csupán leszűkített, névanyagomhoz igazított kategóriarendszerét tartom célszerűnek itt bemutatni és részletesen tárgyalni. A vizsgált névanyag keletkezés- és változástörténeti vizsgálatát az alábbi fogalmak felhasználásával végzem el:
1. szintagmatikus szerkesztéssel alakult nevek
1.1. jelzős szerkezetből
1.1.1. minőségjelzős szerkezetből
1.1.2. mennyiségjelzős szerkezetből
1.1.3. birtokos jelzős szerkezetből
1.2. mellérendelő szerkezetből
2. morfematikai szerkesztéssel, helynévképzővel alakult nevek
3. jelentésbeli névalkotással keletkezett nevek
3.1. jelentéshasadással
3.2. metonimikus névadással
3.3. névköltöztetéssel
4. szerkezeti változással alakult nevek
4.1. ellipszissel
4.2. redukcióval
4.3. bővüléssel
4.4. kiegészüléssel
4.5. deetimologizációval
4.6. népetimológiával
5. névátvételek
A fenti névkeletkezési típusok között a számozás által jelzetthez képest további összefüggéseket is megfigyelhetünk: az 5. kategória kivételével valamennyi belső névalkotási eljárásnak minősül, az átvételt ezekhez viszonyítva külső névalkotásnak is nevezhetjük (vö. Kázmér 1957: 10, Hoffmann 1993: 68-9). A kategóriák egy része csak egyrészes neveket eredményezhet (ilyen például többek között a metonimikus névadás vagy a névátvétel), más része kétrészes nevek létrejöttében játszik szerepet (pl. a szintagmatikus szerkesztés), ismét mások pedig (pl. a morfematikai szerkesztés) átmeneti eseteket eredményeznek. Vannak eljárások, amelyekben csak közszavak vesznek részt, másokban csak helynevek, és vannak olyanok is, amelyek vegyes képet mutatnak ebből a szempontból (vö. Hoffmann, i. m. 69).
A történeti tipológia kategóriáiba mindig az utolsó névalakító mozzanat alapján soroljuk be a neveket: arra a pillanatra vagyunk csupán tekintettel, amelyben egy adott hangsor a magyar helynévrendszer elemévé válik; az adott nyelvi szerkezet korábbi történetét, alakulásmódját e keretek között szükségtelen tárgyalnunk (vö. i. h.). A szláv eredetű Hrussó helynév esetében például a magyar helynévrendszer tagjaként csak az átvétel tényének van jelentősége, annak, hogy a szlávban milyen nyelvi előzménye van: nincs. A névalakulásmód - mint láthattuk - bizonyos esetekben névszerkezeti szempontból is meghatározza a helynevet: az átvétel minden esetben egyrészes nevet eredményez. Hiába tudjuk például, hogy a Csernavoda a magyar Fekete-víz kétrészes helynévnek pontos szláv megfelelője (olykor párhuzamos alakja), amelyet a szlávban ugyanaz a névadási szemlélet hozott létre, azaz benne ugyanazok a funkcionális szerepek mutatkoznak meg - ‘olyan vízfolyás (1), amelynek sötét a vize (2)’ -, a magyar helynévrendszerben a Fekete-víz mégis két-, a Csernavoda egyrészes névnek minősül, utóbbi ugyanis a magyar névhasználók számára nem bontható funkcionális tartalommal bíró két névrészre, csupán annyi információt közöl az általa jelölt denotátumról, hogy annak ez a neve.
A régi helynévrendszer vizsgálatában a történeti elemzés mindig szükségszerűen kritikus pont: az idő távlatából megítélni egy-egy helynév keletkezését nem könnyű feladat, s nem is mindig oldható meg. Mindig vannak ugyanis olyan nevek, melyek funkcionális jellegük és lexikális felépítésük alapján több történeti típusba is besorolhatók lehetnek. Ilyen esetekben gyakran nem is látszik célszerűnek egyértelműen állást foglalni egyik vagy másik lehetőség mellett, legfeljebb a névrendszer általános jellemvonásai alapján egyiket vagy másikat esetleg jobban valószínűsíthetőnek tarthatjuk.
1. Szintagmatikus szerkesztéssel alakult helynevek
“A szintagmatikus szerkesztéssel alkotott nevek csoportjába azokat a helyneveket sorolom, amelyek keletkezésükkor szintagmatikus szerkezetként jöttek létre. E szerkezetek mindkét tagja valamiféle információt ad a helynév denotátumáról, tehát funkcionális jegyet kifejező névrésznek tekintendő.” (Hoffmann 1993: 70). A szintagmatikus szerkesztés mint helynévalkotó eljárás - amint ez a definícióból következik - mindig kétrészes helynevet eredményez. A kétrészes helynevek kialakításában a szintagmatikus szerkesztés szinte teljes kizárólagosságot élvez: alig-alig találunk olyan nevet, amelynek létrejöttében más keletkezéstörténeti mozzanatot (például kiegészülést) fedezhetnénk fel.
1.1. Jelzős szerkezetből alakult helynevek
1.1.1. Minőségjelzős szerkezetek
A TNyt. nézeteinktől némileg eltérő módon értelmezi a minőségjelzős szerkezetet a helynevekben. Amíg szempontunkból csakis a névrészek között fennálló szintaktikai kapcsolat a lényeges, azaz a minőségjelzős szerkezet is csupán két névrész közötti szintaktikai viszonyként értelmezhető, addig a történeti grammatika nem választja el ezt azoktól az esetektől, amikor névelemek között tapasztalhatunk ilyen összefüggést: pl. az elemzési modellünkben szerkezetileg egyrészes Mindszent, Szentgyörgy, Szentpál, Fehéregyház településneveket (a névelemek között fennálló kapcsolat alapján) ugyancsak minőségjelzős szerkesztésűnek mondja. Az eljárás az általánosabb célok miatt érthető, de helynevekre való alkalmazása komoly ellentmondásokhoz vezet.
1. A kiemelő jelzői összetétel során az előtag mindig a denotátum valamely tulajdonságát jelöli meg, az utótag pedig csaknem minden esetben földrajzi köznévi névrész. A Lapos-bükk vagy a Szurkos-cser sem tekinthetők kivételnek, a puszta fanév a régiségben ugyanis nem ritka - amint erre már ugyancsak utaltunk a korábbiakban - gyűjtőnévi használatában ‘erdő’ jelentésben.
A jelzői szerepű első névrész szófaji hovatartozása szerint is megoszthatjuk az e kategóriába sorolható helyneveket. Az esetek túlnyomó többségében melléknév szerepel ebben a szintaktikai szerepben, s a melléknév képzett (Hegyes-hegy, Körtvélyes-hegy, Meszes-patak, Mogyorós-berek, Mogyorós-patak, Mohos-patak, Nadályos-tó, Nyáras-völgy, Ölyves-patak, Pisztrángos-patak, Poklos-verem, Sáros-patak, Tövises-parlag) és képzetlen (Fekete-erdő, Fekete-hegy, Hideg-kút, Hideg-patak, Hosszú-hegy, Hosszú-völgy, Magas-mart, Mély-patak, Nagy-erdő, Nagy-gyűr, Nagy-sár, Sötét-völgy, Szár-hegy, Száraz-patak, Száraz-völgy, Széplak) egyaránt lehet. Néhány esetben főnévi, főképpen növény- vagy állatnévi jelzővel találkozhatunk (pl. a Bálvány-kő, Bükk-erdő, Bükk-patak, Bükk-sevnice, Fenyő-sevnice, Kánya-hegy, Holló-kő, Sólyom-kő nevekben), s egy ízben (a Hasadt-kő helynévben) befejezett melléknévi igenév szerepel előtagként.
Funkcionális jellegüket tekintve (amint ezt korábban, a névrészfunkciók bemutatásakor részletesen tárgyaltuk) nagyon sokfélék lehetnek az e kategóriába tartozó (elsősorban nem települést jelölő) nevek: a hely méretére, alakjára, színére, állapotára, anyagára, növény- és állatvilágára egyaránt utalhatnak a jelzői szerepben álló névrészek.
Külön csoportot alkotnak e kategórián belül azok a helynevek, amelyekben a helynek azon tulajdonsága fejeződik ki, hogy mely település határában található: Golcsa-havasok, Jászói-havasok, , Bűdi-eresztvény; vagy (patakok nevében) hol ered: Baski-patak, Zselizi-sár; vagy (utak esetében) hová vezet a névvel megjelölt objektum: Idai nagyút, Pólyi nagyút, Váradi út.
A hely egy tulajdonságát jelöli meg, de inkább jelentéssűrítő összetételként az Éger-kút (‘égererdőben/égerfa tövében stb. eredő forrás’ vagy ‘olyan kút, amely égerfával van bélelve’), a Csütörtökhely, Szombathely (‘az a falu, ahol csütörtökön/szombaton tartják a hetvivásárt’), a Sárvár (‘az a vár, amely mocsaras, ingoványos területen épült’) vagy a Sóvár (‘az a hely - vár vagy hegy -, ahol sóbányászat folyik’) helynév.
2. A szintaktikailag a kijelölő jelzői szerkezettel rokonságot mutató helynevek előtagjának az a funkciója, hogy az azonos nevet viselő objektumok közül kijelölje valamelyiket.
Számos olyan helynév, elsősorban településnév található adatállományunkban, amelyek látszólag minőségjelzős szerkezetet alkotnak, de bennük a jelző csak valamihez viszonyítva értelmezhető: a Kishecse név nem arra utal, hogy a település abszolút értelemben kicsi, hanem arra, hogy a több azonos nevet viselő település közül a kisebb. Különösen jól értelmezhető ez a viszonyítási rendszer a névpárok esetében: a Kishecse - Nagyhecse, Kisapáti - Nagyapáti, Kisida - Nagyida előtagja egymással való korrelatív kapcsolatban érthető igazán. De minden valószínűség szerint erről lehet szó az olyan nevek esetében is, mint a Kisszelepcsény, Kistapolcsány, amelyek a jelző nélküli elsődleges településnévvel (Szelepcsény, Tapolcsány) állnak korrelációban. Ezek mögött a differenciált helynevek mögött a faluosztódásnak nevezett településtörténeti folyamat áll. Ugyanerről a szintaktikai jelenségről - és más, nem nyelvi oldalról ugyanerről a településtörténeti változásról - beszélhetünk az al- ~ alsó, fel- ~ felső- és a közép- előtaggal ellátott helynevek, településnevek esetében is. Az Algard, Alkoksó, Aloroszi, Alsófűs, Alsógagy, Felbaksa, Felida, Felináncs, Felkassa, Felmislye, Felnádasd, Felsőgyőröd, Felsőhutka, Felsőoszlány, Felsőpocsaj, Felsőpocsim, Felsősáró, Felsőtőkés, Felszántó stb. nevek mellett e csoportban is találhatunk természetszerűen névpárokat (Algönyű - Felgönyű, Alméra - Felméra, Alszebenye - Felszebenye, Alszend - Felszend, Altuzsa - Feltuzsa, Alvadász - Felvadász, Alzsebes - Felzsebes), sőt névhármasokat is (Albárca - Felbárca - Középbárca, Alnémeti - Felnémeti - Középnémeti), amelyeknek egymáshoz (és anyatelepülésükhöz) való viszonya pontosan tükröződik nyelvi megformáltságukban.
A viszonyító összetételek másik formája az, amelyekben az utótag nem önállóan is létező helynév (azaz a jelzős szerkezet nem egyszerű helynévből másodlagosan alakult ki), hanem földrajzi köznév: az Újfalu, Újvár, Újváros, Újbánya, Kisfalud, Óvár, Közép-ér, Közép-bérc, Felfalu esetében a környező falvakhoz vagy más tereptárgyakhoz, objektumokhoz történt a viszonyítás. 
3. A megkülönböztető jelzős szerkezetek az ‘az az <utótag>, amely az <előtag> közelében fekszik’ jelentésszerkezettel írhatók le (vö. Bényei-Pethő 1998: 88). Ezekben az előtag és az utótag is többnyire helynév. A Tőkésújfalu, Garamszentbenedek, Monajkedd, Szurdokbénye településnevek ennek megfelelően a jelentéssűrítő összetételekre emlékeztetnek.
Hasonló jellegűek a Váraskinizs, Egyházasendréd, Egyházasgecse, Egyházasgyőröd, Egyházasida, Egyházasmislye, Egyházaspéder, Egyházassemse, Egyházasszalánc, Egyházasvizsoly névalakulatok is, amelyekben az előtag megkülönböztető szerepű ugyan, de az előző példáktól eltérően nem a denotátum más helyhez való viszonyára utal, hanem annak valamely tulajdonságát (jelen esetekben a valamilyen építménnyel, várral vagy templommal rendelkezést) emeli ki, s ezáltal különít el a hasonló (az utótagban megjelölt) nevű településektől.
1.1.2. Mennyiségjelzős szerkezetek
Tulajdonképpeni mennyiségjelzős szerkezetnek minősíthetjük a Kétszemere, Kétszántó településneveket, amelyeket a funkcionális elemzés során már érintettünk, így ide csupán néhány kiegészítő (történeti) megjegyzés kívánkozik. Kétszántó a Szántó település differenciálódásával keletkezett Nagyszántó és Felszántó települések összefoglaló, együttes neve, talán az oklevél lejegyzőjének egyéni, mesterséges alkotása. (A másutt is előforduló két + településnév lexikális felépítésű nevekhez ld. még FNESz. Kétgút, Kétsoprony stb.). Hogy a Kétszemere esetében is két azonos nevű település feküdt egymás mellett, arról egy 1327-es oklevél szövege tudósít: p. Ketzemere, in C-u Novi Castri … 2 p-es Zemere et Zemere (vö. Gy. 1: 144). Olykor a megkülönböztető előtaggal elkülönült falvak esetében a későbbi hivatalos névadás állapított meg ilyen szerkezetű nevet, ahogy ezt a baranyai Kétújfalu esete is mutatja (vö. FNESz.).
1.1.3. Birtokos jelzős szerkezetek
A birtokos jelzős szerkezetek a helynevek körében többnyire azt a funkcionális tartalmat jelenítik meg, hogy a hely valakinek (vagy valakiknek) a tulajdonában (vagy használatában) áll. A birtokos jelzős szerkezetből alakult helyneveket több szempontból is osztályozhatjuk. Lexikális-morfológiai oldalról természetszerűen adódik a lehetőség: birtokos jelzős szerkezetű helyneveinkre a jelöltség és a jelöletlenség kettőssége éppúgy jellemző, ahogy ezt a közszavak körében az ilyen jellegű szóösszetételekben, szintagmákban tapasztalhatjuk.
1. A jelöletlen birtokviszonyt tartalmazó helynevek (számuk korpuszunkban csaknem fele a jelölteknek) bővítményi tagja - a birtoklás funkciójából adódóan - igen gyakran személynév (pl. Csirkeida, Eszebocsárd, Izsépsemse, Maturus-rekettye, Mikolafalu, Péterbocsárd, Sárófalu, Vászolynoé stb.) vagy ritkábban nemzetségnév (Aba nagyút, Abaújvár, Csáki út), népnév (Németfalu), foglalkozásnév (Csőszbakta, Tímárfony). A birtokos jelző grammatikai szerepében azonban nem csupán személyt jelölő név vagy közszó szerepelhet, hanem nagy számban találkozunk e pozícióban helynévvel is. Funkcionális szempontból az ilyen helynevek az általuk jelölt objektum elhelyezkedésére utalnak vagy arra, hogy az adott hely valamely más helynek a része. A Bózsva-fő, Hárs-patak-fő, Somogyi-Bódva-fő, Szomolnok-fő, Topolnyica-fő a Bózsva, Hárs-patak, Somogyi-Bódva, Szomolnok, illetve a Topolnyica patakok forrásvidékét jelöli, a Bölzse-patak, Szerencs-patak, Szekeres-völgy, Gard-erdő, Hizér-berek pedig olyan denotátumok megjelölései, amelyek Bölzse, Szerencs, Szekeres, Gard, illetve Hizér településeken vagy azok közelében helyezkednek el. A jelöletlen birtokos jelzős szerkezetű helynevek második névrészében csaknem kizárólagosan földrajzi köznévi lexémát találunk, néhány esetben - elsősorban névdifferenciálódások eredményeképpen - előfordul azonban helynévi alaptag is (vö. pl. Abaújvár, Csirkeida, Eszebocsárd, Izsépsemse, Péterbocsárd, Saulszéki, Vászolynoé stb.).
2. A jelölt birtokos jelzős szerkezetű helynevek névrészfunkciók szerinti megoszlása az előzőekhez hasonlóan alakul: az esetek jelentős számában valós birtoklásra utal valamely személyt jelölő lexéma, többnyire személynév (Bodófölde, Bonctelke, Csákány pataka, Dávid hida, Deme földe, Derzstelke, Detrevilye, Fábiánháza, Gatafölde, Gyárfásfölde, Gyürkfölde, Henc malma, Jánostelke, Kánásfölde, Lengyelfalva, Mihály vára, Miklósfalva, Mocsfölde, Nádéfalva, Nihota telke, Padárfölde, Poszpehfölde, Pőt erdeje, Rásfölde, Romántelke, Velcseneháza, Velcsenetelke), egy-két esetben nemzetségnév (Aba nagyuta, Abaújvára), foglalkozás- vagy méltóságnév (Bába tava, Bába szöge, Dékán gyümölcse, Király uta), illetve egy ízben a falu, a templom védőszentje (Mindszentmálasa) ugyancsak szerepel a bővítményrészi pozícióban.
Az alakilag birtokos jelzős szerkezetű helynevek egy jelentős részében azonban nem a valóságos birtoklásviszony fejeződik ki. Nyilvánvaló ugyanis, hogy az Aranyos pataka típusú nevek esetében a birtokos személyragos forma a jelentés szempontjából (azaz funkcionális-szemantikai síkon) egyenértékű az Aranyos-patak (ahogy ezt a patakot ma is hívják) alakkal: az ‘az a patak (1), amelynek a medre aranyat tartalmaz (2)’ szemantikai tartalom kifejezésében ugyanis a birtokos személyrag teljességgel funkciótlan.
Minthogy az Árpád-kor helynévrendszerében a birtokos jelzős szerkezetű helynevek, s ezen belül a nem valóságos birtoklást kifejezők száma és aránya igen jelentős, indokoltnak tűnik e névtípus tüzetesebb, a két vármegye korai helynévanyagánál tágabb korpuszon való bemutatása. A vizsgálat kitágítására kitűnő lehetőséget szolgáltat Györffy György történeti földrajzi munkája, melynek első három kötetében közel hatezer nem településnévi helynév található, s ezek mintegy egy nyolcad része (azaz igen tekintélyes hányada) birtokos személyragos formát mutat.
A jelölt birtokos jelzős összetétellel keletkezett helyneveket gyakran megtaláljuk a helynév-tipológiai munkákban, azonban a kategória további, szemantikai természetű differenciálása nemigen történik meg. Erre a jelentésbeli csoportosításra teszek röviden kísérletet a továbbiakban.
2.1. Jellegzetes, a víz- és határnevek körében igen nagy számban előforduló birtokos jelzős szerkezet a településnév + birtokos személyragos földrajzi köznév. Leggyakrabban víznevek megjelöléseiként adatolhatjuk: a Gönyű pataka, Szikszó pataka, Hilyó pataka, Fűzi pataka, Bocsárd pataka mellett (melyek Abaúj és Bars vm.-kből valók) itt említhetjük meg a Bátor pataka, Enyed pataka, Petlend pataka, Sárd pataka, Tardona pataka, Várad ere patakneveket is, melyek szemantikailag valamennyien az ‘előtagban megnevezett településen található (azaz ott eredő vagy határán keresztülfolyó) vízfolyás’-ra utalnak. Természetesen más objektumfajták esetében is megfigyelhető a valamely településhez tartozást kifejező nevek típusa: a Bajka völgye Bajka, a Haró völgye Haró, a Rásony völgye Rásony, a Széki völgye pedig Széki településen található; más vármegyékből a Bála völgye, Csébi völgye, Monundorf völgye nevek említhetők. Hegynevekben is kifejeződhet ugyanez a szemantikai jegy: ‘Akna településen található kiemelkedés’ jelentése van az Akna hegyé-nek, a Brizó bérce Brizó, a Pete bérce Pete, a Lompérd hegyese pedig Lompérd település határjárásában említtetett. S ez figyelhető meg a Sár réte, Szebin réte, Remet mezeje stb. rét-, illetve a Vata erdeje, Nagyfalu rekettyéje, Visa erdeje stb. erdőnevekben is. Az ilyen lexikális szerkezetű helynevek tehát jelentéstanilag egyfajta helyviszonyt fejeznek ki. Többnyire helyviszony jelenik meg a birtokos személyragos útnevekben is. Az Aba nagyuta Abaúj megyéből nemcsak az Aba nembeliek fő útvonalaként (azaz valós birtoklás kifejezéseként) értelmezhető, hanem funkcionális szerkezetében - kisebb valószínűséggel ugyan - azt az utat is jelölheti, amely átszeli a vármegyét. Az útnevek jellegzetessége, hogy első névrészük általában azt a helyet nevezi meg, ahová az út vezet. Ez lehet településnév, mint a Baranka uta, Gyermót uta, Mák uta nevekben, de lehet egyéb objektum is, mint a Bérc uta, Malom uta, Bánya uta, Telek uta esetében.
Valamely más objektumhoz való viszonyítás jelenik meg a következő helynevekben. A Nagy-gyűr nevű kiemelkedésről lefutó völgy neve a Nagy-gyűr völgye, a Megye pataka bizonyára földterületek, telkek közötti határfolyó lehetett, a Telek pataka pedig (melynek előtagjában közszót vagy helynevet is gyaníthatunk) valamely szántóföld mellett folyhatott. A Két-jó köze helynév tájnévszerű: két víz közötti területet jelöl meg. Más vármegyékből is említhetünk e csoporthoz sorolható helyneveket: a nem egészen világos jelentésszerkezetű Fövenyes-erdő zátonya mellett - további illusztrációként - a Mákó bükke pataka, a Láz pataka vagy a Hagymás-köz bérce példái említhetők.
2.2. Az osztály-egyed viszony kifejeződése ugyancsak gyakori a birtokos jelzős szerkezetekben. A MMNy. az ilyen, Pest városa típusú neveket, illetve megjelöléseket formai birtokos jelzős szerkezetnek nevezi (i. m. 346), a TNyt. pedig az azonosságot kifejező birtokviszony példájaként a Sajó vize-féle neveket említi (I, 549). Talán helyesebben járunk el, ha a Balog pataka, Rima vize, Debrecen városa neveket az osztály-egyed viszonyt tükröztetőek körébe soroljuk ugyanúgy, mint ahogy a birtokos személyrag nélküli Rába folyó, Bükk hegység típusú neveket is. Ezek kapcsán J. Soltész Katalin a tulajdonnevek kijelölő jelzői használatáról beszél a “fajfogalmat megjelölő köznév mellett” (1979: 113), s a faj-egyed viszonyt megjelenítő helynevek típusába sorolja őket. Hasonlóan vélekedik egy korábbi munkájában Hajdú Mihály is (1975: 6). Magam inkább - Balázs Jánossal tartva (vö. 1963) - az osztály-egyed fogalompár használatát látom helyneveink vonatkozásában célszerűbbnek.
Az osztály-egyed viszonyt megjelenítő birtokos személyragos helynevek jórészt idegen eredetű első névrészt tartalmaznak. A kétrészessé bővült névformában e névrész megnevező szerepe mellett a földrajzi köznév funkciója ezen nevek második névrészeként az objektum fajtájának megjelölése, ami a pontosabb azonosítást segíti. Legnagyobb számban e típuson belül is víznevek szerepelnek: Béla pataka, Bukva pataka, Dobra pataka, Kamunuska pataka, Kraszna pataka, Liszó pataka, Lubna pataka, Rakaca pataka, Viszkó pataka, Bor vize, Ida vize, Kalenda vize stb. Kivételesnek kell tekintenünk azt a névadatot (Maros pataka), amelyben egy nagy folyó idegen eredetű neve kapja meg a ‘folyónál kisebb vízfolyás’ jelentésű pataka utótagot (vö. TESz). Ez az előfordulás azért is különleges, mert a nagyobb folyók nemcsak a vizsgált névanyagban, de általában sem kapnak magyar földrajzi köznévi lexémát, s velük kapcsolatban az oklevelek szinte kizárólag a fluvius vagy a rivus latin minősítést használják. Az osztály-egyed viszonyt kifejező víznevek között igen jelentős számban találunk olyanokat is, amelyekben az első névrész belső keletkezésű magyar helynév. Ilyen például a sajátos szerkezetű Hideg-víz pataka, ahol az első névrész önmagában is egy vízfolyás neve, s erre a név részeként utal is a víz lexéma, mégis kiegészült a pataka földrajzi köznévvel, s a név szemantikai szerkezete így ‘olyan patak (2), amelynek Hideg-víz a neve (1)’ tartalmúvá alakult át. Szerkezetileg hasonlónak tekinthetjük a Méh-séd pataka helynevet is, bár a séd ‘patak’ vízrajzi köznév - előfordulási gyakorisága alapján gondolva - lényegesen ritkább lehetett a korai ómagyar korban is (vö. TESz.), mint a víz, s ez esetben talán ezért (valamint jelentésének esetleges elhomályosulása következtében) kapcsolta a névtudat a Méh-séd elsődleges névhez a pataka utótagot.
A víznevek között nehezen értelmezhető csoportot alkotnak azok a helynevek, amelyek második névrésze a vize földrajzi köznév. E nevek esetében ugyanis felmerülhet annak a lehetősége, hogy az Eger vize, Hév-jó vize, Sajó vize, Sár vize, Ipoly vize, Csorna vize birtokos jelzős szerkezeten alapuló helynevek nem osztály-egyed viszonyra utalnak, hanem - mint ahogy a MMNy. említi a Balaton vize kapcsán - esetleg rész-egész viszony fejeződik ki bennük (vö. i. m. 344): azaz nem helyeket megjelölő nevekről van szó, hanem valójában az Eger, Ipoly stb. patak vizéről. Ezt azonban nehéz eldönteni, hiszen nemigen tudunk különbséget tenni aközött, hogy ilyen esetekben a korai ómagyar korban a víz ~ vize köznév mikor áll földrajzi köznévi, illetőleg anyagnévi szerepben (ld. még erről Benkő 1998: 154).
A víznevek mellett természetesen számos más objektumfajtát megnevező birtokos személyragos, osztály-egyed viszonyt kifejező helynév is található a vizsgált névanyagban. Ilyenek például a Zsarnó hegye, valamint a Dolna bérce, Szernye halma, Viszoka hegye, Zalatna bérce, Csemernya havasa idegen eredetű első névrészt tartalmazó kiemelkedésnevek, a Kamanya völgye völgynév, illetve magyar eredetű első névrésszel a Magas-hegy bérce hegynév, amelyben ugyanazt a sajátos lexikális szerkezetet láthatjuk, mint a Hideg-víz pataka, Méh-séd pataka víznevekben.
2.3. A birtokos jelzős szerkezetű helynevek vizsgálatában, az egyes funkciók bemutatásakor feltétlenül utalnunk kell a rész-egész viszonyra. A MMNy. szerint - mint láttuk - a Balaton vize típusú szerkezetek sorolhatók ide, ezeket azonban nem tekinthetjük helynévnek. E kategóriába tartozónak - Inczefi részmeghatározás kategóriájának megfelelően (1967: 68-9, illetve 1970: 27) - inkább a Béla pataka száda-féle neveket tekintem, amelyekben az első névrész (itt a Béla pataka) jelenti az egész objektumot (amely mint látni fogjuk megjelölhető helynévvel és közszóval egyaránt), a második névrész (itt a száda) pedig ennek egy kisebb részét (minden esetben földrajzi köznévvel meghatározva). A bővített névanyagból további példákat is említhetünk: víznevek köréből ilyen például a Árkos-patak töve, amely az Árkos-patak nevet viselő vízfolyás torkolatát jelöli meg, a Hideg-tó feje viszont az első névrészben megnevezett víz forrására utalhat, a Dézsmás-völgy száda pedig talán a ‘Dézsmás-völgy nevű hely bejárata, kezdete’ jelentésben értelmezhető. A domborzati nevek köréből hozhatjuk példaként a Nagy-dél verője nevet, amely a Nagy-dél nevű hegy déli, napsütéses oldalának a megjelölése, a Kenderáztató nevű tó vagy a Fancsalka nevű hely mentén fekvő lapos part neve a Kenderáztató háta, illetve a Fancsalka hátja, egy Mogyoró-erdő széle pedig a Mogyoró vége nevet kapta stb.
