GARASOS ARISZTOKRÁCZIA

REGÉNY

ÍRTA
VAS GEREBEN

BUDAPEST, MÉHNER VILMOS KIADÁSA, 1887.

TARTALOM
A három diplomás ember.
Ujjászületés.
A bátya.
A régi ösmerősök.
Hétköznap.
Ünnepnapon.
A makkhetes.
Látogatás Faddi uramnál.
Frau Rézi.
Adolf urfi.
A jogászok.
Meglepő barátság.
A mérnök.
A tápintézetbeliek.
Az ólomhuszas.
Férj és feleség!
Váltóleczkék.
Az erkélyes ház.
A rébusz.
A megtört hiuság.
Gőzösön Pestre.
Bátorság.
A jurateria.
Férjemuram és feleségem asszony.
Ujabb elhatározás.
A bonczteremben.
A császárfürdő.
A harmadik diploma.
A lelki betegek.
A vendég.
A megfejtett talány.

A három diplomás ember.
Pénzen vettem e tárgyat, sietek kidolgozni; mert rám savanyodik, vagy valamely regénygyártó kollégám mástól meghallja, s belevesztem pénzemet, s utána nem kiálthatok az atyafinak, hogy lopott portékát árul; mert a törvény védelmez birkát, káposztafejet, kapanyelet, - gondolatot nem. - Ilyen portékája olyan kevés embernek van, hogy nem volt érdemes a törvényhozásnak ennek megvédéséről töprenkedni.
Sokszor kérdezték tőlem, (hihetőleg mástól is,) hogy honnét szedem a sok agyafurt komédiát? - Az ilyen kérdésre megközelitő példában feleltem ekképpen:
Mindenki tudja, hogy a lapokban jutalmat tüztek ki a legjobb tiz adomára. Amit pénzért vesznek, annak értéke van, s azt is tudják, hogy mi az adomákat eladjuk. Az iró szinte fölirhatná, ha amugy is nem tudnák, hogy a ki mit, köznyelven szólva: “bomlottat” tud, - hozza el az iróhoz, az talán ad érette valamit; mert az megint el is tudja adni.
Hogy miként jutottam az elmondandó történethez, e fejezetből meglátja az olvasó, ki a legrongyosabb két forintját, melyen sem a mészárszékben, sem a pagát ultimóban odább adni nem tudott, elküldte nekem, hogy érette kikürtöljem hazafinak, s ráadásul kirázzam lábából a köszvényt, mit bizonyosan nem nálam vásárlott, és nem is rongyos bankóért kapott.
Kinek mi köze hozzá, mikor, elég az hozzá, hogy egyszer én is kiadtam egy hónapos szobát, kiirván a hirdetésben, hogy az illető egyedül egymaga lakjék; mert a pesti házaknak közfalain szóról‑szóra beteljesedik, mit a velenczei palotákról mondtak, hogy füleik vannak, vagy még inkább szájuk; mert ha én szobámban tüszszentek, ugy áthallik a szomszédhoz, hogy az “egészségemre kivánja”. A kikötés által elkerülhetőnek véltem, hogy tőszomszédságomban nem fognak beszélgetni; mert már arra is tudok esetet, hogy egy jó barátomnak fölmondta a háziur a szállást, mert éjjel hortyogott, s a vékony falon át éppen a házi urat verte föl a lelkek órájában.
A hirdetés után másodnapra egy tisztességes, körülbelül huszonhat esztendős fiatalember fogadta ki a szállást. Nő‑olvasóim kedvéért készséggel leirnám tetőtől talpig, ha ő lenne e regénynek szerelmes hőse; de mivel azon szerep főleg másnak jut, a festéstől elállok, különben is igaz marad, hogy a férfi elég szép, ha valamivel türhetőbb arcza van az ördögénél; mert amely férfin az öltözködési gond nagyon meglátszik, higgyék el a szép olvasónők, férfinak épp oly kevéssé alkalmas a becsületes küzdelemre, mint nem használják késnek a keményitett inggallért, melytől pedig az arszlán is félti a fülét, hogy elvágja.
- Ön egyedül fog lakni? Kérdem a fiatalembert.
- Egyesegyedül, uram, - mondja a fiatalember keserü mosollyal, - egész életemben egyedül voltam.
- Nem szabad kétségbeesni, fiatalember! Mondám jó akaratu figyelmeztetéssel az észrevett keserüség ellen.
- Szoktam magamat a sok péntekhez, - mondja egészen derülten az uj lakó; mert, - önnek engedelmével legyen mondva, - én ugy jártam az életben, mint a Sau Nikhli‑ben az a kártya, melynek párját eldugják, s akinél megmarad, az asztalhoz vágja.
- Szabad tudnom: kegyedet hogy hivják?
- Vidor Istvánnak.
- A legjobb kedvü név, mit önnek a sors adhatott.
- Veszekedő pajtásnak adta a sors, uram, de nem panaszolkodom; mert ideérkeztem előtt, láttam két boltfeliratot, az egyiken ezt olvasom: Csizmadia János polgári szabó, - s valamivel odább: Szabó János csizmadia. Tökéletesen megnyugodtam nevemre nézve, - mert ha a sors czéhbeli mesteremberekkel is igy gorombáskodik, miért nézne engemet különb embernek?
Tovább nem kérdezősködtem, - tudom diákkoromból, hogy gyakran boszszankodtam, ha a profeszszor éppen én tőlem akart kérdezni valamit olyan órában, mikor a diáklegénynek nincs kedve konverzálni. Ő tisztelettel távozott, bucsuzás előtt tisztelettel kérvén, engedném meg, hogy érkezendő leveleit a levélhordó hozzám beadhassa, ha ő foglalkozása miatt itthon nem lenne.
Nem tagadom, első találkozásunk érdeket költött a fiatalember iránt, hasonlitott azon fajta emberekhez, kik a sorstól a czukrot igen ritkán és igen nyers alakban, csak ugy - sárgarépában kapják, s az olvasó magáról tudhatja, hogy ettől csak a madarak fütyölnek, nem pedig az ember. Föltettem, hogy a - fiatalembert: szemmel tartom, s ha kegyelemosztogatási máz nélkül tehetem, közelitek hozzá. Ó, ne higgye az olvasó, hogy egy perczre is azt gondolám, hogy nem tudom miben, elbizhatnám magamat. Agyam, történetesen ott legkeményebb, hol másoknál ötven éves korukban is leglágyabb, - s mondhatni, az enyém abban keménykedett meg, hogy csak az érdem előtt emelintém meg süvegemet, ekképp a takaró alatt a csont jól megkeménykedett.
Lakóm csöndes volt, mint egy kamaldulenzis, csendesen jött, csendesen távozott, - s ha meg nem állitám egy‑egy szóra, tiszteletteljes köszöntéssel haladt el mellettem.
Hetek mulva jutott eszembe, hogy még nem tudom, lakóm a kenyérkereső‑osztálynak melyik neméhez tartozik? vagy mint egykor Füredi Mihály barátommal beszélgetve, osztályoztuk az embereket, hogy reggeli, délbeni, délutáni vagy esteli komédiás? mert - mint akkor fölfedeztük, a fűszeres reggel korán kezdi a komédiát, egy garas áru olajért mondja, hogy alázatos szolgánk. A rőfös kereskedő néhány órával későbben vallja magáról ugyanezt, az ügyvéd tiztől tizenkettőig, a vendéglős csak délben kezdi az alázatosságot, a kávés ebéd után, a pénzkupecz hol délelőtt, hol délután, végre elnyugszik a nap, s a szinészen a sor, csak hogy az őszintén mondja, hogy komédiázik, s a gaznyelvek ő iránta azért kiméletlenebbek; mert más nem hiszi komolyan, hogy egy garas áru olajért alázatos szolgája a szurkosképü vargainasnak.
Betoppan a postás, lerakja leveleimet, - aztán kér, hogy az utolsót adjam: tekintetes Vidor István ügyvéd urnak.
Tehát az én lakóm ügyvéd! Hihetőleg segéd egy fogasabb ügyvéd mellett, ki a nagyvilág tengerében a segédekkel a keszegeket és potykákat fogatja, ő maga már csak a tokokat és harcsákat halászsza. Bizony megsajnáltam a fiut; mert a tokos és harcsás ügyvédek mennykőmódon értik, hogy a megszorult ember élhetetlenebb a nyomtató‑lónál, melyről tudjuk, hogy a legjava szemet eszi, mig az öreg ügyvéd csak a haltüskét és halfejet dobálja segédeinek.
A levelet személyesen adtam át lakómnak. Ő megköszönte, és ismételve kért, hogy fogadjam el máskor is a leveleket, ha ez nem alkalmatlan.
Két hét mulva a postás átadván leveleimet, egyet mutatott a többi között, hogy adnám át lakómnak; mert az ő ajtaját zárva találta. Megnéztem később a czimiratot, s föltünt, hogy a levél Vidor István mérnöknek volt czimezve. Hát ez kicsoda? Kérdem önmagamtól. A szobát egy embernek adtam ki, s amint emlékeztem, a multkori levél ügyvédnek szólt; miképpen vetődött ide egy határcövekelő mérnök?
Nem sokára az előszobának ajtónyikorgását hallám, kivittem a levelet, hogy átadjam a lakónak. - Tekintetes Vidor István mérnök urnak. Olvasám föl a czimet, s kérdém: Önnek szól e levél?
- Igen!... válaszolt ő mosolyogva, - köszönöm.
- Szivesen!... mondám, s megjegyzés nélkül váltunk el egymástól.
Boszszankodtam, hogy emlékezőtehetségem cserben hagyott, bizonyosan a multkor is mérnöknek volt czimezve, s én elfeledtem; pedig ritkán járok igy, mert bár igaz, hogy a neveket rendesen elfeledem, s egy kedves ösmerősömről ma sem tudom bizonyosan, hogy Hideghnek hivják-e vagy Meleghnek, és hogy remekül eltalálom, hogy az ellenkezőt irván, levelemet az illető póstás csak gyanitásból juttatja kezéhez; de már egyébre dicséretre méltó részletességgel emlékezem; mert, például, most is tisztán látom, hogy 1847-ben febr. 2-án a pesti német szinház leégvén, a városi fecskendők közül egy sem ért fel a második emeletig, - hogy feledhettem el, hogy az én lakóm voltaképpen mérnök.
Ismét eltelt néhány hét, a cseléd több levelet helyezett elém. Azonnal keresgéltem, hogy van-e lakómnak levele? Az utolsó levél neki volt czimezve: Tekintetes Vidor István orvostudor urnak.
Kezdtem részeg lenni.
Ügyvéd, mérnök, orvos! Ez uj nemü háromság. Az ügyvéd a bőrét huzza le az embernek, s talán az orvos igy könnyebben bánik el vele, ha a kenőcsöt a nyers husra keni. De mi szükség a mérnökre? Egy öl hoszszu, kétlábnyi széles gödörhöz a sirásók nem járnak az egyetemre kétesztendei tudományért. Már látom, hogy ugy járok, mint egy külföldi iró, ki azon hangulatot szedte magára, aminő személyt leirt, s ha a dél grófon kapta, meg nem tudta enni a gombóczot.
Lestem, mikor érkezik haza az én lakóm.
- Levele van, barátom‑uram, - mondám - tekintetes Vidor István orvostudor urnak van czimezve.
- Az én vagyok.
- Nevessen ki, barátom, - mondám - megesküdtem volna, hogy a multkori levélen ön mérnöknek volt czimezve, s még előbb ügyvédnek.
- Igenis, - én ügyvéd, mérnök és orvos vagyok egy személyben.
- A jég hátán is megél ön, - barátom, - ön olyan, mint a vadrécze, járhat szárazon, uszik a vizben és röpül a magasban.
- Nem tökéletes a hasonlitás, - jegyzi meg ő, - én csak olyan meglőtt vad récze vagyok, mely sem a gyepen járni, sem uszni nem tud, - a sás között vergődöm, s világosan hallom, hogy a sors, ez a jól betanitott vizsla, utánam szaglál.
- No de három diplomával, barátom,...
- A harmadikat még nem válthattam ki, uram, - mondja a fiatalember, - fél esztendeig kell zene- és nyelvórákat tanitanom, hogy öszszekapargassam az orvosi diplomának árát.
- Hány nyelvet tud ön?
- Körülbelül hetet.
- Szerencsés ember, - mondám, nem éppen irigykedés nélkül, - ön hét nyelven beszélhet, és hét országra szólhat.
- Forditsuk meg! Szerencsém, hogy csak egy nyelven jóllakhatom, uram, - különben orvosi diplomámat soha sem tudnám kiváltani.
- Most jut eszembe, hogy az orvosi diploma nevezetesen drágább, mint a többi.
- Ügyvéddé lettem egy aranyért, mérnökké hasonlón egyért; hihetőleg azért, mert a czivakodók a bankjegyre, a birtokosok a határra maguk is vigyáznak; hanem a beteg kénytelen vakon megadni magát az orvosnak, megél vagy belehal: azért a fakultás ezt a nagy szabadalmat drágábbért adja.
