Bánfalvi Mária

INICIÁLÉK

TARTALOM
INICIÁLÉK
KI BÁNJA A HALOTT HANGYÁKAT?
RITMUSBAN MONDOM EL
UTÓSZÓ
ÖNÉLETRAJZ

INICIÁLÉK
A szél erősen támadt 
Akart valami nagyot 
De elszámolta magát 
S felkavarta a homokot.

Kék ég alatt 
A fű zizeg 
Titok lappang 
Sátor pihen.

Versenyez a 
Cigaretta 
Startol fehéren 
Menet közben 
Elkékül 
Célhoz érve 
Fekete.

Gondunk röppen 
Gonosz lakol. 
A mesében.

Estike részeg 
Reggelre ébred 
Végem van, mondta 
Nem alhat tovább.

Hinni kellemes 
Remélni bíztató 
Mindkettő kapható 
Telekommunikáció.

Isten takarja két szemét 
Befogja két fülét 
Föladta réges-rég.

Jancsi és Juliska 
Ételt vitt nagymamának. 
Hálából megette őket.

Lótnak futnak 
Lótok Futók 
Lehagyják a 
Lemaradót 
Lóthalálban.

Megépült a ház 
Medencéjével 
Meg is ünnepelték 
Tiszta feketében.

Nem meg igen 
Birokra mentek 
Nem lehet győztes 
Mindenki vesztes.

Nikotin, alkohol 
Ópium, eLeSDé 
Tiszta vízből 
Levegőből 
Szökik az oxigén.

Megatonnákat 
Iskolák 
Kórházak 
Élelem 
Otthonok 
Helyett 
Megatonnákat 
Vesznek.

Majd ha lemegy a nap 
Majd ha nyugszik a 
fény 
Ne félj lehalkul 
Az idegesség. 
Moccan az alvó 
Hallik a csönd. 
Pihenj nyugodtan 
Senki se jön. 
Puha az éj 
Jó a sötét.

Halál annyi. 
Születés ugyanannyi. 
Valahogy nem egyezik 
mégis.

Óra az élet 
Felváltott 
Természet. 
Napok daraboltan 
Órák felboncoltan 
Hová lesznek az évek.

Örök a lét 
Szól az optimista 
Örök a nemlét 
Szól a pesszimista 
Mindkettő igaz.

Jelen az Isten 
Belátom igaz 
Idő, te vagy az (Isten) 
De hagyjál most magamra.

Pórázon kutya él 
Kutya nép 
Gazdátok fél 
Lazítani.

Virág hever porban 
Egy gyerek fölveszi 
Dobd el azonnal 
S valaki megveri.

Hol a zöld már nem segíthet 
Falak vesznek körül 
Mert a falak lettek 
Második természetünk.

Szél elállt 
Szellő se jár 
Víz nem 
mozdul 
Meleg van 
Emberek 
Mozognak 
Szótlan 
Titok lappang 
Csend van.

Rágalmazták ártatlanul 
Nem is tudott róla 
De nem értette a csend 
Körülötte mért van. 
Dobolt a csend bezárta 
Ordítani kéne 
Hát ordított. 
De nem lett jó vége.

Élvezte 
Hűs eső 
Hullott az 
Arcára. 
Nem tudta 
Belehal 
Nem is oly 
Sokára.

Szemem mint Adyé 
Mondta rám valaki. 
Szegény Ady, Ady.

Változnak divatok 
Divatokkal korok 
Komolyan kell venni 
ezért a divatot.

Társasági lények. Szépek. 
Kíváncsi lettem egyre. 
Megkérdeztem: mit csináltál 
egész életedben? 
Beszélgettem arról 
Mit csinálnak mások. 
Ez volt mindig a fő 
Elfoglaltságom

Választás: 
élni mások bőrén 
Gazdagon. 
Vagy: 
mások élnek bőrödön 
Gazdagon.

Korrupció nincsen 
XYZ-ben. 
Hogyan lehetséges, 
Meg kellett néznem. 
Meglepetésemre 
A hír igaz, tényleg. 
XYZ-ben 
Emberek nem élnek.

Felsikolt az égre 
Sokáig hal a csend. 
Holnapra megtudjuk 
Mennyien maradtunk.

Ki dolgát nem érti 
De abból kell megélni 
Sorsa milyen lehet?

Érlel a gond 
Nem az idő. 
Magadra utalva 
Kincseket 
Bányászol elő.

Kőbe vésve késsel 
kínnal 
Jött elő a mű. 
S megölte alkotóját 
Olyan élethű.

Sorsod osztod 
Százezrekkel 
Gondod marad 
Oszthatatlan.

Minden élettelen történés 
Puszta erő fizika 
Minden élő képesség 
Kémiai változás 
Merő kémia.