2.4. A birtokos jelzős szerkezetek sajátos típusát képviselik azok a helynevek, amelyek alakilag birtokos jelzős szerkezetűek ugyan, szemantikailag azonban inkább minőségjelzőseknek tekintendők, ugyanis az adott objektum valamely tulajdonságát, sajátosságát fejezik ki. A birtokos személyragnak ilyen, pusztán helynévi formáns értékű használatára ugyancsak gazdag példaanyagot sorakoztathatunk fel. Abaúj megyében az Egres pataka olyan vízfolyásra utal, amelynek partján égerfák nőhettek. A Gyertyános kuta többféle funkcionális-szemantikai értelmezést tesz lehetővé. Utalhat egyrészt a forrás környezetének jellegzetes fáira. A birtokos személyrag használata ebben az esetben ugyancsak pusztán helynévképző formáns értékű. Másik lehetőségként arra gondolhatunk, hogy a forrás egy közvetlenül nem adatolható Gyertyános nevű helyen (bizonyára erdőben) tört a felszínre. A helynév morfológiai felépítése ennek a funkcionális tartalomnak pontosabban megfelel. Az Aranyos pataka vizének aranytartalma szolgáltatta a névadási indítékot, a Tekeres uta ~ Tekerő uta esetében pedig a nevet viselő objektum alakja tűnt a névadók szemében kiemelendő szemantikai jegynek. További példák az Árpád-kori Magyarország egészéről: Kőris völgye, Bükény pataka, Somos bérce, Somos völgye, Somos szigete, Hattyas pataka (növényzetre és állatvilágra utalnak), Monas pataka (a patak minden bizonnyal malmot működtetett), Mély pataka, Fejér vize, Száraz pataka (mélységre, színre, állapotra utaló nevek), Gyepűs bérce (ezen a helyen valószínűleg védelmi célokat szolgáló gyepűkapu található), Bodzás erdeje, Kökény kereke, Alma kereke (az erdőben található fákra utalnak). Ezek a nevek fölvethetik annak a lehetőségét is, hogy egy részükben a rész-egész viszony kifejeződését keressük, azaz a Somos bérce hegynév utalhat olyan kiemelkedésre is, amely a Somos nevű helyen vagy annak közelében található, esetleg annak részeként él a névhasználók tudatában. Ez azonban a feltételezett Somos nevű helyre vonatkozó adatok hiányában nem igazolható, mint ahogyan a fentebb említett többi helynév esetében sem ismerünk ilyesféle helynévi előzményeket.
2.5. Az adatállományban néhány olyan helynév is található, amely külön típusba nemigen sorolható, s ezek kis számuk (és főleg egymástól is eltérő jellegük) miatt önálló csoportot sem alkotnak. Az Ördög gáta, Ördög barázdája, Ördög malma helynevek például olyan objektumokra utalnak, amelyeket az ördög hozott létre, vagyis a ‘dolog és ami azt létrehozta’ szemantikai viszony fejeződik ki bennük. Sajátos jelentésszerkezetűek azoknak a völgyeknek a nevei is, amelyeket egy folyó alakított ki: a Búr völgye név például a Búr folyó által vájt völgy neve, de talán helyesebb inkább a ‘völgy, ahol a Búr folyik’-féle jelentést tulajdonítanunk a névformának. A ‘hely és ami ott található’ viszonyt láthatjuk a Kápolna bérce, Akasztófa bérce, Vár hegye, Fűrész völgye (‘völgy, ahol fűrészmalom van’) helynevekben, a ‘hely és akit ott találtak’ viszonyt pedig talán a Holtnő kereké-ben.
Érdekes megfigyeléseket eredményezhet a birtokos jelzős szerkezetű helynevek között található alternánspárok elemzése. Ezen az olyan helyneveket értem, amelyeknek (ugyanarra az objektumra vonatkozóan) birtokos személyragos és anélküli változatuk is van: Aba nagyút ~ Aba nagyuta. Ezek a párok az időbeliség tekintetében szolgálhatnak jelentős tanulságokkal, hiszen mint már említettük, Inczefi vetette fel annak a lehetőségét, hogy a személyrag egyes esetekben utólag is járulhatott a névhez (1970: 27). A nem azonos objektumra vonatkozó neveket természetesen ki kell zárnunk a vizsgálatokból, azaz a Bálvány-kő (1267, Abaúj vm.) ~ Bálvány köve (1109, Heves vm.), Had út (1399, Abaúj vm.) ~ Had uta (1377, Heves vm.), Kökény-kerék (1269, Bodrog vm.) ~ Kökény kereke (1220 k., Baranya vm.), Mély-patak (1327, Abaúj vm.) ~ Mély pataka (1281, Bodrog vm.) értelemszerűen nem tekinthetők alternánsoknak, esetükben az időbeli különbözésről - a térbeli különbözőség miatt - nem beszélhetünk. Vannak azonban olyan adataink is, amelyekben a birtokos személyragos forma a fentiekhez hasonlóan korábbi adatolású, mint az anélküli, s nagy valószínűséggel a két alak ugyanarra az objektumra vonatkozik: ilyen a Fejér-víz (1509) ~ Fejér vize (1411) Hunyad megyéből vagy az Egres-patak (1324) ~ Egres pataka (1296) Hont megyéből. Ugyanabból az időből, ugyanabból az oklevélből származik a két különböző szerkezetű névforma az alábbi helynevekben: Béla-patak ~ Béla pataka (1298, Hont vm.), Besenyő-kút ~ Besenyő kuta (1326, Esztergom vm.), Cserő-köz ~ Cserő köze (1322, Heves vm.), Falu-föld ~ Falu földe (1268, Komárom vm.), Hidas-szeg ~ Hidas szege (1239, Fejér vm.), Horhod-patak ~ Horhod pataka (1281, Hont vm.), Somos-sziget ~ Somos szigete (1256/284, Bihar vm.) stb. E nevek esetében nem dönthetjük el, hogy a birtokos személyragos vagy az anélküli forma volt-e az elsődleges, az azonos időből adatoltság annyit jelent csupán, hogy az alakváltozatok egy ideig bizonyosan egymás mellett éltek. Egyértelműen a birtokos személyragos alak másodlagosságát (pontosabban későbbi adatoltságát) láthatjuk viszont a Kraszna megyei Elő-patak (1270) ~ Elő pataka (1359), a Hont megyei Száraz-patak (1270) ~ Száraz pataka (1303), az Abaúj megyei Aba nagyút (1316) ~ Aba nagyuta (1327) helynévpárokban. Ez utóbbi nevekben elképzelhető a birtokos személyragos formák másodlagossága, ám az Inczefitől származó gondolat általánosításához a fenti példák kronológiai összefüggései aligha szolgálhatnak megerősítésül. 
 A birtokos személyragos helynevek - mint láthatjuk - funkcionális és lexikális szempontból egyaránt igen változatos, sokszínű csoportot képviselnek. A személyragos, de nem birtoklást kifejező helynevek száma jól mutatja a típus elterjedtségét a korai ómagyar korban, ám e nevek keletkezéstörténetének egyes részletei továbbra is meglehetősen homályosak a számunkra.
1.2. Mellérendelő szerkezetből alakult helynevek
A szintagmatikus szerkesztéssel alakult helynevek másik kategóriája, a strukturálisan mellérendelő szerkezetet mutató névtípus perifériálisnak mondható a magyar helynévrendszerben (vö. Hoffmann 1993: 71). Korszakunkban alig-alig találunk rá példát, inkább a későbbi korok hivatalos névadására jellemző (vö. Mező 1982: 82): a két falu összevonásával keletkezett települések mesterséges neveként találkozhatunk olykor a korábbi nevek egymás mellé rendelésével. A korai ómagyar kori Abaúj megye területéről a Tőkésújfalu név egyértelmű idevonása mellett a Szurdokbénye névnek (és különböző változatainak) e csoportba sorolását vethetjük fel: amennyiben az előtagként álló Szurdok is önálló település neve volt. Ez azonban közvetlenül adatokkal nem igazolható, s Bénye település valamely földrajzi alakzat (szurdok) melletti elhelyezkedésére is utalhat. A Gagyberet településnév e kategóriába sorolását ugyancsak kérdőjellel tehetjük meg, a Gagy ugyanis településnév és víznév egyaránt lehet.
2. Morfematikai szerkesztéssel alakult helynevek
1. “A morfematikai szerkesztés azt a névalkotási eljárást takarja, amelynek során valamely nyelvi elem egy kötött morféma (képző, jel, rag) vagy ahhoz hasonló funkciójú elem (névutó) hozzákapcsolásával helynévi szerep betöltésére válik alkalmassá.” (Hoffmann 1993: 73). A morfematikai szerkesztés során tehát “a földrajzinév-alakulás szempontjából funkcionális értékű jelekkel, képzőkkel, ragokkal és névutókkal” (Benkő 1947a: 40), azaz névformánsokkal hozunk létre helyneveket.
Hoffmann e nagyobb típuson belül további négy alcsoportot különít el: a helynévképzőkkel, a névszójelekkel, a helyragokkal és a névutókkal történő helynévalkotást. Az általam vizsgált adatállományban - s talán általánosabban is: a korai ómagyar korban - azonban csupán az első képviselteti magát (igen tekintélyes számban), így a továbbiakban természetesen e helyütt is csak a helynévképzéssel kívánok foglalkozni.
Helynévképzésen - amint ezt az előbbi lábjegyzetben részletesen taglaltam - többféle jelenséget érthetünk. Dolgozatomban azt a felfogást alkalmazom, amely szerint helynévképzésnek tekintjük az olyan eljárást, “amelynek során az adott jelsor helynévi, tulajdonnévi státusa azáltal teremtődik meg, hogy egy tőmorfémához (morfémakapcsolathoz) helynévképzőt illesztünk” (Hoffmann 1993: 75).
Az előző fejezetek egyik vezérlő gondolataként a helynevekről, a helynévrendszerről mint nagyfokú állandóságot mutató rendszerről beszéltünk (ez a személynevek rendszeréről kevésbé állítható): hiszen legkorábbi helyneveink bizonyítják, a régi névadási gyakorlatot ugyanazok a vonások jellemezték, mint a mait, a régi korokból adatolható helynevek a maiakra emlékeztetnek bennünket. Emellett azonban hangsúlyt kapott az a gondolat is, hogy a viszonylagos állandóság ellenére a névadás egyes időszakaiban más és más helynévtípusok lehetnek jellegzetesebbek, általánosabbak, ha úgy tetszik “divatosabbak”. Abból a feltevésből kiindulva, hogy a helynevek létrehozásának legfontosabb eszköztípusai megegyeznek a közszói elemkészlet gyarapítási formáival, e sajátos párhuzam vizsgálatára nyílik lehetőségünk. Közismert az a megállapítás, hogy a magyar szóalkotásban régebben a mainál fontosabb szerepet töltött be a képzés, míg újabban az összetétel szerepe nőtt meg (vö. MNyT. 352-8). Mindez igaz a helynévalkotás szempontjából is, azaz a régi nyelvben a helynevek létrehozásában is gyakoribb eljárás lehetett a képzés, amit a későbbiekben egyre inkább az összetétellel történő helynévalkotás vált fel (TNyt. II/1: 314, 317-20). A típusváltás a helynevekben tehát általános nyelvfejlődési tendenciákkal magyarázható. S ennek megfelelően aligha fogadhatjuk el megszorítás nélkül Inczefi Géza megállapítását, miszerint “a névképzés elég változatos névalkotási mód, de a jelentősége csak csekély az összetételhez képest” (1966: 77). Megjegyzését legfeljebb az újabb korra vonatkozóan tekinthetjük érvényesnek, a korai ómagyar kor helynévalkotására vontakoztatva azonban nemigen állja meg a helyét.
Minthogy a korai ómagyar kor névrendszerében - ha pusztán statisztikailag nézzük is - igen jelentős szerepet játszott a névképzés, úgy vélem, minél sokrétűbb bemutatásához célszerű és indokolt lehet a két vármegye helynévkincsénél tágabb névkorpuszon végzett vizsgálat. Egy korábbi tanulmányomban már foglalkoztam a névképzéssel (1997b), s ebben Györffy György történeti földrajza első két kötetének teljes névkincse szolgáltatta a vizsgálat helynévi bázisát. Ettől a “mintavételtől” - úgy vélem - nincs okom e helyütt sem eltérni: a helynevek itt előforduló nagy száma lehetőséget ad arra, hogy rájuk alapozva általánosan érvényesnek tekinthető megállapításokat tehessünk.
2. Az egyes helynévképzők jellegzetességeinek részletes áttekintése alól e helyütt - a tudománytörténeti fejezetben való kifejtés miatt - felmentve érzem magam, és mindössze arra vállalkozom, hogy példákkal illusztrálva bemutassam, a két vármegye helynévkincsének létrehozásában mely képzők vettek “alkotó módon” részt a korai ómagyar korban.
A -d képző névalkotó szerepével számolhatunk a Bélád, Bocsárd, Csobád, Endréd, Erded, Győröd, Homoród, Karácsond, Kéked, Leánd, Nádasd, Sarlód, Szőled, az -s képzővel - a maga kétesen megítélhető valóságában - az Aranyos, Egres, Fűs, Gyékényes, Komlós, Kökényes, Rekettyés, Szartos, Szekeres, Szentes, Szőlős, Teknős, Tormás, Tőkés nevekben, a -gy képzőt láthatjuk a Debregy, Gesztőgy, Sosolgy, a -g ~ gd-t a Homorog, Homorogd, a folyamatos melléknévi igenév -ó képzőjével alakilag azonos helynévképzőt az Aszaló, Zúgó, az -sd-t a Kövesd, Mogyorósd, a -cs-t pedig a Kércs, Zsupcs nevekben. Az -i ~ -j képző funkcióváltása - mint említettük - a személynévi (Encsi, Györgyi, Jánosi, Litéri, Marceli, Patyi, Petri, Pólyi, Simonyi, Szolnoki) vagy személyt jelölő lexémákhoz (foglalkozásnévhez: Apáti, Kovácsi, Papi, Szakácsi, Tolmácsi, népnévhez: Horváti, Németi, Oroszi) kapcsolódva indulhatott meg. Ilyen tövek esetében még érezhető a képző eredeti birtoklást kifejező szerepe. Tisztán helynévképzői funkcióban áll viszont az egyéb, például növénynévi tövekhez kapcsolódva: Fűzi, Mohi, Nyíri. Az -i alakváltozatának tekinthetjük a magánhangzós tövekhez járuló -j (illetve a tővégi magánhangzónak a járulékhoz kapcsolódásával önállósuló -aj/-ej) helynévképzőt, amit a személynévi alapú Csekej, Ohaj, Perej, Saroj, Szovaj, illetve a közszói alapú Erdej, Halmaj, Monaj nevekben láthatunk.
3. A képzett helynevek átfogó vizsgálatát igen nagy mértékben nehezíti a személynevekkel gyakran szinte szétbogozhatatlan kapcsolatuk. A képzők óvatosabb kezelését az is szükségessé teszi, hogy a történeti helynevek egy része megfejthetetlen vagy többféleképpen magyarázható, s ahogy erre már B. Lőrinczy Éva is figyelmeztetett: mindez a képzők jelentését módosítja, többféleképpen is értelmezhetővé teszi, vagy más nézőpontból: a biztos etimológiákban is nehéz meghatározni a képzők egykori szerepét, jelentését (1962: 10).
E tényezők arra intenek, hogy a továbbiakban a képzett helyneveknek csupán egy sajátos részével foglalkozzam: azokkal, amelyek a korai ómagyar kor szinkróniájában (az időkorláttól kisebb mértékben azonban néha eltekintek) alternánspárokként léteztek, az alábbiaknak megfelelően. A denotatív jelentés azonossága mellett - a szinonimitás időben kiterjesztett értelmében - vizsgálódásom körébe vontam a képzett és képzetlen szinonim helyneveket (Alma ~ Almás), a különböző képzőt tartalmazó alakváltozatokat (Almás ~ Almádi) és azokat a helyneveket, amelyekben a szinonimák egyike egyrészes képzett helynév, a másikban viszont a helynévképző helyén földrajzi köznévi névrészt találunk (Mogyorósd ~ Mogyorós-berek). Olykor ezek vegyes típusai is előfordulnak. Az alábbiakban tehát szükségképpen névpárokról, olykor névhármasokról vagy még több variánst felvonultató helynevekről szólok.
Erre a jelenségre (azaz a képzett helynevek párhuzamos használatára) a szakirodalomban már többen is felfigyeltek, és utaltak rá egy-egy megjegyzés erejéig. Részletezően ugyan senki nem tekintette át a kérdést, e néhány megjegyzés azonban - melyeknek rövid összefoglalását ezért is célszerűnek tartottam itt beiktatni - megfelelő kiindulási alapul szolgálhat számomra: felkínálja az összevetés lehetőségét és ezzel összefüggésben azt is, hogy nagyobb névanyag szisztematikus átvizsgálásával alátámasszam, megerősítsem vagy esetleg éppen cáfoljam e megfigyeléseket. A kutatók többsége azon a véleményen van, hogy a képzős és képzőtlen névpárok közül többnyire a képzőtlen lehetett az elsődleges, és a képző általában utólag járult a névhez. Ám a fordított irányra is - mint e dolgozat további részében is látni fogjuk - számos példa hozható, vagyis az úgynevezett alapirány kizárólagos érvénnyel semmiképpen nem fogadható el.
A képzős - képzőtlen megfelelések magyarázatára másféle érveket is találunk a szakirodalomban. Inczefi szerint a váltakozás oka az oklevelezési gyakorlatban keresendő, azaz “az írnokok gyakran önkényesen is elhagyhatták a képzőt a név végéről a képző eleven korában, ha a név jelentéstartalommal bíró köznévből származott” (1970: 109). Szabó István megjegyzi, hogy “a képzőtlen helynevek egyike-másika talán nem is volt élő név” (1971: 198). Ugyancsak az írnok “mulasztásá”-nak tekinti a képző nélkül adatolható, képzős alternánspárral rendelkező neveket Kálmán Béla is, mondván: a képző “benne maradhatott az írnok tollában”, hiszen egyébként is jócskán találkozhatunk elírásokkal minden lajstromban (1975: 454). A későbbiekben ezekre a megjegyzésekre még visszatérek, itt csupán annyit jegyeznék meg, hogy az e típusba tartozó helynévpárok igen magas aránya aligha magyarázható pusztán elírással. Egyes nevek talán valóban az írnok számlájára írandók, mindről azonban nyilvánvalóan nem állíthatjuk ezt.
3.1. Nézzünk először egy-két számadatot! Az általam vizsgált (kibővített) névanyagban 225 olyan települést jelölő névpárt, illetőleg névhármast találtam, amelyek megfelelnek a korábban említett vizsgálati kritériumoknak. Az adatok több mint felét a képzőtlen - képzős alternánspárok teszik ki. Némileg külön (a településnevektől elkülönítve) kell kezelni a nem települést jelölő helyneveket, ezek ugyanis az adatállománynak csak igen csekély, minimális hányadát alkotják: mindössze kilenc névpár-névhármas említhető, s közülük kettő tartozik a képzőtlen - képzős típusba. Ezekről a későbbiekben szólok.
3.1.1. A településnévi adatokat nagy számuk és igen-igen eltérő jellegük miatt lehet és fontos további altípusokra bontani. Elöljáróban azonban célszerű azokra a nevekre kitérnünk, amelyek korai ómagyar kori alakjai a későbbiekkel (Csánki, Lipszky és a Hnt. 1926., Hnt. 1956. helynévtárak adataival) összevetve mutatnak képzőtlen - képzős megfeleléseket. A Velencei-tó mellett fekvő mai Agárd-nak az Árpád-korban csak Agár névformái voltak (1193, 1264/393/466, 1272: Agar), a képző tehát egészen biztosan később került a névbe, ugyanis a Hunyadiak korában képző nélkül (1425, 1440: Agar) és képzővel (1448, 1469: Agard) egyaránt adatolható, s a későbbiekben formáns nélküli alakban egyáltalán nem használatos. A Győr megyei Csikvánd-nak a régiségben szintén nem voltak képzős adatai, csakis Csitván ([1301 k.]: Chytuan, 1304/464, 1324/325, 1325: Chytwan) alakban fordult elő. A XV. században azonban nagy számban jelennek meg a -d képzős Csitvánd alakok (1400, 1415, 1473, 1476, 1480: Chytwand). Ugyancsak -d képzővel találhatók meg a mai helynévanyagban a Baranya megyei Ócsárd, a Fejér megyei Ondód, a Győr megyei Pázmánd településnevek, de ómagyar kori adataik között csak képzőtlenekkel találkozunk (pl. 1247/412: Olchar, 1332-7/Pp.Reg.: Ondo, 1253: Paznan). Az ómagyar kor kései szakaszából Csánki műve révén ismerünk adatokat, s ezek szerint Ócsárd település -d képzős alakja a XV. században már váltakozva adatolható a képzőtlennel (1403: Olchard, 1417: Olchar, 1478: Olchard ~ Ochard), Pázmánd esetében viszont az egyetlen képzős forma 1460-ból származik, talán ez lehetett a képzős településnév első előfordulása (vö. Hajdú 1981b: 171). A -d képző alakváltozata, a -di képzőbokor található a mai Polgárdi néven, amely az ómagyar korban Polgár (pl. 1277: Pulgar) alakban, azaz képző nélkül élt. Az -i képzővel való bővülés eredményezte a típusváltást a korai ómagyar korban még Iván (1245/588: Ivan), ma: Iványi Gömör, a régiségben Orosz (1269/387: Wruz, 1327: Wrucz), ma: Oroszi Bars, illetve a régen Simon (1246/383: Simun, 1247: Symvn ~ Symun, 1332/Pp.Reg.: Simon), később: Simonyi (1427: Symoni) Gömör megyei település esetében. Ezek az adatok azért érdemelnek említést, mert bennük a -d és az -i képző nagy valószínűséggel utólagos (sok esetben talán valóban kései, analógiás) hozzákapcsolódását, azaz az elsődleges (névképző formáns nélküli) helynév képzővel bővülését figyelhetjük meg.
Ellentétes irányú mozgásra, vagyis a -d képző eltűnésére láthatunk példát - a korai ómagyar kor időhatárain kívül - az alábbi nevekben. Az 1297-ben még Kisfalud formában adatolt Abaúj vm.-i településnév Lipszkynél képző nélkül, Kisfalu alakban található meg. A változás, a képző eltűnése (azaz a redukció) a kései ómagyar korban még nem következett be, ugyanis a XV. sz.-i adatok tartalmazzák a képzőt (1425, 1453: Kysfalud). Ugyanezt láthatjuk a Győr megyei Pityord > ma: Pityer és a baranyai Szarkánd > ma: Szarkány esetében is. Az ómagyar kor kései szakaszában következett be a típusváltás a baranyai Ormánd (1335: Ormand ~ Wrmand, majd 1409, 1426, 1470, 1478: Ormand) > ma: Ormány (1467: Orman) és a borsodi Tullusd > ma: Tullus (1422: Twlus, 1456: Thwlus, 1497: Thullos) településnévben.
A továbbiakban részletesebben a korai ómagyar kor időszakán belül tapasztalható alaki változásokkal, a korai ómagyar kori alternánsokkal kívánok foglalkozni. Az áttekintés megkönnyítése végett két szempontot igyekszem egyidejűleg érvényesíteni: a képzők mellett az alapszók jellege, típusa szerint mutatom be a vizsgált névanyagot.
-d képző
Gyakorinak mutatkoznak az alternánsukban -d képzőt tartalmazó képzőtlen helynevek. A képző az alapszó lexikális jellege szerint járulhat állat- vagy növénynévhez. A korábban puszta növénynévi eredetű (noha személynévként is alkalmazott) Bihar megyei Árpa (+1214/334: Arpa) településnév később, valamivel több mint egy évszázad múltán -d képzős Árpád alakot nyer (1326, 1332-7/Pp.Reg.: Arpad), Csánkinál (1397, 1424, 1489: Arpad), és később is ilyen formában találjuk meg. Eredetileg ugyancsak képzőtlen növénynév szolgált a Baranya megyei Komló település nevének alapjául is, de csekély időbeli különbségel Komlód formában is adatolható, ami a két névalak párhuzamos, egyidejű használatát jelezheti. Erre utal az a körülmény is, hogy a képzős és képzőtlen alakok a település névadatai között felváltva szerepelnek. Az 1542. évi adólajstrom Komlód-ként közli, ma azonban ismét Komló alakban ismerjük. Szintén Baranya megyei az a Szederkény település, amelynek korai adatai között -d képzőset és képzőtlent egyaránt találunk: vö. pl. 1272: Zederkyn, 1320: Zydyrkyn, 1330: Zederken írásképi változatokban, majd 1330/477: Zederkend. Alig egy évszázad elteltével ismét a képzőtlen formát tartalmazzák az oklevelek (1420: Zederken), s a -d képző mára végérvényesen eltűnt a helynévből.
Az alapszavaként állatnevet tartalmazó Csanád megyei Agár ~ Agárd valamelyest másként alakult, mint az előző településnevek. Első adataként képzett formában láthatjuk (1211/252: Agard), majd rövid idő múlva képzőtlenül is feltűnik (+1256: Agar). Egy ideig a két alak talán párhuzamosan élt egymás mellett, s a képzőt tartalmazó kiszorulását esetleg az olyan kétrészes névalakulatok is elősegíthették, mint az ugyancsak itt említett Agár foka, illetve Agár-tó halastónevek, amelyek minden esetben a képzőtlen alakot tartalmazzák.
A -d képzőt személynévi alapszón láthatjuk a Baranya megyei Peterd esetében, melynek első előfordulása - amennyiben az adat valóban ide tartozik - puszta személynévi formát mutat (*1227/443: Peter), a -d képzős változat mintegy félszáz év múlva jelenik meg az oklevelekben (1296: Peterd), s a további előfordulások már tartalmazzák a képzőt.
A fenti példák szerint a -d formáns hozzákapcsolódása a helynevekhez jellegzetes tendencia lehetett az Árpád-korban, ám ennek ellentétes irányú folyamatát is megfigyelhetjük. Az Arad megyei Petercséd első adata képzős volt (1274> 340: Peturched), a későbbi adatok azonban csak képző nélkül, azaz Petercse (1337: Petherche, 1444: Petterche) alakban fordulnak elő. Az adatolás a két névforma változatosságát mutatja a barsi Endre ~ Endréd településnév esetében, ahol a képzőtlen alak a képzősök közé ékelve jelentkezik az oklevelekben, s ezt talán a párhuzamos használat jeleként értékelhetjük. A személynevek és a helynevek viszonyát azonban meglehetősen óvatosan kell kezelnünk, ugyanis soha nem lehetünk teljességgel bizonyosak abban, hogy nem puszta személynévi eredetű-e az adott helynév. A fenti településnevek közül Kiss Lajos például a Peterd-et ilyennek tekinti (FNESz.), azaz véleménye szerint a képző nem a hely-, hanem a személynév alkotásában játszott szerepet.
A -d képző hozzákapcsolódhatott törzs- avagy vélt törzsnévből alakult helynévhez is. Az előbbire Baranya megyéből hozhatunk példát a Keszü ~ Keszüd névpárt említve, amelynek vitathatóságát az jelezheti, hogy csupán egyetlen oklevél tartalmaz képzős adatot, máshol (sem a korai, sem a kései ómagyar korból, sem a későbbi időszakokból) nincs rá példa. A képzős alak talán nem is volt élő név, vagy ha mégis, valószínűleg rövid ideig, átmenetileg létezhetett csupán. A pápai tizedjegyzék említi a Bihar megyei Tárkány ~ Tárkánd települést (1332-7/Pp.Reg.: Tharkand ~ Tharkan ~ Tarkand ~ Tarkan ~ Tarkun). Az alakváltozatok ebben az időszakban párhuzamos használatúak lehettek, később a -d képzős alak visszaszorult: Csánkinál (1422: Tharkan) és az újabb adattárakban (Lipszky: Tárkány, Hnt. 1926: Köröstárkány) képzőtlen formában szerepel.
Bizonyára térszínforma megjelöléséhez kapcsolódott a képző a két Bihar megyei Ürögd (Iregd) településnévben. Mindkét helyen a képzőtlen forma volt az elsődleges (1273/392/477: Ireg, illetve +1214/334: Yrug, +1229/550: Irug), ám a néhány évtizeddel későbbi oklevelekben már a képzővel bővült alakot láthatjuk ([1291-4], 1332-7/Pp.Reg.: Irugd, illetve 1273/392/477: Irgud).
Foglalkozásnévhez járul a képző az Abaúj vármegyei Bocsárd település esetében (a bocsár ‘kádár’ alapszóból). Az egyetlen képző nélküli adat közbeékelve fordul elő, bizonytalan datálású oklevélben, ezért (valamint a XV. századi adatok képzős volta miatt) talán felvethetjük - bizonyosság nélkül persze - az elírás lehetőségét. A foglalkozás eszköze szolgál alaplexémául a Bars megyei Sarló ~ Sarlód névpárban (elképzelhető azonban a személynévi áttétel is, vö. FNESz. Nagysalló), amelyben a képzős alak rövidebb ideig élhetett, majd eltűnt, ahogy erre az ómagyar kori adatok mellett a későbbi névformák (Lipszky: Sarló vel Salló, illetve Hnt. 1926: Nagysalló, Kissalló) is utalnak.
Egy további - szerkezeti, lexikális-morfológiai szempontból - különleges névtípusról is szólnunk kell: a Kisfalud-féle helynevekről. Egyes kutatók ugyanis azon a véleményen vannak, hogy a -d nem helynévképző szerepű e helynevekben, hanem kicsinyítő képzőként értelmezendő (ahogy erre egyetemi előadásain Mező András is utalt, s a FNESz. egyes szócikkeiben Kiss Lajos is hasonló nézeteket vall). Ez az elképzelés akkor válik különösen érdekessé, ha olyan helynevekkel találkozunk, amelyek a -d képzőt tartalmazzák, és első névrészként a Kis- melléknév szerepel bennük. Az általam vizsgált névállományban számos ilyen esettel találkozhatunk, de e helyütt választott szempontomnak megfelelően csak azzal a néhány névadattal foglalkozom, amelyek alakváltozatukban képző nélküliek.