- Vallja meg, a három pálya közül melyiket szereti voltaképpen?
- Az orvosit, uram.
- Miért lett ön akkor előbb mérnök és ügyvéd?
- Nem hasonlitok Börne németjéhez, ki ha a frakkjára pecsét esik, kész megtanulni a vegytant, hogy a frakkból a pecsétet kivehesse, holott mire megtanulja a vegytant, a frakk régen öszszeszakadt.
- Ugy különös ok kényszerithette önt e fáradságos vállalkozásra.
- Félig egy szerető anya, félig pedig egy kötözni való bolond nagybátya.
- Meszsze kényszeritem önt, kedves barátom...
- Észreveszi ön, hogy idejét lopom, ön dolgozni szeretne...
- Soha se sajnáljon engem, barátom, - ha én önt faggatom, egyszersmind dolgozom, - s őszintén kivánom, hogy hallatlan agyafurtságot beszéljen, - hacsak mással nem szerződött.
- Mire? kérdi ő kiváncsian.
- Hogy elmondja élettörténetét; mert csak nem képzeli ön, hogy az iró egyfolytában képes legyen a négy fal között köteteket öszszefirkálni, ha az életet akarja rajzolni. Elhiheti ön, hogy a legjobb adatokat az utczán szedjük fel. Nem szerződött senkivel?
- Ez azt jelenti, hogy történetem érhetne valamit?
- Miért ne? Mi kereskedők vagyunk, veszünk jó kedélyü öregeket, vén gazembereket, haszontalan naplopókat, becsületes ügyetleneket, üres fejü bambákat, - minél vadabb, annál jobb, most ilyen példányok a legkeresettebbek. A nyersanyagot kidolgozzuk, - a filkó csak annyit beszél, amennyit neki megengedünk, a gazember nekünk gazkodik napszámban, aztán kihuzzuk az irodalmi deresre; elverjük puhára, hogy rettentő példát mutassunk az olvasónak, s kijusson az erkölcsi elégtétel. Mi a titkot kiszaglászszuk, kezünkben az ostor, azzal büntetünk, s mindezt kötetszámra eladjuk egy forintért. Komolyan beszélek, megveszem az ön történetét.
- Ne beszéljünk áráról, - meglehet, nem ér egy fillért.
- Az az én dolgom, - mondám a fiatalembernek, - mindennek van értéke. Ön kidobja a rongyot az ablakon, fölkapja a rongyszedő, eladja a papirgyárosnak, az papirt készit belőle, arra bankót nyomnak, s önt kifizetik vele egy hónapi tanitásért, és szivéhez szorongatva viszi haza. Hohó, tripla barátom...
- Mégcsak duplex...
- Mindjárt simplexnek mondom, ha föl nem csap.
- Fél tréfa, fél komolyság, - Isten neki, - mikor nem lesz önnek okosabb dolga, elbeszélem élettörténetemet.
- Egészen komolyan, most a nagykereskedővel beszél ön.
- Csináljon történetemmel, ami tetszik, - egy próbaórát beszélek, s ha parancsolja, tovább folytatom.
- Kész az alku, - estére beszélgetünk.
- Mint az ezer egy éjszakában.
- Mindjárt kész az első bekezdés, amit idáig beszéltünk, kikerekitem egy fejezetre, s azonnal czimet is adok neki.
- Ez már érdemelne czimet?
- Czimet?
- Igen, ami portékáinknak legnagyobb keletet a czim szerez. Száz aranyat egy bolháért! Igy árulják a bolhaport, s a kiváncsi közönség özönnel tódul a kikürtölt portékára.
- Bizony megnevettet a tekintetes ur.
- Hisz én komolyan beszélek, és csak az üzleti fogást beszélem el önnek.
- Mi czimet adhatna a tekintetes ur eddigi elbeszélésemnek?
- Óh, - járatlan ember! Ön nem is gondolja, hogyan markol a könyvárus boltba tévedt ember a zsebébe, ha a bekezdésnél szemébe ötlik e sokat igérő czim: A három diplomás ember!

Ujjászületés.
Méltóztatott tán hallani, - kezdi lakóm az elbeszélést, - hogy a halak között, legostobább a fogas, a legkisebb horoggal meg lehet fogni; mert amint megérzi szájpadlásán a vékony vasat, ijedten megáll, pedig csekély erőlködéssel elszabadulhatna. E példát tessék rám alkalmazni, - én a fogasnál is ostobább hal lettem volna tizennyolcz éves koromig; mert jó anyám hosszu özvegysége alatt kettőre tanitott: Fejhajtó légy, édes fiam! - aztán: Okosabb embertől kérj tanácsot.
Uram, - egy szindarabban hallám, hogy az ökör azért marad ökör; mert szarvai vannak, nyakát mégis igába hajtja, s ha nagy a teher: öklelés helyett bőg. Bennem a jóra való ösztönt a tulságos engedelmesség megölte. Szegény jó anyám, mint inggalléromat, lelkemet is kivasalta, s olyan alakra nyomta, amire kivánta: lett belőlem engedelmes, jó gyermek. - Az asztalnál szépen fölraktam kezeimet, jó kézcsókoló és köszönő gyermek voltam, imádkoztam, s azt hittem, hogy az elmondott miatyánkokkal már eléggé megszolgáltam a mindennapi szükségest. Ha egy tócsát láttam, megkérdeztem valakit, hogy elkerüljem‑e vagy keresztülgázolhatom? De eszem elaludt az engedelmesség- és jó tanácskérésben, s mikor kedves anyám hirtelen meghalt, táltott szájjal néztem körül, hogy jön‑e már valaki, akinek engedelmeskednem kell, s a kitől jó tanácsot kérek.
Anyám nyugdijból élt, abból tanittatott. Már elvégeztem a nyolcz oskolát, s pályát kellett volna választanom. Eddigi életem nagy engedelmességében anyámtól vártam, hogy megparancsolja: mi legyek? Egytől féltem, hogy bedugnak valami uradalomba, hogy legyek iródiák, mérjek zabot, tanitsam a tiszttartó udvarában a vizslakölykeket, s ha még tanulatlanok, alkalmilag én fogok beuszni a tóba, hogy a kormányzó ur által meglőtt vadludat hozzam ki, s ilyen készséges szolgálatért valamikor kineveznek ispánnak. - S ha zöldnek hiszem azt a kéket, amit föllebbvalóim zöldnek mondanak: halálos holtig kenyeret adnak. Mondom, e pályától irtóztam; mert ezt tapasztalásból ösmertem, - hanem, szerencsémre, atyám szavait anyám kegyeletesen emlegette, hogy ha ezer fia volna, mind az ezeret egyenkint lődözné agyon, ha ezt a pályát választanák. Anyám egykor apámtól tanulhatta a nagy engedelmességet, s nem ok nélkül reméltem, hogy nem erőszakol a konvenciós kenyérre.
Mi lehetnék? Kérdezgettem néha, s e kérdésekre megfoghatatlan azt a feleletet kaptam, hogy mi ne legyek. Észreveheti ön rajtam az elpirulást, - mert jó anyámról kegyeletlen szólok; de hisz ő a jóságnak megtestesülése volt, mikor mondá, hogy az ügyvédet és mészárost bizonyosan elviszi az ördög. Mi baja volt a prókátorokkal, - nem tudom, - a mészárosokról már nyugodtabban hiszem, hogy száz mészáros nem enné meg, amennyit egy elcsip a fontból. A mérnökökről még szigorubban itélt, - azt mondá: a másvilágon büntetésül tüzes lánczczal fognak mérni, - s merhettem volna‑e kiejteni e szót, hogy e veszedelmes mesterséghez lenne kedvem.
Titkon örültem, hogy anyám megparancsolja, hogy orvos legyek. Szegény jó anyám padlásának ablakán dült ki a patikaszag. Bodzavirág, pipitér, papsajt, pöszércze, fodormenta, fehér mályva, vad kömény és temérdek más fü száradt a padláson. Az éléstárban sótalan szalonna, nyulháj, szarvaszsir, rozspálinka, - meg nem tudom, mi és hányféle szer külön fiókokban elosztva várt alkalmazásra, - s gyógyitotta velük tiz falunak népét, mely együgyüségében nem szeret olyan orvosságot, mit üvegből s óránkint egy kanállal adnak be. A falusi ember itczeszámra akar inni, ugy, hogy az a kérges tenyerü asszony ugy megkenje, hogy a nyögésére öszszeszaladjanak az ablak alatt a falubeli kutyák. Ez a neki való orvosság, ezt érzi! Sohasem feledem el anyámat orvosi szerepében. Most is látom, hogyan bánt a nyavalygókkal, velük sirt, velük nyögött, megizlelte előttük a főzeteket, a keserüt ugy itta, mint az édes ürmöst, s a beteg bizalommal nyelte le. E szerént az orvosságtól vagy a bizalomtól gyógyult meg. Idejekorán megszoktam a szenvedők iránt a részvétet, a velük való bánást, - tapasztalatból tanultam meg, hogy az ügyetlent kérni, rábeszélni kell, s hogy milyen hatása van, ha kedélyesen azt mondja az ápoló a nyöszörgőnek: kend bizony nagy szamár.
Anyám hirtelen meghalt, s mint mondani szokás: egyedül álltam a világban. - Körültekintettem, hogy jöjjön valaki és kormányozzon; mert anyám főleg az engedelmességre tanitott. Öszszeturkáltam apámnak iratait, azok között találtam egy tintafoltos levelet, mely apámnak kézirása volt; de leöntve olajjal, s meglehet, hogy illető helyére e miatt nem küldte el. A levélnek tartalmát elmondhatom:
Hallod‑e, te, élhetetlen!
Életemben ez az utolsó papirdarab, mit tőlem kapsz, - ezt is sajnálom, mert egy krajczárt megér, s ha az árát koldusnak adnám, szépen megköszönné. Jó, fekete tintával irom rá a sorokat; mert olyan czudar fösvény vagy, hogy a halványabb levelet ujra használnád, s ráirnál másik levelet, hogy a magad papirosát kiméld. Megtudtam, hogy esztendő óta főttet nem eszel, kenyérrel élsz és dióval, mint az erdőben a mókus. Fütetlen szobában hálsz, s a telet házról házra adósaid kályhája mellett huzod ki. Interesben melegszel, adósaid nem mernek kidobni, s a gyávább ebédre is megmaraszt. Egykor nálam kihiztál; azért utállak most, nyomorult pára, hogy véletlen meggazdagodva, agárebet produkálsz; mert oda soványkodtál. Semmi közöm, miként gazdagodtál meg. Hogy nem loptál, azt erősen hiszem; mert gyávább vagy, mintsem elmennél lopni egy szem szilvát. Ügyes, ravasz róka voltál, ráadásul koplalsz: meg kell gazdagodnod. Egy állatnak bőrében megtürnélek atyafiságomban, a róka ennivalóját lopja, s egy róka sem koplal; hanem most már mókus is akarsz lenni: két állat sok, - mától fogva megtagadlak, élni nem tudó pimasz. Hozzám ne jöjj, - feleségemet, édes testvéredet szeretetből vettem el, atyafiságodból a nemes részt; de veled, - négylábu állat, közös viszonyban nem leszek, - nekem meghaltál.
Ezt a levelet nem teszed az ablakba, - pedig hogy örülsz, mikor megkapod, s azt gondolod, hogy a jó vastag papirral beragaszthatod törött ablakodat.
Dixi, et salvavi animam meam.
Vidor András.
Kivülről anyám testvérének volt a levél czimezve, lakhelye a szomszéd megyében.
Az elolvasott sorokból gyanitám, hogy nagybátyám erkölcsileg halt meg, s ha néha anyámtól rokonaimról kérdezkedtem, a nagybácsit atyám fogalma szerint mondá halottnak, s aztán én sem kérdezgettem róla.
Puszta kiváncsiságból irtam bátyámnak levelet ugyanazon helységbe, hova atyám czimezte, s megirtam neki, hogy édesanyámat eltemettem. Egy hét mulva kalendáriumból kitépettnek látszó zöldes keménypapirra irt levelet kaptam, melyben bátyám tömött sorokban ilyen választ küldött:
Öcsém!
Bőghetsz anyádnak halálán; mert tudom, hogy nyugdiján kivül semmije sem volt. Apád korán meghalt, nem hagyhatott semmit; mert a gazdasági tisztek nem tudnak koplalni. Képzelem, te is fölséges evő vagy; egyszer meszsziről láttalak a városban, a “Fekete kutya”‑boltnak ajtajából mutattak, és csudálkoztam, hogy mennyire nyujtod bőrödet, miben igazság szerént egy embernek való hely van, de te kettőnek nyujtod ki. Mit tudsz, mit tanultál? hirét nem hallottam; hanem hogy egyet bizonyosan tudj, ezennel megirom: tőlem semmit se várj, mert magam is szegény ember vagyok, száraz kenyéren élődöm. Legföllebb jó tanácsot adhatok, s ha ebben megszorulsz, atyafiságos szeretetből örömest szolgálok; ha erre vetődöl, szóval nem fukarkodom.