Szeretnéd ha barátok lennénk 
De én nem lehetek. 
Ismerlek téged, de te engem 
Nem ismerhetsz meg. 
Világnyi gátja van 
A megismerésnek.

Ahogy ment lépteit 
Visszaverték falak. 
S míg töprengett az eseten 
A falak mögött 
Elvérzett egy idegen.

Véget ért a csendes éj 
Harci gépek jönnek 
Légy éber, ne félj 
Önvédelemből 
Fognak lőni minket.

Semmi dolga 
butaságokkal 
Ó, mi mindenből 
kimarad!

Kiknek van sírnak 
Nincs elég 
S elvesznek azoktól 
Akiknek nincs elég. 
Így van kettéosztva 
Az emberiség.

Egyél szívem 
Vasárnap van 
Pihenj 
Holnap újra 
Megpróbálhatsz 
Megtalálni 
Engem.

Ismeretlen kezek 
Írják sorsunkat 
De belénk nem látnak 
S ez a végzetes hiba.

Részletekből 
Áll a lényeg 
Miért hanyagolnád 
őket?

Gyöngül a test 
Szűkül a gond 
Test és gond együtt 
Elmúlnak 
Maguktól.

Kedves olvasó 
Jó lenne több is 
Tudom 
De vedd fontolóra 
- régi bölcsesség - 
A sok megárt 
Ha mégoly jó is!

Óh szép magyar! 
Utol vagyok magamat 
érve!

KI BÁNJA A HALOTT HANGYÁKAT?
Kot-kot kodkodács 
Mindennapra egy tojás! 
Rúzs, lakk, cicoma, 
Minden napra új ruha! 
Kény, tény, szerzemény, 
Minden nap egy költemény!

Nem mindig jó 
Az abszolút tisztaság, 
Mert akkor például 
Mit esznek a hangyák?

Vannak nekem is 
háziállataim 
a tücskök, bogarak, 
hangyák... 
nem is tudom... 
ezek állatok-e, 
vagy csak 
tücskök, bogarak 
és hangyák.

Egy szörnyeteg lettem 
A tücskömet megöltem 
Pedig szerettem hallgatni 
Hogy cirpelt a csöndben 
Ő volt nekem a nyár 
Ő volt nekem a tavasz 
Ő volt itt nekem 
Mind a négy évszak 
Beszorult a csőbe 
S a lefolyó víz 
Elölte előlem. 
Én meg csak néztem.

Rómában láttam egy gorillát egy igazit 
Sztoikus nyugalommal könyökölt 
Nézte az “embereket” a rács mögött 
Nagyon megértő volt.

Hiszünk a Magazinoknak, 
A heti és napi sajtónak, 
Hiszünk a rádiónak, 
Az Esti Krónikának. 
Hiszünk a kinyomtatott szónak, 
Az összes könyvnek, 
S a könyvhöz hasonlóknak. 
Hiszünk a mindenható 
Televiziónak, 
Az ünnepi Szónoknak. 
És Minden 
Hangoskodónak.

A horizont fölött 
Kelnek az új napok 
Arccal feléje 
háttal az éjnek 
Ritmusra ballagok.

Fordult az év 
S a pillanatot én 
Átaludtam újra. 
Harangok zúgtak Ott 
Míg itt a müezzin 
Hívta a másnapot.

Sose az volt a baj, 
hogy igaz, amit mondtam, 
a baj mindig az volt, 
hogy kimondtam.

Csak egyféle igazság van. 
De sokféleképpen lehet elérni.

Az ember 
meg tudja 
változtatni 
történetét 
ha előbb 
elpusztítja 
kitalált 
Jóistenét.

Az időt tapogatom 
az előbb itt volt 
a karomon 
fel akarom fogni 
kezemben 
a csillagtalan éjbe 
hulló perceket.

Naponta ezerszer 
mondom el 
gyönyörű nevedet 
suttogva 
titkodat 
nem árulom el.

Mire megérkeztem, elment 
magányokból magányokba 
estem 
az átok rajtam 
illanó perceket kivéve 
magányom halhatatlan.

Virrasztottam. 
Míg te aludtál 
A fellegek 
Siettek 
A Hold előtt 
Nyugatról 
Keletre. 
Mire felébredtél 
Sehol se voltak már 
Szemedre tűzött 
A vakító napsugár.

Dübörgő dobszóra 
Bekúszik 
Szívedbe 
A csend.

Mi számít? 
Semmi, 
Még a hol, 
s az itt sem. 
Csak a most. 
A halottaknak 
még a most sem.