Kisfalu ~ Kisfalud helynévpárok Csanád és Borsod vármegyékből is adatolhatók. A Csanád megyei település +1247/+284//572: Kuysfalw ~ Kysfalw, +1256: Kysfalud, +1285/572: Kysffalw, 1332: Kysfolud, 1337: Kysfolw ~ Kysfalwd ~ Kysfolwd, a Borsod megyei pedig 1268, 1319: Kysfolu, 1332-7/Pp.Reg.: Crisfoluo ~ Kisfolud ~ Kyzfalud ~ Parva villa változatokban fordul elő. Mindkét esetben párhuzamos használatúnak mutatkozik a két forma, talán a képző nélküli az elsődleges, s a Borsod megyeiről azt is tudjuk, hogy még a XV. században is váltakozik a két különböző morfológiai felépítésű alak (1412: Kysfalwd, 1464: Kysfalw), ma viszont a képzett forma él.
Bihar vármegyében található a korai ómagyar korban egy Kisbátor ~ Kisbátord néven említett település. Az adatolás a képzett formát mutatja elsődlegesnek (1279/325: Kyusbaturd, 1323/325: Kyusbartud ~ Kyusbarturd ~ Kyusbaturd), majd a képzős és a képzőtlen párhuzamos használatát jelzi egy 1325-ös oklevél (Kyusbatur ~ Kyusbaturd), s az utolsó korai ómagyar kori adat képzőtlen (1332: Kysbatur). Ha elfogadjuk, hogy a Kis- előtag funkciója azonos a -d képző funkciójával (azaz kicsinyítés), akkor a képző eltűnését magyarázhatnánk a funkcionális “tautológia” megszüntetésének igényével, hiszen egy névalakon két azonos szerepű morféma használata fölösleges, redundáns. Ezzel a felvetéssel azonban óvatosan kell bánni, hiszen a számos ma is élő Kisfalud típusú helynév továbbviszi az eredeti, tautologikusnak is tekinthető formát.
A Borsod vármegyei Aranyas szinonimáiként (alakváltozataiként) kell megemlítenünk a Kisaranyas ~ Kisaranyasd variánsokat. Az adatok szerint a Kisaranyasd a korábbi (1291/388: Kys Aranasd), a Kisaranyas megjelenésére valamivel több mint negyedszázadot kell várni (1325/347: Kysaranas). Ez persze nem feltétlenül jelent a használatukban időbeli különbséget vagy egymásutániságot (az adatoltság esetlegességéről már több ízben szóltunk), akár párhuzamosan is használhatták a két névformát. Györffy megemlíti (Gy. 1: 752), hogy Aranyas település a XIII. században kettéoszlott, s a két osztott települést Kis-, illetve Nagy- előtaggal különböztették meg. Nagy- előtagú Aranyas-ra sajnos nem közöl adatokat, s másutt sem bukkantam e névforma nyomára, pedig alakszerkezete fontos bizonyíték lehetne a -d funkcióját illetően.
Ugyancsak Borsod megyei település neve volt a korai ómagyar korban a Kisgyőr ~ Kisgyőröd névpár: az oklevelek tanúsága szerint valószínűleg párhuzamosan, egyidőben használt alternánsok voltak, ugyanis az adatok váltakozva szerepelnek (1261/271: Kysgeur, 1319: Kysgeurud, 1325/347: Kysgeur). Talán a Kisgyőr volt az elsődleges, amely megtalálható Csánkinál (1439: Kysgewr), valamint az újkori adattárakban is, azaz a képzett forma tűnt el.
-i képző
A korai ómagyar kor helynévképzésében a -d mellett az -é birtokjelből származó -i képző is fontos szerepet játszott (vö. TNyt. I, 254-5), s így természetes, hogy az alternánspárok között is nagy számban találunk ilyen neveket. Az alapszó jellegét figyelembe véve az alábbi névtípusokról beszélhetünk.
Már Kniezsa István is hangsúlyozta, hogy “a személynévből vagy foglalkozást, nemzetiséget jelentő közszóból -i képzővel alakult helységnevek gyakoriak” (1949: 100). Ezt támasztja alá az a megfigyelésünk is, hogy nagy számban vesz részt a típusváltásban az -i képző például foglalkozásnevekhez járulva: az ilyen lexikális alapú helynevek között mindössze két névpárban szerepel más képző (Vadász ~ Vadászó, Bocsár ~ Bocsárd). Pap ~ Papi településnévpárokat Abaúj, Bereg és Borsod vármegyékből is adatolhatunk. Az első adatok többnyire képző nélküliek, s pár évized múltán jelenik meg az -i képzős forma. Ez alól az abaúji település a kivétel, ennek első adataként ugyanis a Papi szerepel (1243: Popi), de a mindössze hat évvel későbbi keltezésű oklevél a képzőtlen alapalakot mutatja (1249/335: Pop). A névpárok változatos adatolása arra utal, hogy valószínűleg egyidejűleg használták a két formát a korban, de később - Csánki és az újkori adattárak szerint - a Papi maradt használatban. A Győr vm.-i Takács ~ Takácsi névpár személynevekben fordul elő: 1304/464: Seb. de Takach, 1330: Lad-o f-o Sal-is de Takach, illetve 1315: Greg. f. Alex-i de Takachy. A de prepozicióval álló -i képzős formák akár az alapalakból képzett személynévszerű használatra is utalhatnának (ebben az esetben az -i nem helynévképzői, hanem melléknévképzői szerepben állna), a későbbi használat (Csánkinál 1488: Kapolnastakachy, Also-Takachy, s minden újabb kori adat) azonban az -i elemet helynévképzőnek mutatja. A képzett és képző nélküli alak hosszabb ideig élhetett egymás mellett, hiszen még a XV. századból is találunk Takács változatot (Csánkinál 1437: Felsetakach). A Bars megyei Kovács ~ Kovácsi esete bizonyos értelemben különleges: a településnév első adata Kovácsi alakra utal, de hitelét gyengíti, hogy a garamszentbenedeki oklevélnek, melyben a név fennmaradt, az eredeti példánya és az átiratai egyaránt hamisak, azaz - amint erre már utaltunk a korábbiakban is - nem tudhatjuk, milyen időre vonatkoztathatók az adatai (+1075/+124/+217: Kouachi). A XIII. század első feléből származó oklevél képzőtlen alakokat említ (1209/Pp.: Coach, 1236: Cuach), s majd csak jó évszázad múltán jelenik meg ismét a Kovácsi névforma (1331: Koachy), hogy aztán napjainkig csakis ilyen alakban éljen. Királyi vagy ispáni igricek, énekmondók lakták azt a Borsod megyei települést, amelynek neve a kezdeti képzőtlen forma után az adatok szerint egyidejűleg lehetett Igric és Igrici. Később a képzős alak diadalmaskodott, a XV. században azonban az Igrici formák mellett egy ízben (egy 1466-os oklevélben) a településnév képzőtlenül (Igrycz) is adatolható.
Összességében tehát e fenti foglalkozásnévi eredetű névpárok azt mutatják, hogy többnyire a képzős forma marad az uralkodó, a képzőtlen pedig (hosszabb-rövidebb együttélés után) eltűnik. Ettől azonban olykor eltérhet a helynevek alakulásmódja, fejlődése. A királyi tárnokok, udvarnokok és hercegi népek által lakott Fejér megyei, illetve a bihari Csősz ~ Csőszi település (< csősz ‘hírvivő, kikiáltó’) okleveles adatai azt mutatják, hogy mindkét helységet elsődlegesen Csőszi-nek nevezték, majd mintegy egy évszázad múlva megjelennek a képzőtlen Csősz alakok, és mindmáig ezek vannak érvényben. A Csanád megyei Tárnok ~ Tárnoki a korai ómagyar korban párhuzamos használatú lehetett (pl. 1332: Tharniky ~ Tarnuk ~ Tarnuky), de további adatai (pl. 1332-5/Pp.Reg.: Tharnuk ~ Tarnuk ~ Tornuk, 1373: Tharnuk, 1495: Tharnok stb.) jelzik, hogy később a kevésbé jellegzetes puszta foglalkozásnévi forma állandósult, s ma határrészként szerepel Makó mellett Tárnok alakban.
Mint a szakirodalomból is kitűnik, ugyancsak jellegzetes a korai ómagyar korban az -i helynévképző a népnévi eredetű, népnévi alapszót tartalmazó településnevekben (vö. Kristó 1976: 58-65, Kniezsa 1934): ilyen alapú helynevekben más képző elő sem fordul az általam vizsgált névállományban. Az Abaúj vármegyei Németi település osztódásával keletkezett Alnémet(i), Felnémet(i), Középnémet(i) esetében a képző nélküli forma csak az első adat(ok)ban szerepel (az 1219/550-es, valamint az 1220/550-es oklevélben), a későbbiekben, a XIII-XIV. század folyamán csak -i képzős származékokban figyelhetjük meg. Sajátos viszont, hogy az eredeti, elsődleges települést megjelölő Németi egyetlen oklevélben sem tűnik fel képző nélküli alakban. Borsod vármegyéből is ismerünk egy Németi települést, amelyre ugyanaz jellemző, mint a fenti osztott településrészek előfordulásaira: az első adata (újfent a Váradi Regestrumból) még puszta népnév (1219/550: Nemeth), később azonban - igen nagyszámú és sokféle írásképű alakkal - beilleszkedik a népnév + -i képzős helynevek sorába. A régiségben ugyancsak jellemző utat jár be az a két Borsod megyei Horvát ~ Horváti település is, amely királyi agarászok földje volt a korai ómagyar korban. Elsődlegesen puszta népnév vált településnévvé (vö. pl. 1293: Horwaut ~ Horwad, 1330: Horváth), majd pár évtized múltán megjelennek az -i képzős alakok (1329/466: Horwathy). A korszakunkban nyelvileg azonos módon viselkedő településnevek későbbi adatait megnézve azonban egy jelentős eltérést tapasztalhatunk: az egyik Lipszkynél és a Hnt. 1956-ban is Horvát, a másik pedig Horváti, vagyis az utóbbi beilleszkedett a jellegzetesnek mondható helynévtípusba, az előbbi viszont némileg különbözik attól. Ám Csánkinál ennek a településnévnek is ismeretesek képzős és képzőtlen változatai is (1413: Horwathy, 1449: Horwath), azaz a kései ómagyar korban a két alak váltakozása még reális nyelvi tényező lehetett. A Baranya megyei Olasz ~ Olaszi párhuzamosan élhetett mind a korai, mind a kései ómagyar korban, s ma Olasz-ként ismerik. Az Abaúj megyei Orosz ~ Oroszi első adatai képzőtlenek (pl. 1280: Wrz), később azonban képzett formában adatolhatjuk az oklevelekből (pl. 1324>360: Vrsi, 1360: Vruzy ~ Vruzi). A Fejér megyei Orosz ~ Oroszi első adata ezzel szemben képzős (1232: Vruscy), s e településnév esetében a további korai ómagyar kori adatok mutatnak kizárólagosan képzetlen formát (1269/275: Vrus, 1326/327>383: Vroz). A kései ómagyarban a két variáns váltakozását jól szemléltetheti, hogy ugyanabból az időből mindkettő adatolható (1431: Oroz ~ Orozy), mára azonban helynévképző formáns nélküli alakban maradt meg egy puszta neveként.
Gyakoriak a képzős - képzőtlen névpárok között az olyan -i képzősek is, amelyek alapszava valamilyen földrajzi köznév. Ilyen a Bihar megyei Ér ~ Éri, amely elsődlegesen képzőtlen (pl. 1219/550: Er), tehát minden bizonnyal metonimikusan keletkezett településnév volt, majd a képzőtlen formák első adatait követően, mintegy egy évszázados különbséggel a képzős alak is megjelenik (pl. 1326: Eery ~ Ery). A különböző morfológiai felépítésű alakok között tehát jelentősnek mondható az időbeli különbség. Erdélyi Fehér vármegyében ugyanazon település viseli alakváltozatokként a Kerek (pl. 1324-ből) ~ Kereki (1346, 1369) névformát, melyek az adatok alapján nagyjából egyidejűleg lehettek használatban. Vitathatóvá teszi azonban az előbb mondottakat (pontosabban a képző helynévképzői szerepét) ez esetben is a képzős formáknak személynévben, de prepozicióval való előfordulása. Mindenesetre a magyar nyelvterületen igen jelentős számban adatolható Kereki helynevek valószínűsíthetik e névforma helynévi státusát. Érdekes kérdéseket vethet fel a Csongrád megyei Ság ~ Sági névpár esete. Az -i-re végződő alakok meglehetősen korai időből, 1075-ből valók (1075>338: Sagy), ezért esetleg tővéghangzónak is gyaníthatjuk. Másrészt viszont lehet az -i ugyanaz a helynévképző is, mint ami a fent említett Éri, Kereki földrajzi köznévi eredetű helynevekben található. A Sági-ból az -i azonban később eltűnt: a XIII-XIV. századi adatai már képzőtlenek (pl. 1372: Saagh ~ Saag). Csongrád vármegyében volt az a Szeg ~ Szegi település is, amely esetében a két alakváltozat adatolása között pusztán két év különbség van; 1332: Zeegh, 1334: Zegy, s ezt vélhetően a párhuzamos használat jeleként értékelhetjük. A XV. században viszont a párhuzamosságnak már nem látjuk a nyomát: az -i képzős alak ebben az időszakban nem adatolható, s a település ma is a Szegvár nevet viseli. Ugyancsak a párhuzamos használat jellemezhette a Bereg megyei Vár ~ Vári településnevet: adatsorában a képzős - képzőtlen alakok váltakozását láthatjuk.
Puszta személynévhez kapcsolódott az -i képző a Bihar megyei Paul ~ Pauli, Felpaul ~ Felpauli, a Borsod megyei Marton ~ Martonyi vagy a Bars megyei Simon ~ Simonyi névpárokban. A képzős és képzőtlen alakok között nincsenek jelentős időbeli különbségek, ami talán az egyidejű használatot jelzi, s a Simonyi kivételével valamennyi névpárban a képzőtlen puszta személynévi forma mutatkozik elsődlegesnek. A Simonyi későbbi képzőtlen Simon adatát (1332/Pp.Reg.: Syuan ~ Simon) egyébként kétségessé teszi a pápai regestrumban való előfordulása (s éppen egy romlott alak mellett). Az újabb kori adattárak alapján azonban gyaníthatjuk, hogy a két forma az újabb korokban is váltakozott egymással: Lipszkynél Simonyi, az 1926-os helynévtárban pedig Simony alakban találjuk.
Formálisan -i képzősnek vélhetnénk azokat a településneveket is, amelyekben a puszta törzsnév változataként -i képzős törzsnév szerepel személynévi előtaggal: Kér ~ Györgykéri, Kér ~ Pinkókéri, Nyék ~ Leonárdnyéki (Bács vm.) és Nyék ~ Kelemenesnyéki (Borsod vm.). Ezekben a névformákban azonban minden bizonnyal a valós birtoklásra utaló egyes szám 3. személyű birtokos személyrag régiségben általánosan használt -i alakváltozata (vö. TNyt. I, 253) jelentkezik. A Leonárdnyéki tehát ‘Leonárd Nyékje’, ‘a Leonárd birtokában lévő Nyék nevű település’ szemantikai szerkezettel írható le. A törzsi helynevek csakis személynévi előtaggal fordulnak elő ilyen formában.
-s képző
Az előző képzőknél lényegesen ritkábban találkozhatunk az -s képzős névpárokkal a helynévanyagban: a Bereg megyei Atya ~ Atyás személynévi alapszóból magyarázható (a FNESz. egyébként mindkét alakot személynévnek mondja), s az -s képzős változat lehetett az elsődleges, ám a továbbiakban az ómagyar korban és később is Atya, Vámosatya néven (azaz képzőtlenül) adatolható. Azonos keltezésű oklevélben fordul elő a képzős és képzőtlen alak a Gömör megyei, földrajzi köznévi alapú Erdő ~ Erdes településnévben. A Baranya megyei Bálvány ~ Bálványos formák szintén ugyanabból az oklevélből származnak (igaz, a pápai tizedjegyzékből, s ez valamelyest csökkenti az adatok hitelességét). A név későbbi fejlődésének érdekessége - amennyiben hihetünk a Bálványos alak helyességében, s ezt az 1542. évi adólajstrom Balwanyos adata némileg támogatja - hogy a mai formája Bános, azaz alakilag eltér az eredeti Bálványos-tól, s alakulását tekintve összerántással (szóbelseji szótag kiesésével) jött létre (vö. Kiss Lajos 1995a: 27).
-ó képző
Egyetlen ízben fordul elő, mégpedig a típusváltások egész során áteső Bihar megyei Vadász ~ Vadászó településnévben. A település az elsődleges Vadászó (+1214/334: Wodazow) nevet onnan kaphatta, hogy királyi vadászok lakták. Több mint egy évszázad elteltével a következő oklevél már Vadász néven említi (1341: Wodaz), azaz képzett helynévből puszta foglalkozásnévi helynévvé lett. Lipszkynél Vadászi-ként látjuk viszont, vagyis a jellegzetes foglalkozásnév + -i típusú helynevek közé (bizonyára analógiásan) beilleszkedve, végül az 1882-es helységnévtárban Vadász puszta-ként szerepel.
3.1.2. A nem településnévi helynevek köréből mindössze két névpár érdemel e kategórián belül figyelmet: a Győr megyei Balog ~ Balogd helynevek (fás, cserjés hely neveként) és a Doboka és Beszterce megyékben adatolt, a Sajóba ömlő (ma Budak nevű) folyó Budak ~ Bodagd névváltozatai. Az első esetben az adatok közötti jelentős időbeli különbség (1086: Bolug, 1234: Bolugd) megengedi a képző utólagos névhez kapcsolódásának feltételezését, az utóbbiban viszont éppen az időbeli különbség csekély volta (1228/378: Bodagd, 1243/344: Bodrug [ƒ: Bodwg]) miatt a párhuzamos használatot gyaníthatjuk. (Az 1243/344-es oklevél adata mindamellett olvasati problémákkal is terheli a kronológia és az azonosítás egyébként sem jelentéktelen nehézségeit.)
A képzőtlen - képzős névpárokról összegezve azt állapíthatjuk meg, hogy a korai ómagyar korban meglehetősen gyakori és színes típusát jelentették a településnévi alakváltozatoknak. Változatosságuk nemcsak használatukra és okleveles előfordulásaik kronológiai összefüggéseire terjeszthető ki, de alapszavaik különböző fogalomkörökbe tartozása és képzőik sokfélesége alapján is igen sokszínű, heterogén csoportot alkotnak. A szakirodalomban általánosan megfogalmazódó tétel, miszerint az ilyen névpárokban a képzőtlen az elsődleges, és a képzővel bővülés utóbb, másodlagosan következett be, aligha tekinthető kizárólagos érvényű, általános névfejlődési tendenciának.
3.2. Az ómagyar kori helynevek között nem ritka, hogy egy névképzőt valamilyen ok miatt újabb, más képző vált fel, jelentős változatosságot eredményezve ezzel a helynevek körében. A képzőcsere jelenségét a szakirodalomban is megtalálhatjuk. Pais Dezső (1941: 60, valamint 1943) a -d ~ -gy képzők váltakozására hoz példákat (Szórád ~ Szórágy, Almágy ~ Almádi), Mikos József a -gy ~ -sd váltakozására a Nyárágy ~ Nyárasd névpárt említi, utalva arra, hogy amíg élő képző volt a -gy, egymás mellett élt a két alak, majd a -gy elhomályosulásával az előbbi kiszorult (1935: 290). Györke József a Gyiógy ~ Gyiód ~ Gyiós neveket hozza példaként - ugyancsak e jelenség meglétét igazolva - a -gy névszóképzőt vizsgáló tanulmányában (vö. 1940). A képzőcsere fogalmát voltaképpen csak akkor használhatjuk teljes joggal, ha az egyik képzőt úgy váltja fel a másik, hogy a korábbi végérvényesen kiszorul. Gyakran a korai ómagyar kor határain túlmutató adatok tanúságtételére is szükség lehet tehát a jelenség pontos megítéléséhez, így olykor ismét szükséges Csánki történeti földrajzán túl az újkori helynévtárak adataira is utalni.
3.2.1. Ez a morfológiai változás is elsősorban a településneveket érinti. A -gy ~ -d képző váltakozása (illetve hosszabb időintervallumban cseréje) figyelhető meg a két baranyai és a borsodi Nyárágy ~ Nyárád településnevek esetében, melyek -gy-s és -d-s alakjai bizonyára párhuzamosan éltek a korban, amit a kétféle képzőt tartalmazó okleveles adatok váltakozása jelezhet, napjainkban viszont Nyárád alakban ismeretesek. Az Erdélyi Fehér vármegyei Gyiógy ~ Diód településnév -gy-s változatára számtalan példát találunk a XIII. és a XIV. századból (1264, 1332-5/Pp.Reg.: Gyog; 1272>413, 1327: Gyogh stb., hogy csupán a korai ómagyar koron belüli legkorábbi és a legkésőbbi adatokat említsem a különböző lejegyzésű formákra), a -d viszont csak a korszak végén, a pápai tizedjegyzékben jelenik meg (Gyod). Lipszkynél mindkét variáns megtalálható Gyógy aliis Diod formában, s a -d csupán ezt követően válik kizárólagossá (pl. Hnt. 1926: Diód). Megjegyzendő, hogy míg a korai ómagyar korban a -gy helynévképzőként éppoly eleven morféma volt, mint a -d, a későbbi évszázadok során csaknem teljesen visszaszorult, szerepét a -d vette át.
Az -s ~ -d képzőváltakozást két településnévben figyelhetjük meg, s mindkettő alapszava növénynév. A Bodrog megyei Borsós ~ Borsód település eredetibb, -s képzős változatában az első említést (1333: Bursous) követően nem fordul elő, a pár évvel későbbi keltezésű oklevelekben éppúgy -d képzővel találjuk meg (1341: Borsod, 1342: Borsood), mint Csánkinál (1342, 1400, 1408, 1466: Borsod) vagy az újkori helynévtárakban. Az Esztergom megyei Mogyoród ~ Mogyorós esetében viszont a -d képző szerepel mindössze egyetlen oklevélben, s ott is váltakozva az -s képzős formával, amely később uralkodóvá vált. A településnév Lipszkynél Mogyorós aliis Magyaros, az 1956-os helységnévtár szerint pedig a Mogyorósbánya névben él tovább.
A Füged név Füged és Füget, a Babod pedig Babod és Babot variánsban fordul elő. Ezek státusának, szerkezetének megítélése nehéz, hiszen a képzők önálló volta és hangtani realizációként való értékelése (vö. Pais 1916: 366, Mikos 1935: 309, Bárczi 1951: 148-9, 162-4 stb.) egyaránt elképzelhető, sőt egyes előfordulásokban további magyarázatok is felvethetők. A kérdésről pontosabban csak a teljes ide vonható anyag tüzetes elemzése után nyilatkozhatunk.
Gyakran előfordul a régi helynévkincsben, hogy egy-egy településnév alapjául szolgáló személynév képzőjében láthatjuk a -d ~ -g váltakozást, és minthogy a személynév módosulása a településnévben is jelentkezik, talán e helyütt is érdemes foglalkozni vele. A Baranya megyei, ma Üszög néven (régen illabiális első szótagi magánhangzóval szereplő) településnév első adata a -d képzőt tartalmazza ([1290 k.]: Yzud), a következő pedig már a -g-t (1332-5/Pp.Reg.: Yzigh), s a képzőcsere - amennyiben a mai alakot tekintjük - úgy tűnik, meg is valósult. Ugyancsak a személynévben figyelhető meg a képzőváltakozás és -váltás a szintén baranyai Sámog(y) ~ Sámod esetében. A településnév adatai a legutolsó korai ómagyar kori (meglehetősen kései, 1338-as) oklevél kivételével a -d-s formát mutatják uralkodónak, 1338-ban találjuk csak -g-vel a település nevét, s ma ugyancsak Sámod a neve. A korai ómagyar kori egyszeri előfordulást azonban kiegészíhetjük kései ómagyar kori adatokkal, a -g-s forma ugyanis több ízben is megtalálható ebben a korban: az 1404-es oklevélben Sámog(y)-ként (Samogh), alig egy évtizeddel korábban pedig Kis-, Nagy- előtaggal (1391: Nagsamog, Kissamog) adatolhatjuk a nevét, de ekkor is váltakozva a -d képzős alakkal. A képzőcsere végül is a -d képzőnek kedvezett. A Békés megyei Enyed esetében a korai (1219/550, 1301>437) Enyeg alakot egy évszázad leforgása alatt felváltotta, kiszorította az Enyed forma (vö. 1320>437: Enyd, 1322/338: Eened).
Egy-egy képző olykor képzőbokorral váltakozik: növénynévi alapszóhoz járul az -s ~ -sd a Csanád megyei Egres ~ Egresd, illetve a Diós ~ Diósd (régebben Gyiós ~ Gyiósd) településnevekben. Mindkét névnek az -s képzős formája volt az elsődleges, s később egy-egy oklevélben együtt adatolhatók az egyetlen -sd képzős alakkal (1330: Egrus ~ Egrys ~ Egresd, illetve 1331: Gyos ~ Gyosd). Ez vélhetően a párhuzamos használat jele lehet, amely azonban csak rövid ideig állhatott fönn, hiszen a vizsgált korszakban nincs több adat a képzőbokorral ellátott formára, s a XV. századból mindkét településnév csak -s képzővel adatolható (1451: Egres, 1455: Dyos). Az -s képző olykor az -sd-hez közel álló (egyesek szerint azzal azonos) -st képzőbokorral is váltakozhat. E nevekben is növény- és állatnév szolgál a képzés alapjául. A Baranya megyei Nádas ~ Nádast a XIII. század második feléből (első adatként) -st képzővel adatolható ([1268 k.]: Nadasth, [1292-7], később 1332: Nadosth), majd a pápai regestrumban Nádas alakban találkozunk vele. Ezt az egyszeri és esetleg kétes előfordulást a későbbiekben (1388, 1392: Nadasd, 1451: Kysnadasd, 1542: Kys Nadasd) -sd képzős formák követik. Hasonlóan értékelhető a Bihar megyei Hodos ~ Hodost településnév, melynek valamennyi adata az -s képzőt tartalmazza, a korai ómagyar koriak (pl. [1291-4], 1301, 1321, 1323, 1325, 1329, 1334, 1332-7/Pp.Reg.: Hudus, 1332: Hodos, 1332-7/Pp.Reg.: Chodos) éppúgy, mint a mai alapforma (Jákóhodos). Csupán egyetlen helyen, egy 1310/338-ból való oklevél adataként szerepel a település -st képzős (Hudust) alakban. E forma - az előbbiek tanulságaként - talán inkább alkalmi “újítása”, alkotása volt csupán a lejegyzőnek, ám ha valós nyelvi tényként tekintjük is, aligha élhetett hosszú ideig.
Óvatosan kell bánnunk azokkal a névpárokkal, amelyekben a -d képző a -di végződéssel váltakozik. A korai adatolású nevekben az -i-t tővégi magánhangzónak is tarthatjuk. A Baranya megyei Ormánd ~ Ormándi és a Kölked ~ Kölkedi településnevek esetleg így értékelhetők (vö. +1015/+158//Pp.Reg.: Vrmandy, Kulkedy). Talán hasonló lehet a Bihar megyei Ártánd ~ Ártándi esete is. A korai időkben a település Rikácsiártánd (+1075/+124/+217: Rikachi Artand), illetve Rikács (1209 Pp.: Richaz) néven szerepel az oklevelekben, majd az +1214/334-es hamis iratban találkozunk az egyetlen Ártándi alakkal, amit a későbbiekben csak Ártánd forma követ, s ma is ez a település neve. Az -i elem tővéghangzóként való felfogásának talán ellene szól e forma viszonylag kései adatolása, mellette szólhat viszont az, hogy a helynévképző után olykor sokáig nem tűnik el a tővéghangzó, ugyanis a nyelvérzék a magánhangzónak is funkciót tulajdoníthatott a helynévképzésben (vö. Losonczi 1942: 239, Bárczi 1951: 71, D. Bartha 1958b: 103, Papp I. 1963c).
A -d képző is váltakozhat az -sd képzőbokorral, amint például a Bihar megyei, személynévi alapszavú Peterd ~ Petresd esetében látható. Ez a váltakozás azért is különleges, mert e fenti alakok mellett találhatunk ugyanabban az oklevélben egy másik -d képzős formát is, mégpedig - ha hihetünk a pápai regestrum eléggé kétes pontosságában - a személynévnek ugyanabból a feltételezett Petre- tövéből képezve, ami a Petresd-ben megfigyelhető. Később mind a Petred, mind a Petresd eltűnik, s a települést 1382-től Mezőpeterd (1382: Mezewpetherd, 1485 k.: Mezewpeterd) néven említik. A Bihar megyei Homorog ~ Homorogd település nevében a -g képző váltakozik a -gd képzőbokorral. A Homorogd alak csupán egyszer fordul elő, mégpedig a pápai tizedjegyzék bizonytalan adatai között (1332-7/Pp.Reg.: Humrugd ~ Humrak ~ Humruk ~ Homrus). A települést később Oláhhomorog-nak nevezik.