Maradtam szerető bátyád.
Balogh Mihály.
Kitöröltem szemeimből a könnyeket, - meghatott, hogy parancsolni bár nem szándékozik; tanáccsal, azonban biztat, s boldogult anyám emlékének áldozhatok; mert nálamnál okosabb embertől kérhetek tanácsot, hogy mitévő legyek. Föltettem, hogy elmegyek hozzá. Leveléből látám, hogy a gorombaságig őszinte, - s mekkora kincs az őszinteség, könyvekből tudtam. Pályát kell választanom; de melyiket a sok közül? Ha szamár vagyok egyre vagy másra, bátyám himezetlen meg fogja mondani, levelének modorából hiszem, s valahogyan kisüti: mi legyek.
Csekély bútorainkat eladtam, a tisztességes temetési költségeknek levonása után annyim maradt, hogy három évig ruházkodhatom, s először életemben gondoltam ki valamit magam, hogy gyermektanitásból fogok élni, mint sok más.
Tessék elhinni, e fölfedezésben kifáradtam, homlokomról csurgott a verejték, s azt véltem, hogy az eszemnek leve. Önbizalom támadt föl bennem, kimentem, a falunak a leghoszszabb utczájára kerültem, s mig máskor az anyai jó tanácsnál fogva az utcza közepén mentem, hogy a kutyáktól távolabb essem, - most erős somfabottal a házsorok mellett mentem, s a biró kutyáját, mely legszemtelenebb volt, bátran végig vágtam, hogy kipróbáljam bátorságomat. A bozontos eb megszeppenve vonult viszsza, - s ijedtében nem találván át a kerités hézagán, a becsukott ajtó előtt hirtelen öszszehuzta magát ugy, ha süveg lett volna a fején, bizonyosan leveszi.
Képes boltokban láttam különös aláirásu képeket: “Az első csók” - “Az első vallomás” - “Az első találkozás.” Nem értettem, mi lerajzolni való van ezen “első” dolgokon? A biró kutyáján megtanultam, s ha valaha pénzem lesz, lerajzoltatom e jelenetemet, s a kép alá irom: “Első bátorságom.” Ne méltóztassék nevetni. Egy elkényeztetett, másoknak eszéhez szoktatott fiatalember egyedül marad az életben. Ilyen esetben a bátor is megdöbben, én pedig tervelni mertem, hogy önerőmből fogok élni. Ugy‑e: kétszer kettő négy? Tudom, bizonyosan? Igen, mert a próba bebizonyitotta. Én is próbához folyamodtam, - amint elszántam magamat a sanyarúbb életre, bátorságomat azon téren kisértem meg, hol gyermekségemtől fogva következetesen féltem, az utczán, a falusi kutyák ellen.
Egy hét alatt bot nélkül mehettem volna végig az utczán. - Amerre mentem, a kutyák pusztultak előlem, s megalapitottam jövendőmet, hogy az akadályok nem fognak visszariasztani. Koplalnom kell? Bátyám száraz kenyéren élődik, ki tudja, hány esztendő óta. Igaznak kell lenni, - nem neki hiszek; mert azt hazudja, hogy bőrömet két ember számára nyujtom: hiszek apámnak, az ő irott szavának. Apám azon beolajozott levéllel örökséget hagyott rám; bizonyosan tudom, hogy szükségből kevéssel meg lehet élni, és a szükséget türni bizonyára nem becstelenség.
Ez a tapasztalás, uram, nagyobb bankjegy volt, mint az a százas, mit az eladott holmikért kaptam.
Elmentem az uradalmi kormányzóhoz, megkérni, hogy anyám lakásában egy hónapig türjön meg, aztán majd a legközelebbi nagyobb városba megyek, s többé nem fogok alkalmatlankodni.
Máskor félve mentem a kormányzóhoz, - szász vagy porosz potyadék volt az istenadta, és kimondhatatlan gőgös. Persze, ha anyám beküldött hozzá, kikaptam a tanácsot: fejhajtó légy, édes fiam! De mióta anyámnak temetése után gorombán tudtomra adta, hogy semmi kegyelmi dijra se számitsak, holott nem is kértem, - számitgatni kezdém, hogy miért hajtogassam fejemet egy embertelen előtt, ki a hatalmat azzal mutatja, hogy adhatna; de nem ád.
Sokszor hallám azt az oktalan kivánságot, hogy mondá valaki: Ha én isten lehetnék egy hónapig! Ugyan mit csinálna egy hónap alatt? Keresztül furná a földet, hogy lássa, mit csinálnak a másik oldalán; vagy ellenségeinek rőfnyi hosszu körmöket csinálna, hogy bökjék ki szemeiket. Jót semmi esetre sem cselekednék; mert azt sem cselekszi, ami emberi hatalmából könnyen kitelnék.
Kopogattam a kormányzónak ajtaján. A kulcs a zárban volt, azért benyitottam, talán előbb, mint az illető felelt volna a kopogatásra; mert mérgesen mondja:
- No?
Tisztán hallám a hangsulyozást, határozott gorombaságnak volt szánva. Elpirultam, szivem erősen lüktetett, a silány kicsinylés bántotta lelkemet, s éreztem, hogy itt is közel vagyok a házsorhoz, és hogy az emberek ilyen hangon fejezik ki azt az állati indulatot, melytől a biró kutyája fogat vicsorit és morog.
Elkezdődött bennem az ember. Meghunyászkodás nélkül közeliték a kormányzó felé.
- No? - mondja még vadabban a hatalomnak teljes közepéből.
Viszszatekinték az ajtó felé, hogy a gorombaságnak más emberét keressem, tán alább hagy.
- Magát kérdeztem.
Ez a “maga” a legdurvább szó a magyar nyelvben. Zalamegyében egy uri háznál a szamarat elnevezték “magá”-nak, s az egész megyének értelmisége nem ereszti ki száján e szót, hogy meg ne sértsen valakit. Ezt már akkor tudtam, és elég közel laktam Zalamegyéhez, hogy e meggondolatlan kicsinylést el ne nyeljem. Nem feleltem a vastag szóra.
- Mi kell?
Ismeri ön “Don Caesart,” azt a hires franczia szinmüvet, melyben a kiindulás azon kezdődik, hogy éppen Don Caesar, a hires vivó, Madridba érve, megtudja, hogy a párbaj főbelövés büntetése alatt tilos, s aki még külön a nagy hétben viv, - irgalom nélkül fölakasztják. Don Caesar fontolóra veszi a csiklandós körülményeket, heves vérét mérsékli, s azt hiszi, hogy a párbajnak silány jutalma az akasztófa. Balcsillaga a legrosszabbkor vezette Madridba, - szemei előtt olyan nyomoruságos igaztalanság követtetik el, hogy a kard nem maradhat hüvelyében. Don Caesar nemes elszántsággal mondja: Isten veled, nagy hét, - nem bánom, ha fölakasztanak is!
Hallgatásom fölboszszanthatta a kormányzót; szemeit kidüllesztve mondja:
- Táltsa föl a száját.
Isten veled nagy hét! Gondolám én is, egy ölesre nőttem lelkemben, s ez órában kezet csókolnék a jó urnak, hogy álmos szemeimet akkor felöklelte.
- Hallja az ur! - mondám, (ez a mondat megér magyar nyelven egy mellbelökést.)
- Micsoda?... Hallja az ur?... Egyéb semmi? Mondja a kormányzó toroktáltva.
- Meg ne repedjen az ur mérgében, - mondám visszautasitólag, - ön engem az egykori ispángyereknek néz.
Rám nézett, s valóban megdöbbent, hogy hátha félreismert, - mert amugy ritkán látott, s a fiatalember gyorsan átalakul.
- Kihez legyen szerencsém? - mondja szánandó meghunyászkodással.
- Vidor István vagyok.
Az István szó hatott, - elfogadható emberiséggel kérdi:
- Mi tetszik?
- Még ma elutazom, tessék rendelkezni, hogy a kulcsokat átadhassam. Jó egészséget.
- Kérem alázatosan...
Meghajtám magamat, kimondá az alázatosságot, - teljes önérzettel otthagytam.
Rövid óranegyed alatt ujra születtem, - a garasos arisztokratát viszszautasitám, s ezen pillanatban már láttam, hogy csak a félénkek képzelik az ördögöt igen feketének.

A bátya.
Utoljára sirtam szüleim nyughelyénél. Kocsira dobattam ládámat, elindultam a nagyvilágba, emberek, négylábu állatok, sasok, galambok, varjuk és verebek példájára megkeresni osztályrészemet, ami nekem jár; nem ingyen: munkáért. Nem kaptam szavazatot, hogy tetszik‑e születnem? - kárpótolom követelésemet az életben. Éhen ugyan ki nem dobnak: ahhoz követelem a szavazási jogot a munkának árán. Mi vagyok idáig? Egy darab ember a lélekszámban, tehetetlenebb a verébnél, mely a polyva között csiripelve leli meg a mindennapit s az önfenntartásnak jogát nem vitatja el tőlem senki. Én nyolcz iskolát végeztem, de nem vagyok még annyi sem, mint a veréb. Kilökött a sors fészkemből, anyám elköltözött, s erőtelen szárnyaimmal nem birom meg a messzeséget, melyet szükségképpen át kell röpülnöm, hogy soromba érhessek, s a többi tollas között helyemet kicsiripelhessem.
Ha röpülni nem tudunk, ugráljunk odább; talán használ a gyalogjárás.
Másfél napi járóföldön lakott bátyám, hozzá törekedtem. A kocsmába szálltam, - lerakattam holmimat, s megkérdeztem: merre lakik Balogh Mihály ur?
Egy kislány elvezetett a rozzant viskóba. Az udvaron álldogált valaki, kezeit hátra vetve dologtalankodott. Ez nem lehet cseléd. - Balogh bátyámról föltettem, hogy az ő udvarán cseléd nem dugná hátra kezeit. Bizton eléje léptem.
- Kedves urambátyám, én vagyok - Pista.
- Hüm!... Mondja, vagy inkább nyögi bátyám, mert nehéz ám beleveszni másba, ha az nem a gorombaságon kezdi.
- Kocsisom etet a kocsmában, használtam az időt, hogy urambátyámmal megismerkedhessem!
- Levelemet megkaptad? Kérdi ő füle körül erősen vakaródzva; mert az a levél azért lehetett megirva, hogy elkerüljem ezt a falut száz mértföldnyire, - s ime váratlan megérkeztem.
- Köszönöm kedves urambátyámnak szives jóakaratát.
- Jót akartam? - Kiált a bátya felém, mintha ezer forintos kötelezvényt tartanék eléje, hogy mindjárt fizesse ki.
- Jó tanácsot igért, kedves urambátyám, - ez időben nagyon ráférne magamszőrü fiatalemberre.
- Majd elfeledtem, - mondja ő két oldalról kitaszigálván orra alól a bozontos bajuszt, - szegény ember azt ad, a mije van.
- Kedves bátyámhoz azért jöttem, hogy vegyen rólam mértéket...
- Téli kabátot varrassak?... Riad föl ujra a bátya.
- Lelki mértéket gondolok, urambátyám, - csillapitám a bácsit, - tapasztalt ész után óhajtanék indulni.
- Kövér vagy, barátom, hizodalmas a természeted, megakadok a tanácsadással; ugyan miért eszel oly sokat?
- Csontos, vállas vagyok, - jól termett épület, - mint egyik tanárom is mondá.
- Azt nem mondá, hogy épületed éléskamra vagy magtár?
- Engedje el a testet, kedves urambátyám, - mondám neki, hogy aggodalmakat ne szerezzek: pályát kell választanom; mert a nyolcz iskolát bevégeztem, illő, hogy valamihez kezdjek.
- Tudod az egyszeregyet?
- A számtanból első jeles voltam.
- Mennyi kétszer kettő?
- Négy! Felelék nevetve a tarka kérdésre, hogy meg ne haragitsam.
- Igy felelnek az első eminensek, édes barátom. Dörmög a bátya. A főpinczér az “Aranybárányban” öt esztendő alatt félrerakott harminczezer forintot; pedig ő kicsapott diák volt, a hetedik oskolából verték ki; mert az egyszeregyet sem tudta. Miből gazdagodott meg? Abból a rossz egyszeregyből, amit az iskolában nem tudott. Ha akarta, a kétszer kettő három volt, ha akarta öt. Ezt a könyvet nem tanitják, ugy‑e?
- Értem, bátyám figyelmeztet, hogy vigyázzak; mert a gazemberek megcsalnak.
- Engem koldussá tettek, - mondja a vén róka hirtelen, hogy hasznát vegye megforditott okoskodásomnak, - tanulj példámon, különben ugy lesoványkodol, hogy bőröd lelóg a csizmahegyig, s magadban botlasz meg.