1400 éve 
a sivatag népe 
a kislányokat homokba 
temette élve. 
6 éves korban 
az apa 
gödörbe tette, 
rászórt homokot. 
Bajt nem akarva 
a gyermek óvta 
apja ruháját 
ne legyen piszkos 
segített letörölni 
a homokot. 
Azóta lelke 
nem nyughatott.

Ebben az egyetemes 
borzalomban 
hogy gyászoljam 
évek ezreit 
a tegnapot, előre a holnapot, 
minden következő napot. 
Istenem 
Nem értem.

Valamit az ember 
mindig tehet, 
egyedül az idővel 
tehetetlen.

Csigamódra lassan 
cammognak az órák 
de az én órám lassúbb a 
csigánál. 
Megállt 
mert Faustus kiáltott 
“Állj meg idő!” pont most! 
S ez egyszer, az idő, 
szót is fogadott.

Londoniak voltak. 
Hallgattam a zenét, 
Mozarttól a Höffnert, 
Majd Beethoven 
Pastoráljét. 
Ifjú fuvolását 
A zenekarnak 
Három estén 
Csodálhattam. 
Az egyik szünetben 
Közelébe mentem, 
Néztem, s visszanézett! 
Csak egy pillanatra 
Én sokkal tovább 
néztem. 
Huszonéves ifjú, 
Én meg voltam negyven. 
Szólni hozzá. 
Nem volt önbizalmam 
Visszamentem. 
Másnap elutaztak. 
Elvitték a látványt. 
De ha nem írom le 
Őrá már nem, csak 
A zenére emlékszem.

Megölöm holnap 
reggel a hetet 
arrébb tolom 
a kacsám 
sasszézik 
szombatról vasárnapra 
egy napot. 
Majd kiszámolom 
hazaindulásig 
hányszor ölöm meg 
a tegnapot.

Töksötét úr 
se lát, se hall, 
de tetteti, 
zörejeket 
vél hallani, 
a töksötéttől. 
halálra rémült 
töksötét úr

Végigtáncol a fény 
a drótokon. 
Este van, 
zuhog az eső. 
Mi itt élünk 
még egy darabig. 
Fényvillám siklik 
ablakon, 
fákon, ágakon, 
világokon. 
A halált keresi.

Meghalt, s mert előre megmondta, 
most az egyszer 
igazat adtak neki. 
Életében arra vágyott mindig 
csak egyetlen egyszer 
igazat adnának neki.

A Napot sem várta meg, 
Felkelt korán. 
Hiába sietett a tavasz 
Őrá sem várt tovább. 
Mert elment 
Együtt a téllel, 
Köddel, dérrel, 
Hideggel. 
Rideg rögök között 
Virrasztott 
Megsebzett 
Tudatom.

Annyi levelet írt, 
amennyit kapott. 
De hangulatittas levelekre 
választ sose kapott.

Vádold a Végtelent 
Ha nem tetszik 
Sorsoddal hogy vert 
Ami vagy mivoltod. 
Kérd számon a 
mindenséget, 
A nyers fizikai erőket, 
A születő s haló csillagokat, 
Ne csak egyet, milliárdokat, 
Mért vagy az, ami vagy! 
Kérdezd meg a Földet, 
Ő választhatott? 
Gyilkos kínban 
Pályára robbantott, 
Törvénytől lökődve lett, 
Nem lenni nem lehetett, 
Hordja rohanó, 
Forgó végzetét, 
Ismétlésre átkozott rendben 
A törvényes mindenségben 
Ott a sorsod is.

Követeld a vadvirágtól 
Illatozzon rózsaként 
Követeld a csupasz zord sziklától 
Legyen selymes puha rét 
Mondd a fűznek 
Teremjen kalászt 
Mondd a gaznak 
Ne nőjön buján 
Mondd a tövisnek 
Ne szúrjon 
Mondd a fecskének 
Ne szálljon 
Mondd a póknak 
Ne szőjön 
Mondd a szélnek 
Ne fújjon 
Mondd a tigrisnek 
Eressze őzikéjét 
Mondd a viharnak 
Ne zúgjon 
Kérj ezerszer 
Ezret is 
Nem figyel rád 
A természet 
Csendre int.

De régen elmentek 
A múltba vesztek 
A novákpusztai 
“Fényes szelek” 
Akkor még 
Kikértétek volna 
Ha szólítanak 
X. Y. Úrnak. 
Nem hánytorgatom 
Nem is szólok rátok 
Azóta magam is 
“Misszisz”, Madam, 
Meg “Yes, Madam” 
vagyok. 
De nagyon búbánatos.