Nem képzők, hanem képzőbokrok cseréjét figyelhetjük meg a Gömör megyei Kövesd ~ Kövecses településnév esetében, amely eredetileg -sd képzőbokrot tartalmazott (1323: Kwesd, 1323/324: Kuesd), utóbb ennek szerepét a -cses morféma vette át (1343>351, 1346>351: Kueches), s a későbbi formája is Kövecses mind Csánki (1427: Koweches), mind Lipszky és az 1926. évi helységnévtár tanúsága szerint. Kevéssé egyértelmű a helyzet az -st ~ -sd képzőbokrok váltakozását mutató baranyai Berkesd ~ Berkest, valamint az abaúji Nádasd ~ Nádast névpárok esetében, ahol a képzők azonosíthatósága (esetenként azok képzőbokor jellege, azaz az -s helynévképzői szerepe) is kétséges.
Névhármasokat, pontosabban az -s ~ -t ~ -st képzők cserélődését láthatjuk igen nagy változatossággal a Baranya megyei Füzes ~ Füzet ~ Füzest esetében, amely a hasonló hangalakú pataknévből keletkezett metonimikusan. Ennek köszönhető, hogy adataik között gyakran nem könnyű különbséget tennünk, de joggal gyaníthatjuk, hogy a település- és a folyónevet ugyanaz a változékonyság jellemezte. Az ómagyar kori helység nevét (amely a XV. században, valamint az 1542. évi adólajstromban is csak -sd képzővel adatolható) egy 1883. kataszteri térkép Füzes, illetve Füzesdi árok helyneve őrzi, azaz ekkoriban is több képzővel fordul elő. Az -s ~ -sti ~ -sd képzőket találhatjuk meg egy Fejér megyei település (és halastó) Seges ~ Segisti ~ Segesd névhármasában. Az adatok között az -s képzős a legújabb (1211), az -sti képzős a legrégebbi (1055), s ezt váltja fel pár évtized múltán (+1092/[1325 k.]//399) a Segesd névalak -sd képzője. A Baranya megyei Geresd település nevének első adataival, amelyek Geresti hangalakúak, szinte egyidejűleg jelentkeznek a Gerest formák, majd a XIII. század végén felbukkan a Geresd is, váltakozva az előbbivel, hogy aztán újból visszaadja neki a helyet. A kései ómagyar kort ugyancsak változékonyság jellemzi a településnév hangalakját illetően: a XV. századi Gerest formákat (1402, 1478: Geresth) az 1542. évi adólajstromban Geresd követi, s ma is ilyen néven ismeretes a település. A -g ~ -d ~ -gd képzők váltakoznak az abaúji Homorog ~ Homoród ~ Homorogd nevében. A korai ómagyar korban az alakváltozatok csekély időbeli különbséggel váltogatják egymást, s ezt a változatosságot még Lipszkynél is érzékelhetjük (Homorogd vel Homorod aut Homrod), majd a Hnt. 1956-ban már csak a Homorogd alakot találjuk.
3.2.2. A nem településnévi helynevek köréből három hely névváltozatait említhetjük meg. Borsod megyében a Sajó jobb oldali mellékvizét Németi település határában a XIII. századi források többnyire Hangony formában említik (vö. [1200 k.]: Hongvn, 1230/285: Hongun, 1246/437: Hangon), ám egy 1286-ból származó oklevél Hangos-nak nevezi a folyót. A képzőcsere tehát - amennyiben nem téves lejegyzésről van szó - az -ny képzőt érintette, s az alapszón a ritka -ny helyett a lényegesen gyakoribb -s képző jelent meg (esetleg népetimológiás folyamatok közrejátszásával). Baranya megyében a Körös jobb oldali mellékvize a Füzes nevet viseli. Nevének fejlődésében (azaz a képzőcserében) három képző vett részt (-s, -st, -t), s az adatok - amint erre a belőle alakult, s vele azonos nevet viselő település esetében is utaltunk - olyan sűrűn és olyan változatossággal követik egymást (vö. például 1232: Phizes, 1256: Fyzezth, 1315: Fyzes, 1321: Fyuzet, 1329, 1332: Fyzesth), hogy feltehetjük, korszakunkban bizonyára egyidejűleg használhatták mindhárom névformát. Vélhetően nem képzőcsere okozta viszont a Fejér megyei Kolon település határjárásában említett hely nevének hangalaki módosulását: az 1055-ös tihanyi alapítólevél által Kövesti (Cuesti) formában közölt, s az 1211-es tihanyi összeírásban Kövest (Cuest) alakban szereplő helynév esetében az -sti > -st képzőcsere feltételezését ugyanis az kérdőjelezi meg, hogy az első adat -i eleme bizonyára tővégi magánhangzó, nem pedig a képzőbokor hagyományos értelemben vett, képzői szerepű tagja. Így ebben a névpárban egyszerűen a korban zajló általános nyelvfejlődési tendencia (a tővéghangzók eltűnése) eredményezte a két alak különbségét (vö. Bárczi 1951: 54).
A képzők cserélődését, váltakozását szemlélve ismételten az a tanulság adódik, hogy a korai ómagyar kor képzőhasználatát, helynévképzését nagyfokú gazdagság és változékonyság jellemezte, ami persze arra is utal egyben, hogy - ha különböző produktivitással, gyakorisággal is, de - a mai helynévalkotástól eltérően, számos képző vett részt a derivációs folyamatokban. Egyes képzettnek tűnő nevek élő voltát, használatuk körét és idejét (azaz névszociológiai státusát) nehéz megítélni, mindenre kiterjedő, általános érvényű tendenciákat éppen ezért aligha állapíthatunk meg.
3.3. Lexikális-morfológiai szempontból különlegesek azok a névpárok, amelyek egyike egyrészes képzett helynév, másik tagjában pedig a képző helyén földrajzi köznévi utótag áll. A típusváltás talán azzal az általános nyelvfejlődési folyamattal magyarázható, amely a korai időszakban a képzéssel, később viszont az összetétellel való szó-, illetve névalkotást helyezte előtérbe. Mező András például a középkori Kerekegyház falu adatai között a XIV. század első feléből Kereki formát említ (1982: 76). A képző > földrajzi köznévi utótag változásokban a névformáns értékű helynévképző szerepét a helynévséget markánsabban, pontosabban kifejező (általában földrajzi köznévi) lexéma vette át (vö. Hoffmann 1993: 79, illetve ld. még ehhez TNyt. II/1: 314, 317-20).
3.3.1. Az efféle váltakozás vagy csere a településnevek körében - az időbeliség viszonylatában - többféleképpen is megtörténhetett. Előfordulnak olyan helynévpárok, amelyek nagyobb időintervallumban tükrözik ezt a megfelelést. A Békés megyében az ómagyar korban ([1330 k.]) Peterd-ként említett helynek jóval később (1807) Peterhely felel meg, azaz a -d képzőt a -hely földrajzi köznévi utótag váltotta fel. Az -i képző típusváltását láthatjuk a Fejér megyei Halászi esetében, amely nevét udvari halász lakóiról kapta, s beilleszkedett a korai ómagyar kor jellegzetes foglalkozásnév + -i szerkezetű helynevek sorába (1291: Halasci). A XV. század okleveleiben Halásztelek (1424: Halaztelek, 1487: Halazthelek), a későbbi helynévtárakban pedig Halászi (Lipszky) és Halásztelek (Hnt. 1913) alakban egyaránt előfordul, azaz a váltakozás nem csupán az ómagyar kor, hanem a későbbi korok szinkróniájában is megfigyelhető. Óvatosságot kívánnak meg tőlünk az Erdélyi Fehér vármegyéből adatolt Martoni ~ ma: Mártontelke település adatai. Egy 1319>413/414-ből való oklevélben villa Mortoni névadatot találunk, amely talán értelmezhető ‘Márton falva’-ként is, azaz a Mortoni alak csupán a személynév latin genitivusi formája lehet, s ebben az esetben az adat a Mártonfalva latin fordítása.
A korai ómagyar kor időhatárain belül is észrevehetők ilyen képző > földrajzi köznévi második névrész jellegű változások. A népnévi alapszót tartalmazó Németi (1325: Nempti) nevében az -i képzőt valamivel több mint száz év elteltével az -egyház lexéma váltotta fel (1453: Nemetheghaz). Ugyanezt láthatjuk a foglalkozásnévi alapszavú Bihar megyei Csőszi település névelőfordulásaiban, ahol az -i képzős alak (1214/550: Cheusci) helyett közel másfélszáz év múlva a Csősztelek szerepel (1351, 1415: Cheustelek). Az ugyancsak Bihar megyei Györgyi pár évtized alatt Györgytelké-vé alakul át (1327/469: Gyorgteluky, 1332: Gyurgteluke). Kétséges az 1292/407-es oklevél t. Georgy adatának értékelése: -i képzős helynévnek és a György (Georg) személynév genitivusi formájának egyaránt tarthatjuk. Sajátos típusváltáson ment keresztül az az Esztergom megyei település, amelynek eredeti neve - első adatai alapján - Szamárdfölde lehetett (1262: Zamardfelde). Egy három évtizeddel későbbi oklevélben Szamárd formában jelentkezik, amely a későbbiekben váltakozást mutat a Szamárvár névformával (1292: Zamard ~ Zamarvar), azaz a -d képző helyén, azzal párhuzamosan a -vár földrajzi köznév szerepel.
Néhány névpár fejlődése eltér az általánosabbnak gondolható képző > földrajzi köznév változási iránytól, s éppen fordított sorrendet tükröz: a földrajzi köznévi utótagot váltja fel a képző. Doboka megyében például az 1320-ban Kovácstelke-ként szereplő település alig másfélszáz év elteltével, 1467-ben Kovácsi néven említtetik, s máig ennek továbbélését jelzik az újabb kori helynévtárak adatai. Az sem szokatlan, hogy nem tudjuk pontosan meghatározni a változás irányát, mert a két névalak egy időben váltakozik egymással. A korai ómagyar korban Abaúj megyében például a Jánosi ~ Jánostelke nevek egyidejű létezését gyaníthatjuk, a XV. századtól a településnévnek már csak a képzős formája ismeretes, mégpedig Jánosdi alakban (vö. 1404: Janusdy, 1427: Janosdy), a későbbiekben pedig ismét másképp, Jánosd néven szerepel.
3.3.2.  A képző váltakozása vagy felcserélődése földrajzi köznévvel a nem településnévi helynevek körében is megfigyelhető. Az Abaúj megyei Gadna település határában említi egy 1320-as datálású oklevél a Mogyorós-berek ~ Mogyorósd alternánspárt. A Bodrog megyei Segesd település határjárásában pedig a Segesd ~ Seges-tó nevével találkozhatunk. Ez utóbbi esetben jelentős időbeli különbség is van a két különböző morfológiai szerkezetű forma között (1055: Segisti, 1400, 1407: Segestho).
A víz- és határneveket nem hívhattuk ugyan jelentős mértékben segítségül, de a településnévi adatok alapján talán megerősíthetjük azokat a véleményeket, amelyek a képzők földrajzi köznévi névrészértékét, ‘hely’ jelentését hangoztatják. A két formánscsoport közötti átjárhatóságot az előbbi példák szemléletesen igazolhatják. Adataink gyakran alátámasztják azt a feltevést is, hogy a helynévalkotást ugyanazok az általános nyelvfejlődési tendenciák jellemzik, amelyek a közszók létrejöttét, alakulását is irányítják, azaz a korai időkben oly gyakori képzést a későbbi századokban az összetétellel való helynévalkotás váltja fel. Kivételek persze mindig akadnak, s így azok a helynévpárok, amelyek fejlődésére az ellentétes irány jellemző, a nyelvfejlődésnek más szempontból általános, a nyelvi tudat ingadozásából adódó jellegzetességét is jelzik egyúttal.
3.4. A képzésről szóló gondolataink befejezéseként azokról a helynevekről kell szólnunk, amelyekben több típus keveredését tapasztalhatjuk. A szinonimáiban a képzők váltakozását mutató Abaúj megyei Erdej ~ Erded (1221/550: Erdei ~ Erded) településnév az 1272>344-es oklevélben a képzők helyén a -falva földrajzi köznévi utótaggal tűnik fel Erdőfalva (Erdeufolua) formában.
Más helynevekben a képzős - képzőtlen név váltakozása mellett a képzők cseréjét is megfigyelhetjük. A Dráva jobb oldali mellékvizét Baranya vármegye Ny-i részén Alma ~ Almás ~ Almádi néven említik. Bars vármegye É-i erdős vidéke a XI. században (a hamisított garamszentbenedeki oklevélben) Sosolgy, a XIII. században mindvégig Sosol, majd az 1400-as évek elején Sosold alakban szerepel. A névnek és alakjainak magyarázatát azonban az etimológia tisztázatlan részletei megnehezítik (vö. Juhász 1988: 98).
Sajátosan alakult a Győr megyei Ravazd falu neve: az első okleveles adat Ravaszti formájú ([1093]: Ruozti), ezt több változat követi: Rosz (1137: Roz) ~ Ravaszti (1216 Pp./225 k.: Ruozti) ~ Roszd (1222: Ruzd) ~ Ravaszd (1222: Rvozd) alakokkal egyaránt találkozhatunk, míg végül a Ravazd forma diadalmaskodik (1334 Pp./240 k.: Rauasd), s marad fenn mindmáig. A névalak változását a hozzá végső soron alapul szolgáló közszó többféle hangfejlődése (vö. TESz. ravasz és róka) is befolyásolhatta, ehhez járult a típusingadozás, illetőleg típusváltás többszöri jelentkezése.
A képzős - képzőtlen névpár mellett a képzős forma kétrészes, földrajzi köznévi utótagú helynévvel váltakozik a Borsod megyei dédesi vár XIII. századi névelőfordulásaiban: Dédes ~ Dédesd ~ Dédesköve. Jellegében hasonló a Csongrád megyei Szer ~ Szeri ~ Szermonostora településnév helyzete is: a Szer ~ Szeri névpár használata (az igen nagy számú adat alapján feltehetően) éppúgy párhuzamos lehetett (pl. 1325, 1326, 1327: Zer, 1326: Zeyry, 1328: Scery), mint a Szeri ~ Szermonostora alakoké (pl. 1329: Zeermonostora ~ Zery). Többféle elnevezése volt annak a Doboka megyei településnek, amelyet Mohar ~ Kismohar ~ Mohalytelke mellett Mohaly ~ Kismohalyi ~ Kismohalytelke néven is említenek, azaz a képzőtlen Mohaly foma mellett megtalálhatjuk az -i képzős Kismohalyi, illetve a -telke utótagú Kismohalytelke névalakot. S ezek az alakváltozatok egy ízben azonos oklevélből adatolhatók ([1326-42]>347: Muhol ~ Kysmuholi ~ Kysmuholtelke). Nem földrajzi köznévvel, hanem önálló helynévi lexémával váltakozik a képző a Győr vármegyei Barát (pl. 1232: Borat) ~ Baráti (pl. 1251/263/398: Barathy) ~ Barátsokoró (1262: Baratsucarov) névbokorban. Az adatok időbeli váltakozása, párhuzamos jellege miatt a településnév fejlődésében biztos irány nem állapítható meg, de a -sokoró névrész formálisan kétségtelenül az -i képző helyén áll. Az Arad megyei Hodos nevei többszörösen is vegyes típust alkotnak: található ugyanis közöttük a képzőtlen - képzős megfelelés (Hodos ~ Hodost) mellett képzőcserét mutató (Hodost ~ Hodosd), illetve a képzőt köznévi utótaggal váltakoztató (Hodosd ~ Hodosmonostora) névpár. A típusváltás végleges bekövetkezését nem mondhatjuk ki, minthogy a települést később Hodos ~ Hodosbodrogi néven említik.
3.5. Természetesen az itt kiemelt és bemutatott helynevek, helynévtípusok mellett igen magas azoknak a névelőfordulásoknak a száma is, amelyek kérdésesek, amelyekkel tehát itt nem foglalkozhattunk. A gondot ezekben többnyire a személynevekkel való esetleges azonosság vagy az adatok bizonytalansága, romlott, valószínűleg hibás formája, máskor pedig a képzők helynévképző voltának vitathatósága okozza.
3. Jelentésbeli névalkotással keletkezett helynevek
A jelentésbeli szóalkotás a közszavak körében a szókincs gyarapodásának egyik leggyakoribb módja (ld. erről részletesen Papp I. 1963a, Károly S. 1970: 218). A névtipológiák ugyanakkor nem tekintik névkeletkezési kategóriának a jelentésbeli változásokat, így a kategória jelentőségének hangoztatásával, s magának a terminusnak a használatával a hazai szakirodalomban Hoffmann helynév-tipológiáját megelőzően nem is találkozunk, pedig - mint a továbbiakban látni fogjuk - ez a névalkotási eljárás a helynevek körében is igen jelentős. Annak, hogy a szakirodalom nem tárgyal ilyen összefoglaló kategóriát (noha a puszta személynévi, törzsnévi, foglalkozásnévi, szentnévi eredetű helynevekről minden településnevekkel foglalkozó munka szükségszerűen említést tett) abban láthatjuk az okát, hogy ezek a munkák a helynevek eredetének, változásának regisztrálásán túl “az átalakulás lélektani hátterének megvilágítására összpontosítanak, a nyelvi feltételekről ezekben csak ritkán esik szó” (Hoffmann 1993: 89).
Jelentésbeli névalkotásnak a névkeletkezési folyamatok azon eljárásait tekintjük, amelyek során “a nyelv meglévő belső elemkészletét oly módon használják fel helynévként, hogy az új (helynévi) jelentés kialakulása az alaki szerkezet változása nélkül történik meg”. A jelentésbeli névalkotás tehát a belső névadás olyan fajtája, ahol a helynéviség szempontjából a nyelvi szerkesztés nem játszik szerepet (Hoffmann 1993: 92).
E fogalomkör alatt többféle jelenséget kell tárgyalnunk. Hoffmann-nál öt kategóriával találkozunk (jelentéshasadás, jelentésbővülés vagy -szűkülés, névátvitel: metonímia és metafora, indukciós névadás, névköltöztetés). Névkorpuszomban ezek közül a jelentéshasadás, a metonimikus névátvitel és a névköltöztetés eseteivel találkozhatunk, így munkámban is csupán ezekről ejtek szót.
3.1. Jelentéshasadás
Dolgozatom vezérlő gondolata, a helynévrendszer modellhatása, a névmintákhoz való igazodás nem zárja ki annak a lehetőségét, hogy a tulajdonnevek közszói előzmények fokozatos átértékelődésével is létrejöhessenek, amennyiben azok a névszerűség funkcionális és alaki követelményeinek megfelelnek (vö. Hoffmann 1993: 93).
Jelentéshasadáson azt a névkeletkezési folyamatot értjük, amikor “puszta földrajzi köznévből - bármiféle formáns (lexéma, képző) hozzákapcsolása nélkül - helynév keletkezik” (i. h.). Jelentéshasadással tehát csakis olyan nevek jöhetnek létre, amelyek lexikális-morfológiai szinten földrajzi köznévvel azonosak. Másrészt viszont egy puszta földrajzi köznévi helynév nem feltétlenül jelentéshasadás útján vált tulajdonnévvé, keletkezésében más névalkotó mozzanatok (pl. szerkezeti változás, metonímia stb.) is szerepet játszhattak. A Bars vármegyei Sár víznév esetében például ezt könnyűszerrel elképzelhetjük, ugyanis szinonim nevei között Nagy-sár és Zselizi-sár is szerepel, s a névváltozatok adatoltsági viszonyai egy esetleges Nagy-sár > Sár szerkezeti változást (ellipszist) is megengednek.
A jelentéshasadás kapcsán sok esetben gondot okoz annak eldöntése, hogy az itt tárgyalt nyelvi elemek köznévi vagy tulajdonnévi értékkel rendelkeznek-e. A régi oklevelekben s különösen egy-egy vármegye területén gyakori Bérc előfordulások például vélhetően több ízben csupán az oklevelek kevertnyelvűségével magyarázhatók, s kevéssé tekinthetők tulajdonnévnek. A régi forrásokban előforduló Patak, Domb, Aszó, Liget stb. tulajdonnévi értékének megítélésében azok a névszociológiai tényezők sem segíthetnek bennünket, amelyek egy-egy újabb név kapcsán esetleg megvilágosíthatják a névség hátterét, ilyen értelemben vett státusát. De minthogy a nyelvhasználók kompetenciája ebben a tekintetben ugyancsak bizonytalan, könnyen megtéved, ez a lehetőség is csupán bizonytalan támpontul szolgálhat még élő nevek esetében is a helynevek kutatójának.
A szakirodalomban olvashatjuk azt a megállapítást, hogy a településeken létező egyedüli objektumfajtákat olykor elég csupán a helyfajtajelölő közszóval megnevezni (vö. pl. Kálmán 1989: 111), nincs szükség további differenciálásra, hiszen a név így is egyedít. A földrajzi köznévi helyneveket szemlélve az a benyomásunk támad, hogy többnyire azok alakulnak önmagukban tulajdonnévvé, helynévvé, amelyek speciálisabb jelentésűek. Ez nagyon jól tükröződik például az erdőnevekben. Az eresztvény ‘fiatal, sarjadó erdő’ (TESz.) földrajzi köznévből jelentéshasadással keletkezett erdőnevek nem ritkák a korban (Abaúj vm. területén három, Barsban két Eresztvény nevet viselő erdővel is találkozunk). Az azonban feltűnő, hogy míg az eresztvény önmagában is gyakori erdőnévként (véleményem szerint éppen specifikusabb jelentése miatt), addig más erdőt jelölő közszók többnyire kétrészes nevek helyfajtajelölő alaprészeként szerepelnek: Abaúj-Győr vármegyék korai ómagyar kori határneveinek rendszerében az erdő és a kerek egyetlen egyszer sem fordul elő önmagában helynévként, a némiképpen árnyaltabb - az eresztvény-hez hasonlóan kevésbé általános - jelentésű haraszt (vö. Haraszt Bars vm.-ben két objektum neveként is), oltvány (vö. Oltvány, Bars vm.) vagy liget (vö. Liget, Abaúj vm.) azonban ugyancsak adatolhatók egyrészes nevekként.
A két vizsgált vármegye területén a jelentéshasadással keletkezett nevek a következők (a korábban említett kételyeknek továbbra is a szem előtt tartásával): vizek megjelöléseként a Patak és a Sár Bars megyéből, a Morotva tónévként, illetve a Szék mocsaras hely neveként Abaújból; kiemelkedések neveiként számos Bérc-cel találkozhatunk Abaújban és Barsban egyaránt, Abaújban ugyancsak több Halom névelőfordulással, illetve a Domb névvel. Az Aszó völgy megnevezése Bars megyében, a Parlag földterületé Abaújban, a Berek, Eresztvény (Abaúj, Bars vm.), Haraszt, Oltvány (Bars), Liget (Abaúj) erdőnevek, a Bánya (Abaúj vm.) bánya-, a Lak (Abaúj vm.) és a Szeg (Bars vm.) pedig településnevekként szerepelnek a korpuszban. Az abaúji Mezsgye, Láz, Irtvány pontosabban meg nem jelölt objektumfajták megnevezései.
3.2. Metonimikus névátvitellel keletkezett helynevek
A névátvitelt a névtanban is hasonlóan kell érteni, mint a közszavak esetében (erről ld. Gombocz 1926: 63 kk., Papp I. 1963a: 9-10, Károly S. 1970: 252 kk., J. Soltész 1979: 34-6), azzal a különbséggel, hogy mivel a tulajdonneveknek nincs fogalmi jelentésük, vannak viszont a névadás alapjául szolgáló fogalmi jegyeik, névátvitelnek e fogalmi jegyek érintkezése alapján történő névadást tekintjük (vö. Hoffmann 1993: 100-1). A névátvitel jellemző típusai (vö. Károly S. 1970: 164 kk.) közül korpuszunkban csupán a metonímiával találkoztunk, metaforikus névadásra ebben az adatállományban nincs példa, a névátvitel harmadik formáját, a szinekdochét pedig a helynévvizsgálatokból eleve ki is iktathatjuk, mivel a nem-faj viszonyra a helyek vonatkozásában aligha találnánk példát (vö. Károly S., i. m. 164, Hoffmann 1993: 101). A névátvitel mindig egyrészes nevet hoz létre, s ez a név funkcionális síkon az adott hely valamely sajátosságának leírása lehet csupán.
A metonímia a névátvitel azon válfaja, “amely két fogalom közti térbeli, időbeli, anyagbeli érintkezésen vagy ok-okozati kapcsolaton alapul” (Fábián-Szathmári-Terestyéni 1958: 108). Az eredeti és az új jelentés viszonyának vizsgálata nemcsak a közszavak, hanem a helynevek körében is eredményekhez vezethet, így ennek alkalmazása e helyütt is indokolható, segítségével további csoportok különíthetők el. S ugyanígy lényeges szempont, hogy amikor a metonimikus névátvitel típusait ismertetjük, egyúttal a nevek szemantikai funkcióját, jellegét is meghatározzuk - ezáltal is szerves kapcsolatot tartva fenn a történeti és a leíró elemzési szint között.
A vizsgált adatállomány metonimikus nevei az alábbi jelentés-összefüggésekben keletkezhettek. Zömmel két főbb csoportot különíthetünk el, melyek azonban további alkategóriákra bonthatók. Az egyik esetben a hely egy másik hellyel van kapcsolatban, a másik esetben pedig valamely személlyel vagy személyekkel.
1. hely ® a hely, ahol ez található
Hoffmann munkájában e vizsgálat elvégzéséhez a Pápai és a Nyírbátori járás helynévkincsét használta fel, s e két járásban (noha a részkategóriák járásonként lényeges eltéréseket jeleznek) a metonimikus nevek között ez a legnépesebb csoport. A korai ómagyar kor két vizsgált vármegyéjében a hely > hely metonímia szerepe - mint ezt látni fogjuk - jelentősen alatta marad a személy > hely metonímiának. Hasonló a helyzet az Árpád-kori Győr megye településneveinek körében is. Látszólag ez akár a korok közötti különbségre is utalhat: a régi és a mai helynévrendszerben ebben a tekintetben lényeges különbségek mutatkoznak. Jelentősen torzítanánk azonban a valóságot, ha nem pontosítanánk (elsősorban nem is az időtényező, hanem a helynévfajták vonatkozásában) a fenti megállapítást. Hoffmann nem települést jelölő helyneveket vizsgált, dolgozatunk valamennyi helynévfajtáról szól (de többségben vannak benne a településnevek), a győri monográfia pedig a településnevek elemzésére irányul. Ezeket az eltéréseket figyelembe véve az egyes munkák, vizsgálatok eredményeiben mutatkozó különbségek másként is magyarázhatók. A nem településnévi helynevek körében - ahol korszakunkban a metonímia jelentősége lényegesen csekélyebb, mint a településnevek között - Abaúj és Bars vármegyében is (ahogyan Hoffmann munkájában láthattuk) a hely > hely metonímia jelentősége nagyobb, személy > hely névátvitellel viszont szinte kizárólagosan a településnevek körében találkozunk, ott azonban igen tekintélyes mennyiségben. Nem véletlen ez sem, hiszen a kor jellegzetes névalkotó eljárása volt például a puszta személynévi helységnévadás.
1.1. folyó ® hely (többnyire település), amely mellette található
A vizek, folyók és a települések között fennálló (mindkét irányban működő) szoros kapcsolatról a szakirodalom több ízben is tett említést. A vizsgálatunk alapját jelentő névkorpuszban ez a kapcsolat ugyancsak markánsan jelentkezik. Abban az esetben, ha a település neve a mellette vagy rajta folyó víz, patak nevével alakilag pontosan megegyezik, nagy valószínűséggel folyónév > településnév metonímiáról beszélhetünk. De nem zárhatjuk ki természetesen (elsősorban kisebb, egy település határjárásában említett patakok esetén) a fordított névátvitel lehetőségét sem. A két vármegyében egyetlen kivételtől (Zsikva) eltekintve csakis Abaújban láthatjuk ezt a névadási folyamatot. A település mellett elfolyó víz nevéből keletkezett tehát metonimikus névadással, s funkcionálisan a folyó melletti fekvésre utal az abaúji Bózsva, Kolbása, Miszla településnév. Az Ida folyó mellett két Ida falu is kialakult, melyek rövidesen nevükben is elkülönültek: Kisida, Nagyida. (Kisida szinonim neveiben - Csirkeida, Egyházasida, Felida - mindemellett a névadói szemlélet, a motívumok igen nagy gazdagsága, sokszínűsége ismerhető fel.) A Bódva folyó nevét ugyancsak több település megjelölésére felhasználták. A Szerencs patak közelében fekvő, mindössze egy alkalommal előforduló Bódva településnevet víznévi metonímiával is magyarázhatjuk ugyan, de az sem elképzelhetetlen, hogy a castrum Boldua adat latin közszói castrum minősítése a névhez tartozik, s így ez az egyébként egyedülálló forma a Bódvakő pontos megfelelője, annak adatsorába illik. Abaúj vármegye ÉNy-i részén, a Bódva bal partján fekvő települést a németek a Bódva folyóról Moldau-nak hívták (vö. Gy. 1: 147, FNESz. Szepsi). A Bars vármegyei Zsikva település neve a korszakunkban mindössze egyetlen oklevélből, a garamszentbenedeki apátság alapítóleveléből idézhető Zsikva folyónévből alakult metonimikus névadással, s a Zsitva eredőága melletti fekvés szolgált a névadás motivációjául (vö. ehhez FNESz.). Valamennyi példában látható korszakunkban a helynevek poliszemantikus viszonya: az azonos nevet viselő víznév és településnév egyaránt adatolható a korai ómagyar korban.