- Nyugodjék meg, bátyám, - ez a becsületes emberek sorsa.
Fejét kezdé nagyon vakarni, a kóczos hajat még kóczosabbra turta, s rám nézett, hogy szánjon vagy kilökjön a kapun?
- Mit tanultál legörömestebb?
- Szenvedélyesen szeretem a bölcsészetet.
- Patikába való tudomány, szép öcsém, - üvegpalaczkba kell zárni, hogy az orvosok preskribáljanak belőle; mert egy embernek sok, és belebolondul.
- A józan ész megfizethetetlen kincs! Ezt tanitja minden tanár. Vetem ellen az öregnek.
- Számokban beszélj, barátom, - okoskodik ő, mondd meg, varrathatsz‑e egy pár csizmát, ha józan észszel akarsz fizetni?
- Éppen azért jöttem bátyámhoz, hogy jó tanácsot adjon: mi legyek?
- Mivel röpül a vadlud?
- Szárnyaival, kedves urambátyám.
- Szeretném tudni, hány tolla van szárnyadnak, hogy czél felé repülhess? Ügyvéd, orvos, mérnök, csak pénzzel lehetsz, - van‑e pénzed?
- Tanitással fogom élelmemet megkeresni, - ezt otthon már elhatároztam.
- Szépen fütyölsz, - tollas madaram, - de van‑e béketürésünk másnak rossz kölykeivel vesződni két, három esztendeig?
- Ezer a példa, - mért nem követhetném mások nyomdokait?
- Megállj! - kapott a szóba, és szembe nézett velem. - Te azt hiszed, hogy én kincsen ülök vasorru bába módjára?
- Semmi közöm hozzá van‑e bátyámnak pénze vagy nincs.
- Nincs! - Ezt olyan hangosan mondá, hogy nem kiálthatna nagyobbat, ha háza égne.
- Mondom, semmi közöm hozzá, kedves urambátyám; hanem adjon jó tanácsot.
- Akarsz ügyvéd lenni?
- Ha bátyám tanácsolja, ügyvéd leszek. Miért gondolja, hogy az jobb foglalkozás másnál?
- Tanuld meg, hogy minden kimehet a divatból, csak a czivakodás nem. Kain és Ábel megfért volna a világon, olyan tágas volt akkor. Ha egymásnak háttal mennek, soha sem találnak egymásra, mégsem fértek meg: Kain agyoncsapta Ábelt. A kutya ugatva kisér el a faluban az utolsó házig, azon tul bizton mehetsz, nem megyen utánad; de az ember elindul Európából Amerikába, hogy ott veszekedhessék. Meglövik a czombját? Befekszik a kórházba, ott nyög fél esztendeig, - fölkel, megint elmegyen veszekedni. - Ez igy volt világ kezdetétől máig, légy, öcsém, ügyvéd.
- Nem gondolja, bátyám, hogy az ügyvédre görbe szemmel néznek az emberek?
- Melyik? A kereskedő lop, a szabó lop, a mészáros lop, a gazda szalmát dug a gyapju közé; melyik különb az ügyvédnél?
- De mindezek között becsületes emberek is vannak.
- Te légy a becsületesek ügyvéde! Mondja az öreg inkább okoskodva, mint meggyőződésből.
- Hát a mérnökséget nem ajánlaná, kedves urambátyám?
- Ugy beszélsz, ahogy érted. - Dörmög a bátya. - Ezen falunak határát három hónap alatt fölméri egy mérnök, három hónap alatt letérképezi, - együtt fél év alatt készen van. Ügyvéd pedig esik a falura tiz, annyit perlekednek folyvást emberemlékezet óta. Bővebben nem tudok magyarázni.
- E szerént ügyvédségre készülök, elmegyek *.....be, ott fogok tanulni.
- Mikor akarsz menni?
- Ha kocsisom megetetett, azonnal indulok; mert sehol sem lakom a világon. A városban négy hétig tanitványokat fogok keresni, ha korábban jövök, korábban találok.
- Hümm!
Ezt bátyám mondá két m betüvel. Mit gondolhatott, hogy két m betüt kellett használnia?
- Menjünk a szobába. Mondja, magyarázatlan hagyva a “hümm”-öt.
A szoba hasonlitott az agglegények szobájához. Semminek sincs rendes helye, kivévén a pókhálót, port és szemetet, az mindenütt ott van. Az agglegények szobája tömlöcz, a gazda el van itélve holtig tartó egyedüliségre, - lakótársa legközelebbi vérrokona és hü követője a - balha. Ez nem hagyja el, ez vérén táplálkozik, ez szórakoztatója; ha lábaszárát megcsipi s az agglegényt kényszeriti, hogy ingyen cselekedjék valamit, azaz: vakaródzék.
Az ablakokat vastagon bevonta a piszokhártya, s itt‑ott a tábla közepén lehetett kilátni; mert ott hihetőleg kenyérrel dörgölt a bátya két szemnek való helyet, hogy az udvarra lásson. A legfelső fiókok vastag papirral voltak betapasztva, s különösen az egyik uj ragaszték volt; mert a papirra irt sorokat még nem mosogatta le a zápor. Könyv, hirlap, okos embernek való lelki táplálék sehol sem látható, még naptár sem; - tehát itt koplal a test, a lélek egyiránt. Bizony szánandó ember ez az én bátyám.
- Apád engem megtagadott, kezdi hosszu hallgatás után a bátya, - tizenöt év óta nem láttuk egymást, azaz, nem is láthattuk; mert ő megtagadó levele után hamar meghalt. Anyád nem keresett engem, én nem kerestem őt, - s ime, itt termettél. Arczod apádra emlékeztet, - rólad viszszaemlékszem rá. Ha élne, ugy nem engedné, hogy közelembe kerülj. Te most neki szaladsz a világnak, vigyázni akarok rád, hogy váljék belőled ember; azért néhány hétig itt is maradsz, az alatt irok a városba egy jó ismerősömnek, hogy keressen neked való helyet, hol kenyeret kaphatsz, s ha a kedvező választ megkapom, eleresztelek utadra.
Megvallom, az ajtón beléptemkor olyant éreztem, mint a lopáson ért vizsla, mely állatészszel körültekint, hogy melyik sarokból vesznek elő botot, s egyik szemmel az ablak felé néz, hogy arra is ki lehet ugrani. Amit bátyám mondott, az a fagyos jóakarat, hasonlitott a bothoz, hátamon, vállamon éreztem terhét, mint a verést. Anyámra gondolék, - az ő szelid arcza olyasmit jelentett, hogy még egyszer legyek fejhajtó, soha többször, csak most az egyszer, s a jó tanácsot vegyem be az ő emlékezetére.
Engedelmeskedtem a rám toluló nyomásnak, pedig ez a részvét nem gerjesztett hálára. Egykor ujoncz huszárokat láttam, tanulták a hatvágást. A szokatlan munka eleinte nehezükre esett; hanem különös ingere van a fegyvernek, a vele való bánás kéjt ad, - s az ujonczok nem tágitottak, forgatták a kardot, mely jövendőjüknek édes gyönyöreit igéri. Kezemben én is kardfélét tarték már, az elhatározásnak kardját, mint két esetét elbeszéltem, - s nagy kedvem kerekedett, hogy bátyámnak az orra alá hadonázzak, nehogy azt vélje, hogy alamizsnájára éheztem.
Idegentől már nem féltem; hanem ez a véncsont rokonom, hátha anyámnak szellemét bántom meg, hogy a közel vért hetykélkedve megvetem? Hüvelykujjaimat vékonyomba nyomtam, hogy fájdalmat érezzék, s uralkodjak magamon.
- Hány éves vagy?
- Tizenkilencz leszek legközelebb.
- Tacskó! Mondja szörnyü kicsinyléssel, s ekkor kedvem lett volna egy kézzel megfogni, a levegőbe emelni, hogy erőmet bebizonyitsam.
- Ha belém látna, bátyám, meglátná, hogy egy hét óta vénember lettem.
- Ne siess, - mondja nagy sóhajjal, - tizenkilencz év! ...megér egy milliót!
Ezt félreismerhetlen elmélyedéssel mondá, nem is nekem, hanem magának, mert fejét nagyon vakarta, s kitaláltam, hogy vásárt ütne, ha valahogy fejéről eladhatná a szürke szálakat. Elhittem sóhajtását, - mert a fösvény ember tapasztalásból kiszámitja, hogy igazán mondta‑e az egy milliót, mit éveimmel kereshetne.
Ő az ablakhoz ment, ujjaival dobolt az ablakfán, pedig öszszeadtam, kivontam, sokszoroztam és elosztottam az egy milliót, mely bennem találtatik, s hosszan álmodozva kibötüztem, hogy egy fillér hiján megérek egy milliót; mert nem kivánok annyit birni, s igen boldog vagyok, hogy örülni tudtam; mert a munkára való elhatározás nem engedett félni.
Ösmertem egy rokkant huszárt, jobb kezéről hiányzott kis ujja, levágták a csatában. Ezen ujjával megérezte a szelet, esőt, vihart, s a koronkint való fájdalomnak mértékéből okoskodott.
- Szegény János, - mondám neki sajnálkozva, - ha odaragaszthatnám levágott ujját.
- Nem hagynám odaragasztani, ifjuuram, - állitá az öreg, - az a vagyonom, ami nincs; a püspök kertjébe járok napszámba, s a kertésznek az én csonkám kalendáriumja; mert ha nagyon fáj, - azonnal berakatja czitromfáit, hogy meg ne csipje őket a hideg. Dehogy eresztene el engem! Ezért fütyülök néha olyan hegyesen - mert van kapitálisom.
Ezt azért mondom el, hogy lássa ön, miként gyül tapasztalatom, s miként kapja kezébe az embert a sors, hogy a jövendő számára alakitsa. Mostani eszemmel egyszerre rátalálok a nyitjára, hogy a gyerekben mire való a kielégithetetlen kiváncsiság? E nélkül meg nem tanulhatná a véghetetlen sokat, miből még semmit sem tud. A két mázsás ember nem kivánkozik a fára, - mert ő fölépitette házát, a széles vállcsontokat, a vastag czombokat. A gyermeket a benső ösztön kergeti a fára, a kertkeritésre, kapuszárra, hogy mozogjon, idegeit kinyujtsa és megerősitse. Az apró tapasztalatokból készül az egész ember, s midőn anyám után egyedül maradtam, mindjárt emeltebb fővel jártam, mint a vezető mellett.
Két hétig laktam bátyámmal egy födél alatt.
Megtanultam keveset enni! Tessék elhinni, ez szegény embernek kitünő nyereség.
Hallottam vén katonáktól, hogy mikor a gombóczon, füstölt huson kihizott paraszt fiut beállitják a katonaasztalhoz, egy hét alatt levedli képéről a falusi hust, - a másik hétben megsárgul, mint a dércsipett káposztalevél; hanem a harmadik héten ujra kipirul, - mert bár keveset eszik, de jó izüt; s a rendes élet kifesti képére az egészség szinét.
Néha egész naphosszat egyedül voltam az udvaron, keresgéltem a papirszeleteket, melyeket a szél vagy a véletlen belökött, s olvastam minden ostobaságot, csak betüből volt légyen. Egy alkalommal szemembe ötlött, hogy a szoba ablakának felső fiókja beirt papirral van beragasztva. Fölálltam egy tuskóra, ágaskodva olvastam a régi iratot, melyen a következő sorok voltak.
- Mint tudjátok, rokonok nélkül halok meg. Kivel tegyek jót? Rátok gondoltam, s lehetőleg boldogitani akarlak benneteket, mint végrendeletemből tapasztalandjátok. Vagyonomat négy részre osztani, három rész tietek lesz, szabadon rendelkezhettek róla, és óhajtom, hogy boldoguljatok. A negyedik részt a váratlan esetekre hagyom fönn. Husz esztendeig a kamat a tőkéhez leszen csatolandó. Ha gyermekeitek lesznek, és istennek jóvoltából egymással házasságra kelnek, a két összekerülendő gyermeknek hagyom, de ha ez nem történnék, a közületek legtovább élőé legyen a vagyon, ugy azonban, hogy a vagyonról csak akkor rendelkezhetik, ha a másik kettő meghalt; de ha a másik kettő még életében elszegénykednék, a husz év utáni kamatnak évenkinti egy harmadrészét a káptalani pénztár, hova pénzemet helyeztem, adja ki, olyan világos kikötéssel, hogy az elvagyontalanodott már erkölcsileg meghalt, s ha Mathuzálem korát érné is meg, hagyományomban nem örökösödhetik.
Sem a sorok előtt, azok után nem láttam nevet, vonatkozását nem érthettem; elég, hogy ez okmány, ha az volt, ablaktapasznál többet nem érhetett mostani alakjában, ez okból nem tünődtem tovább a tartalommal, leszálltam a tuskóról, és másfelé keresgéltem, mit találnék elolvasnivalót.