Hívhatná az asszonyt 
Mert tetszik neki, 
De nem hívja. 
Azt mondja magában, 
Nem is akarja. 
Hogy öntudatosan 
A “nem”-et választotta. 
Mi lenne, ha mégis... 
Ha mégis szólna neki! 
Mozdulatlan arcában 
A szeme árulkodik. 
Tapasztalat tovább 
Egy lépéssel sem vitte, 
Néma volt, s a pillanat 
Megdermedt örökre. 
Elment onnan, mintha 
Mi sem történt volna, 
S egyre mondogatta: 
Mert Ő így akarta.

Szabadságot maga 
Soha nem tapasztalt, 
Csak a hite, hogy 
Ő szabad, nagy.

Ne mondd, hogy 
Nem jó. 
Mondd inkább: 
“Tovább!” 
Mondja el 
Szóval, vonallal, 
Testével, arcával, 
Kezével, lábával, 
Hangjával... 
Ne mondd, hogy elég, 
“De szólj hozzá, hogy 
Nagyon Szép!” 
Mosolyogj, mondd neki, 
Szereted, 
Hogy elmondta, 
Amit csak egyedül 
Ő tudott.

Körülöttem végtelen az éj 
Szeretem ha megjön a sötét 
Mélyül az éjszaka 
Vele a csend 
Lüktető gondjaim 
Hallgassatok el.

Érzelmekre megállni 
Nincs idő. 
Valamit mindig kell csinálni 
Rövid a határidő.

Gördülnek mint gyöngyszemek 
Lassacskán napjaim. 
Nem rózsafűzéren, 
Nem nyakláncon: 
Rabláncon. 
Börtönnapok, 
Nap-börtönök. 
Majdcsak 
Elszakad. 
Nyakláncok, rabláncok, 
Napláncok.

Az ablak mellett 
Csak itt szeretek 
lenni. 
Pedig mindig ugyanaz. 
Szintelen az ég, 
Látom a semmit. 
(Mintha szuggeráltam volna, 
Hogy a Semmi Esztétika.) 
Szép az is, 
A Semmiben 
Az esztétika.

Mindenki fogoly 
a karakterében.

Börtönben él Mindenki 
A saját karakterében.

Mi leszünk 
A barbárság 
K-adik foka 
Ötven-hatvan 
Évszázad múlva.

Te jutottál eszembe 
Megint meg újra 
Beköltöztél hivatlanul 
Meglapulva. Vártál 
Míg magammal maradtam, 
Befúrtad csontjaid 
Csontjaimba. 
Látom arcod előrehajolva 
Képzeletem megérinti 
Szabályos vágásait, 
Érzem mély hegeit, 
Milyen késes rituálé 
Hagyta ott nyomait, 
Beduin vagy néger 
Sivatag vagy dzsungel, 
Elfordulok 
Elkergetem, ott van újra 
Nézzem, nézzem! 
Ki vagy te énnekem? 
Kezemmel sose érinthetem 
Arcod szépséges hegeit.

Minden megvásárolható, 
Kivéve egy: 
Az emberi nagyság 
Nem vásárolható meg.

Nem tudnék úgy élni, 
Hogy körbezárnak hegyek, 
Bármennyire fenségesek.

Mindig nyárban élni 
Vágyódnak sokan. 
Én élhetek 
Mindig nyárban 
Felhőtlen ég alatt, 
S irigylem, kik nézhetik 
A téli fellegeket 
Magyarország felett.

Akiket megdicsérni 
másért nem lehet, 
jó magaviseletükért 
dicsérik meg.

Ki nem fogja fel 
Egy mondatban 
Százban elmondva segít? 
A gondolatot kimondani 
Elég 
Magyarázni nem az én dolgom. 
Sok ideje csak annak van aki 
Nem ért.

Legtisztább 
gondolat 
szavak szép 
zenéje 
cseng, 
Életed 
egy sorban 
mint csillag 
egy pontban 
ragyog. 
Többet nem mond 
Ránézel, s tudod.

Hívottak 
És hivatlanok 
Jönnek hozzám 
Gondolatok 
A súlyos, komor 
Nehezedik 
A könnyű ledér 
Épp csak jön 
Már röppen is 
De visszanéz 
Ne írjam le 
Oly semmiség.

Pont e percben 
tegnap este 
fürge méhként 
röpködtem még 
Csokonai. 
Szárnyak nélkül 
kedvszegetten 
plagizáló 
soraimmal 
eszembe jutsz 
Csokonai.

Abszolút Monarch a Véletlen 
Ural mindent, az Embert 
S a végtelent 
Törvények törvénye 
Nyers, vak és féktelen 
Imperiális Véletlen 
Jót ritkán tesz 
Inkább semleges 
Amúgy könyörtelen 
Dolgok ha összecsengnek 
Szabályokban, törvényekben 
Akkor csak véletlenül 
Találkozott nagyon 
Nagyon sok véletlen.