A fenti példák azt jelzik, hogy többnyire egyrészes víznevek alakultak metonimikusan településnevekké, ez azonban nem tekinthető kizárólagosnak. A Szikszó településnév minden valószínűség szerint egy elsődleges (de nem adatolható) Szik-aszó víznévből származik, amely a szik ~ szék ~ szík ‘esőtlen nyarakon kiszáradó tó, időszakos vízállás’ és az aszó ‘időszakos vízfolyás, szárazpatak’ földrajzi köznév összetétele (vö. FNESz.). A metonimikus névalkotást a víznév esetleges elhomályosulása (azaz az etimológiai jelentés kevésbé áttetsző volta) talán ugyancsak elősegíthette.
1.2. település ® folyó, amely mellette folyik
Abaúj vármegye egyes területein a településnév > víznév metonímia különösen jellegzetesnek tűnik: ezt a Nyésta, Pocsaj, Pocsim és esetleg a Gadna, Monaj víz- és településnevek jelzik. Az utóbbi két név fejlődéstörténete nem egyértelmű, nehézségeikről szóltam a korábbi fejezetekben. A Szerencs patak esetében ugyancsak a mellette (de Zemplén megyében) fekvő Szerencs település neve vonódhatott át a víz megjelölésére.
1.3. épület ® hely, ahol ez található
A metonimikus névátvitel alapjául a legkülönfélébb épületek (templomok, malmok stb.) megnevezései szolgálhattak. A vizsgálatunk tárgyát képező két vármegyében azonban ebben a csoportban csaknem kizárólagosan olyan helyneveket (településneveket) említhetünk, amelyek esetében a megnevezés alapja a településen lévő templom patrocíniumi neve volt: Mindszent, Szentandrás, Szentiván, Szenttrinitás Abaúj és Szentgyörgy, Szentmárton Bars megyéből. Bars megyében mindezek mellett található még két Keresztúr nevet viselő település is, melyek vélhetően szintén ebbe a kategóriába sorolhatók be. Egyetlen esetben nem patrocíniumi név szolgáltatta a metonímia alapját, de itt is egyházi építmény neve vonódott át a település megjelölésévé: az abaúji Kápolna településnév esetében. Az új jelentés tehát a fenti példák mindegyikében településnév.
1.4. építmény ® hely, ahol ez található
Az abaúji Mészpest és esetleg a Bars megyei két Bálvány név tartozik ebbe a kategóriába. Az előző a m. R. N. mészpest ‘mészégető kemence’ összetett főnévből keletkezett metonímiával. A pest szónak a hegyek, sziklák nevében előforduló ‘barlang’ jelentésével (vö. Dénes 1997) itt nemigen számolhatunk. A Bálvány nevek a m. bálvány ‘kőoszlop, határkő stb.’ jelentésű főnévből keletkeztek metonimikus névadással, s elsődlesegen bizonyára valamely itt található szikla megjelölésére szolgálhattak, amelyen sokak szerint pogány jelvényként kőoszlop állt.
1.5. kút, forrás ® hely, ahol ez található
Az egyetlen ide vonható adat, a Setétkút településnév olyan kútról vagy forrásról kaphatta a nevét, amelynek vize sötét színű volt (vö. FNESz.). A sötét melléknév helynévi alkalmazását másutt is láthatjuk; ld. például a Sötét-völgy helynevet Abaújban. A Setétkút településnévként egyrészesnek minősül (egyetlen névrészfunkció fejeződik ki benne), hiszen denotátumáról csupán annyit közöl, hogy az ‘a Setét-kút nevet viselő hely mellett található’.
1.6. terepalakulat ® hely, ahol ez található
Az olyan településneveket sorolhatjuk ide, amelyek elsődlegesen erdő (Nyír, Petkfűze, ?Százfa), hegy (Saskő), völgy (Vízvölgy), valamilyen terület, kisebb táj (Szilvaköz), partszakasz (Magasmart) vagy éppen sziget (Sziget) megjelölésére szolgáltak. Az oklevél szövegezéséből ez ugyan nem derül ki, de minden bizonnyal nem csupán a rókák fészkét, hanem a környéküket is jelölhette a Ravaszlyuk név. Ezek a lexikálisan többségükben összetett nevek (mint például a Petkfűze, Saskő, Vízvölgy, Szilvaköz vagy a Magasmart) névszerkezeti szempontból (funkcionális-szemantikai tartalmuknak megfelelően) a Setétkút-hoz hasonlóan egyrészesnek minősülnek.
A metonímia itt bemutatott esetei (talán a település > folyó változást kivéve) abba a csoportba sorolhatók, amelyet Károly Sándor pars pro toto metonímiának nevez (vö. 1970: 168), azaz amikor a táj egy részletének vagy a tájban lévő valamely objektumnak a megnevezéseit használják fel egy-egy nagyobb területi egység tulajdonnevéül (Hoffmann 1993: 106).
2. személy / csoport ® a hely, ami a tulajdona és/vagy a hely, ahol lakik
Ezen a ponton kell néhány megjegyzéssel visszatérnünk a Tudománytörténeti előzmények (I/3.) fejezetben bemutatott korai helységnévtípusokhoz. Ott utaltam ugyanis arra, hogy a szakirodalom a puszta személynévi helynevekkel tipológiai (vagy más, például “névélettani”) megfontolások alapján szoros rokonságban állónak tekinti egyrészt a nép-, a törzs- és a foglalkozásnévi helyneveket (melyeket összefoglalóan társadalmi csoportnevekből alakult helyneveknek is szokás nevezni; vö. ehhez Kiss Lajos 1996e: 446), másrészt a patrocíniumi helységneveket is. E névtípusok kapcsolatai valóban egyértelműek: közöttük elsősorban szemantikai értelemben véve ismerhetők fel összefüggések (funkcionálisan mindegyikben személy(ek)re utalás fejeződik ki, bizonyos tekintetben a patrocíniumi nevek is ilyennek minősülnek).
E névtípusok között - elsősorban nyelvi realizációjukat (lexikális-morfológiai megformáltságukat s ezzel szoros összefüggésben kialakulási folyamataikat) nézve - azonban lényeges eltérések is mutatkoznak. A személynév puszta személynévként (metonímiával) vagy helynévképző hozzáadásával (morfológiai szerkesztéssel), illetve földrajzi köznévi utótaggal (szintagmatikus szerkesztésű) összetételben alakulhatott helynévvé. Tipológiai szempontból hasonlóan viselkedik a nép-, illetve a foglalkozásnévi lexéma is: a közszó gyűjtőnévi értelemben önmagában metonimikus névadással éppúgy helynévvé válhat, mint helynévképző segítségével vagy összetett helynév részeként. E három névtípus tehát a névkeletkezési folyamatok alapján is szoros összefüggéseket mutat.
Másként áll a helyzet a törzsnévi és a patrocímiumi helynevekkel. Esetükben a névalkotási eljárásoknak korlátozottabb körével találkozunk: helynévképzővel egyik kategória esetében sem alakultak helynevek. A Kércs, Keszüd alakulatok másodlagosak, bennük nem a törzsnév, hanem a már létező (törzsnévből alakult) helynév bővült helynévképzővel. A patrocíniumi nevek között Mező András munkájában (1996a) egyetlen adatként képviseli a képzett nevek csoportját az 1343-as oklevél Szentkirályd adata. Valószínűnek tarthatjuk, hogy csupán az oklevél írójának egyéni, alkalmi alkotása lehet, nemigen volt élő, valós használatú névforma. (Mindazonáltal mégis fontosnak kell tekintenünk ezt az egyedüli adatot, mert jelzi, hogy a helynévképzés lehetősége meglehetett e névtípus esetében is, ám a nevet adó közösség egy-egy kivételtől eltekintve nem használta fel névalkotási eljárásként; vö. ehhez Hoffmann 1999b: 68.) És még egy hasonlóságot említhetünk e két névfajta között: a szentnévből és a törzsnévből alkotott öszetett helynevek jellegzetesen szekundér jellegűek. Ám míg a törzsnevek az ilyen másodlagos alakulású nevekben azok megnevező szerepű utótagjaként fordulnak elő (azaz Balassagyarmat-féle helyneveink vannak, de nem tudunk Gyarmatfalu-félék létezéséről), a templomcím az elő- és utótag pozíciójában egyaránt jellemző (Boldogasszonyfalva, Nagyszentkereszt).
A puszta személynévi metonímia jelenségébe kizárólag településnevek tartoznak. A régi helynévadás egyik legáltalánosabb eljárása volt a települést a tulajdonos nevével mindenféle formáns (képző vagy lexéma hozzáadása nélkül) megjelölni. Az ilyen a régiségben igen szép számban jelentkező településnevek tehát a birtokló (vagy ott lakó nevezetes) személy nevéből metonimikusan alakultak. Abaúj és Bars vármegyék területén 172 település visel a korai ómagyar korban puszta személynévből keletkezett névformát. Valamennyi felsorolásától eltekintek (mivel nagy részük már korábban, a funkcionális elemzés szintjén, a birtoklásra utaló nevek között előfordult), csupán néhányat említek az igen gazdag adatállományból: Bakta, Bogát, Buzita, Bátor, Céce, Cseb, Devecser, Didic, Enyicke, Fancsal, Gibárt, Gönc, Hejce, János, Kozma, Méra, Nyeste, Perény, Radvány, Szemere, Szolnok, Tihany, Toka, Vilmány, Vizsoly, Zsadány stb. (Abaúj vm.); Bajka, Baracska, Bogdány, Csifár, Jóka, Ladomér, Léva, Mellek, Mikola, Oltumán, Petend, Szerafin, Töhöl, Valkász, Zseliz stb. (Bars vm.).
A személynévi helynevek vizsgálata kapcsán felmerülő nehézségekről a tudománytörténeti fejezetben már részletesen szóltam. E helyütt - a fölösleges ismétlések elkerülése végett - csupán néhány olyan problémára térek ki, amellyel a két vármegye helyneveinek elemése során szembekerültem. Adatok hiányában többnyire például lehetetlen annak az eldöntése, hogy a településnek nevet adó személy valóban a hely birtokosa volt-e, vagy valamely más okból viseli a település a nevét. “A XI-XV. századi oklevelek - hasonlóan a későbbi korok irataihoz - csak a lehető legritkábban utalnak a névadó kilétére.” (Kristó 1976: 17). Azok a személynévi eredetű településnevek, amelyekben képző is található, eredetüket, keletkezésüket tekintve ugyancsak problémásak lehetnek. Nehézségekbe ütközik ugyanis (különösen a -d képzőt tartalmazó nevek esetében) annak a meghatározása, hogy a névben felismerhető képző a személynév létrehozásában játszott-e szerepet (ez esetben a képzéses jelleg az illető személynév ügye, a helynév ténylegesen metonimikus alakulású), vagy a személynévből a képző révén jött létre a helynév (melynek keletkezését ekkor morfológiai szerkesztésűnek kell minősítenünk: ezt a jelenséget a megfelelő kategóriában tárgyaltuk). Mindezeket a kételyeket - amint ezt Kniezsa óta többen is hangoztatták - egy nagyszabású, bő (lehetőség szerint teljes) névanyagot felvonultató, átfogó korai ómagyar kori személynévtár csökkenthetné jelentősen, ezt azonban egyelőre nélkülözni kénytelen a magyar tudományosság (ld. erről korábban is). A helynevek kutatója tehát gyaníthatja legfeljebb a személynévi eredet lehetőségét a Barak, Baratka, Kid, Vereng stb. nevek esetében is, de bizonyosat aligha mondhat.
A nemesi nemzetségek nevéből származó településneveket a két vármegye helynevei körében ugyancsak megtaláljuk: a három barsi Vezekény, az abaúji Bárca és esetleg a Kinizs bizonyára azt fejezik ki, hogy a faluban az adott nemzetség, család birtokolt.
Puszta foglalkozásnév alakult metonimikusan településnévvé az abaúji Bocsár, Szántó és a két Vadász, valamint a barsi Dusnok, Haró, Kovács, Lovász, Peszér, Solymos, Szántó települések esetében. Ez a névadási típus - amint azt Heckenasttól megtudjuk - úgy alakulhatott ki, hogy a várak környékén gyakran egy-egy faluba telepíthették az azonos mesterséget űző királyi várnépet (vö. 1970: 52-68). - A néphez tartozás, valamely etnikumból származás mint funkcionális jegy ugyancsak gyakran érvényesült a korai ómagyar kor településnév-adásában. Ez a névadási mód, azaz a puszta népnévből alakult településnevek típusa (mint adatállományunkból a Besenyő, Orosz, Tót Bars megyéből vagy a Horvát, Orosz Abaúj megyéből) gyakran párhuzamosan jelentkezik a népnév + -i szerkezetű formákkal. Közöttük olykor kronológiai összefüggések is felismerhetők. - Törzsnévi eredetűek a Gyarmat, Keszi, Kürt barsi és a Kér abaúji településnevek. Valószínűleg ugyancsak ebbe a csoportba tartozik a Tolmács helynév is, amely a besenyő Tolmács ~ Talmács törzsbeliek emlékét őrizheti (vö. Gy. 1: 481).
3.3. Névköltöztetéssel alkotott helynevek
A névköltöztetés az a névadási jelenség, “amelynek során a más, távolabbi lakóhelyre áttelepülő lakosság az általa ismert helyneveket felhasználja az újonnan birtokba vett helyek megnevezésére” (Hoffmann 1993: 118). Különösen gyakori névadási forma volt újabban meghódított vagy betelepített területek megnevezésében (vö. J. Soltész 1979: 87-8).
Korpuszunkban egyetlen településnév esetében merülhet fel a névköltöztetés lehetőségének gyanúja. Györffy történeti földrajzából tudjuk, hogy a Moldau ~ Szekeres nevek szinonimájaként 1267 körül feltűnő abaúji Szepes (képzős formában Szepsi) név arra mutat, hogy a település tatárjárás után ideköltöző német lakossága szepesi eredetű (vö. Gy. 1: 147). A névköltöztetés során egy meglévő helynév új, helynévi jelentést azáltal kapott, hogy egyik területről egy távolabbi terület megjelölésére vitték át. A helynévi felhasználás valamely hely megnevezésében tehát nemcsak közvetlen lokális (metonimikus) érintkezés alapján tűnik reális lehetőségnek.
4. Szerkezeti változással alakult helynevek
A helynevek nyelvi jelek, s mint ilyenek, alak és jelentés egységeiként funkcionálnak. Ha ezek közül a jelentés (helynevekben a denotatív jelentés) megváltozásával új név keletkezik, a folyamatot jelentésbeli névalkotásnak minősítjük, ha viszont a helynév alaki felépítése módosul a változás során, szerkezeti változásról beszélünk. A szerkezeti változás a név hangtestében növekedést és csökkenést egyaránt eredményezhet, s mindkét folyamat lehet névrésznyi vagy ennek kisebb egységeként névelemnyi módosulás. A név funkcionális névrésszel való csökkenését ellipszisnek, a névelemmel való csökkenést redukciónak, a növekedéskor a névrésznyi változást kiegészülésnek, a névelemnyit pedig bővülésnek nevezzük (vö. Hoffmann 1993: 121-2). A szerkezeti változások között említi Hoffmann a népetimológiát és a deetimologizációt is.
Az alaki szerkezet változásainak követése nem egyszerű dolog, különösen nem az a régiségben, ahol az adatok fennmaradása mindig esetleges, márpedig közismert dolog, hogy minden változás szemléletes bemutatásához vagy akár csak a bizonyossághoz is az adatok jelentős mennyisége és főképpen a történeti adatolás folytonossága szükséges (vö. Benkő 1947a: 48, Inczefi 1972: 310, Hoffmann 1993: 123 stb.). Különösen igaz ez a megállapítás, ha figyelembe vesszük, hogy a helynevek módosulásában gyakran egymással ellentétes hatóerőkkel is számolhatunk. Lényeges dolog, hogy keletkezésének idején az új helynév többnyire nagy hatású névmodellek által indukált változási folyamatok hatására jön létre. A szerkezeti változások kutatása ebből következően döntő fontosságú a különböző korokban érvényesülő névdivatok vizsgálatának szempontjából is.
4.1. Ellipszis
Az ellipszis az a névkeletkezési, névváltozási folyamat, amelynek során a helynévből egy funkcionális-szemantikai egység eltűnik, azaz a kétrészes helynév egyrészessé válik (vö. Hoffmann 1993: 123). Az elliptikus változás során többnyire a nevek helyfajtajelölő földrajzi köznévi főtagja marad el. A megmaradó névrész jellegzetességeit tekintve pedig egyetérthetünk Benkővel (1947a: 48) abban, hogy a “lekopás” során (a terminust az ellipszis definitív jegyeinek megfelelően használja) többnyire a földrajzi név azon tagja marad meg, amely “önmagában is elég erős képzettartalmú”, ilyenek pedig elsősorban a tulajdonságjelzők és a személynevek.
Az előbbire láthatunk példát talán az abaúji Körtvélyes-hegy > Körtvélyes esetében, ahol a kiindulási alapul szolgáló név és a keletkezett forma egyaránt adatolható. A változás fenti iránya azonban közel sem bizonyos, ugyanis az elliptikus (vagy annak vélt) helynév csupán egyetlen oklevélben szerepel, további adatai nem ismeretesek, s noha lokálisan a Körtvélyes-hegy-gyel azonos helyen említik, mégsem lehetünk teljesen bizonyosak a denotatív jelentések azonosságában. Amennyiben hitelt adunk az ismertetett folyamatnak, hangsúlyoznunk kell, hogy bekövetkezését nagy mértékben elősegíthette az előtag -s képzős jellege (s a képző sajátos szerepe), hiszen a képzőt tartalmazó nevek egyrészesként is könnyedén beilleszkednek más alakszerkezeti típusok közé (vö. Hoffmann 1993: 125). Hasonlóan ítélhetjük meg, és talán valamilyen földrajzi köznévi utótagos alapformát gyaníthatunk a Bars megyei Teknős völgy nevében is. Az abaúji Keserű helynév kapcsán ugyancsak felvetődhet az elliptikus változás lehetősége, amennyiben a névben a keserű melléknevet láthatjuk, és ez a patak vizének minőségére utalhatott.
A személynévi előtagú helynevek közül elsősorban azok hajlamosak az elliptikus átalakulásra, amelyek ritkább használatú, etimológiailag nem áttetsző személynevet tartalmaznak. A Raas személynévből (amely talán összefügg az itt birtokló Ratizlaus herceg nevével; vö. Gy. 1: 134) és a föld földrajzi köznév birtokos személyragos származékából alakult az az abaúji település, amelynek Rásföde alakját a pápai tizedjegyzékben (1337-ben) a főtag elmaradásával Rás formában láthatjuk viszont. Ezek persze párhuzamos alakulásúak is lehetnek (azaz például a Körtvélyes a Körtvélyes-hegy-gyel, a Rás pedig a Rásföldé-vel egyidejűleg is keletkezhetett), aminek lehetőségét a mindenkori névrendszerben meglévő nem csekély számú elliptikus név is megteremtheti, modellhatása révén.
4.2. Redukció
Redukciónak nevezzük azokat a helynévszerkezeti változásokat, amelyek során egy vagy több - nem névrészi szerepű - névelem kiesik a névből (vö. Hoffmann 1993: 128). A név funkcionális szerkezeti típusa e változás következtében nem módosul. A névelemelhagyás lexéma és kötött morféma (képző, rag) elmaradását egyaránt jelentheti.
Korpuszunkból mindössze néhány név említhető itt (ezek némelyike kissé bizonytalanul), s mindegyik esetében toldalékmorféma maradt el a név szerkezetéből. Kétrészes helynévben láthatjuk a redukciós változást az Abaúj megyei Fűzi pataka víznév és a Bars megyei Monajkedde településnév esetében. A Fűzi település nevéből és a patak földrajzi köznév birtokos jelzős kapcsolatából alakult Fűzi pataka (vö. 1317: Fyzypataka) összetétel ugyanezen oklevél XV. század eleji másolatában Fűzi-patak-ként (vö. 1317/409: Fizyeapatak) szerepel, s ha hihetünk a romlott alaknak, a névben redukció mehetett végbe, aminek bekövetkezését az első névrész -i eleme (illetve annak melléknévképzőként való felfogása) is elősegíthette, hiszen ezáltal a név beilleszkedett a Baski-patak (vö. Bask(a) település) típusú nevek sorába. A Monajkedde ~ Monajkedd helynévpár esetében a minden valószínűség szerint elsődleges Monajkedde (vö. 1255: Moneykeddy, 1256: Manaykeddy ~ Monaykeddy, 1275: Monoykeddi) birtokos személyragos formából a személyrag elmaradásával, azaz redukcióval Monajkedd (vö. 1297: Monayked) alakult. Az adatok kronológiai viszonyai - mint láthatjuk - ezt a lehetőséget támogatják. Ezekben a nevekben tehát talán a birtokos személyrag elmaradásának lehetünk tanúi.
A helynévképzésről szóló alpontban részletesen ismertettem azokat a képzős - képzőtlen helynévpárokat (igaz, bővebb névanyagon), amelyekben elképzelhetőnek tartom az elsődleges képzett helynévből a képző elmaradását. Itt erre a jelenségre teljes részletességgel nem térek ki ismételten, de az ilyen névpárok esetében felmerülő problémák érzékeltetésére mégis szükségesnek tartok kiemelni néhány, keletkezéstörténeti szempontból nehezebben megítélhető helynevet (immár csupán a két vizsgált vármegye névanyagából). Az abaúji Encsi, valamint a barsi Endréd és Leánd példája a kérdés tekintetében tanulságos lehet. Az Encsi (vö. 1219/550: v. Hensy) > Encs (vö. 1273>372/377, 1290>377: Ench, 1294: Enhc) változás például - a két névváltozat adatai alapján - kronológiailag lehetséges ugyan, mégsem mentes minden problémától. A váradi regestrum egyszeri Encsi adatában ugyanis könnyen gyaníthatjuk Encs település nevének -i képzős melléknévi használatát, bár tagadhatatlan, ez a lehetőség inkább abban az esetben tűnik reálisabbnak, ha a névadat előtt a latin terra ‘föld’ minősítés szerepel (tehát adott esetben ‘encsi föld’ értelemben), a villa (mint itt is) ilyen összefüggésben kevésbé jellegzetes. Az Endréd ~ Endre alakváltozatok között nem állíthatunk fel egyértelmű kronológiai kapcsolatot, de a nagyszámú képzett alakkal szemben az egyedüli bizonyos és két bizonytalan képzőtlen forma (vö. 1264: Endre, *1332/Pp.Reg.: Andis ~ Andri), valamint a megyében szép számmal található személynévi eredetű, -d képzős helynevek (Bélád, Győröd, Iklad, Sarlód stb.) analógiás hatása valószínűsítheti az előbbi elsődleges voltát, s ebből redukcióval magyarázható az ideiglenesen (talán éppen egy másik analógia, a puszta személynévi helynevek névmintájának hatására) megszülető, s a későbbiekben nyomtalanul eltűnő Endre névalak. A barsi Leánd települést (adatai: +1245/270, 1275, [1293]/293: Leand) az 1332/Pp.Reg. tizedjegyzék Leán-ként említi. Ha hitelesnek fogadjuk el az adatot, e névben is redukció hozta létre a variánsokat. Az ilyen névpárok esetében tehát a változás irányát és pontos lefolyását teljes bizonyossággal csak ritkán lehet kimutatni, hiszen a megszülető, új helynévi forma sok esetben akár évszázadokig is együtt él a régivel, míg valamelyik (s nem feltétlenül az újítás) végül diadalmaskodik. A korai ómagyar korban egymás mellett élő két variáns közül pedig lehetetlen az elsődlegeset kiválasztani.
4.3. Kiegészülés
“Kiegészülésnek nevezzük azt a névalkotási eljárást, amelynek során egy meglévő helynevet osztályjelölő földrajzi köznévvel toldanak meg. A létrejövő új név denotatív jelentése azonos marad a kiindulásul szolgáló helynévével, szerkezete azonban föltétlenül megváltozik: kiegészüléssel mindig olyan kétrészes név keletkezik, amelyben a névrészek funkciója a megnevezés és a hely fajtájának a megjelölése.” (Hoffmann 1993: 131).
A kiegészülés alapjául mindig már meglévő helynév szolgál, ami idegen eredetű (Garadna pataka, Kremnicbánya) vagy belső keletkezésű (Aranyos pataka, Apátifölde, Padárfölde) egyaránt lehet.
Víznevek esetében adatállományunkban - néhány kivételtől eltekintve - a magyarba bekerült idegen eredetű víznevet a magyar névhasználó közösség az objektum fajtájának megjelölésére kiegészítette a földrajzi köznévi lexémával (valamennyi példa Abaúj megyéből származik): Dubróka > Dubróka pataka, Garadna > Garadna-patak ~ Garadna pataka, Rakaca > Rakaca pataka és esetleg az Apoka pataka, Bisó pataka, Kemence pataka (< m. Kemence < szlk. Kamenica), Rakolc pataka esetében is erről lehet szó, noha ezeknél a neveknél a feltehető elsődleges egyrészes nevet nem tudjuk kimutatni.
A Garadna pataknév kétrészes szinonimáinak kapcsolatában is számolhatunk esetleg további szerkezeti változással: Garadna-patak > Garadna pataka változás esetén bővülésről, a fordított irányú Garadna pataka > Garadna-patak esetén pedig redukcióról beszélhetünk. A nevet (névbokrot) jellemző esetleges jelentésbeli és szerkezeti változásokat az alábbi ábrával szemléltethetjük:

Garadna település
	
metonímia	
Garadna patak	

      szintagmatikus 
      szerkesztés	
     kiegészülés
	
      kiegészülés

Garadna pataka
	redukció

bővülés	
Garadna-patak	
Az ehhez hasonló ábrákkal a névszerkezeti kapcsolatok elvi lehetőségeit ábrázolhatjuk, az egyes nevek azonban e lehetőségek közül természetesen mindig egy-egy konkrét (de gyakran pontosabban ki nem deríthető) folyamat révén módosulnak.
Belső keletkezésű egyrészes helynevek kiegészülését láthatjuk az Aranyos > Aranyos pataka vagy a Komlós > Komlós pataka abaúji víznevek esetében. Az utóbbi szinonim neveinek egymáshoz való történeti, kronológiai viszonya az adatoltság (vö. 1270/272: Kumlovs, +1264/324: Kumlospathaka) hiányosságai miatt nehezen állapítható meg. A kiegészülés és az ellipszis lehetősége mellett természetesen nem zárhatjuk ki azt sem, hogy a két névalak párhuzamosan, egyidejűleg született meg a névhasználói közösség ajkán.
A Szikszó pataka víznév (vö. 1302>344: Zekzoupathaka) többféle értelmezési lehetőséget kínál: a legvalószínűbbnek a Szik-aszó víznév > Szikszó településnév > Szikszó pataka fejlődést tarthatjuk. Azaz a településnév víznévi eredetű, metonimikus névátvitel eredménye. A Szikszó pataka víznév pedig alakulhatott településnévi előtaggal, valódi birtokviszonyként éppúgy, mint a (Szik-aszó >) Szikszó víznév kiegészülésével. Utóbbi esetben az újabb helyfajtajelölő köznévvel való kiegészülésre azért is szükség lehetett, mert az elsődleges név aszó közszava elhomályosult, s a név ennek következményeként deetimologizálódott. 
A továbbiakban még néhány településnévről kell szót ejtenünk. Jövevénynév (Kremnic) szerkezete módosult a kiegészülés során a Kremnicbánya (ma Körmöcbánya) név esetében. Az abaúji Apátifölde az elsődleges - belső keletkezésű - Apáti kiegészülésével keletkezett, bizonyára a megyében szép számmal adatolható -földe utótagú helynevek (Bodófölde, Gatafölde, Deme földe, Gyárfásfölde, Kánásfölde, Mocsfölde, Padárfölde, Poszpehfölde, Rásfölde) analógiás hatására, valamelyest tehát divatjelenségként. A Semse település szép számú névelőfordulásai között egyetlen ízben előforduló Semseföld variánst bizonyára kiegészülés eredményének kell minősítenünk, de egyszerisége miatt (ami az oklevél lejegyzőjének egyéni, alkalmi alkotása is lehet) biztosak semmiképpen nem lehetünk a változásban. A Gata ~ Gatafölde, Padár ~ Padárfölde névpárok esetében bármelyik fejlődési irány elképzelhető, azaz kiegészüléses (Gata > Gatafölde, Padár > Padárfölde) és elliptikus (Gatafölde > Gata, Padárfölde > Padár) változást egyaránt feltehetünk, s mindemellett az is lehetséges, hogy párhuzamosan keletkezett a településeknek két azonos funkcionális-szemantikai tartalmat kifejező - de lexikálisan eltérő felépítésű és történetileg is más alakulású - szinonim neve.