Fél óra mulva bátyám az udvarra lépett, s meszsziről mutatja, hogy levelére kedvező választ kapott. Fönnhangon elolvasá, hogy egy gabonakereskedő- s egy fűszeresnél különböző órákban tanithatok, - egyik helyen tartásért, a másik helyen pénzért.
Bátyám másnap eleresztett, megparancsolván, hogy nevét soha se emlitsem a két háznál, hova tanitani megyek, különben látni sem akar.
Ezt én nem értettem; de a régi engedelmességnél fogva nyugodtan megigértem és elmentem.

A régi ösmerősök.
Vittem az egy milliót, a lelki nyugalmat, hogy ezután önerőmből fogok élni.
Nem hiszem, hogy mágnáslegénykék elolvassák e történetet, ha kegyed csakugyan le fogja irni! - (ezt különösen nekem mondta) az urfivilág az életben kottát keres Paul de Kock-ban, hogy a tele erszényt hogyan lehet lelapitani. Nekem nincsen elverni való pénzem, lovakat nem hajthatok, - legföllebb indulataimnak leszek kocsisuk, hogy el ne ragadjanak.
A faluk egyenkint maradtak el mellettem, jámbor emberek tisztességgel megsüvegelték posztókabátomat; mert erszényem nem érdemlette volna meg, ha belelátnak. Vagy arczomon volt az a nagy bankó, a megelégedés, melyet a takarékpénztárba nem lehet tán betenni, hanem, a vének és szenvedők mondják: hogy nagy áldása az istennek.
Kiváltam a gyermekkorból, már tudtam, hogy egy krajczárért nem vehetem meg az egész bábossátort, a külső tárgyaknak értékét szám szerént tudtam, még az egy krajczárét is, melyért az ut mellett a koldus megsüvegelt és mélyen meghajtá fejét. Egy nyomorult rézkrajczárért tekintélyt, tiszteletet, hálát kapunk. A sziv üres‑e a világban, hogy meg nem indul, vagy valóban az egy krajczár méltó a hálára? Az utóbbit hiszem igaznak, s megtanulom, hogy a kevés mindjárt nagy vagyon, ha vele megelégszünk. Oh, te, nagy isten, - áldassék neved, hogy könyvedet kitárod lelki szemeimnek, s kegyesen megengeded, hogy titkos jegyeidnek értelmét fölismerhetem. A szeptemberi légben a nyári melegnek jótékonysága bőven megvolt, a fák levelei teljes zölden virultak, - a munkás nép énekelt, a madár az ágon hintálózva fütyölt: egyik sem hazudott, szivéből csordult ki az öröm, a megelégedés. A boldogság tehát nem kiváltság, az örömnek müszere egyiránt kijutott urnak és a szürös atyafinak, mert láttam én, hogy a kisbiró olyanokat röhentett egy meszely bornak, mint a méltóságos gróf az ezres bankónak, mikor a makkfilkó beütött neki a kártyaasztal mellett. Rajtkaptam magamat a leltározáson, kerestem, hogy üterem, szivem dobog‑e? megvan‑e szemem, szám, hogy a jót élvezni, a gyönyört érezni tudjam? Minden megvolt! Mi kell még?... Feleljen az ép eszü olvasó, s ha az ő leltára is hiánytalan, tudja, hogy én boldog voltam.
Kocsisom elaludt, én szintén nem vigyáztam, s a lovak egy ut melléki vendéglőnek kocsiszine alatt álltak meg velünk.
Dél volt, leszálltam a szénás ülésből, aztán betekintettem a vendégszobába.
A hosszu asztalnak legelején ült egy fiatal, szakállas ur, kalapjának karimáját szemére huzta, s egy térképen nézegette a kéket, zöldet, - egy mellék papirra közbe számokat jegyzett, igy könnyen kitaláltam, hogy mérnök.
- Jó napot! - köszöntem az elmélyedt urat.
- Fogadj isten! - felel ő, de föl nem tekintett, jobbjával a számokat jegyezte, baljával a térképet fogta le.
Nem akartam zavarni, - felső ruhámat leraktam, s a nagy térképre bámultam, - különben az arcznak látható körvonalaiból találgattam, hogy én ezt az urat láttam már valahol. Fokonkint bizonyodtam gyanitásomban, s mikor a hosszu szerszámokat összeadta, s már derekát mozditá, hogy bevégzi a munkát, én is fölismertem. A térképen lyukat födöztem föl, s arra czélozva mondám:
- Ez itt talán artéziai kut?
- Szerbusz, Pista öcsém! - kiált a mérnök, nálamnál öt‑hat évvel idősebb, - régi jó ösmerősöm; mert atyáink egy uradalomban szolgáltak. A gazdatisztgyermek azonnal atyafi, - s mi agyonöleltük egymást.
- Mit csinál itt, Sándor bátyám? - kérdem.
- Határt mértem, öcsém - a végső kiszámitást fejezem be ebéd előtt, hogy délután *...-be hazamehessek.
- Haza?
- Igen, télen ott lakom, az rendes fészkem a megye székhelyén.
- Egy városban fogunk lakni, oda megyek jogra.
- Pörvesztő akarsz lenni?
- Nem helyesli bátyám, hogy ügyvéd legyek?
- Gyönyörü tudomány, nemes foglalkozás, valódi nemes lelkekhez méltó pálya, - eddig legalább ez volt.
- Hát ezután?
- Dögbőrkereskedés lesz, kedves öcsém, - a zsidó megfog egy kerge birkát, (értek egy földesurat, ki tovább rug a pokrócznál,) bead neki ezer forintot, lenyeleti vele, - aztán megfogja torkánál, és a visszafizetéskor kimotolálja belőle a bélét.
- Mi köze ahhoz az ügyvédnek?
- A kerge birka ordit, ha a bélét huzkodják, ezer helyett kétezeret ir, hogy most ne rántsa ki a nyeldeklőt. A zsidó háromszor, négyszer élni hagyja, végtére kifogy az irgalom, elviszi a vágóhidra, az ügyvéd megköti kezét, lábát, a biró pedig agyonüti, hogy az ügyvéd könnyebben lehuzhassa a bőrét.
- Becsületes ügyvéd nem vállal igaztalan ügyet.
- Az ügy igazságos, Pista öcsém, - a váltót aláirta a tekintetes ur, aláirását elösmeri. Be nem tudja bizonyitani, hogy uzsorára kapta a pénzt, szégyenlene is czivakodni, ha előre tudja, hogy nem tud bizonyitani. Az ügyvéd angyali nyugalommal nyulhat a kinálkozó pör után, azzal foglalkozik, amit kap, - diját megkapja: mit csináljon, kapálni nem mehet?
- Hát azelőtt nem igy volt?
- Azelőtt az ügyvédnek okos embernek kellett lenni, - tudni a jogelveket, az ezerféle szokásbeli törvényt, az országos viszonyokat, melyek az ügyekre és családi viszonyokra befolytak. Hajdan a birák a legfontosabb perekben nem kénytelenittettek a törvénykönyvvel agyonütni a felet, hanem hogy a családokat megmentsék, tisztességes egyeztetést kisérlettek meg, s biró, ügyvéd összesegitve mentette meg a jóhiszemü utódokat. Szép viszony volt az, öcsém, mikor az ügyvédek esze a kecskét a káposztával együtt megmentette, s a magyar családokat kipusztulni nem engedte.
- Honnét tudja ezt, Sándor bácsi?
- Kettős tapasztalásból, Pista öcsém. Én is elvégeztem a jogot, tanultam a régi jogéletet, mint patvarista tekintélyes ügyvéd mellé kerültem, és láttam, hogy főnököm olyan volt, mint a megőszült patriarcha, kit a méltóságos kliensek megöleltek, tanácsát könyörögve kérték, - s a vén jurista nem piszkolta be kezét, hogy alázatos szolga és csipővas legyen, hogy ő vele tetessék a panaszt másnak fejére. Bejött a váltó, - egy pénzkupecz hozzánk is hozott egyet. Megnyertük. Végrehajtásra én mentem ki, - tisztességesen megnyuztam a felet, mint a pénzkupecz kivánta. A végrehajtás után főnökömhöz mentünk, - a zsidó a tizezer forintos ügynél nyert ötezeret, főnökömnek adott száz forintot, és kezet akart szoritani. Főnököm előbb megkérdé tőlem, hogy az adós készpénzzel fizetett‑e vagy árvereltünk? A felelet az volt, hogy készpénz nem lévén, huszezer forintos birtokot tizezerért kótyáltunk el; mert a kupecz nem egyezett a kétheti várakozásba. Főnököm végignézte a kupeczet, szeme közé vágta a százast, és kibotozta; megfogadván, hogy váltót soha be nem perel. Ennél emberibb törvény volt a másik, melyben kétheti időt maga is csinál a fél, hat béressel kidobat, és két hét mulva megment tizezer forintot. Főnökömnek jó példáját követtem, mikor azt mondá, hogy ezután az ügyvédség nem tudomány lesz, hanem mesterség: megköszöntem a jövendőmondást, elbucsuztam az uj divatu mesterségtől, - megtanultam a mérnökséget, most itt vagyok.
A pinczér félbeszakasztotta a beszélgetést, - a mérnök két személyre ebédet rendelt, mire én bizony isten nem figyeltem; mert ugy vettem észre, hogy egész napra jóllaktam.
Mire a levest az asztalra tette a pinczér, elhatároztam, hogy megtanulom a jogot, keresztüleszem a két évet; mert bátyám tanácsot akar tőlem kérni; hanem ügyvéd nem leszek.
Az ebéd átalában nem izlett, mindenből ettem, hogy a mérnök fitymálásért ki ne nevessen. Ebéd vége felé a mérnök földicsérte a régi jó világot, apáink barátságát, a falusi egyszerü életet, a szentistváni búcsút, mikor az ispángyerek esztendőben egyszer lakik jól - pörkölt tortával, s ugy eszi, mint a kenyeret. A jó öreg plébánost sem feledtük el, kitől a diákgyerek elkerült a bucsui vásárban hat sátorközre, mert két garasért kikérdezte az egész “Quae maribust,” meg, hogy melyek az igék, melyek dativust és accusativust kivánnak? az dupla porcziót kapott, mint a szoptatós dajka.
Mindenről beszéltünk, min más eluntában elejtené az alsó álkapczáját, - még az öreg Náni néniről, egy, ami vidékünkön ismerős vén kisasszonyról, ki régen ehette a jó libapecsenyét, hogy az nem izlett szájának, és maradék fogaival a szomszédok becsületét rágta. A mérnök elbeszélte, miként járt a jó nénivel. Karácsonyi mulatságban akadt össze vele, s hat falunak asszonya előtt röhögve mondá a mérnökről, hogy Luczanapkor Luczaszéket faragott. Igaz e? kérdek az asszonyok, hogy rágódhassanak rajta. Tökéletesen igaz, - válaszola a mérnök, - karácsony éjszakáján fölültem a Luczaszékre, és megborzadva láttam, mikor Náni néni a többi boszorkány között söprün nyargalt.
A jó beszélgetésben földerültem, kérdezkedtem a városi körülmények iránt, milyen ott az élet?
- Türhető! - mondja a mérnök, - a város jobbára egyszőrü embereknek vegyülete, - magas arisztokrácziánk, fertálymágnásaink nincsenek, professzorok, ügyvédek, orvosok lennének az intelligenczia, - s mellettünk feszeleg a garasos arisztokráczia; hanem ezeken kifogunk.
Megvallám az ügyvédnek, hogy sok egyéb között biz én nem értem, hogy mi az a különféle arisztokráczia?
- Megmagyarázom, kedves barátom, - mert az életben mindent jó tudni. Az embereket a társadalomban hasonlitom a kártyákhoz, melyekben négy különböző szin van, első a vörös,... ugy aztán a többi. Hogy magyarán beszéljek, a szinekben egymás között leghatalmasabbak a disznók; mert a náluknál sorban kisebbeket irgalom nélkül elütik. No, már most az első szin, a vörös, jelentse a herczegeket, grófokat, bárókat és nemeseket, - ezek elütik az ügyvédet, orvost, mérnököt, gyógyszerészt, s ha csak négy szem között segitségükre nem szorulnak: hallja az urnak mondják, mit oly hangnyomattal tudnak kiejteni, hogy inkább hallanám, ha kendnek mondanának. Elütik a kereskedőt, kinek csak azt mondják: hallja maga, sőt elütik egymást, mert ujjaikon számlálva tudják, hogy kinek hány öregapja volt fölfelé, a család hirének megalapitásáig. Persze, annak is volt apja, talán szürdolmányos; de az nem tartozik az atyafiságba, még az sem érdeme, hogy olyan derék fiut nevelt, hogy háromszáz év mulva megemlegetik.
A fertálymágnás a második szin. Minden érdeme, hogy néha oda dörgölőzhetik az első szinhez, s mint a kenyér a tarisznyában a sunka mellett megkapja a sunkaszagot, - s a sötétben a szagával bolonditja az éhest, nappal pedig a rövidlátót, ki szembe nem mer nézni.