Számolom a lassú perceket 
A hosszú délutánban 
Gördülnek alá testemben 
Mint sziklában fordult 
bánat 
Szállok mélyre 
Az érzéketlen sötétben 
Jöhetnek már 
a Percek, 
Nem érzek mást, csak a 
csöndet.

Kihunytak a csillagok 
Egyszerre mind 
Leperegtek a nappalok 
Sötétben a Föld 
Lelkek szorongják 
Várják a másnapot 
Félelmet súg a homály 
Süketült szemekben 
Éteri csönd 
Ki sír a közelemben? 
A Föld.

Megjött az éj 
Hogy engem 
Hogy zavar! 
Nem bírok aludni 
A barmom miatt. 
Zakatol, 
Kezemben a toll 
Ugrál, tombol. 
Az én agyam 
Az a barom. 
Ugrálok ki-be, 
Villany föl, 
Villany le. 
Két szegény 
Madaram 
Nem tudja, 
Reggel vagy 
Este van, 
Aludni kellene. 
Csak a gazda, 
Vele mi van, 
Körmöl 
Szegény 
Verseket.

Ihlet a sötét 
A fény kioltja 
Dobol a csönd 
S a hűtőgép 
A sötét hozza 
Vágyát a szónak 
Fény ellen fogom 
Kiröppen az éjben 
Örökre 
Ott marad.

Versek-írás közben 
Megjött az éjfél 
Hála isten 
Holnap van 
Ígérem óra 
Ez az utolsó 
Ki gondolta volna 
Amikor az elsőt 
Elkezdtem 
Hogy egyszerre 
Ennyi lesz 
Megszámoltam 
Hat lap. 
Benne van. 
A keserves 
Istennyila 
Életem.

Amikor a vers nem segít 
Abba kéne hagyni már 
Kiírtál sok borúlátást 
Aludj végre, jótszakát 
Küld hozzád a hajnal 
Hogy ne féltsd a holnapod 
Fiaid már ott lesznek 
Kérni a reggeli kakaót.

Most már abba is 
Hagyhatom, 
Mert máma is 
Holnap megyek 
haza. 
Van egy titkom 
Nem mondhatom 
Csak a versem 
Tudhatja. 
Ha jön a szó 
A villanyt újra 
fölgyújtom.

Én vagyok az 
Időfutár 
Az időfutár 
Én vagyok 
Fut ár, idő 
Ár az idő 
Fut el és föl 
Megelőzni 
Ár sem tudja 
Az időt. 
 
Egy bolond a háztartásban.

Nem vagyok szép 
S hogy elnézem 
Mások sem azok 
De nézd a szép 
Csak rajtad múlik.

Mi a dolgom? 
Reggelente 
egy csomó tücsköt-bogarat 
összehordok. 
S hogy később el ne 
felejtsem korábbi 
ilyen-olyan kedvem 
lefirkálom, 
újra megnézem 
hogy el ne 
felejtsem 
korábbi ilyen-olyan kedvem.

Nézem a leszálló 
Hamupelyheket 
Lassan oszlanak a köveken 
S képzelem esik a hó 
Miközben hívom emlékezetem 
Több mint tíz év előtt 
Szállingóztak a hópelyhek 
S elenyésztek a nedves 
Fekete talajon 
Mint szavak az embereken.

Földre leszáll 
puhán a nyár 
rajongva nyílik föl 
a láthatár 
derűs az ég a rét 
dalra fakad a föld 
ha egyszer itt a nyár 
a telet ne bánd

A semmi minden helyén 
Egyszer volt valami 
S a valamik helyén 
Egyszer megint 
Nem lesz semmi 
Így lesz a semmi valami 
S a valami semmi 
Végül is 
Minden egyes valami 
Ugyanaz mint a semmi.

Leéljük magunkat 
A sárga földig 
Szó szerint 
Akárhogy is a véged 
A sárga föld lesz 
Emberke.

Otthagytalak világodban 
Mert elengedtél a házadból 
Elvonulok növeszteni 
Drótsövényt 
A fejem körül 
Vastag kérget 
Mellkasom körül 
Beengedem a levegőt 
S a férgeket 
Csak a többiek 
El ne érhessenek.

Mit nekem exotikum 
Pálmák aloék 
Sivatagi Ázsia, trópusi délvidék 
Hol vagytok tölgyek, gesztenyék 
Almafák, cseresznyék 
Sápadt porosan 
Sarokba húzódó 
Fehérvirágú bokrok 
Vakító párás tiszta kék 
Ködös esős szürke ég 
Ez itt, az ott 
Hol van az otthonom.