A változás irányának eldöntése a víznevek nagy hányadában, a jövevénynévi első névrész esetén többnyire nem okoz gondot, s nem is elsősorban az adatoltság van a segítségünkre, hanem a helynevek lexikális jellege, valamint ennek rendszertani velejárói. Más a helyzet azonban a településnevek, illetőleg a belső keletkezésű előtaggal bíró víznevek esetében. Itt sokkal erőteljesebb támpontokra van szükségünk a folyamatok helyes megítéléséhez. Valószínűleg joggal tételezünk fel kiegészülést azokban az esetekben, amikor az egyrészes, rövidebb névváltozat lényegesen korábbról adatolható, mint a hosszabb, kétrészes alak. Így pl. az Apátifölde alak jelentős időbeli távolságban adatolható az Apáti formától (1286: Apati, 1329/330/407: Apatifeulde). A Bars megyei Gyürkfölde előzménye a Gyürk puszta személynévi helynév volt, amely közel háromnegyed évszázaddal előzi meg kétrészes szinonimáját, s hogy az alakok egyidejűleg is használatosak lehettek, az 1358-as oklevélbeli előfordulásuk mutatja (1284: Jurk, 1358: Gyurk ~ Gyurkfelde). A csekély időbeli különbség vagy a névadatok változatossága esetén (vö. pl. 1262/273, 1273: Gutha, 1294: Gothafelde, 1327, 1327/373/762: Gatha) mindkét lehetőséggel, a szerkezeti változás folyamatának mindkét irányával egyformán számolnunk kell.
A kiegészülés - mint említettük - mindig kétrészes nevet eredményez. Ugyanígy a névtípus általános jellemzőjének tarthatjuk továbbá azt is, hogy a két névrész között alakilag szinte kizárólagosan birtokos jelzős kapcsolat van. Csupán néhány olyan helynévvel találkoztunk, amelyekben a kiegészülés nem birtokos jelzős összetételben realizálódott: a Hecse-patak, Semseföld, Körmöcbánya mellett az a Garadna-patak tartozik ide, amelynek van a típusba szerkezetileg jobban beleillő Garadna pataka változata is.
4.4. Bővülés
A helynévnek egy új névelemmel való megtoldását bővülésnek nevezzük. A bővülés a helynév funkcionális szerkezetét nem változtatja meg, csupán az alaki szerkezet módosulásával jár együtt (vö. Hoffmann 1993: 135). Jellegében és hatásában a redukcióval ellentétes folyamat. Noha bővülés során bármilyen nyelvi elemmel gazdagodhat a névalak, lexikális elem névbe kerülésére a vizsgált korpuszban nem találtunk példát. Valamennyi e kategóriába sorolható helynévben kötött morféma (többnyire képző, ritkábban rag) kapcsolódott a névtesthez. A képzővel történő bővülésről itt nem szólok, minthogy magát a jelenséget és a felmerülő problémákat részlesetesen tárgyaltam a helynévképzésről szóló részben.
A birtokos személyrag esetleges bekerülésére láthatunk példát az Aba nagyút (vö. 1315: Aba nog wt, 1316: Abba nog ut ~ Abbanogut) > Aba nagyuta (vö. 1327, 1327/373/762: Abanogutha) abaúji út- és a Patkánytelek (vö. 1292: Pathkanteluk) > Patkánytelke (vö. 1294: Patkanteleke) barsi településnév esetében. Az adatok között nincsenek jelentős időbeli különbségek, ami a párhuzamos használat jeleként (is) értelmezhető. Ugyancsak a birtokos személyrag névhez kapcsolódására szolgáltathat példát - de a fentiektől némelyest eltérő módon - az abaúji Szekeresvölgye-fő helynév, amely a Szekeres-völgy nevet viselő hely valamely részét jelölhette. Ezek a nevek tehát nem ugyanazon objektum megjelölései, mégis számolnunk kell velük ebben a keletkezéstörténeti típusban is, hiszen a Szekeresvölgye-fő helynév első névrésze azonosítható a Szekeres-völgy névegésszel, azaz az előbbiben látható módosulások látensen ugyan, de az utóbbi nevének (talán ideiglenes, csupán alkalmi) megváltozására utalnak.
A redukció és a bővülés, az ellipszis és a kiegészülés nyelvi síkon szoros kapcsolatban állnak egymással, a két-két kategória között nem húzható éles határ, az egyes nevekről könnyedén kiderülhet, hogy a feltételezettel éppen ellentétes irányú szerkezeti változás ment bennük végbe. Minden névrendszerben egy időben igen sokféle helynévtípus fordul elő, s ezek mindegyike mintául szolgálhat az új nevek kialakulásához, s a meglévők átalakulásához (vö. Hoffmann 1993: 136-7). Az általánosabbnak bizonyuló változástól pedig mindig van eltérés, s ebből a szempontból az egyes jelenségek megítélésében a statisztikus valószínűségnek nincs jelentősége.
4.5. Deetimologizáció
A deetimologizáció a helynevek funkcionális-szemantikai vagy lexikális-morfológiai szerkezetének elhomályosulása következtében jelentkezik, s a hangalak szabálytalan megváltozását eredményezi (vö. Hoffmann 1993: 139). Ennek egyik jellegzetes megvalósulása az a jelenség, amikor a helynév alapalakját a beszélők, névhasználók ragozott vagy képzett formának tekintik, s a ragnak vagy képzőnek tekintett nyelvi elem téves elvonásával kikövetkeztetnek egy (soha nem létezett) nominativusi tövet. Ennek lehetünk tanúi a Bars megyéből adatolható, különleges nyelvi fejlődést mutató Keresnye, Szilipcse településnevek esetében is. Az elsődleges Keresnyen és Szelepcsény helynévi formák szláv jövevénynevek, s a Keresnyen > Keresnye, valamint a Szelepcsény > Szilipcse változás talán azzal magyarázható, hogy a nyelvérzék a névvégi -n(y)-t határozóragnak fogta fel, s kikövetkeztetve belőle egy alapalakot, elvonta azt. Hasonló nyelvi fejlődés játszódhatott le a szláv személynévi (vö. cseh Ředivoj szn.) alapú Bars megyei Rendvej (vö. pl. 1237: Renduuey) ~ Rendve (vö. pl. 1297/412: Rendwe) településnévben is. A személynévi metonímia vélhetően a Rendvej névváltozatot hozta elsődlegesen létre (a név alapjául szolgáló szláv személynév hangalaki felépítése és a változatok egymáshoz való kronológiai viszonya egyaránt erre utal), amelyből utóbb (az okleveles adatok alapján mintegy fél évszázadnyi idő elteltével) létrejött a Rendve forma - talán a helynévképzőnek felfogott névvég elvonásával. A korai ómagyar kor helynévkincsében (és legfőképpen településnév-állományában) nem ritka -j,-aj/-ej képzős nevek analógiát is szolgáltathattak ehhez a névfejlődési folyamathoz. És a változáshoz hozzájárulhatott továbbá az a tényező is, hogy ezek a nevek - jövevény jellegük folytán - soha sem voltak a magyar névhasználó közösség számára etimológiailag áttetsző, “érthető”, világos névalakulatok. Jelentéstani értelemben éppen ezért nem tartom teljességgel a deetimologizáció jelenségkörébe tartozónak őket, hiszen ott elhomályosulási folyamatot tételez fel a fogalom értelmezése.
4.6. Népetimológia
A népetimológiás változások okaként elsősorban a változáson átmenő név közszói értelmezhetőségének hiányát szokás megjelölni. A név tehát etimológiai áttetszőségét elveszítve motiválatlanná válik, s a beszélők újfajta motivációt kívánnak számára teremteni (vö. Hoffmann 1993: 140). Minthogy a közszói jelentésvonatkozás eleve hiányzik az idegen eredetű nevekben, természetes, hogy közöttük gyakrabban fordul elő a népetimológiás átalakulás. A vizsgált névkorpuszból erre mindössze egy példát említhetünk.
A korai ómagyar korban Bódvakő-nek nevezett Abaúj megyei település a Bódva folyónévből és a kő ‘hegyi vár’ (FNESz. Boldogkőváralja) földrajzi köznévből keletkezett, s arra utal, hogy a vár a Bódva mellett fekvő sziklán, hegyen épült. A kő ‘kúp alakú sziklacsúcs, sziklás hegy’ mint helynévi utótag a késő középkorban épült hegyi várak megnevezésére is szolgált (vö. FNESz. Ajnácskő). A név népetimológiás átalakításával (Boldvakő > Boldókő > Boldogkő) született meg a Boldogkő(váralja) elnevezés (vö. Kiss Lajos 1995a: 20, FNESz.), de már korszakunk időhatárain kívül.
5. Névátvétel
Az átvett nevek csoportja névrendszertanilag a történeti tipológia előző négy kategóriájával (mint a belső névalkotás formáival) áll szemben (vö. Hoffmann 1993: 143). Abaújban és Barsban szláv, közelebbről szlovák átvételekkel számolhatunk. E nevek legtöbbje szláv nyelvi alapon megfejthető, de vannak közöttük régebbi, preszláv nevek is, amelyeket a szlovák nyelv közvetített a magyar számára. A névátvétellel a magyar helynévrendszer elemeivé lett neveket a helyfajták szerint csoportosítva érdemes bemutatni. A nem települést jelölő helynevek körében idegen eredetű víznevek szép számmal találhatók mindkét vármegyében (Abaúj vm. Béla, Bódva, Bózsva, Bruszó, Csermelye, Dubróka, Gadna, Garadna, Gölnic, Hernád, Kanyapta, Kolbása, Miszla, Ósva, Rakaca, Ronkva, Ronyva, Rudnok, Szeleden, Tarca, Teplece, Tereblye, Terpesz, Vasonca; Bars vm. Béla, Dervence, Garam, Kompa, Liszna, Lukóca, Nyitra, Rohozsnica, Szikince, Tepla, Topolnyica, Zsikva, Zsitva). Abaújban különösen gazdag ez a névcsoport. A határnevek körében kisebb arányban képviseltetik magukat az átvett nevek: Abaújban az Izra (tó), Kednek (kút vagy forrás), Baláta, Blatan (mocsár), Bukova (hely), Dobódél (hegy), Ternye (föld?), Radimó (erdő) számítanak jövevényneveknek, Barsban pedig a Blata (tó), Plesivice, Tribecs (hegy) megnevezések.
A víz- és határnevek között Abaúj megyében találunk nagyobb számban jövevényneveket, a települések megjelöléseiben viszont fordított arányt tapasztalunk: Bars megye lényegesen kisebb helynévanyaga ellenére gazdagabb idegen eredetű nevekben, mint Abaújé. Az ide kapcsolható helynevek az alábbiak: Abaúj megyéből a Biste, Büttös, Gadna, Garadna, Hilyó, Kelecsény, Koksó, Krasznok, Lebenye, Makranc, Mislye, Olcsvár, Papolc, Perecse, Regéc, Regete, Regmec, Rozgony, Rudnok, Ruszka (két denotatív jelentéssel), Saca, Selyeb, Szakaly, Szedlec, Szedlece, Szeszta, Ternye; Bars megyéből pedig a Berzence, Bezence, Brogyán, Cserenyen, Csitár, Ebedec, Geletnek, Goznica, Hecse, Herestény, Hrussó, Hul, Kalacsna, Kálna, Kelecsény (két denotatív jelentéssel), Keresnyen, Knyezsic, Kosztolány (ugyancsak két denotatív jelentéssel), Kremnic, Lédec, Lócsa, Mahola, Malonyán, Marót, Nemcsény, Oszlány, Plosán, Podluzsán, Porosztolnok, Radobica, Revistye, Rohozsnica, Ruda, Szelepcsény, Szelezsény, Szelice, Szódó, Tajna, Tapolcsány, Taszár, Ugróc, Valkóc, Varanca, Velcsic, Velkapolya, Veszka, Vihnye, Zsarnóca, Zsemlér.
Az átvett nevek nagy száma ebben a két vármegyében a magyar és szláv (szlovák) lakosság közötti intenzív kapcsolatot jelzi, illetve ennek nyelvi vetületeként az érintkező nyelvek interferenciájára, a nyelvi kölcsönhatásokra irányítja a figyelmünket.
A keletkezéstörténeti kategóriák kronológiai jellemzői
1. A névalkotási módoknak a kronológia fényében történő áttekintése előtt érdemes ismét bemutatni az egy- és kétrészes helynevek megoszlását, ami a következőképpen alakul az egyes kronológiai rétegekben.
	XI. század	XII. század	XIII. század	XIV. század	
egyrészes név	33  (82,5%)	53   (90%)	449    (76%)	520    (70%)	
kétrészes név	7   (17,5%)	  6   (10%)	144    (24%)	218    (30%)	
összes név	40	59	593	738	
A korai századokban csak elvétve találkozunk kétrészes nevekkel, a későbbiekben azonban ezek aránya folyamatosan emelkedik, s a XIV. században már csaknem minden harmadik név két névrészből áll. Ez a névszerkezeti elmozdulás a településnevek körében korábban már említett településosztódás jelenségével függhet össze, a nem településnévi helynevek (főképpen víznevek) esetében pedig elsősorban egy új névtípus e korra tehető megjelenésének, a jövevénynevek kiegészüléses változásának köszönhető.
2. Az egyes fontosabb névalkotó mozzanatok gyakoriságát az egy- és kétrészes helynevekben az alábbi táblázat mutatja (csak a fontosabb csoportokat tüntettem fel):
	XI. század	XII. század	XIII. század	XIV. század	
egyrészes név					
     képzés	21%	15%	12%	9%	
     metonímia	21%	25%	41%	42%	
     átvétel	39%	38%	21%	22%	
kétrészes név					
     szint. szerk.	100%	100%	100%	93%	
     kiegészülés				5%	
A kétrészes helynevek történeti szempontból egynemű csoportot alkotnak: a XIV. századig csakis szintagmatikus szerkesztéssel (csaknem kizárólag jelzős szerkezetből) alakultak e nevek. A XIV. században - amint erre a fentiekben is utaltam - felbukkan e névszerkezeti kategória keletkezéstörténeti típusaként a kiegészülés jelensége, ami a továbbiakban aztán szép számmal hoz létre kétrészes neveket.
Az egyrészes nevek keletkezésében a történeti kategóriáknak gazdagabb, sokszínűbb palettájával találkozhatunk. Ám dominánsnak itt is három névadási eljárást tarthatunk: a helynévképzővel való névalakulás, a metonímia és a névátvétel eredményezte ugyanis az egyrészes nevek 75-80%-át. A névtípusok megoszlása figyelemre méltó. A kezdeti korokban a helynévképzés és a névátvétel magas aránya a későbbi korokban visszaszorulni látszik (az előbbi 21-ről 9%-ra, az utóbbi pedig 39-ről 22%-ra zuhan), míg a metonimikus névadás jelentősége fokozatosan emelkedik, s a XIV. századra megduplázódik az ily módon létrejött helynevek aránya, vagyis a névtípus - a szakirodalom kronológiai megállapításaival összhangban - igazi “divatjelenségnek” bizonyul a XIII-XIV. század helynévadásában.
3. A helynévrendszerben, illetve a helynevek létrejöttét irányító tendenciákban bekövetkező elmozdulásokról csakis úgy kaphatunk pontos képet, ha ezeket az egyes helyfajtákra vetítve is áttekintjük. Ennek a vizsgálatnak az elvégzésekor arra voltunk tehát kíváncsiak, hogy a nyelvet és a névrendszert általában jellemző tendenciák egyforma intenzitással jelentkeznek-e minden objektumfajta esetében, avagy vannak olyan névalkotó eljárások, melyek inkább “helyfajta-specifikusak”, azaz másképpen viselkednek annak függvényében, hogy a nevet viselő denotátum milyen objektumfajtához tartozik. Abszolút számokban a vizsgálat a névalkotó eljárás szempontjából az alábbi arányokat mutatja:
	XI. század	XII. század	XIII. század	XIV. század	
helynévképzés	7	8	53	70	
       település	4	6	40	61	
       víz	2	2	9	5	
       határ	1	-	3	4	
metonímia	7	13	184	219	
       település	7	13	178	215	
       víz	-	-	5	1	
       határ	-	-	1	3	
névátvétel	13	20	94	112	
       település	5	9	57	77	
       víz	7	9	31	30	
       határ	1	2	6	5	
összes név	33	53	449	520	
A táblázat legfontosabb tanulságaként azt szögezhetjük le, hogy a metonimikus névadás igen nagy mértékben településnevek létrehozásában játszott szerepet, a helynévképzés hasonló szerepű (bár jóval kisebb jelentőségű). A névátvétel viszont kiegyensúlyozottabb névadási módnak látszik: mindenféle helyfajta létrejöttében nagy szerepet játszott, de talán a víznevek között tűnik a legmarkánsabban jelenlévőnek.
Az objektumfajták szempontjából a kép a következőképpen alakul:
	XI. század	XII. század	XIII. század	XIV. század	
településnevek	16	28	275	353	
      képzés	4	6	40	61	
      metonímia	7	13	178	215	
      átvétel	5	9	57	77	
víznevek	9	11	45	36	
     képzés	2	2	9	5	
     metonímia	-	-	5	1	
     átvétel	7	9	31	30	
határnevek	2	2	10	12	
      képzés	1	-	3	4	
      metonímia	-	-	1	3	
      átvétel	1	2	6	5	
összes név	33	53	449	520	
A táblázatból arra derül fény, hogy az egyrészes nem településnévi helynevek s különösen a víznevek között a leggyakoribb névadási módnak a névátvétel minősül, a képzés ugyancsak megtalálható, noha lényegesen csekélyebb mértékben, a metonimikus névátvitel viszont alig-alig képviselteti magát: csupán a korszakunk második felében találhatunk rá egy-két (többnyire a településnév > víznév metonímia esetei közé sorolható) példát. A településnevek létrehozásában mindhárom névalkotó eljárás kiemelten nagy szerepet játszott ugyan, a legjelentékenyebbnek mégis a metonímiát tarthatjuk: a korai ómagyar kor a települések megszületésének korszaka, amikor településnévadást leginkább az jellemezte, hogy a birtokos vagy tulajdonos neve minden névképző formáns nélkül, önmagában vált a falu megjelölésévé. (A birtokosi, tulajdonosi viszony mint funkcionális tartalom áll egyébként többnyire a képzéssel alakult településnevek mögött is.)

3. Névföldrajzi vizsgálatok a korai ómagyar korban
1. A nyelvészeti (elsősorban nyelvtörténeti, nyelvjárás-történeti, névtani) kutatások egyik általánosan és régóta alkalmazott, sokrétűen használható módszere a szóföldrajz, a “magyar dialektológiában a nyelvföldrajznak egyik, alapjaiban nyelvészeti indítékú és célú ága, amely a szókincs elemeinek területi tagolódását mutatja be általában élőnyelvi gyűjtés alapján” (Pesti 1989: 157, a kiemelés tőlem: T. V.). A szóföldrajznak egy speciálisabb változata a névtípusok vagy egyes nevek földrajzi elterjedését, megoszlását vizsgáló névföldrajz (vö. Kázmér 1964: 174). Kázmér dolgozata a fogalom tágabb értelmezési lehetőségét nyújtja: felfogása szerint nemcsak a nevek és névtípusok szolgálhatnak alapul a névföldrajz számára, hanem a nevekben előforduló lexémák (például a helyet jelölő közszók, a földrajzi köznevek vagy a növénynevek stb.) is.
Ebben a fejezetben a névföldrajzi vizsgálatok felhasználásának lehetőségeit igyekszem bemutatni, s ennek során az elméleti megközelítés (ezzel együtt persze az irodalmi előzmények) bemutatása mellett egyik-másik alkalmazási körre részletesebben, gyakorlati szempontból is kitérek.
A névföldrajz fogalmát - ismereteim szerint - első alkalommal, 1964-ben Kázmér Miklós alkalmazta a fent említett tanulmányában, megadva a terminus pontos definícióját (i. h.), majd a falu földrajzi köznévről szóló monográfiájában, mint a névtípusok vagy egyes nevek térbeli viszonyait vizsgáló igen fontos névtörténeti módszert használta (1970b: 12). Pesti János a helynévkutatás és a szóföldrajz összekapcsolhatóságát, azaz a névföldrajzi elemzést különösen a földrajzi köznevek leírásában látta kitűzhető feladatnak (i. m. 156). Kálnási Árpád a névföldrajzot a nyelvföldrajzzal és a szóföldrajzzal együtt, de azoktól elkülönítve alkalmazta a kiemelkedést jelölő földrajzi köznevek névföldrajzi térképlapjait bemutató tanulmányában (1991).
2. A magyar névföldrajznak nincsenek eredményei - figyelmeztetett négy évtizede Bárczi (1960: 10), és sürgetően hívta fel a figyelmet arra, hogy el kell végezni személy- és helyneveink földrajzi megoszlásának vizsgálatát (vö. 1958c: 149). Nyilvánvaló ugyanis, hogy minden toponímiai rendszer territoriális, azaz mindig csak valamely vidék névrendszeréről beszélhetünk (vö. Szuperanszkaja 1964: 59). Rudolf Šrámek már korábban említett axiomatikus feltevése is ezt a gondolatot fogalmazza meg: egy adott nyelvben (nyelvjárásban) minden korban létezik a szabályszerűségeknek egy olyan hálózata, amely a helynevek rendszerét jellemzi és keletkezésüket meghatározza (1972/73: 59). Egy-egy vidék névkincse legalábbis részrendszert alkot. Vidékenként és koronként ugyanis különböző helynévtípusokkal találkozhatunk, s az elnevezésekben használt egyes közszók is olykor csak egy-egy vidékre jellemzőek, bár tapasztalataink, benyomásaink azt mutatják, hogy “a helymegjelölésre igénybe vett közszavak nagyobb része az egész országban használatos földrajzi nevekben” (Bárczi 1958c: 149).
Bárczi Géza néhány évtizede még azt állapíthatta meg, hogy “A névtípusoknak adott időben vidékenként mutatkozó eltéréseit eddig nem vizsgálták még meg, de nem is vizsgálhatták, mert ehhez a névanyagnak sokkal bővebb összegyűjtésére volna szükség.” (i. h.). Mára azonban a rendelkezésre álló források, az azóta megszületett helynévi adattárak, megyei és járási kötetek már elegendő forrásanyagot biztosítanak egy ilyen típusú vizsgálat elvégzéséhez. Ezekben az adattárakban ugyanis tíz-, sőt százezres nagyságrendű névállomány áll a kutatók rendelkezésére, amely rendszervizsgálatokra, nyelv- és névföldrajzi kutatásokra kiválóan alkalmas (vö. Juhász 1997: 48, Hajdú 1991).
3. A névföldrajzi vizsgálatok a történeti helynevek felhasználásával azok területi viszonyait, elterjedtségüket, azaz a történeti, az ómagyar kori névjárások határait rajzolhatják meg (vö. ehhez Hajdú, i. m. 254 is). E terminus használata az alábbiak alapján indokolható. A nyelvjárási vizsgálatok szavakat, mondatokat, szövegeket fognak vallatóra, s ezek hangtani, alaktani, mondattani arculatából kiindulva írnak le egyes nyelvjárásokat. Az itt bemutatott vizsgálati elvek azonban csupán a helynevekre terjednek ki, csak a helynevekre irányulnak, ezek lexikai, morfológiai, funkcionális, névkeletkezési típusait veszik szemügyre, s ezért az ezek lokalizálása révén kibontakozó területi jelleget talán indokoltabb névjárásnak nevezni. Azaz a közszavak területi elterjedtségét vizsgáló nyelvföldrajz a nyelvjárások leírási módszere, a helynevek térbeli viszonyait bemutató névföldrajz pedig a névjárásoké. Így a terminus különbözősége már eleve utal a leírandó rendszer kereteire.
A helynévtípusok közül a névtani, nyelvtörténeti szakirodalom a legtöbb eredményt a településnevek és a határnevek vizsgálatában érte el, vagyis e típusok mutatkoztak a legeredményesebben vizsgálhatónak. Erre többen is utaltak már tanulmányaikban. Kázmér a településnevek vizsgálatának fontosságát emelte ki (1964: 178), a nem települést jelölő helynévkincs szerepét pedig Hoffmann István hangsúlyozta (1997b: 233).
Vizsgálható névföldrajzilag egy-egy helynév szerkezetének egésze, noha a szakirodalomban nem ez volt a domináns, lényegesen gyakrabban találkozhatunk ugyanis azzal, hogy egy-egy név valamely része, eleme szolgál az elemzés, a névföldrajz alapjául. A közszókincshez képest a helynévalkotó lexémák száma korlátozott, s ezt a szókincset többen toponomasztikai szókincs-nek nevezik (vö. Inczefi 1973: 466).
4. A helynevek segítségével végzett szó-, illetve névföldrajzi vizsgálat a nyelv több részrendszerére is kiterjeszthető. Képet kaphatunk az illető vidék nyelvjárásának hangtanáról, egyes alaktani jelenségeiről, morfológiai sajátosságairól, tehetünk megállapításokat a szókincsre vonatkozóan (azaz megtudhatjuk, mely szavak mely területeken voltak elterjedtebbek, hol használták őket kevésbé, illetve időben meddig terjedhetett e szavak produktivitása, vagyis milyen volt a használati körük), a nevek keletkezéstörténete pedig általánosabban, a szóalkotás módjainak vonatkozásában is tájékoztathat bennünket. Példáimat e vizsgálati szempontok lehetséges eredményeire a továbbiakban természetesen főként Abaúj és Bars vármegye helynévkincséből merítem. E két vármegye jelentős távolságra van egymástól ahhoz, hogy közöttük nyelvjárási, névjárási különbségek feltehetők lehessenek, ugyanakkor földrajzi arculatuk (azaz a megjelölendő denotátumok, a területek “táji” jellege) nagyfokú hasonlóságot mutat, így összehasonlító vizsgálatokra kiválóan alkalmasak.
4.1. A mai nyelvjárási vizsgálatoknak sarkalatos pontját jelentik a hangtani elemzések, hiszen a nyelvjárási eltéréseket hagyományosan leginkább e nyelvi részrendszer felől közelítették meg a dialektusok kutatói. Az így kimutatható nyelvi, területi különbségek nyilvánvalóan az ómagyar korban is léteztek. Voltak például nyelvjárások, melyeket labializáló, másokat illabializáló nyelvjárásoknak nevezhetnénk (vö. Bárczi 1958a: 52). Az előbb említett két vármegye többek között e tekintetben is lényegi eltéréseket mutat: Abaúj vármegye névanyaga alapján azt mondhatjuk, hogy ezen a területen az illabiális magánhangzók előfordulási gyakorisága lényegesen nagyobb, azaz illabiális magánhangzót találunk a mai, normanyelvi labiális magánhangzók helyén, Bars vármegyében ugyanakkor a labiális magánhangzók túlsúlya tűnik szembe. Különösen érdekesnek és tanulságosnak látszik a fontos névalkotó lexémaként szereplő föld(e) és völgy(e) földrajzi köznevek hangtani felépítésének vizsgálata a két vármegye helynévkincsében. Abaújban az egyetlen Aszú-völgy-gyel szemben számos velgy (~ v(lgy) alakot tartalmazó név áll: Aszú-velgy, Nagy-gyűr velgye, Rásony velgye, Sötét-velgy, párhuzamos formaként megemlíthetjük a Deme felde névalakot is. A Zarazwlg, Zekereswlg, illetve a Zekereswlgefeu helynevek helyesírása (a völgy szó rövidített formában való előfordulása) labiális magánhangzóra utalhat. Bars vármegyében az illabiális magánhangzót tartalmazó Haró velgyi adattal szemben a Bajka völgyi, Füzegy-völgy, Gyaki-völgy, Hosszú-völgy, Nyáras-völgy, illetve a Hosszú-föld névalakokat említhetjük meg. E két lexéma mellett természetesen más nevekben, más szavakban is találkozhatunk labiális-illabiális szembenállással: a Bik-erdő, Dékán gyemülcse, Fizi pataka, Két-jó kizi stb. névalakok jellegzetesnek mondhatók Abaúj megyében, noha ritkábban a labiális forma is előfordul (például a Berük, Egrüs pataka vagy a Kiüs-rét helynevekben). Bars vármegyében ugyanakkor az igen csekély számú előfordulást mutató Hizér-berek típusú nevek mellett a Berük, Egür vagy a Küs-Zsitva névalakok a tipikusak. A hangtani vizsgálatoknak természetesen nemcsak a területi, hanem az időtényezővel is számolniuk kell. A korai ómagyar korban azonban az adatoknak egy-egy kisebb időintervallumban (például egy-egy generációnyi időben) való előfordulása meglehetősen véletlenszerű és aránytalan. Vannak korszakok, amikor nagy mértékben felszaporodik a számuk, a fennmaradó források mennyisége (pl. a pápai összeírás) következtében, más korokból pedig alig-alig találunk helynévi szórványokat. Ez a tényező lehetetlenné teszi, hogy Barsban és Abaújban a labializáció korai ómagyar kori lefolyásáról árnyaltabb képet kapjunk.
4.2. Alaktani vizsgálat részét képezheti a birtokos személyrag változatainak területi előfordulása. Az említett két megyében e tekintetben is különbözőségeket láthatunk: amíg Bars megyében a birtokos személyrag -e alakjával egyetlen határnévben sem találkozunk, azaz a birtokos jelzős szerkezetek birtokszaván minden esetben az -i morfémaváltozatot láthatjuk (Bajka völgyi, Haró völgyi, Széki völgyi), addig Abaújban az -e birtokos személyragot tartalmazó határnevek a dominánsak: Bába szöge, Deme felde, Ida vize, Nagy-gyűr velgye, Sihoka réte, Vanyik szege stb. Az -i morfémát mindössze két névalakban figyelhetjük meg: a Két-jó kizi és a Zsarnó higyi nevekben, de a személyrag pozíciója lehetővé teszi, hogy mindkét esetben az első szótag i elemének hatásával is számolhassunk.