A harmadik szin, kedves barátom, a tanult emberek csoportja, - tagadhatatlan hatalom; mert a társadalom rájuk szorul, s ez lenne okvetlen a leghatalmasabb, ha pénze olyan kevés nem lenne, mint amennyivel többet tud egyéb osztályoknál. Ha fáradságáért jutalmat nem kellene elfogadnia, hason másznának előtte; de a munkadij leszállitja értékét és valódi becsét az észnek. A tolvaj kikapja a huszonötöt, s elhiszi, hogy a számla ki van fizetve. Az inas eltöri a drága üveget, - fölpofozzák, - s a tacskó megadta az üvegnek árát. Az ügyvéd, orvos, mérnök megkapta diját, - a másik az hiszi: az ész annyit ér, a mennyit érette adott.
Végre következik a negyedik szin, mely Parisban, Londonban, Bécsben és Pesten a tőkepénzesek csoportjából áll, s millióival értéket, befolyást, hatalmat ad annak a Nro 1-nek, kit a véletlen sors egy halom gubacs, vagy más halom zab mellett százezerek urává tett. Az a számbeli 1, - hatalmas lett; pedig ha a 0000000-kat a sors elkapja mellőle, tolvajnak is rossz lenne; mert nincsen bátorsága lopni.
Kis városban e fajta nép helyett garasos arisztokrácziánk van, melyből a legkövérebb éppen oly szemtelen, mint a makkdisznó, mely ha véletlen adutt lesz, - még a vörös disznót is elüti; mert nem elégli, hogy vaktában a másik mellé esik; hanem ráfekszik, gyomrozná és kiszivná a pirosát, hogy a maga halvány pofájára kelendőbb szint mázolhasson.
- Ön ezt igy nevetve beszéli el?
- Különböztesd meg, öcsém, Pista, - hogy minden kártyaszinben a disznókról beszéltem, - e szenvedhetlen példányokról, melyek, mint a nagy tüz mellett főlő tüdő, nem férnek meg a fazékban. Ha a tüz kialszik, vagy egy jó sajtárra való hideg vizet öntenek a fölforrt tüdőre, behuzódik a fazékba, s ujra megfér a maga helyén.
- Ebből a negyedik osztályból vannak nevezetes példányok *...-ben?
- Szolgálhatok kettővel, - egyik füszerrel kereskedik, a másik gabonával. Mindkettő egy időben került a városba, nem éppen szembetünő vagyonnal, de nagy szerencsével, s hogy azt miképpen használták: elmondom. A füszerkereskedő kibérelt olyan boltot, mely a gabonavásárhelynek tőszomszédja. Furfangos észszel kitalálta, hogy a paraszt mindig keres valami vadat, melyet a hol megtalál, azzal megcsipeti magát. Emberünk két esztendeig vékonyan éldegélt, portékája nagyánt nyakára penészesedett; mert a hetivásári nép megszokott helyeire tódult. Betéved hozzá egyszer egy elkésett paraszt, sietve kér öt garasért olajat, azzal biztatván a kereskedőt, ha jót ad, máskor is idejön.
- Ha máskor is megkeres, - mondja a fűszeres, - ritka olajat adok, görbe olajfának a levét, ezt fél Magyarországon csak én árulom. Hanem ezt csak magának mondom, - s csak olyannak adom, akit maga küld.
Barátom, - a görbe fának olaja megmentette a kereskedőt és meg is gazdagitotta. Eleinte a falusiak lassanként jöttek, utóbb csapatostól, s mivel más boltban is kérték a görbe fának olaját; de az ügyetlenek tagadólag válaszoltak, - a népbizalom megszentesité a közhitet, s a fűszeres ma nagy vagyonnak ura. A gabonakereskedő nem nyult furfangossághoz. Ez egyszerü magyar ember, kit a legelső tanácsadó rászedett, s nyakába sózott huszezer mérő babot, melyen mások négy évig következetesen nyertek. A bab a magtárba beöntetett, hogy négy évig sohase kérdezzék, van‑e eladó? mert az évek egymásra bőven és olcsóért termettek. Az eredeti áron nem lehetett eladni. Hogy meg ne lepjék a zsizsikek, minden évben eladta a babot ugy, hogy a mennyit eladott egy napon át, annyi babot vett frisset. Negyedik évben a babot kipusztitotta valami féreg, az alföldről a felsőbb vidékre jöttek a ráczok babot keresni, - s ami kereskedőnk négy áron adta el, - s ma az első gabonakereskedő.
Ez a két ember tökéletesen elégedett lehetne, ha a kártyacsomóban megférne. Mindkettő disznó akar lenni, hogy a másikat elüthesse.

Hétköznap.
Köztünk legyen mondva, Pista öcsém, ha a világot körül lehetne venni nagy fallal, bátran fölirhatnák a kapura, hogy az egész világ egy bolondok háza, s mindannyit méltán kötöznék meg, mert oda való. Példának okáért: az én ősöm a török háboruban egy basával ölre kapott, egymást verték a földhöz, a török kiszedte ősömnek minden haját, azóta vagyunk nemes Kopaszok, ősöm pedig öklét dugta a basának szájába, s oly erővel tolta a torkába, hogy megfult. Nemesi czimerünkbe a basa helyett medvét engedtek rajzolni, s egy markos magyar a medvének száját kettérepeszti. Illendő dolognak tarták, öcsém, hogy e szörnyü dolgot bámulva beszéljék el maradékaiknak, s elhittük, hogy a szimbolikus medvével természetben is megbirkóznánk, holott merem hinni, hogy az igazi medve az üstökkel a fejünk bőrét is lehuzná, s nem Kopaszok, hanem “Nyuzottak” volnánk, rettentő példájára az emberiségnek, mely büszkén nézi nemességének állatokat ijesztő jelvényét.
Mosolyogva nézzük a polgárt, ha batárban ül. Kihizott képe, mint az egyiptomi hét kövér esztendő tekint ki a batárnak ablakán, s mi ráfogjuk, hogy elkapja fejét, ha a kocsiablakon át meglát egy igazi urat, ki nem kénytelen az utczára menni, hogy uraságát lássák, kiküldi inasát, annak kabátjára elöl‑hátul huszonnégy gomb van varrva a szétrepesztett száju farkassal vagy medvével, - s az inas gombjaival hirdeti urának dicsőségét. Ne legyünk egészen bolondok, az a polgár sem az, - röhögi a czimeres gombot, mert az ő boltja előtt nagyobb oroszlán van kipingálva, mint egy ökör, két első lábával dühödten tép egy sós pereczet, melynek igen kicsiny példányát ő, mikor otthon van, két krajczárért árulja, - s még ő nevet, hogy az ő oroszlánját jobban bámulják a heti vásáros parasztok, mint a liberiás inasnak huszonnégy gombját.
Mikor lesz vége a komédiának? mikor keressük az érdemet az egyénben, s hol van az a Foulton, Franklin vagy Stephenson, ki azt a mértéket fölfedezi, melyen az embernek csontja, husa és poczakja helyett az érdemeit meg lehet mérni?
Ha majd bemegyünk a városba, a gabonavásárhelynek sarkán meglátjuk a nagy fekete faragványt, mely élő nagyságban képvisel egy kutyát, s messziről inti a jámbor falusit, hogy itt az a bolt, melyben a görbe fának olaját árulják.
A gazda a boltnak elején áll, fején ernyőtlen bársony sipka, tisztes potrohán zöld posztókötény van átkötve, s hogy az ösmerős paraszt el ne surranhasson, koronkint kikiált a boltból egy megszokott szöveget, melynek minden szavát összefoglalja:
Ittkaphatósáfránymagyarborsfaolajárpakásaszegfüszegfehérgyömbérafeketekutyaczimalatt!
A fekete kutya czim alatt megüti a falusi atyafinak füldobját, lekeriti tarisznyáját a válláról, bevásárolja mindazt, mit az anyjuk a szájába rágott, s még a keritésen át is utánakiabálta, hogy a fekete kutya czim alatt vegye meg, aztán ráadást is kérjen.
- Öt garasért magyarborsot kérek!
- Ennek az érdemes ugodi embernek öt garas ára magyarborsot, tiszta magyarborsot, megszitált magyarborsot, válogatott magyarborsot, karácsonyestén mért magyarborsot adjatok, - ordit a főnök. A paraszt csodálkozik, s az utolsó szavak magyarázatát kérdi.
- Miért abból, amit a karácsonyeste mértek?
- Meg ne mondja senkinek, - csak magának mondom, az ugodi embernek, hogy amely házban karácsonyeste válogatott magyarbors van, kövérebb hizót ölnek.
A paraszt elhiszi, megköszöni az emberséget, s megfogadja, hogy soha többé más boltba nem megy.
- Szerezd meg a fontot, - kiabál a gazda, mikor már látja, hogy a mérték az egyensulyt elérte, - s nagyobb tévesztésül belenyul a fiókba, hogy majd ő szerzi meg, aztán összefogott három ujját belöki a mértékbe, hogy az ámitás tökéletes legyen, pedig éppen ekkor kapott ki néhány szemet, a mennyivel az inas valóban megszerezte, hanem a számitó kereskedő szerencsésen megint visszalopja. A paraszt meg van elégedve, - a kereskedő pedig nem vesztett, és a pintyet élete hosszára megfogta. A heti vásárnak délelőttjén ezer ember fordul meg a boltban, két legény, négy inas, a feleség és egyik leánya szolgálnak a vásárlóknak. Egy délelőtt ötezerszer elmondják, mi tetszik? mennyi tetszik? Csak a gazda nem mozdul az iróasztaltól. Korán reggel az iróasztalhoz zsámolyt tettek be, hogy arra állva figyelhessen embereire és a vásárlókra. Élénk szeme mindent lát, a vad zsibajban kiösmeri az egyeseknek hangját, s ha gyanús pofa tolakodik a tömegbe, hogy hátra nyulva, az alacsony fiókokból kilopjon valamit, az oktondi meg van csipve; de lármát nem üt vele a kereskedő, hogy vevőit a gyanuval el ne riaszsza. A tolvaj czélt érvén, a legényekhez vagy inasokhoz megyen, hogy valamit vegyen. A gazda ekkor remekel, s mintha az egyszeregyből kérdezne, németül kiált az eladóra:
- Franzl, achtmal acht (azaz vigyázz,) - mire a másik az egyszeregyből viszszafelel:
- Nyolczszor nyolcz hatvannégy. Pedig azt jelenti, hogy érti.
- Hat meg kettő? kérdi ujra a gazda, (azaz: a hatodik fiókból lopott két font rizskását.)
A tolvaj angyali nyugalommal kér egy krajczárért gyantát, odavet egy huszast, s a kis boltosinas kifogja a rizskásának árát, megmondja a csudálkozónak, hogy a gyantáért jár egy krajczár, két font rizskásáért negyvenkilencz krajczár.
- Rizskása? kérdi a tolvaj.
- Igen, - felel nyugalommal az inas, - elfeledte ön, hogy már a zsebében van? Alásszolgája! máskor is legyen szerencsém! mondja tovább az inas betanult hideg vérrel, s a tolvaj örül, hogy hátbaütés nélkül eleresztik; mert csak nem bolondult meg, hogy zsebét kikutattassa s aztán az utczai sár közepébe lökjék ki. A közönség semmit sem vesz észre, zavartalan végzi vásárlásait a boltban; mert itt meg nem szégyenitenek senkit, - s a kereskedés hires, hogy nem veszik gyanuba a becsületes embereket.
Bemutattam a gazdát a Fekete kutya czim alatt. Ezen ember ilyen hétköznap, - foglalkozásának apró hasznát, előnyeit érti, meg nem csalhatják, s ő biztosabban fogja meg vásárlóit, mint a madárenyv a csizt vagy kendericzét.
Menjünk a fizikai laboratóriumba.
A főnök az ebéd utáni órákban tartja a természettani előadásokat. Ebéd után a közönség nyugszik, az ebédet megették, a szakácsnék a déli szennyest mosogatják, s ez órában a fűszereseknek békét hagynak. A főnök egyenkint viszi az inasokat a hátulsó raktárba. A kaszárnyából három prófontot hozatott, s egy hétig hagyta száradni a raktárnak zugában. A kis fiu baltával tördeli szét a kemény süteményt, s egy nagy reszelővel a prófuntról leszedi a barna héjat, a porosát kitisztitja, a nagyon öreget gondosan kiválogatja, s addig a főnök szidja a bolond parasztot, hogy kanálszámra hinti ételébe a borsot, pedig attól idő előtt elviszi az ördög. A tanulatlan kis csacsi elhiszi, hogy a gazdának megrepedne a szive, ha oka lenne, hogy a paraszt tiszta mérget eszik, - azért az utasitásra figyelmesen vigyáz, a prófonthéjnak átreszelt, megszitált részeit a törött bors közé keveri, a vegyületet garasos mértékkel külön papirszeletkékre méri, begöngyöli, s a jövő heti vásáron a gazdának jó szive megkapja az ötvenes százalék hasznot.