Heves vágyaim 
Mint csillagok fényei 
A messzeséggel 
Csillapodnak 
Tovább kántálni nem 
A vége már közel

Ott lakom, ahol a felhők árnyéka 
elmetszi a hegyek csúcsait 
ahol vastag kékkel keretezett a város 
ahol képzeletet lélegzel a sivatagi 
széllel 
ahol este a városon puha fények ülnek 
s egyszer egy évben a hegyeket 
vattába burkolják habezüst egek.

Türkizkék madár 
Csapkodva száll 
Leszállna fára 
Bokorra virágra 
Türkizkék madár 
Házra leszáll 
Tető kies, kár 
Dombra leszáll 
Kopár kövek sár 
Betonra leszáll 
Fulladó szürke 
Űzi - tovább 
Vasra leszáll 
Lába sérül 
Elszáll 
Hol az iránya 
Zöldnek pirosnak 
Kéknek 
Hangoknak a szépnek 
Türkizkék madár 
Telnek az évek 
Új falak új tetők 
Új betonok új vasak 
Készek.

Nincsen nő 
Udvarlással 
Kielégíthető 
Ha mondod neki 
Szép vagy 
Gyanakvó lesz 
Mért nem azt mondtad 
Hogy nagyon szép vagy.

Vasalás közben írok 
Írás közben vasalok. 
Ebből azt gondolnád 
Egymást ihletik. 
“Az aki költő akar lenni, 
Sej-haj, kezdjen el 
vasalni!”

Népi líra 
Egyszer sírok 
Rá meg egyszer 
Nevetek. 
Jön a verssor 
Magától is 
Ha már egyszer 
Elkezdte. 
Folyik a szó 
A víz a bor 
A hülyeség, 
Egyszer sírok 
Vagy ordítok 
Emberek 
Vers születék.

Jó ez a vers 
Holtomiglan 
Holtodiglan 
Gyere rózsám 
Kettyints meg. 
   Esik eső 
   Jó az isten 
Karikában 
Karikára 
Jön az újra 
Kettyints meg. 
   Zamatos sorban 
Derék fajankó 
   Jó a vers 
   Ha jó a szó 
Refrén bevált 
Kettyints most.

Szexis ronda 
    Mária 
    Az időt túlélni 
Hogy akar 
    Az idő mániákusa 
    Hol a senki 
Nem segíthet 
Várni mire 
    Mit akar 
Szexis ronda 
    Az időt várja 
Az idő 
    Nem akar 
Számol mániákusan 
Elmenni a napokkal.

Az eső elállt. 
Én is elállok.

RITMUSBAN MONDOM EL
Milyen az életem 
Ritmuskeserves 
Asszonynak szeress 
Érik az ember

Mint formába öntött 
Egyetlen mozdulat 
Ember és sors 
Versem mint szobor 
Egyetlen mondatban 
Kimondott 
Emberi sors.

Sok kicsi fájdalom 
Kúszik fölfelé 
Összegyűlnek koponyámon 
Fáj az én.

Fejét lehajtja 
Vagy elnéz másfele 
Ne lássa várja, 
Rejtse magát 
Ilyen az ember. 
Múlnak a napok 
Elkapott szemekkel 
Mi történik közben 
Fogalma sincs.

Én vagyok 
A legyőzött armada 
A megvert csapat 
A levert léc 
A fáról lehullott gyümölcs.

A végtelen éjben 
Hogy túlélje hitte 
Közel a reggel. 
Hogy meg ne öljék 
Benne a fényt 
Imákkal telt a csönd. 
Felhasadt a sötét 
Megkondult a harang 
Eljött a reggel 
Temetni.

A Kozmosz vonzott 
Izgatott 
Most és 
Mindörökké ámen.

A szükség alkot törvényt 
A véletlen után 
Véletlenül lett a világ 
Mely szükségeket teremtett

Kutasd a kozmoszt 
Bőrrel körülzárva 
Ott lakozik benned.

Ki tudta előre 
Hogy nem zúgnak 
A harangok 
Hogy elmarad a csoda 
Nem jöttek a varázslók 
Oda a vacsora 
A harangok nem 
De felzúgtak a népek 
Mert a harangozó 
Csendben meglépett.

Mint óriás világbuborék 
Éreztem lebeg velem 
Egy gondolat 
Hirtelen szétfoszlott 
S tudtam soha többé 
nem tudhatom.

Ha a versnek 
Nincs értelme 
Akkor mi van? 
Rajzolod a szavakat 
Számolod a szótagokat 
Élvezed a ritmusát 
Jól hangzik. 
Értelme nincs. 
De Vers van.

Tanultál-e verset írni? 
Hát Petőfi tanult-e?

What’s the méter with you?

Kurva jó évek voltak. 
Hát aztán! 
Elmúltak. 
Csak a MOST 
Soha nem 
“Hát aztán.” 
Egyfolytában 
Húsba vág.