4.3. A szókincs területén számtalan lehetőség adódik a névföldrajz számára: vizsgálhatjuk például a helynevek alkotásában legaktívabban részt vevő, így legkönnyebben elemezhető szókincsréteget, a földrajzi közneveket, azaz a helyfajtákat jelölő lexémákat, amelyek önállóan is előfordulhatnak helynévként (Lak, Eresztvény), de leginkább a helynevek második, a hely fajtáját megjelölő névrészeként, valamilyen bővítménnyel együtt válnak helynévvé (Széplak, Bűdi-eresztvény), s olykor maguk is szerepelhetnek bővítményrészként vagy annak névelemeként (Két-jó köze).
A földrajzi köznevek névföldrajzi, szóföldrajzi jelentőségét többen is hangoztatták. Kálmán Béla általában szól a jelentőségükről (vö. 1967: 344), Benkő Loránd szerint pedig azért szolgáltathat e szócsoport jó vizsgálati forrást, mert “a földrajzinév-anyag alapján számos földrajzi köznévnek … viszonylag pontosan kimutatható a területi elterjedtsége.” (1957: 51).
A szó-, illetve névföldrajz szinkrón, főleg későbbi korokra való alkalmazása hasonló módszerrel jár együtt, mint a történeti névföldrajz. Ezt mutatja Kálnási Árpád korábban említett tanulmánya (1991), valamint Kálmán Béla írása (1967), amely a vízrajzi köznevek kapcsán jegyzi meg, hogy ezek régi és mai rendszerét csak akkor érthetjük meg igazán, ha az adatokat térképeken ábrázoljuk.
Ezt az igen fontos elvet láthatjuk Hoffmann Istvánnak, a Kiss Lajos-Emlékkönyvbe írott tanulmányában (1997a), ahol térképlapokat közöl az Árpád-kori Abaúj vármegyéből, a megye egykori helynévkincsét, köztük azok földrajzi közneveit ábrázolva. A földrajzi köznevek mellett azonban a helynevekben egyéb közszói elemek is igen nagy számban fordulnak elő, s ezek a lexémák ugyancsak igen gazdag történeti lexikológiai forrásanyagot jelentenek (i. m. 152). Hoffmann csak Abaúj vármegyében végzett ilyen vizsgálódásokat, de kiemelte: a többi megyében is megvalósítva, s a megyénkénti áttekintéseket egymásra vonatkoztatva, összesítve, az Árpád-kor szóföldrajzi viszonyainak ábrázolásához jó anyagot kapunk. A szó- és névföldrajzi kutatások egyik, sok eredménnyel kecsegtető útja ez lehet. Ugyanakkor hangsúlyoznunk kell, hogy az egykori vármegye e vizsgálatokban természetszerűen csupán praktikus keretet jelenthet, hiszen ezek nem nyelvi, hanem közigazgatási, politikai egységek.
Egy-egy lexéma területi elterjedtségét többnyire csak más lexémákkal együtt, azokkal összevetve célszerű vizsgálni és térképen bemutatni, azaz a különböző lexémák térbeli eloszlását ábrázoló egyes térképlapok csak egymás vonatkozásában, a közöttük lévő egyezések és különbözőségek figyelembevételével eredményezhetnek névtörténeti, névjárás-történeti és egyéb nyelvi tanulságokat.
Egyetlen lexéma névföldrajzi vizsgálatának azonban abban az esetben is lehet nyelvi vonatkozása, ha az illető köznév a különböző vidékeken más-más jelentésben szerepel. Az ilyen poliszém vagy homonim szavak ugyanis beletartoznak a jelentésmezők sorába, s a mezővizsgálatok névföldrajzilag kétségkívül jól használhatók. Más összefüggésükben e szavak tulajdonképpen jelentésbeli tájszóknak is minősülhetnek.
A mai nyelvjárásokban számos olyan szó él, amelyek csak bizonyos vidékek nyelvhasználatára jellemzőek, de a köznyelvben nem fordulnak elő. Az ómagyar korban adatolható földrajzi köznevek - nem lévén köznyelv - az illető terület ómagyar kori tájszavának tekinthetők. S az is nyilvánvaló, hogy “az ómagyar tájszavakra vonatkozóan kétségkívül földrajzi neveink adják a legbiztosabb támpontokat.” (MNyT. 365). A tájszók ma létező valamennyi típusa meglehetett a korai ómagyar korban is (erről ld. Benkő 1957: 83 kk.).
Egy-egy földrajzi köznévvel kapcsolatban nem csupán arra terjedhet ki a szóföldrajzi vizsgálat, hogy mely vidékeken lehetett egy bizonyos korban helynévalkotó lexéma, hanem használatáról egyúttal kronológiai megállapításokat is tehetünk. Ugyanazon vidékek helynévállományát több szinkrón metszetben megvizsgálva, térképre vetítve, majd ezeket egymásra vonatkoztatva arra is választ kaphatunk, hogy egy-egy - mára már kihaltnak minősíthető - szónak hogyan változott időben a területisége. Azaz megtudhatjuk például az aszó, a jó vagy a szer stb. földrajzi köznevek használati idejének felső határát. Hajdú Mihály például “mai”, szinkrón névanyagot tartalmazó helynévgyűjteményeket nézett át, s a szer közszói elemet vizsgálva jutott arra a következtetésre, hogy az Alföldön ennek a lexémának a kihalása már a múlt században bekövetkezett, ha élt is valaha ezen a vidéken ez a névelem (ld. ehhez 1986-87). Persze ilyen megállapítás nyilvánvalóan akkor tehető (megközelítően) teljes biztonsággal, ha a történeti nevek körében is szemlét tartunk. 
A szinkrón metszetek egymásra vetítésével arra is fény derülhet, hogy vannak (vagy lehetnek) esetleg olyan vidékek, ahol még egy bizonyos korban megtalálható az adott lexéma, máshol pedig már nem. Egy szó (legyen az közszó vagy ezen belül földrajzi köznév) jelentésének elhomályosulása (azaz deetimologizációja) nagyon jól tükröződik a helynevekben (Berek-jó > Berettyó, Hév-jó > Hejő ~ Hájó, Keve-aszó > Kajászó stb.) vagy azok népetimológiás megújításában (Hideg-séd > Hidegség). Erre a lehetőségre utal Pesti János is a ség kapcsán: “a közszói eredet elhomályosulása idézhette elő, hogy a ség-nek népetimológiás változata támadt: seg ~ segg” (1987: 51). Ez a változás azonban többnyire akkor következhet be, ha a szónak (esetünkben a ség-nek) nincs már meg a közszói jelentése.
A névföldrajz Abaúj és Bars vármegye helynévkincsében az aszó lexéma kronológiájára vonatkozó megjegyzések felvillantását is lehetővé teszi. Köztudott, hogy ez a földrajzi köznév a korai ómagyar korban elhomályosult, s ezt leginkább a helynévrendszerünk bizonyíthatja, támaszthatja alá. Abaúj vármegyében a XIII. században még minden bizonnyal élő, alaki és szemantikai szempontból is áttetsző szó lehetett, ahogy ezt a Kietlen-aszó (az 1259/327//402-es oklevélből), illetve az 1271-es datálású Voson-aszó mutatja. (Esetleg az ugyancsak a XIII. századból való, ám bizonytalan olvasatú Rusoso és a Scomuch osofa adatokban is ezt a névelemet láthatjuk.) A XIV. század elejéről származó adataink azonban már a szó jelentésének elhomályosulását jelzik: az 1312-es oklevél Kietlenszó névadatának szerkezete az aszó deetimologizációjára utal. A további adatok még érdekesebbek lehetnek: a XIV. század elején több oklevélben is előforduló Szikszó pataka, illetve az 1326-os évből származó Vaszó pataka adatok ugyanis azt mutatják, hogy az eredeti jelentését, az összetételi jellegét elveszítő név (a településnévként a XIV. századtól adatolható Szikszó, illetve az önmagában ugyan adatok nélkül álló, de feltehetően korábban létező Vaszó) újabb ‘folyóvíz’ jelentésű utótaggal bővül, azaz a névtudat “újraértelmesíti” a nevet egy közismert, s általánosan használt lexéma hozzákapcsolásával. S ez a fázis már az aszó köznév jelentésének (s ezzel együtt a korábbi név morfológiai összetettségének) elhomályosulását jelzi. Ezek alapján talán nem tűnik elhamarkodottnak azt állítani, hogy Abaúj vármegyében az aszó produktivitásának, használati körének felső határa a XIII. század vége, a XIV. század eleje lehetett. A Bars megyei egyetlen Aszó névadat nyilvánvalóan nem alkalmas kronológiai következtetések levonására, ám az, hogy ez a név egy XIV. századi oklevélből (1313/339) származik, esetleg arra utal, hogy itt talán később játszódhatott le a fenti folyamat, de e feltételezés megalapozásához további adatokra lenne szükség.
5. Egy-egy lexéma névföldrajzi vizsgálatánál több eredménnyel kecsegtetnek a mezővizsgálatok, azaz egy-egy szemantikailag jól körülhatárolható szócsoport, egy-egy jelentésmező vizsgálata. A földrajzi köznevek is egy jelentésmezőt képeznek, s kutathatóságuk ezen a ponton több lehetőségre is kiterjed. Elemezhetők ugyanis a közszói jelentésmezők kategóriáival: a szinonim, a homonim, a poliszém és az alakváltozatokként élő földrajzi közneveket kell elsősorban említenünk. Másrészt lehetőség van a földrajzi köznevek tág csoportján belül bizonyos részkategóriák vizsgálatára is: a vízrajzi köznevek vagy a térszínformanevek számos tudományos munka számára szolgáltak kiindulásul. Természetesen e két vizsgálódási szempont szoros kapcsolatban is van egymással, hiszen bizonyos mértékben például a vízrajzi köznevek egymással szinonim, homonim stb. viszonyban is állnak, így gyakorlatilag egyszerre végezhető el mindkét elemzés egy-egy névcsoporton vagy köznévcsoporton belül.
Abaúj és Bars megye vízrajzi közneveinek területi megoszlása sok érdekes tanulsággal szolgálhat a névföldrajzi vizsgálatokat végző kutató számára. A területi távolság és az eltérő nyelvi, illetve névadási norma a magyarázata annak, hogy a fenti két megye víznévrendszere is jelentős eltéréseket mutat. Különbségek vannak a víznevek szerkezetében is (az egyrészes, illetve a kétrészes nevek megoszlásában), a nevek keletkezéstörténetében (a névátvétellel, helynévképzővel, metonímiával, hasadással stb. alakult nevek arányában), illetve abban is, hogy mely területen mely vízrajzi köznevek játszanak szerepet a helynévalkotásban. Ez utóbbi különlegességeként a völgy közszó Bars megyei használatát említem meg, e területen ugyanis a lexéma nagy valószínűséggel ‘patakmeder’ jelentésben is használatban lehetett: a Füzegy-völgy, Hosszú-völgy, Nyáras-völgy helynevek ugyanis vizeket, patakokat jelölnek. A völgy névrészalkotó lexéma érdekessége még, hogy településnévi előtaggal (azaz valóban ‘völgy’ jelentésben: Haró völgye, Széki-völgy, Bajka völgye stb.) a XIII. századból adatolható, míg víznévként a XIV. század második negyedétől hozhatók rá példák. A Bars megyei völgy lexéma túlsúlyával szemben Abaújban a patak(a) közszó említhető meg óriási többséggel. E helyütt azonban a jelenség részletesebb elemzésébe, s a névföldrajz szempontjainak konkrétabb, meghatározott névanyagon való további tüzetes alkalmazásába nem kívánok bocsátkozni.
6. A helynevek körében gyakran névtípusok változásának is tanúi lehetünk. Egy jelentékeny idő- és térbeli határokat átfogó vizsgálat során módunkban áll egyes toponímiai modellek fejlődését, megvalósulását is megfigyelni. A változásokat az egyes helynévtípusok frekvenciájának, produktivitásának, illetve földrajzi elterjedésének a változásai alapján állapíthatjuk meg (vö. Šrámek 1972/73: 73).
A névtípusváltás igen sokféle lehet - ahogy erről Mező András áttekintő tanulmányában már részletesen beszámolt (1989) -, s ezek többfélesége (illetve ezek kronológiája és területi változásainak folyamata) névföldrajzi vizsgálattal is jellemezhető. A típusváltások közül a legtöbb eredménnyel talán az alábbiak vizsgálata kecsegtet. A korai ómagyar kor névrendszerének jellegzetes lexikális-morfológiai kategóriáját adták a képzéssel létrejött helynevek (Kövesd, Peterd, Mogyorósd, Németi stb.). Ezeket az egyrészes képzett helyneveket igen gyakran kétrészes, összetétellel (szintagmatikus szerkesztéssel) keletkezett helynevek váltják fel, azaz - az általános nyelvfejlődési tendenciával összhangban - a helynévképző helyére földrajzi köznévi utótag kerül. Az ómagyar kor néhány évszázada alatt is észrevehetők ilyen képző > földrajzi köznévi utótag változások: 1325: Nempti > 1453: Nemetheghaz, 1214/550: Cheusci > 1351: Cheustelek stb. Nagy számú helynév lexikális-morfológiai szempontú elemzése talán választ adhat arra a kérdésre, hogy pontosabban mikor és mely területeken (esetleg milyen gócokból indulva) következhetett be a váltás.
Ugyancsak jellegzetes névtípust jelentenek a korai ómagyar korban a puszta személynévi eredetű településnevek, amelyek azonban később sok esetben köznévi utótaggal egészültek ki, azaz megkapták a ‑falva, ‑háza, ‑telke stb. földrajzi közneveket második névrészként. Az ilyen általánosnak és közismertnek tűnő tendenciák pontosításában ugyancsak segítségünkre lehet a névföldrajz, s ezáltal megtudhatjuk azt is, hogy melyek egy-egy jellegzetesnek mondható névtípus elterjedtségének területi és időbeli határai. A helynévadási rendszer nagyfokú egyneműsége, folytonossága ellenére ugyanis az egyes nevek szemantikai, morfológiai jellege idővel (a közszavakéhoz hasonlóan) meg is változhat.
A korai ómagyar kori helynevek szinkrón vizsgálatának legfőbb akadálya az, hogy a nevek adatoltsága csupán arra vonatkozóan informál bennünket, hogy mikorról maradtak fenn az illető név adatai, azaz csupán az oklevelekbeli előfordulásukról kaphatunk képet, s nem arról, hogy az adott helynév tulajdonképpen mikor is keletkezhetett. Nagyszámú névanyag alapján azonban (figyelembe véve az adatoltság hiányából, s az oklevelek fennmaradásának esetlegességéből adódó torzulásokat is) reálisnak tűnhet az eredetbeli kategóriák térképlapokra vetítése is. Ezek területi vizsgálatának nem feltétlenül kell azt mutatniuk, hogy a különböző névalkotási módok különböző területeken voltak érvényben (noha esetleg juthatunk ilyen következtetésekre, hiszen például Szabó T. Attila hangsúlyozta a puszta személynévi településnevek egyes vidékeken igen elterjedt, máshol pedig elenyésző mennyiségű voltát; vö. 1940a: 123). Elképzelhető, hogy a vizsgálatokból az derül ki: keletkezéstörténeti szempontból bizonyos tekintetben a magyar névrendszer egynemű lehetett, hiszen egyes helynevek, helynévtípusok változásai ellenére a helynevek rendszerjellege, típusaik nagyfokú állandóságot mutatnak, a “kiindulási helyzet-modellek”-nek viszonylag nagy állandó értékük van (vö. Šrámek, i. m. 72), azaz tipológiailag a változásaik kismértékűek: a helynevek funkcionális-szemantikai típusai csak igen lassan változnak. Ez azt jelenti: több évszázad helynévállományát kell tüzetesen szemügyre venni ahhoz, hogy számottevő eredményhez juthassunk. Ugyanakkor az is nyilvánvaló, hogy “valóságos csoda volna, ha az egyes névjelenségek a hatalmas magyar nyelvterület minden vidékén … körülbelül azonos időben születtek volna meg, és - amennyiben elhaltak - körülbelül azonos időben haltak volna el, életükben minden vidéken körülbelül azonos jellegzetességeket mutatva.” (Benkő 1960: 132).
Az utóbbiakban említett jelenség bemutatására, elemzésére azonban egy-egy vármegyényi terület legfeljebb egy-két ezernyi fennmaradt Árpád-kori helynévállománya nem nyújt kellően megbízható alapot. Ilyen munkára csak a dolgozatomban elvégzett vizsgálatok területi kiterjesztését követően gondolhatunk.
Irodalom
Abaffy Erzsébet (1958), A magyar hangtörténeti kutatások 1945-től 1957-ig: MNy. 54: 574-91.
Abaffy Erzsébet (1968), A magyar hangtörténeti kutatások 1958-tól 1967-ig: MNy. 64: 478-96.
Abaffy Erzsébet (1974), Szóvégrendszerünk az ős- és az ómagyar korban. A szóvégi redukálódás: MNy. 70: 430-40.
Abaffy Erzsébet (1991), Az ősmagyar fonémarendszer történetéhez: Benkő-Eml. 27-30.
Abaffy Erzsébet (1994a), Ősmagyar jövevényszavaink vallomása egykorú fonémarendszerünkről: Bárczi-Eml. 9-20.
Abaffy Erzsébet (1994b), Mássalhangzó-rendszerünk az ősmagyar kor elején: MNy. 90: 421-34.
Abaffy Erzsébet (1995), A hangváltozások hatása fonémarendszerünkre (Néhány megjegyzés egy speckoll margójáról): Szathmári-Eml. 15-9.
Abt, Gabriel (1956), Ein Versuch zur Identifizierung altungarischer und kowarischer Stämme. Kézirat.
ÁKSz. = Fehértói Katalin, Árpád-kori kis személynévtár. Bp., 1983.
ÁÚO. = Árpádkori új okmánytár. Közzé teszi Wenzel Gusztáv. I-XII. Pest, később Bp. 1860-1874.
Balázs János (1963), A tulajdonnév a nyelvi jelek rendszerében: ÁNyT. 1: 41-52.
Balázs János (1967), A gazdaságosság a szótagképződésben: ÁNyT. 5: 7-39.
Balázs János (1976), Kies és kietlen: MNy. 72: 478-9.
Bárczi-Eml. (1964) = Tanulmányok a magyar nyelv életrajza köréből. Bárczi Géza születésének 70. évfordulója alkalmából. NytudÉrt. 40. sz. Bp.
Bárczi-Eml. (1994) = Bárczi Géza-Emlékkönyv. Szerk. Szathmári István-E. Abaffy Erzsébet-B. Lőrinczy Éva. MNyTK. 200. sz. Bp.
Bárczi Géza (1947a), A történeti nyelvjáráskutatás: MNy. 43: 81-91.
Bárczi Géza (1947b), Régi magyar nyelvjárások. Bp.
Bárczi Géza (1951), A Tihanyi apátság alapítólevele mint nyelvi emlék. Nyelvészeti tanulmányok 1. Bp.
Bárczi Géza (1956), A magyar történeti nyelvjáráskutatás: Általános nyelvészet - stilisztika - nyelvjárástörténet. A III. Országos Magyar Nyelvészkongresszus előadásai. Szerk. Kniezsa István. Bp. 301-24.
Bárczi Géza (1958a), Magyar hangtörténet. 2., bővített kiadás. Bp.
Bárczi Géza (1958b), Magyar történeti szóalaktan. I. A szótövek. Bp.
Bárczi Géza (1958c), A magyar szókincs eredete. 2. kiadás. Bp.
Bárczi Géza (1960), Megnyitó (a Magyar Nyelvtudományi Társaság Névtudományi konferenciáján): NévtVizsg. 5-16.
Bárczi Géza (1966), A magyar nyelv életrajza. 2. kiadás. Bp.
D. Bartha Katalin (1958a), Tővégi magánhangzóink története a XVI. század közepéig. NytudÉrt. 42. sz. Bp.
D. Bartha Katalin (1958b), A magyar szóképzés története. Bp.
Belitzky János (1938), A törzsfői hatalom elsorvadása és a fejedelmi hatalom kialakulása: Emlékkönyv Szent István király halálának kilencszázadik évfordulóján. I-III. Szerk. Serédi Jusztinián. Bp. I, 573-595.
Benkő-Eml. (1981) = Tanulmányok a magyar nyelv múltjáról és jelenéről. Emlékkönyv Benkő Loránd születésének hatvanadik évfordulójára. Szerk. Hajdú Mihály-Kiss Jenő. Bp.
Benkő-Eml. (1991) = Emlékkönyv Benkő Loránd hetvenedik szülteésnapjára. Írták tisztelői, barátai és tanítványai. Szerk. Hajdú Mihály-Kiss Jenő. Bp.
Benkő Loránd (1944), Hágó és társai: ErdMúz. 49: 476-7.
Benkő Loránd (1947a), A Nyárádmente földrajzinevei. MNyTK. 74. sz. Bp.
Benkő Loránd (1947b), Két térszínformanév: MNy. 43: 259-63.
Benkő Loránd (1948), A székelyföldi szláv eredetű víznevek kérdéséhez: MNy. 44: 95-101.
Benkő Loránd (1949a), LeÝrenci: MNy. 45: 77-8.
Benkő Loránd (1949b), Gerezd: MNy. 45: 317-8.
Benkő Loránd (1953a), Hangtani tanulmányok a magyar kettőshangzók köréből: NyK. 54: 37-62.
Benkő Loránd (1953b), A magyar ly hang története. NytudÉrt. 1. sz. Bp.
Benkő Loránd (1956a), Egy magyar hangtani sajátság tükröződése a román nyelv magyar kölcsönszavaiban: MNy. 52: 23-6.
Benkő Loránd (1956b), A régi magyar nyelvjárások: Nyr. 80: 244-51.
Benkő Loránd (1957), Magyar nyelvjárástörténet. Bp.
Benkő Loránd (1960), Nyelvjárástörténet a névtudományban: NévtVizsg. 132-5.
Benkő Loránd (1966), Az anonymusi hagyomány - és a Csepel név eredete: MNy. 62: 134-46, 292-305.
Benkő Loránd (1967a), A nyelvföldrajz történeti tanulságai: I. OK. 24: 29-48.
Benkő Loránd (1967b), Nyelvtörténet és mai nyelv (Adalékok a nyelvi szinkrónia és diakrónia viszonyához): ÁNyT. 5: 41-67.
Benkő Loránd (1975), A történeti nyelvtudomány néhány kérdéséről: NyK. 77: 327-44.
Benkő Loránd (1978), A legkorábbi magyar szövegemlékcsoport: A hangállapot. A mássalhangzó-olvasatok: MNy. 74: 13-27.
Benkő Loránd (1980), Az Árpád-kor magyar nyelvű szövegemlékei. Bp.
Benkő Loránd (1982), A név és az ember: Nyr. 106: 391-9.
Benkő Loránd (1984a), Tájékoztató “A magyar nyelv történeti nyelvtana” munkálatairól: MNy. 80: 129-43.
Benkő Loránd (1984b), A magyarság honfoglalás előtti történetéhez Lëved és Etëlköz kapcsán: MNy. 80: 389-419.
Benkő Loránd (1987), Rolle der Schutzheiligen in der mittelalterlichen ungarischen Namengebung: Forschungen über Siebenbürgen und seine Nachbarn. Festschrift für Attila T. Szabó und Zsigmond Jakó. I. Hrsg. von K. Benda, T. von Bogyai, H. Glassl, Zsolt K. Lengyel. München. 303-15.
Benkő Loránd (1988a), A történeti nyelvtudomány alapjai. Bp.
Benkő Loránd (1988b), A nyelvi változások mibenléte és jellegzetességei: MNy. 112: 385-97.
Benkő Loránd (1992), Mióta lehetnek Fehérvár helyneveink: NÉ. 14: 16-21.
Benkő Loránd (1993a), Megjegyzések víznevekről (Adalékok a székelység történetéhez): NÉ. 15: 50-56.
Benkő Loránd (1993b), Az Árpád-ház szentjeinek szerepe a középkori magyar helynévadásban: MNy. 89: 10-19.
Benkő Loránd (1994), Anonymus Boronái: Bárczi-Eml. 35-43. Pótlásokkal, változtatásokkal megjelent a Benkő 1998. 76-83 lapjain A korai magyar gyepűvédelem terminológiájához címmel.
Benkő Loránd (1995), Adalékok várneveink történetéhez (P. mester két szatmári helynevéről): Szathmári-Eml. 59-70. 
Benkő Loránd (1996a), Az Árpád-kori magyarság nyelvföldrajzi helyzete: MNy. 92: 399-403.
Benkő Loránd (1996b) Ómagyar kori helyneveink néhány szempontjáról, különös tekintettel a település- és népességtörténeti kutatásokra: NÉ. 18: 5-14. Átdolgozott, bővített változatát ld. Benkő 1998: 111-20.
Benkő Loránd (1996c), Opponensi vélemény Mező Andrásnak “Magyarország patrocíniumi helynevei” című akadémiai doktori értekezéséről: NÉ. 18: 93-8.
Benkő Loránd (1996d), Adalékok a sószállítás régi magyar terminológiájához: Ünnepi könyv Domokos Péter tiszteletére. Uralisztikai tanulmányok 7. Szerk. Bereczki András-Klima László. Bp. 65-72.
Benkő Loránd (1997a), Névtudományunk (Megnyitó az V. Magyar Névtudományi Konferencián): MNyTK. 209. sz. 5-9.
Benkő Loránd (1997b), Megjegyzések a Begej névhez (Adalék táj- és vízneveink viszonyához): Kiss L.-Eml. 62-70.
Benkő Loránd (1997c), Tokaj - és kapcsolt nevei: Nyíri-Eml. 29-36.
Benkő Loránd (1997d), A honfoglaló magyarság nyelvi viszonyai és ami ebből következik: HonfNyelv. 163-176.
Benkő Loránd (1997e), A helynevek szerepe az Árpád-kori népességtörténeti kutatásokban: Magyarország történeti demográfiája (Millecentenáriumi előadások). I. A honfoglalás és az Árpád-kor népessége. Szerk. Dr. Kovacsics József. Bp. 67-72.
Benkő Loránd (1998), Név és történelem. Tanulmányok az Árpád-korról. Bp.
Bényei Ágnes-Pethő Gergely (1998), Az Árpád-kori Győr vármegye településneveinek nyelvi elemzése. A Magyar Névarchívum Kiadványai 2. Debrecen.
Berrár Jolán (1961), Az üdő ~ ideje tőtípusról: MNy. 57: 31-9.
Bóna István (1995), Az Árpádok korai várairól. Bp.
ComAbTorn. = Nehring, Karl, Comitatus Abaujvariensis et Tornensis. Veröffentlichungen des Finnisch-Ugrischen Seminars an der Universität München. Serie A: Die historischen Ortsnamen von Ungarn. Band 7. München, 1977.
ComBars. = Nehring, Karl, Comitatus Barsiensis. Veröffentlichungen des Finnisch-Ugrischen Seminars an der Universität München. Serie A: Die historischen Ortsnamen von Ungarn. Band 4. München, 1975.
Cs. = Csánki Dezső, Magyarország történelmi földrajza a Hunyadiak korában. I-III., V. Bp., 1890-1913.
Deme László (1944), Hangátvetés a magyarban. MNyTK. 69. sz. Bp.
Deme László (1968), A magyar nyelv történetéhez - “A magyar nyelv története kapcsán”: MNy. 64: 14-23.
Dénes György (1997), A Munuhpest sziklája és a pest köznév jelentése hegyek, sziklák nevében: MNyTK. 209. sz. 284-8.
Domokos-Eml. = Ünnepi könyv Domokos Péter tiszteletére. Szerk. Bereczki András-Klima László. Bp., 1996.
Erdődy József (1975), Egyszerejtés vagy címrövidítés: MNy. 71: 60-1.
EWUng. = Etymologisches Wörterbuch Ungarischen. Főszerk. Benkő Loránd. I-II. Bp. 1993-1995.
Fábián Pál-Szathmári István-Terestyéni Ferenc (1958), A magyar stilisztika vázlata. Bp.
Farkas Vilmos (1971), Helyesírásunk hangjelölés-rendszerének története. NytudÉrt. 74. sz. Bp.
Farkas Vilmos (1982), A magyar hangtörténet és helyesírás-történet rendszerbeli összefüggése. NytudÉrt. 111. sz. Bp.
FNESz. = Kiss Lajos, Földrajzi nevek etimológiai szótára I-II. 4., bővített és javított kiadás. Bp., 1988.
Földes László (1971), A -telek ‘földterület’ jelentéstörténete: MNy. 67: 418-31.
Glázer Lajos (1937), Kelet-Dunántúl a honfoglalás és a vezérek korában. Fejér vármegye kialakulása. Székesfehérvár.
Gombocz Zoltán (1926), Jelentéstan. Bp.
Gregor Ferenc (1989), Magyar-szlovák nyelvi kapcsolatok: Nyelvünk a Duna-tájon. Szerk. Balázs János. Bp. 141-96.
Gy. = Györffy György, Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza. I. (1963), II-III. (1987), IV. (1998). Bp.
Györffy György (1957), Beszámoló “Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza” című munkáról: MNy. 53: 42-51.
Györffy György (1958), A magyar nemzetségtől a vármegyéig, a törzstől az országig: Századok 1958: 12-87, 565-615.
Györffy György (1960), A magyar törzsi helynevek: NévtVizsg. 27-34.
Györffy György (1961), A tatárjárás pusztításának nyomai helyneveinkben: Emlékkönyv a Túrkevei Múzeum fennállásának tizedik évfordulójára. Túrkeve. 35-8.
Györffy György (1963), Magyarország népessége a honfoglalástól a XIV. század közepéig: Magyarország történeti demográfiája. Bp. 46-49.