Most már ösmered, Pista öcsém, a füszerkereskedőt hétköznap, - most keressük föl buzás zsákjai között a gabonakereskedőt, Faddi János ifjuuramat.
Valahogy félre ne értsük egymást, - a buzakereskedő Szegeden nemzetes ur, Révkomáromban nagy uram, máshol: ifiur, még nyolczvan esztendős korában is. Jól értsd meg, hogy ezt hétköznap mondom; mert a kereskedőnek hétköznapi czime is van, mint hétköznapi ruhája. A hétnek közönséges napjai az üzleté, - a közönség, mellyel részletekben üzérkedik, a nép, ez a kevéssel törődő osztály, mely vékonyan adja a czimet annak, kitől vesz, vagy kinek elad valamit, s a valóért valót ád, vagy a valóért valót kap. A nép azt süvegeli és czimezi, kitől valamit ingyen vagy hitelbe kér.
Faddi János uram egész nap hóna alatt tartja a csapófát, télen a hidegben, nyáron a melegben ott látod a hóna alatt a csapófának felét előre, felét hátra kandikálni, mintha az is vigyázna. Hányfélére tudja használni Faddi uram a csapófát! Ha vevő nincsen, a csapófának orrával rajzolja az összeadandó számokat a porlepett hombárnak oldalára, - a bolt előtt elmenőnek a csapófával köszönt, akivel beszélgetni akar, a csapófával inti viszsza, - ha kövér háta viszket, a csapófát taszitja dolmánya alá, s a balhát bizonyosan elsikálja vele, - ha a légy a fülére száll, a csapófával suhint a füle felé, s a szemtelen szárnyas nem kivánkozik vissza többet, - ha leül a pozsonyi mérőre, maga elé állitja a csapófát, s állát rátámasztja, hogy a nagy fejet az is tartsa. Ó, minő plasztikai állásba helyezkedik Faddi uram, ha beüt a zabnak ára! Ilyenkor a csapófát, mint a huszár a kardot, megsuhogtatja feje körül, s ha kérdik tőle: mit árul Faddi uram? Kényesen leereszti maga mellé a csapófát, s mint a három napos huszárhadnagy, a kardjára támaszkodva, egész tüdővel böffenti:
- Zabot!
Itt csak mellesleg mondom meg a nagyon kivételes ellentétet, ha az ár hirtelen leesik, s az ügyetlen kérdezgető megint tudni akarja, hogy Faddi uram mit árul? A kedvetlen kereskedő a hombárba vágja a csapófát, s alig hallhatólag szusszantja ki:
- Zabot.
Faddi uramnak kereskedői titka sem több, sem kevesebb, mint: két garas! A leggyalázatosabb árak mellett is két garassal drágábban vesz, mint kereskedő társai, s ha eladni valója van, két garassal bizonyosan olcsóbbért ad, mint más. Ezt a számot nem fogják kihuzni a lutriban. Ez egyetlen számmal csinál ő folyvást ternót; hanem a csapófát ne feledjük ki.
Megalkudott a falusi atyafival, - az a telezsákot a mérőbe üriti, Faddi uram olyan hangosan beszél az eladóval, mintha ágyut sütögetnének. Az alatt a csizmája hegyével szerencsésen megrugja a mérőt, melyben a mag alább esik, s az öt garas haszon kész, melyből kettőt akkorra számit, ha majd el kell adni, s ő két garassal olcsóbb árt ad, mint mások, - kettő a drágább árra esik, mikor vesz, az ötödik, vagy ha jól megrugta a mérőt, a hatodik garas az övé. Egy heti vásáron bemér ezer, kétezer mérőt, s a rugásból bekeres két‑három tiz forintos bankót, akkor aztán sugva beszél, hogy hatszor kell kérdezni, hogy a feleletet megértse valaki; mert az előtte való napi szavalást ki kell nyugodnia.
Ó, az ifiur különben igen vallásos ember, rendes szavajárása, hogy porból lettünk s porrá leszünk, - azért nem engedi a sarat elkotortatni a magtár elől, hogy száraz időben fölmarkolhasson egy csomót, és szemlélgetésében ugy elmélyed, hogy nem az utczára, hanem a hombárba löki, s kiméri a molnárnak, hogy hova hamarább legyen belőle gombócz, s az emberen teljesüljön az irásnak szava, hogy porból lettél.
Mi, tintanyalók, nem értjük az efféle aprólékosságot, már azt sem követjük, hogy irás közben olyan kapczaszáralaku vászonzsákot huzzunk kabátunk ujjára, mint az öregek cselekedték posztókimélés végett. Az öregek tiz garas áru ludtollal beérték egy esztendeig, - a hat soros levelet kis szeletkékre firkantották, s a maga szárnyába gyürték a mostani szines és szintelen boritékok helyett. Mi egy jó napot félivre irunk, holott a felső‑örsi prépostságnak adománylevele, melynek évi haszna most megér tizenötezer forintot, tenyérnyi papiroson van kiadva, hogy én akkorát csak a lánczhuzó gyereknek küldök, hogy hol várjanak meg az ebéddel.
- Te még gyerek vagy, Istók öcsém, - mondja a mérnök, most mész be a nagyvilági diátrumba, - jó lesz tudnod, miben áll az ügyességük azon komédiásoknak, kik sugó nélkül szerepelnek. Azt hiszed talán, hogy az embereket kulimázzal rajzolom le, hogy megijedj tőlök? Eszem ágában sincsen; hanem azt gondolom, hogy a városig töltsük az időt valamivel, különben elbóbiskolnánk, s a két fej nagyon összeütődhetnék.
Megismerted a két példányt hétköznap, kisütöttem őket a maguk zsirjában, - most bemutatom őket a vasárnapi lében, füszerezve, szagos lével, betálalva a nagy piaczon, hova a többi is eljár, hogy egymást bolonditsa.
Keverjük a kártyát, miképpen esnek a lapok?

Ünnepnapon.
Mennyi gazember volna e világban, ha az emberek olyan bátrak is volnának, mint gazok.
Szerencsére a sárgát és fényest nem lehet bolondjában arany helyett árulni; mert a hamis aranyat a választóviz megfeketiti. Az embernek szájában van egy borotva, mely hétköznap és vasárnap, délelőtt és délután egyaránt ingyen borotválja mások becsületét, s jaj nekik, ha a borotva fogott. Az emberi nyelv az emberiségnek hatalmas pandurja.
Menj be az isten házába, vigyázd meg az olyan embert, ki az imádságot nem gondolkozva végzi, hanem a szavakat az ajkán mozgatva mondja el, s föltéve, hogy a Miatyánkot mondaná, lesd ki, hogy hányszor áll meg a szája, s hogy hová néz a szeme? mert a kire néz, azon lát valamit, s a megjegyzést a Miatyánkba keveri.
No, látsz egyet, - azt a barna selyemruhás nőt; már elkezdé az imádságot:
- Miatyánk Isten, ki vagy a mennyekben (megállt, a harmadik padba most ül be egy választékos öltözékü hölgy, ruháját vigyázva szedi öszsze, hogy szomszédja össze ne gyurja, s az imádkozó azt mondja: Hüm! ez is itt van?)
- Szenteltessék a te neved, jőjön el a te országod, legyen meg a te akaratod (megint megállt, az előbb érkezettre néz, s a finom bársonyköpenyre czélozva, mondja: echt franczia bársony, echt brüsseli csipke! Olcsó annak, el is hiszem, - ha a sáfrányjuk is olyan echt volna.)
- miképpen mennyben, ugy a földön is. Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma (az öreg apám is pecsenyét evett a kenyér mellé, - s ha akarta, nagyobb pecsenyét harapott mint kenyeret. Hát a te apád evett‑e husvét napján?)
- és bocsásd meg a mi büneinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétetteknek (megint megállt, a harmadik padban ülő asszony gallérját igazitja, s az imádkozó meglátja a karpereczeket. No, ezt nem lehet szó nélkül hagyni. Mekkora karpereczek? mint egy kerékkötőláncz. Persze, a kezei megdagadnak télen az olajméréstől. - Tudom, a kesztyüjét mondva csináltatta külön fára.)
- és ne vigy a kisértetbe, de szabadits meg a gonosztól. Amen. (Imádkozni sem lehet a félbolondtól, - jobbra balra kapkodja a fejét, hogy lássák kalapja mellett azt a nagy georginiát, akkora, mint egy kocsimosó szivacs.)
Csakugyan fölkel a megbotránkozott imádkozó, - a tulsó sorban lévő padokból eltávozott néhány ember, odamegyen, egy sorral előbbre, mint a bársonyköpenyes asszony.
Most meg az veszi észre, hogy ösmerőse van a tulsó soron. Borotváló eszköze mozogni kezd, s az imádságnak közeit kitoldozza gonosz észrevételeivel.
- Azt gondoltam, hogy a zsizsik megette mindenestül, - pedig ni, hogy előre furakodott. A légy is az orrára ül az embernek, hogy jobban lássa.
Folytatja az imádkozást, erőlködik Istenhez térni, s a szentegyház boltozatjára néz, keresi szent Lázárt, hogy a fájdalmas kép szánalomra buzditsa. Nagyot fohászkodik, - nagyobbat a kövezeten térdepelő koldusnál, ki egész vékonyából fujtatja a nyögést, hogy kiolvaszszon a czifra asszonyságból egy garast. A nyögés vagy a gonoszkodás oldalt nézet a bársonyköpenyes nővel, s meglátja bosszuságának tárgyát.
- Nehéz selyem ruha, - persze, hét hosszat gabonászsákot varr, - ujja nem érzi a finomat.
Még egyszer föltekint szent Lázárra, most hosszan nézi a félmeztelen testnek sebeit, elgondolja, hogy husz rőf posztót örömest adna annak, aki már szent (a mostani nyomorultnak alig), amaz már szent, s jó pártfogó válnék belőle. A husz rőf posztóval végképp megerőltette magát, a mai vasárnapon kegyesen elmélkedett, - s ő bátran itéletet mondhat vetélytársnője fölött. Áttekint a tulsó sorra, hogy mit mondhatna még felőle. A gabonakereskedőné (most Faddiné asszonyságról van szó) lehuzta kesztyüjét, ujján egy gyémántos gyürü ragyogott, s a fény a fűszeresnének (az volt) a szemébe villant.
- Malomkövet, édes galambom, nem gyémántot, mondja a fekete kutya czim alattné, ne tagadd, apád molnár volt, magad is emeltél zsákot.
Igy imádkoznak az asszonyok a szentegyházban, s ha véletlen összetalálkoznak pillantásaik, arczuk vörös lesz, mint a répalé, mert a lelkiismeretnek nyársa erősen furkál, hogy mutogatóba jöttek, s minthogy az ember tudja, hogy hasonló körülmények között mit gondol, bizonyosan tudja azt is, hogy a másik mit kevert a Miatyánk közé.
Barátom! Kis városban mindent tudnak, a pletyka jó izün esik; tehát élvezik a titkos gyönyört, hogy másról mondhatnak valamit. A mise után elmennek az asszonyok látogatóba, elmondják, kit láttak (nem ám szent Lázárt,) mi volt rajta, s a szentegyházban súgva mondott megjegyzések dobra kerülnek, s ha mise után kotyognak, bizonyosan azt mondják el, amit az isten házában elég illetlen gondoltak.
Mondtam, hogy a méltóságos arisztokrata nem kénytelen az utczára szaladni mutogatás végett. A harisnyás inasnak térdig érő bugyogója élő hirdetés, mert megkérdik, ki sétáltatja ezt a lajhárt, ki csak térdig ember, térden alól majom? A garasos arisztokrácziában a nők czipelik az utczára a firmát, a nő, mint a ruhatartóállvány szedi fel a drága, nehéz anyagokat, szellőzteti az egy hétig állott portékát, s mutogatja, hogy ez a miénk, itt a kifizetett árjegyzék a zsebemben. Az élő ruhaállvány izzad, nyög a teherhordásban, a szolgáló, inas göngyölte a füzött derékba, s a pecsenyezsir a képükön veri ki magát.
Menj a boltba, mikor kelmét vásárolnak. Megkérdik, mi az echt!

A makkhetes.
Kezdődik az én megaláztatásom, beszéli lakóm, tudtam, hogy a sors meg fog szapulni, hogy ki áztassa lelkemből a hajdani elkényeztetést; de hogy a mosófával ugy hozzám vágjon, mint cselekedni méltóztatott, s én megálljam szó nélkül, álmomban sem véltem. Bátyámnak papirkájával elmentem egy ma sem tudom mi isten teremtéséhez, az fölcsapta gyurt kalapját, s elvezetett egyenesen a “Fekete kutyához.” Utközben megmutatta Faddi uramnak gabonaraktárát, hogy viszszajövet oda tekintsek be; hanem előbb a másikhoz vezet. Ő elöl ment, a boltban halkan morgott az urnak néhány szót, s mint egy mázsa faggyugyertyát, árumódra átadott egy darabban, s rám mutatva mondá: Ez az.