Mindennapos gondjaink 
Mindenperces ürügyeink 
 
Mindennapi 
Ügyes-bajos 
Dolgaink 
Mendenpercnyi 
Ürügyejjes 
Előí- 
tételeink

Paszteles harmóniák 
És hangszórós csendek 
Rezegnek a szemem előtt 
Csengenek fülemben. 
 
Tengerparttal kombinált 
Ötcsillagos szállodák 
Embermajmok erre kell 
Gyűjteni a pénzetek.

Éjszakák és nappalok 
Lógnak ki az ablakon 
Számolom a holnapot 
Tologatom magam előtt 
Mint babakocsit asszonyok.

Kis ugrás 
Az előző 
Következménye 
Nagy ugrás 
Nem lehet 
Csak véletlenek 
Eredménye.

Süket 
Tékozló 
Léha 
Gazda, az vagy. 
Isten hallgatsz. 
Mert rég 
Hulla vagy.

Isten listen! 
A listád! 
Figyelsz vagy 
Meghaltál 
Egy percet évbilliókból 
Adni ha tudsz 
Nézd meg 
Mit csináltál.

Kémiai kompozíciónkon múlik 
Kiket szeretünk meg 
S kémiai kompozíciónkon múlik 
Kik szeretnek meg bennünket.

Türkizkék tenger 
Number two 
Szerelmem. 
Number one 
Az ember 
Merthogy 
Jól elmúltam 
Negyven, 
Ráismertem.

Érdekes-e egyáltalán 
Ül-e mellém valaki 
Az ember teljes története 
Teste összes titkai.

Remeg a toll 
Mert remeg a kezem 
Nem félek 
Csak nézem 
De érdekes 
Hogy megráncosodtam 
S remeg a kezem.

Ahogy sétáltok 
Én nézem a partot. 
Elfordulok gyorsan, 
Ti is csak voltatok!

Az idő megy mindenképp 
Velünk vagy nélkülünk. 
Nem jobb-e 
Ha ellenállás nélkül 
Együtt lépkedünk?

A pillanat eljött 
A pillanat itt van 
Végre elkaptam, 
Hol van? 
Ez már egy másik, 
Már az ezredik rohan 
Hol van a jelen, 
Mikor van... 
Kapkodok, kapkodok, 
Kapkodom a múltat.

Szabad vagyok 
Mit kezdjek vele 
Elment a családom 
Nincsen itt senki se 
Megyek ahova akarok 
Nem számít az óra 
Nem kell ezt-azt készítenem 
Nem csörög az óra 
Na most aztán szabad vagyok 
Mit kezdjek hát vele 
Tántorgok a szobák között 
S figyelem a régi echókat.

Rohanó szürke egek alatt 
Megállt a nyomor 
 
Fehér alakok sietnek 
Fekete ernyők alatt 
A tenger szürke habokban tombol 
A piszkos partokon.

Élni a legalsó polcon 
Az utca az otthon.

Mit jelent zsidónak lenni 
Ha tudni akarod 
Én is zsidó vagyok. 
Legalább egy helyen 
Mindenki idegen 
Kiközösített 
Furcsállott 
Megfélemlített 
Üldözött 
Lenézett 
Stranger 
Tedd az empátiád vissza. 
(Nem kell empáthia.) 
Te is zsidó vagy.

Nincs szabály 
Nincs törvény 
A véletlen, a hiba 
Irányítja 
A teremtést. 
Cél nélkül 
Keletkezett 
A “teremtmény” 
A végső ok 
A véletlen 
Alkotott törvényt 
És aztán 
Tégedet.

Behunyt szemem mögé 
Senki se láthat 
Takarnak a semmi 
Barrikádjai 
Önvédelemből se kell 
Ébernek lenni. 
Szabadság, 
Hát mégis létezik?

Versem érthető 
és igaz. 
De egyszerűnek 
Nem az.

Ha látsz házat 
Kitárt ajtókkal 
Ablakokkal 
Befogadni 
messzit s közelt 
az a szív s az elme 
Jöjj be, beszélj, 
S pihenj!

Naplemente 
Bámulom a tengert 
Gyenge szél 
Halk eső szemerkél 
A látvány megkapott 
A tenger nem viharos 
Csöppnyi rákok vonulnak 
Kifelé a parton 
Elképzelem tankok támadását 
A tenger felől... 
Mért épp tankok 
Nem azt akarom 
Ezek rokokó hölgyecskék 
Kecsesen lépkednek elő 
Rejtekeikből 
Miközben óriás vízfalak 
Érkeznek a széllel 
S eltakarják őket 
Ámuló szemeim elől.