Györffy György (1970), A helynevek és a történettudomány: NytudÉrt. 70: 196-200.
Györffy György (1972), Az Árpád-kori szolgálónépek kérdéséhez: Történelmi Szemle 15: 261-320.
Györffy György (1984), Levedia és Etelköz kérdéséhez: MNy. 80: 385-9.
Györffy György (1997a), Népek és nyelvek a honfoglalás térségében: HonfNyelv. 19-24.
Györffy György (1997b), Az avarok nyelve: HonfNyelv. 141-4.
Györffy György (1997c), A magyar törzsnevek és törzsi helynevek: HonfNyelv. 221-34.
Györffy György (1997d), A honfoglalók száma és az Árpád-kor népessége: Magyarország történeti demográfiája (Millecentenáriumi előadások). I. A honfoglalás és az Árpád-kor népessége. Szerk. Dr. Kovacsics József. Bp. 31-3.
Györffy György-Zólyomi B. (1994), A Kárpát-medence és Etelköz képe egy évezred előtt: Honfoglalás és régészet. Szerk. Kovács László. Bp. 13-37.
Györke József (1940), A -gy névszóképző: MNy. 36: 34-41.
HA. 1. = Hoffmann István-Rácz Anita-Tóth Valéria, Helynévtörténeti adatok a korai ómagyar korból. I. Abaúj-Csongrád vármegye. Debrecen, 1997.
HA. 2. = Hoffmann István-Rácz Anita-Tóth Valéria, Helynévtörténeti adatok a korai ómagyar korból. II. Doboka-Győr vármegye. Debrecen, 1999.
Hajdú Mihály (1975), Budapest utcaneveinek névtani vizsgálata. NytudÉrt. 87. sz. Bp.
Hajdú Mihály (1981a), J. Soltész Katalin: A tulajdonnév funkciója és jelentése: MNy. 77: 109-13.
Hajdú Mihály (1981b), Helyneveink -d-féle képzőinek funkcióiról: Benkő-Eml. 161-72.
Hajdú Mihály (1986-87), A szer helyneveinkben 1-2: NÉ. 11: 41-8, NÉ. 12: 55-65.
Hajdú Mihály (1991), A magyar névtudomány a nyelvjárástörténet szolgálatában: TMNyTT. 250-4.
Heckenast Gusztáv (1970), Fejedelmi (királyi) szolgálónépek a korai Árpád-korban. Értekezések a történeti tudományok köréből. Új sorozat. 53. sz. Bp.
Hefty Gyula Andor (1911), A térszíni formák nevei a magyar népnyelvben: Nyr. 40: 155-69, 206-16, 259-65, 300-8, 361-70, 458-62.
Hegedűs Attila  (1989), Helynevek a helyesírás-történet és a nyelvjárástörténet szolgálatában: MNyTK. 183: 96-9.
Hoffmann István (1991), Rendszer és szintézis helynévkutatásunkban: TMNyTT. 275-80.
Hoffmann István (1993), Helynevek nyelvi elemzése. Debrecen.
Hoffmann István (1996a), Névtörténet - nyelvtörténet - társadalomtörténet: Anyanyelv és iskola az ezredfordulón. Országos anyanyelv-oktatási napok. Eger. MNyTK. 207. sz. 113-23.
Hoffmann István (1996b), Ómagyar kori helynévfeldolgozások: MNyj. 33: 43-52.
Hoffmann István (1997a), Név- és nyelvföldrajzi térképlapok az Árpád-korból: Kiss L.-Eml. 141-54.
Hoffmann István (1997b), Utak, lehetőségek a történeti helyneveink kutatásában: MNyTK. 209: 227-36.
Hoffmann István (1998), Gondolatok a történeti helynévkutatásról: MNyj. 35: 109-17.
Hoffmann István (1999a), A helynevek rendszerének nyelvi leírásához: MNyj. 37: 207-16.
Hoffmann István (1999b), Névrendszertani megjegyzések a patrocíniumi helységnevek történetéhez: NÉ. 21: 66-70.
HonfNyelv. = Honfoglalás és nyelvészet. Szerk. Kovács László-Veszprémy László. Bp., 1997.
Imre Samu (1971), A mai magyar nyelvjárások rendszere. Bp.
Inczefi Géza (1964), A földrajzi nevek átvitelének néhány kérdése: MNy. 60: 80-6.
Inczefi Géza (1966), A névadás ökonómiája a föld megnevezésében: MNy. 62: 72-9.
Inczefi Géza (1967), Laza szerkezetű földrajzi nevek típusai és alaki kérdései: MNy. 63: 64-71.
Inczefi Géza (1970), Földrajzi neveink névtudományi vizsgálata (Makó környékének földrajzi nevei alapján). Bp.
Inczefi Géza (1972), Az elliptikus földrajzi nevekről: MNy. 68: 310-5.
Inczefi Géza (1973), A határneveket alkotó lexémák sajátságai: MNy. 69: 465-9.
Juhász Dezső (1988), A magyar tájnévadás. NytudÉrt. 126. sz. Bp.
Juhász Dezső (1991), Dentümogyer: Benkő-Eml. 300-3.
Juhász Dezső (1993), Névtan és nyelvföldrajz: MNy. 89: 72-7.
Juhász Dezső (1996), Az ősmagyar kor tájnevei a magyar tájnevek rendszerében: SzabSz. 31: 171-8.
Juhász Dezső (1997), A nyelvtörténet a magyar dialektológiában: MNyj. 34: 43-50.
Juhász Dezső (2000), Opponensi vélemény Tóth Valéria Névrendszertani vizsgálatok a korai ómagyar korban (Abaúj és Bars vármegye helynevei) című doktori (PhD) dolgozatáról: NÉ. 22: 129-134.
Kálmán Béla (1953), A szókezdő mássalhangzócsoport egyik feloldási módja a magyarban: MNyj. 2: 59-70.
Kálmán Béla (1965), A magyar mássalhangzó-rendszer kialakulása: MNy. 61: 384-8.
Kálmán Béla (1967), Helynévkutatás és szóföldrajz: NytudÉrt. 58: 344-50.
Kálmán Béla (1968), Hangrendszer és hangváltozások: MNy. 64: 5-8.
Kálmán Béla (1973), Bicske: MNy. 69: 478.
Kálmán Béla (1975), Puszta helynevek családnévként: MNy. 71: 453-6.
Kálmán Béla (1989), A nevek világa. 4., átdolgozott kiadás. Debrecen.
Kálnási Árpád (1991), Névföldrajzi térképlapok Szatmárból: Benkő-Eml. 321-5.
Kálnási Árpád (1996), Szatmári helynévtípusok és történeti rétegződésük. A Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Magyar Nyelvtudományi Intézetének Kiadványai. Debrecen.
Kálnási Árpád (1997), Szatmári helynévtípusok és történeti rétegződésük: NÉ. 19: 26-30.
Karácsonyi János (1925), A magyar nemzet honalapítása 896-997. Nagyvárad.
Károly Sándor (1970), Általános és magyar jelentéstan. Bp.
Kázmér Miklós (1957), Alsó-Szigetköz földrajzi nevei. MNyTK. 95. sz. Bp.
Kázmér Miklós (1964), A fa ‘falva’ névföldrajza és megterhelése: Bárczi-Eml. 174-80.
Kázmér Miklós (1970a), A XIV-XVIII. századi tulajdonnevek nyelvtörténeti értékesítése (A -si képző kialakulása): NytudÉrt. 70: 60-9.
Kázmér Miklós (1970b), A falu a magyar helységnevekben. Bp.
Kenesei István (1995), Történeti nyelvtan: elmélet és gyakorlat: MNy. 91: 281-91.
Kertész Manó (1938), Árokszállás: Nyr. 67: 41-4.
Kertész Manó (1939), A magyar helynévadás történetéből: Nyr. 68: 33-9, 67-77.
Keszler Borbála (1969), A szókezdő mássalhangzó-torlódások feloldása korai jövevényszavainkban. NytudÉrt. 63. sz. Bp.
Kiss Jenő (1993), A magyar nyelv történeti nyelvtana: MNy. 89: 257-80.
Kiss Lajos-Eml. = Szavak - nevek - szótárak. Írások Kiss Lajos 75. születésnapjára. Szerk. Kiss Gábor-Zaicz Gábor. Bp., 1997.
Kiss Lajos (1970), Az európai névtudomány fontosabb eredményei: NytudÉrt. 70: 16-26.
Kiss Lajos (1978), Kies, kietlen: Nyr. 102: 470-2.
Kiss Lajos (1979a), Tautologische slawisch-ungarische Mischnamen: StudSl. 25: 231-9.
Kiss Lajos (1979b), Székelyföldi víz- és helységnevek: Nyr. 103: 468-72.
Kiss Lajos (1979c), Egy állítólagos tájnév: Apoka: Nyr. 103: 364-5.
Kiss Lajos (1981), Szilágysági hegynevek: Nyr. 105: 97-101.
Kiss Lajos (1982), Régi földrajzi nevek - régi térképek: Nyr. 106: 477-83.
Kiss Lajos (1984a), Fenőkővel kapcsolatos földrajzi nevek: Nyr. 108: 236-40.
Kiss Lajos (1984b), Mátra. Hernád: Nyr. 108: 98-101.
Kiss Lajos (1987a): Földrajzinév- és szófejtő vizsgálatok: MNy. 83: 331-45.
Kiss Lajos (1987b), Magyar helységnevek a Keleti-Kárpátokon túl: Nyr. 111: 215-233.
Kiss Lajos (1988a), Földrajzinév-magyarázatok: MNy. 84: 453-60.
Kiss Lajos (1988b), Magyarország földrajzi és társadalmi arculata az Árpád-korban: MNy. 84: 129-55.
Kiss Lajos (1989), Oroszlánnal kapcsolatos földrajzi neveink: Nyr. 113: 110-5.
Kiss Lajos (1990a), Középkori földrajzi nevek magyarázata: MNy. 86: 161-72.
Kiss Lajos (1990b), Makszond, Zsarnószeg: MNy. 86: 221-3.
Kiss Lajos (1991), Víz-, hegy- és völgynevek a középkori Heves megyéből: MNy. 87: 73‑7.
Kiss Lajos (1992), Mosztonga: MNy. 88: 483.
Kiss Lajos (1994), A Felvidék víznevei: MNy. 90: 1-19.
Kiss Lajos (1995a), Földrajzi neveink nyelvi fejlődése. NytudÉrt. 139. sz.
Kiss Lajos (1995b), Földrajzi nevek kontinuitása a Dunántúlon: MNy. 91: 192-4.
Kiss Lajos (1996a), Kiegészítések a FNESz.-hez: MNy. 92: 228-36, 367-76, 489-501.
Kiss Lajos (1996b), Fehér megyei földrajzi nevek történeti-etimológiai vizsgálata: Nyr. 120: 325-30.
Kiss Lajos (1996c), A honfoglalás és a letelepedés a földrajzi nevek tükrében: Magyar Tudomány 41: 964-71.
Kiss Lajos (1996d), Opponensi vélemény Mező András: Magyarország patrocíniumi helynevei (11-15. század) című doktori értekezéséről: NÉ. 18: 98-111.
Kiss Lajos (1996e), A Kárpát-medence régi helynevei: Nyr. 120: 440-50.
Kiss Lajos (1997a), Korai magyar helységnévtípusok: HonfNyelv. 177-85.
Kiss Lajos (1997b), Pannónia helyneveinek kontinuitása: HonfNyelv. 187-97.
Kiss Lajos (1997c), Erdély vízneveinek rétegződése: HonfNyelv. 199-210.
Kiss Lajos (1997d), Hegynevek a történelmi Magyarországon: MNy. 93: 154-68.
Kiss Lajos (1999), Történeti vizsgálatok a földrajzi nevek körében. A Pázmány Péter Katolikus Egyetem Magyar Nyelvészeti Tanszékének Kiadványai 1. Piliscsaba.
KMTL. = Korai magyar történeti lexikon (9-14. század). Főszerk. Kristó Gyula. Bp., 1994.
Kniezsa István (1928), A magyar helyesírás a tatárjárásig: MNy. 24: 188-97.
Kniezsa István (1934), Csősz: MNy. 30: 104-6.
Kniezsa István (1938), Magyarország népei a XI. században: Emlékkönyv Szent István király halálának kilencszázadik évfordulóján. I-III. Szerk. Serédi Jusztinián. Bp. II, 365-472.
Kniezsa István (1942), Erdély víznevei. Kolozsvár.
Kniezsa István (1943), Keletmagyarország helynevei: Magyarok és románok. I-II. Szerk. Deér József-Gáldi László. Bp. I, 111-313.
Kniezsa István (1944), A párhuzamos helynévadás. Egy fejezet a településtörténet módszertanából. Településtörténeti Tanulmányok 2. Bp.
Kniezsa István (1948), Szláv eredetű víznevek a Székelyföldön: MNy. 44: 1-11, 101-5.
Kniezsa István (1949), Az -i helynévképző a magyarban: MNy. 45: 100-7.
Kniezsa István (1950), Boldva: MNy. 46: 260-3.
Kniezsa István (1952), Helyesírásunk története a könyvnyomtatás koráig. Bp.
Kniezsa István (1960), A szlovák helynévtípusok krronológiája: NévtVizsg. 19-26.
Korompay Klára (1998), E. Abaffy Erzsébet köszöntése 70. születésnapján: MNy. 94: 230-3.
Kristó Gyula (1973), Heckenast Gusztáv, Fejedelmi (királyi) szolgálónépek a korai Árpád-korban. Értekezések a történeti tudományok köréből. Új sorozat. 53. sz. Bp., 1970: Századok 107: 742-6.
Kristó Gyula (1975), Üzbég és Tolvaj: MNy. 71: 62-66.
Kristó Gyula (1976), Szempontok korai helyneveink történeti tipológiájához. Acta Universitatis Szegediensis de Attila József nominatae. Acta historica, tomus LV. Szeged.
Kristó Gyula (1977), Törzsek és törzsnévi helynevek: Magyar őstörténeti tanulmányok. Szerk. Bartha Antal-Czeglédy Károly-Róna-Tas András. Bp. 211-23.
Kristó Gyula (1980), A magyar névtudomány és az objektív kritika: Nyr. 104: 250-6.
Kristó Gyula (1983), Tanulmányok az Árpád-korról. Szeged.
Kristó Gyula (1985), A Kárpát-medencei névanyag kontinuitásának kérdéséhez: MNyTK. 170: 15-22.
Kristó Gyula (1995), A magyar állam megszületése. Szeged.
Kristó Gyula (1996), Opponensi vélemény Mező András: Magyarország patrocíniumi helynevei (11-15. század) című doktori értekezéséről: NÉ. 18: 112-7.
Kristó Gyula (1997a), Magyarország lélekszáma az Árpád-korban: Magyarország történeti demográfiája (Millecentenáriumi előadások). I. A honfoglalás és az Árpád-kor népessége. Szerk. Dr. Kovacsics József. Bp. 35-65.
Kristó Gyula (1997b), A Kárpát-medence X. századi helyneveiről: MNy. 93: 129-35.
Kristó Gyula (2000), Magyarország népei Szent István korában: Századok 134: 3-44.
Kristó Gyula-Makk Ferenc-Szegfű László (1973), Adatok “korai” helyneveink ismeretéhez. Acta historica, tomus XLIV. Szeged.
Kubínyi László (1958), A magyar nyelvtörténeti változások vélhető összefüggéséről: MNy. 54: 213-32.
Kulcsár Péter (1991), Bálványos sive Kapufa: MNy. 87: 217-8.
Laziczius Gyula (1943), Egy nagy pör felújítása. MNyTK. 65. sz.
Ligeti Lajos (1986a), A magyar nyelv török kapcsolatai a honfoglalás előtt és az Árpád-korban. Bp.
Ligeti Lajos (1986b), A pannóniai avarok etnikuma és nyelve: MNy. 82: 129-51.
Losonczi Zoltán (1915-20), Az ö-zés története: NyK. 44: 373-406, 45: 45-116, 195-266.
Losonczi Zoltán (1942), Az ómagyar névszótövek egyik csoportja: Emlékkönyv Melich János hetvenedik születése napján. Bp. 238-53.
Lőrincze Lajos (1946), Bérc ~ Börc: MNy. 42: 22-6.
Lőrincze Lajos (1947), Földrajzineveink élete. Bp.
B. Lőrinczy Éva (1962), Képző- és névrendszertani vizsgálódások. Az -s ~ -cs képzővel alakult névanyag az ómagyarban. NytudÉrt. 33. sz. Bp.
B. Lőrinczy Éva (1979), A magyar mássalhangzó-kapcsolódások rendszere és törvényszerűségei. Bp.
Makkai László (1957), A -telke utótagú helynevek: Emlékkönyv Kelemen Lajos születésének nyolcvanadik évfordulójára. Kolozsvár. 471-8.
Makkai László (1979), Kristó Gyula, Szempontok korai helyneveink történeti tipológiájához: Nyr. 103: 97-106.
Máté Jakab (1997), A 19. századi nyelvtudomány rövid története: Elméletek, irányzatok és módszerek. I. Bp.
Melich János (1898), Rákos: NyK. 28: 357.
Melich János (1901), Horgas: Nyr. 30: 434.
Melich János (1906), Adatok hazánk honfoglaláskori s X-XII. századi helyneveinek értelmezéséhez: MNy. 2: 49-58, 97-106.
Melich János (1907), -va végű folyóneveink: MNy. 3: 47.
Melich János (1908), Tilutoa, mundoa: Nyr. 32: 409-14.
Melich János (1909a), Cuzberch: MNy. 5: 283.
Melich János (1909b), Tisza: MNy. 5: 369.
Melich János (1911), Ság: MNy. 7: 192.
Melich János (1912), Omsóér: MNy. 8: 364.
Melich János (1916), Hely-, folyó- és pataknév: MNy. 12: 331-2.
Melich János (1917), Hernád: MNy. 13: 301-3.
Melich János (1923), Tisza: MNy. 19: 37-8.
Melich János (1924), Állatnevekből folyónevek: MNy. 20: 43.
Melich János (1925), Ómagyar nyelvjárások: MNy. 21: 52-3.
Melich János (1925-29), A honfoglaláskori Magyarország. Bp.
Mészöly Gedeon (1918), A Halotti Beszéd hazoa szaváról és a -vá, -vé rag hangtörténetéről: MNy. 14: 257-65.
Mészöly Gedeon (1956), Ómagyar szövegek nyelvtörténeti magyarázatokkal. Bp.
Mező András (1981), Földrajzinév-kutatásunk helyzete és feladatai: MNyTK. 160: 85-99.
Mező András (1982), A magyar hivatalos helységnévadás. Bp.
Mező András (1989), A típusváltás. Egy fejezet helységneveink élettanából: MNyTK. 183: 143-6.
Mező András (1993), A helynevek új kézikönyve: MNy. 89: 1-10.
Mező András (1996a), A templomcím a magyar helységnevekben (11-15. század). Bp.
Mező András (1996b), Válasz Benkő Loránd, Kiss Lajos és Kristó Gyula opponensi véleményére: NÉ. 18: 118-26.
Mező András (1996c), Megjegyzések történeti nyelvtanunk néhány példájához: MNy. 92: 11-21.
Mező András-Németh Péter (1972), Szabolcs-Szatmár megye történeti-etimológiai helységnévtára. Nyíregyháza.
Mikos József (1935), A fehérvári keresztesek 1193. évi oklevele mint magyar nyelvemlék: MNy. 31: 288-309.
MMNy. = Benczédy József-Fábián Pál-Rácz Endre-Velcsov Mártonné, A mai magyar nyelv. 8. kiadás. Bp., 1991.
MNyT. = Bárczi Géza-Benkő Loránd-Berrár Jolán, A magyar nyelv története. Bp., 1967.
Moór Elemér (1936a), Westungarn im Mittelalter im Spiegel der Ortsnamen. Szeged.
Moór Elemér (1936b), Magyar helynévtípusok: NéNy. 8: 110-7.
Moór Elemér (1944), A honfoglaló magyarság megtelepülése és a székelyek eredete. Szeged.
Moór Elemér (1970), A nomád magyar törzsek X. századi szállásterületei a Kárpát-medencében: NytudÉrt. 70: 45-50.
MSzFgrE. = A magyar szókészlet finnugor elemei. I-III. Etimológiai szótár. Főszerk. Lakó György. Bp., 1967-1978.
Németh Gyula (1930), A honfoglaló magyarság kialakulása. 1. kiadás: Bp., 1930. 2., bővített és átdolgozott kiadás: Bp., 1991.
NévtVizsg. = Névtudományi vizsgálatok. A Magyar Nyelvtudományi Társaság névtudományi konferenciája. 1958. Szerk. Mikesy Sándor-Pais Dezső. Bp., 1960.
Nyíri Antal (1980), A hosszú és az aszó, asszú tőtörténeti tanulságai: NytudÉrt. 104: 607-17.
Nyíri-Eml. = Nyíri Antal kilencvenéves. Szerk. Büky László. Szeged, 1997.
Nyirkos István (1959), Az abaúji Pusztafalu ö-zése: MNyj. 5: 153-63.
Nyirkos István (1964), A munka- és szótörténet összefüggésének kérdései: MNy. 60: 162-7.
Nyirkos István (1972), Az inetimologikus hangokról: MNy. 68: 66-77.
Nyirkos István (1987), Az inetimologikus mássalhangzók a magyarban. Debrecen.
Nyirkos István (1992), Az inetimologikus magánhangzó: MNyj. 30: 69-82.
Nyirkos István (1993), Az inetimologikus magánhangzók a magyarban. Debrecen.
OklSz. = Szamota István-Zolnai Gyula, Magyar oklevél-szótár. Pótlék a Magyar Nyelvtörténeti Szótárhoz. Bp. 1902-1906.
Pais Dezső (1914), “Sok” mint falunév-képző: MNy. 10: 255-9.
Pais Dezső (1916), A Sixtus keresztnév magyarosításai: MNy. 12: 365-70.
Pais Dezső (1923), A Turóci-fennsík helynévtörténete: MNy. 19: 72-6.
Pais Dezső (1936), A fa alakváltozásaihoz: MNy. 32: 106-10.
Pais Dezső (1941), Jelentés az 1940. évi Szily-jutalomról: MNy. 37: 60-1.
Pais Dezső (1943), A szóvégi -d > -gy változáshoz és gy ~ d váltakozáshoz: MNy. 39: 64.
Pais Dezső (1957), A szabad helynévi alkalmazásaihoz: MNy. 53: 52-66.
Pais Dezső (1960), Megjegyzések a hangrend-különböztető szó-alakpárok jelenségéhez: MNy. 56: 311-5.
Pais Dezső (1964), Ola: MNy. 60: 282-90.
K. Palló Margit (1979), A kies, kietlen etimológiájához: Nyr. 103: 472-3.
Papp István (1963a), A szóalkotás problémái: MNyj. 9: 3-31.
Papp István (1963b), Voltak-e sorvadó magánhangzók nyelvünkben? NytudÉrt. 40: 288-95.
Papp István (1963c), Rövid véghangzóink sorsa és a nyelvi szerep: MNy. 59: 393-408.
Pesti János (1969), Földrajzi neveink alsó-, felső- (al-, fel-) helyzetviszonyító elemei: Nyr. 93: 229-31.
Pesti János (1987), A ság, ség, seg (~ segg) és a séd a Dél-Dunántúl földrajzi neveiben: NÉ. 12: 32-53.
Pesti János (1989), Szóföldrajzi szempontok a történeti és mai magyar földrajzi nevek vizsgálatában: MNyTK. 183: 156-9.
PRT. = A pannonhalmi Szent-Benedek-rend története. I-V., VII-XII. Bp. 1902-1912. VI/1-2. Bp. 1916.
Rácz Anita (1997), Az ómagyar kori településnevek differenciálódásáról: MNyj: 34: 125-46.
Reuter Camillo (1972), A személynévi helynévadás egy esete a magyar névanyagban. Pécs.
Róna-Tas András (1996), A honfoglaló magyar nép. Bevezetés a korai magyar történelem ismeretébe. Bp.
Sebestyén Árpád (1955), Földrajzi nevek Gacsályból: Acta Universitatis Debreceniensis de Ludovico Kossuth Nominatae. Tom. II. Bp. 55-69.
Sebestyén Árpád (1960), Egy s más az élő dűlőnévanyagról: NévtVizsg. 82-5.
Sebestyén Árpád (1967), Újabb eredmények és feladatok földrajzinév-kutatásunkban. A Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Magyar Nyelvtudományi Intézetének Kiadványai. 47. sz. 19-54.
Sebestyén Árpád (1994), Értsünk szót! Debrecen.
Simonyi Zsigmond (1913), A jelzők mondattana. Bp.
Sipos István (1970), Analógiás hatások a településnevek kialakulásában: NytudÉrt. 70: 277-81.
Šmilauer, PřSlTop. = Šmilauer, Vladimír, Příručka slovanské toponomastiky. Handbuch der slawischen Toponomastik. Praha, 1970.
J. Soltész Katalin (1979), A tulajdonnév funkciója és jelentése. Bp.
Solymosi László (1972), Árpád-kori helyneveink felhasználásáról: MNy. 68: 179-90.
Solymosi László (1997), Dusnok neveink előfordulásai a középkori Magyarországon: Kiss Lajos-Eml. 372-86.
Šrámek, Rudolf (1972/73), Zum Begriff “Modell” und “System” in der Toponomastic: Onoma 1972/73: 55-75.
Szabó G. Ferenc (1994), A hét napjai a helységnevekben: NÉ. 16: 51-5.
Szabó G. Ferenc (1998a), A vásározás emlékei középkori helységneveinkben. Nyíregyháza.
Szabó G. Ferenc (1998b), A Vámos- jelző középkori helységneveinkben: MNyj. 35: 133-44.
Szabó G. Ferenc (1999), A vám a középkori magyar helységnevekben: MNyj. 36: 59-65.
Szabó István (1971), A falurendszer kialakulása Magyarországon. Bp.
Szabó T. Attila (1940a), Személynevek helyneveinkben: MNny. 2: 82-123.
Szabó T. Attila (1940b), A magyar helynévadás történetéhez: MNy. 36: 127-9.
Szabó T. Attila (1988), A személynevek helyneveinkben: Nyelv és település. Válogatott tanulmányok, cikkek. VII. Bp. 433-72.
Szathmári-Eml. = Emlékkönyv Szathmári István hetvenedik születésnapjára. Szerk. Laczkó Krisztina. Bp., 1995.
Szemkő Aladár (1904), Egy Abaújmegyei öző nyelvjárás: Nyr. 33: 10-24.
SzlJsz. = Kniezsa István, A magyar nyelv szláv jövevényszavai. I/1-2. Bp., 1955.
Sztp.KritJ. = Szentpétery Imre, Az Árpádházi királyok okleveleinek kritikai jegyzéke. I-II/1-4. Bp. 1923-1987.
Szuperanszkaja (1964), A földrajzi nevek struktúrája és típusai. Moszkva.
Tagányi Károly (1913), Gyepü és gyepüelve: MNy. 9: 97-104, 145-52, 201-6, 254-66.
TESz. = A magyar nyelv történeti-etimológiai szótára. Főszerk. Benkő Loránd. I-III. Bp. 1967-1976. IV. Mutató. Bp., 1984.
TMNyTT. = Tanulmányok a magyar nyelv történetének témaköréből. A magyar nyelvészek V. kongresszusának előadásai. Szerk. Kiss Jenő-Szűts László. Bp., 1991.
TNyt. = A magyar nyelv történeti nyelvtana. I. A korai ómagyar kor és előzményei. Főszerk. Benkő Loránd. Bp., 1991. II/1. A kései ómagyar kor. Morfematika. Főszerk. Benkő Loránd. Bp., 1992.
Tompa József (1984), A zárt e jelöléstörténetéhez: MNy. 80: 25-36.
Tóth Valéria (1996), Birtokos jelzős szerkezetű mikrotoponimák a korai ómagyar korban: MNyj. 33: 59-70.
Tóth Valéria (1997a), Földrajzi köznevek szóföldrajzi szempontú vizsgálata a korai ómagyar korban: MNyTK. 209: 262-5.
Tóth Valéria (1997b), Vizsgálódások a korai ómagyar kor képzett helyneveinek körében: MNyj. 34: 147-70.
Tóth Valéria (1999), Helynevek a helynevekben: MNyj. 37: 435-42.
Tóth Valéria (2001a), Az Árpád-kori Abaúj és Bars vármegye helyneveinek történeti-etimológiai szótára. Debrecen.
Tóth Valéria (2001b), A helynevek lexikális szerkezetéről: FUD. 8: 643-655.
Török Sándor (1982), Mi volt a neve a három kabar törzsnek?: Századok 119: 995-1057.
ÚMNyt. = É. Kiss Katalin-Kiefer Ferenc-Siptár Péter, Új magyar nyelvtan. Bp., 1998.
Vértes O. András (1962), Ómagyar magánhangzó-változások egy közös sajátosságáról: MNy. 58: 208-9.
Vértes O. András (1988), Az ómagyar ™ > a hangváltozás akusztikumáról: MNy. 84: 63‑5.
VMFN. II. = Veszprém megye földrajzi nevei. II. A Pápai járás. Szerk. Balogh Lajos-Ördög Ferenc. MNyTK. 171. sz. Bp. 1987.
VSOS. = Vlastivedný slovník obcí na Slovensku. I-III. Bratislava 1977-1978.