Lepereg a nap 
Lefutja a kört 
Körbemegy a Föld 
Én még hányszor 
Tarthatok vele 
Bárha nem is 
magamtól megyek 
A furcsa az benne, 
A Napot a Földdel 
Negyvenötször 
Jártam körbe 
Nem valami sok. 
De megduplázni 
Azért nem akarom.

Hordában 
Suhognak 
Szárnyasok 
Vagy százan 
Föl a Napnak 
Itt lecsapnak 
Még és még 
Míg beér 
A vonat.

Nyomtalanul eltűnni 
Mint két kis madaram 
A kalitkából kirepülni 
Szeretnék 
Semmit se hagyni hátra 
Beleveszni a világba 
Eggyéválni a semmivel 
Ha voltam is 
Nem kell tudnia 
Senkinek.

Megijesztett 
A szomorúság 
Felemelt öklömben. 
A látvány nem, 
Képzelet a minden. 

Nem találtam ki semmit 
Mindent átéltem 
A sorok 
Érzeteim 
Szóba került 
Termékei.

Mert a Nap 
Most bukik 
Fáradt égen 
Rózsapír 
Az ablakok 
Az éj tükrei 
Megfagytak a hangok 
Nem a közel 
A távol sír 
Hold bandukol 
A fák ágain 
Madár se égen 
Se földön nincs. 
Hideg van 
Apám haldoklik.

Szegény apám elment 
Meghalott.

Miért az üresség? 
Hol vagy? 
Kb. húszan vagyunk 
A csónakban, bőröndökkel 
Mindenki vadidegen 
Gondolom, kiesek, 
Micsoda zűrzavar 
Kihúznának 
Mindenem csuromvizes 
Az óceán pajzán 
Körülöttem.

Beszélgettem a tengerrel. 
Elsuttogtam neki 
Az egész életem. 
S hogy megértette, abból tudom, 
Ahogy utána 
Megsimogatott.

Szeptember 
Várjuk a telet 
Október 
Már kellemesebb 
November 
Tele ünnepekkel 
December 
Csendesebb reggelek 
Január 
Hisztérikus szelek 
Február 
Vattában a hegyek 
Március 
Az itt a legszebb 
Április 
Tengerpart reggel és este 
Május 
Hirtelen forró a lég 
Június 
Homályos minden kép 
Július 
Mindenki utazik 
Augusztus 
Visszatér az év.

Jön váratlanul 
Eszembe egy szó, egy sor 
S fűzöm őket egymás alá 
Mintha rajzolnék mintát 
Füzetlapon. 
Csillagom verses gondolatom 
Megszerettelek, s ettől 
Egészen más lett 
Az öntudatom.

UTÓSZÓ
Miért nem lettem pszichológus, amikor egész életemben szenvedélyesen érdekelt az EMBER, s elvégeztem a pszichológia szakot a Bölcsészkaron, igaz, az egyetem és az én kölcsönös elégedetlenségeinkre egymással. 
Addig eléggé egyenletes mederben folyt az életem.
De attól kezdve olyan kacskaringós lett, hogy a görbe azóta is egyre görbébb lesz. 
Szerencsésen vagy átkozottan azóta is mindig útközben vagyok a négy égtáj között mentálisan és fizikailag egyaránt. 
Nem az “élet hány” ide-oda, inkább az értés vágya és a véletlenek.
Jobban érteni, az embert, aki végtelen változatokban mutatja önmagát, s aki végül is minden változatában ugyanaz. 
Miért csak a különbségeket, az ugyanazonosságokat miért nem hangsúlyozzuk? (No utópia, no sentimentalismus, please.) 
S ahogy kimondom, hogy különbségek és azonosságok, az egész beláthatatlanul összekuszálódik.
Végül is nem az én dolgom. 
Mi itt vagyunk egyenként, s énünk belső sorsa azon múlik, mennyit vagyunk képesek megérteni.
Megtalálni a saját műfajom 
Hány évtized kellett 
S hogy egyáltalán rátaláltam 
Én még szerencsés vagyok.

Muscat, 1991. június 9.
Bánfalvi Mária

ÖNÉLETRAJZ
1945. Megszületés Németországban 
1963. Érettségi. Vác, Gimnázium 
1968. ELTE, Pszichológus diploma
1970. Házasságkötés. Férj: ománi arab, Ali és régész
1971. Kivándorlás az Arab Emirátusok Szövetségébe: Dubai, Ras Al Khaima
1971. Újra Budapest
1974. Első kisfiam születése: Dániel Hakim 
1979. Második kisfiam születése: Tárek Ali 
1979-től Oman, Muscatba költöztünk
1990. Neurosurgery, Wachingtonban. Jobboldali frontális tumor, meningioma
1991. Még mindig Ománban élünk.
1968-tól mindig dolgoztam, de ha nem, akkor is csináltam valamit. 
1985-től kezdtem írni tudatosan.