A fűszeres intett, hogy menjek utána.
A család a háznak emeletén lakott. A konyhán mentünk keresztül, a szakácsnő éppen egy izmos borjuczombot vett ki a takaréktüzhelyből, s a pecsenyének akart állni, hogy azt fölvagdalja. A fűszeres azonnal utasitá a szakácsnőt, hogy ne siessen; mert végeznivalója van, s majd izen, mikor kell tálalni. Ha a szakácsnő a nagy villát belém löki, ezen perczben jótevőmnek tekintettem volna; mert mérnök barátom elbeszélésének minden szava agyamba tódult, s már tudtam, hogy én leszek itt az utolsó személy.
Két szobán keresztül értünk az asszonyhoz. Ő az egyik ablaknál ült, s meglátám az első pillanatra, hogy a szakácsnő gyakrabban süt borjuczombot, s az asszony jó étvággyal eszik a vesésebb részből. A másik ablaknál egy deli szép arczu leány ült, kezében fehérvarrást láttam, s midőn az anyának s neki is köszöntem, nyájasan bólinta felém. A fűszeres röviden értesité nejét, hogy a kis Adolfnak én leszek tanitója. Az asszony semmi jelt sem adott, hogy észrevétele lenne, a gazda leült az ablakközbe, engem pedig hagytak állni, mint a vallatásra kisért ludlopót.
Nem zavarodtam meg. Szegény jó anyám kora gyermekségemtől megtanitott a társadalmi szokásokra, rendesen tudtam állni, lábaimat nem csaptam össze, mint a bakaközlegény, kezeimmel nem hadaráztam, s alkalmilag most balkezemmel kalapomat nyugodtan csipőmhöz támasztám, s jobbommal helyesen kisértem a szavakat, hogy ne ijedjenek meg első látásra, hogy a fiut a körömrágásra találom megtanitani.
- Mit tanul az ur? - kérdi az asszony.
- Jogot fogok tanulni, asszonyom. - Mondám.
- Juj!... az ur is prókátor akar lenni?... Annyi van már is, hogy megennivaló kenyér sem jut mindenkinek. A mi inasunk több pecsenyét eszik, mint hat fiskális.
- Meglehet, asszonyom, az ügyvédi osztálynak is vannak árnyalatai, mint a kereskedőségnek. Kegyetek szerencsésen a főtéren foglalkoznak, uri kényelemben részesülnek, mig a szatócs a szomszéd utczában kocsonyát árul.
Talán sokat mondtam; mert az asszony elhallgatott. A fűszeres vette át a társalgást, hihetőleg, hogy az asszony meg ne bánthasson.
- Tanitott az ur gyermekeket?
- Kegyed fia lesz első tanitványom.
- Az nagy baj! - Szól közbe az asszony. - Az én Adolfom finom gyermek, hogyan fog ön vele bánni, ha rajta kezdi a tapasztalást?
- Ne ijedjen meg, asszonyom, mondám megnyugtatólag. Ha kegyed kérdezné tőlem, hogy miért melegit a gyertyának lángja oldalt igen közel is kevesebbet, mint ha kezemet fölébe, bár távolra tartom, megmondom az okát; mert a melegség, természeténél fogva, nem oldalt, hanem fölfelé törekszik, s minthogy ezt a példával bebizonyitom, kegyed egyszerre el fogja nekem hinni, holott mást sohasem tanitottam!
- S mire fogja az ur tanitani Adolfot?
- Osztálybeli tanulmányaira, s mindenre, mit korához képest tudnia kell.
- Adolfom gyenge idegzetü, őt nem szabad erőltetni.
- Beteg a gyermek? Kérdem szükségképpen.
- Az a kölyök? mondja az apa csudálatos őszinteséggel, tegnap vert meg az utczán két gombkötő inast.
- Ugy ne féltse kegyed a könyvektől, szólék, az asszony felé irányozva szavaimat, látatlanban merem mondani, hogy Adolfot a könyvek meghagyják erejében, legföllebb azon változást idézik elő benne, hogy a gombkötőinasokkal való verekedést hamar abba hagyja.
- Büntetni nem szabad, hallja az ur! mondja az asszony, ugy czimezve, mint a bakakáplárt.
- Ebbe nem fogok avatkozni. Mondám illedelmes főhajtással.
Most a távolabb való szobákból nagy zsivaj közelgett, néhány ostordurrantást, kutyavonitást hallánk, a székeket hallánk földülni, s rá az ajtózár pattant föl, s öt kutya között födött fővel rohant be egy kihizott fiu, tele utczai szeméttel.
Előérzetemben Adolf urfit bátorkodtam fölismerhetni.
- Mama! - kiált a fiu, - Hektor föltaszitotta azt a nagy olajos üveget, mit a papa a székre tett tegnap.
- Hol a korbács? Pattant föl a fűszeres, negyven font olajnak áráért elfeledvén, hogy Adolf az anyának kedves majma.
- Azt kikérem! Mondja az asszony, elkapva a fiut, hogy a felbőszült apa ellen védelmezze.
- Köszönd, gazember, hogy a tanitó ur itt van, különben meghámoználak. Fenyegeti a fűszeres vérben forgó szemekkel. Aztán nem szólt, az anyára nézett, de ki tudja, mit jelentett a családi szótárban a nézés, aztán a csöngettyühuzót rántá meg kétszer.
- Menjünk enni! Mondja boszszusan.
Az asszony jól magához szoritá gyenge idegzetü Adolfját, fölkelt, s még egy titkos jelet vágván szembe az öregnek, megindult az ebédlő felé. A fűszeres utána ballagott; hanem jobb keze ökölre volt szoritva, s én egy cseppet sem bántam volna, ha Adolfra illeszti. Megvártam a házi kisasszonyt, hogy elől eresszem.
A fiatal lány az előbbi jelenet benyomásával közeledett felém:
- Atyám nem mutatott be kegyednek, én vagyok szüleimnek legidősebb gyermeke, kegyednek előre is jó barátnője, s bizalmasan kérem önt: legyen férfi, türjön kitelhetőleg. Megigéri ön?
- Szavamat adom.
- Ilyennek kivántam kegyedet.
- Kegyednek részvéte megfoghatatlan előttem.
- Kivel jött kegyed tegnap a városba?
- Egy mérnök barátommal.
- Őrizkedjék kegyed az ő nevét e házban kimondani, a többit ő mondhatja meg. Tehát: türelem.
E párbeszédke vigaszt cseppentett lelkembe. A hölgyet magam előtt bocsátám, s az olajboritott padlón mentünk a harmadik szobába. Ott volt az ebédlő.
Az asztalon nyolcz teritéket láttam. Beléptemkor jöttek a többiek, még három lány, idősebbek a fiunál; ez magyarázza, hogy Adolf kétszeresen kedvencze az anyának, mert legkisebb és fiu. Óvatosan vigyáztam, hogy a gömbölyü asztalnál helyemet, a legutolsó helyet, gyorsan kitaláljam, s alkalmat ne adjak a rendreutasitásra. A részvét már megcsendesité az első kellemetlen behatást, körültekintvén, az asztalkendő volt utmutatóm; mert csak egyen nem volt a divatos gyöngyhimzetes szalag, azért az át nem kötött asztalkendőnek teritékéhez álltam. Rózsának szólitá az anya a legidősebb hölgyet, - ő teljes szégyenben nézett rám, hogy az utolsó helyet hagyták nekem; de szép szemeivel engesztelt, hogy sorsomnak engedelmeskedjem.
Leültem. - Mellettem Adolf vihogott; mert a békekötés jól ütött ki, s most ujra nevet, bizonyosan a kutyakomédiát röhögi, mikor a megkorbácsolt állat az olajos üveget leverte a székről. Anyja látta, érté a vigyorgást, - mert ujjaival intett a gyereknek, hogy jobb lesz nem vigyorogni.
Ösmeretlen háznál, ha tovább fogunk ott tartózkodni, szükséges tanulmányozni a szokásokat, hogy ellenkező szokással ne alkalmatlankodjunk. Az első napoknak ezen kinját ismételve éltem át, s kivétel nélkül alkalmatlannak találtam. Kicsinységnek látszó dolog; de elmondom. Egy helyütt egész esztendőnek folytán a levesben a morzsolt tésztát hétköznapon ettünk, metéltet csak vasárnap. Máshol éppen megforditva. Ki hinné, hogy a legizesebb levestől undorodtam már, ha az örökös egyféle tésztanemet előre bizonyosan tudtam. Veszprémben két évig olyan háznál voltam, hol az ételt nagyon sózták. Hozzátörődtem, s mint a kecske, ételen kivül is nyaltam a sót. Helyet választottam, s ellenkező szokást találtam. Én a levesbe megizlelés előtt belöktem a megszokott tetemes sóadagot. Gazdám első nap nem szólt, - eszemhez mérte a bolondériát, s várta, hogy másnap nem mérgezem‑e meg az ételt. Szegény elsárgult mérgében; mert a sóadag annyi volt, mint tegnap. Harmadik napon komolyan megszólitott, hogy ne bőszitsem föl, egyem ugy, mint józan eszü ember szokott enni.
Lassankint, valóságos gyötrelemmel szoktam le a sózásról. Nem mertem megmondani, hogy vénebb bolondoktól tanultam: legyenek elnézők.
Fűszereséknél azt a kenyeret ettem, amit cserében munkáért adtak, azonban a közélet bizonyitja, hogy ezt némileg adják, - s akinek adják, okosan cselekszik, ha semmiben sem finnyáskodik; mert ha az illetőknek orrunk hegye nem tetszik, kap helyettünk mást, nekünk jó egészséget kiván. Ez alkalmi politika, melyet tessék előre megtanulni, hogy a várból ki ne kergessenek. Nem tudtam, hogy e háznál sósan vagy sótalan eszik az ételt, - hanem hogy akár igy akár ugy megeszem - szentül elhatároztam.
A kanalat egyformára találtam fogni a háziakkal. Hála istennek, az első szokással tisztában vagyok, nem nevetnek ki, nem bosszantom őket különczködéssel. Mi következik a leves után?
Akad olyan ember, ki ezt sült ostobaságnak hiszi. Az ilyen ember folyvást ur volt, azt tett, amit akart, sőt környezete ő hozzá alkalmazkodott. Én olcsóbb legény vagyok, fűszereséknél az alkalmazkodás az én szerepem lesz.
Adolf nem evett - lefetyült. - Bizonyosan kutyapajtásaitól tanulta. Beöntvén a levest, elfeledte a háborut, - s mint a muszka hadvezérek, vereség után is győzelmes képet vágva, legélénkebben fecsegett, világos hasznomra, mert valamire hamar megtanitott, - ő adta nekem a legelső leczkét.
- Maga nem tudja, ki ült máskor a maga helyén.
- Ki ült itt, Adolf barátom?
- Maczli, - az első inas, aki holnap fölszabadul.
- Köszönöm, hogy megmondta, most már tudom.
- De nem tudja maga, hogy miért ült Maczli ennél az asztalnál?
- Adolf barátom, kegyed azt is meg fogja mondani, ugy‑e?
- Hát Maczlinak kellett tányért váltani.
Ne ijedjen meg, nem szaladtam el az asztaltól. Komédia az egész. Sors barátom kikérdezett, hogy hány fontot birnak el vállaim; mert az egykori kényen tartott gyermeknek esze ágában sem volt, hogy valaha, jogászkorában, tányért fog váltani. De bizony váltok, ha kicsurran is megaláztatásomban a könny, vagy fölpattan arczomnak bőre; mert a vér egész testemből odatolult. Hogy ne váltanék tányért? Mi vagyok én? Semmi! - Az a papiros, melyre nekem diplomát irnak, még mosogató ruha, - s mégis aranyozott keretbe teszem, ha megérem, hogy diplomás ember leszek. Ugorjál föl Pista, - az edénytartón vannak a tányérok, kapj föl nyolcz darabot, az első az asszonyé, a hetediket Adolf urfi elé teszed, aztán embereld meg magadat, adj magadnak is tisztát, - a sors azt mondja: megérdemled, fiatal barátom.
Rózsa remegett a csacska fiunak fecsegésén, - hátha megugrom? Nem biz én! Szépen fölkeltem, fölfogtam a tányérokat, sorban elváltogattam. Az asszony és az ur a tányérra lesütött szemmel fogadták szolgálatomat, Rózsa előre fölemelé a leveses tányért, és szándékosan megérinté kezemet finom ujjaival, hogy köszöni béketürésemet. Bevégezvén az erős munkát, kilestem pillantását, azt a mennyei részvétet láttam, mely a nemesebb léleknek gyöngéd és magasztos vallomása.
Hallgattam, szegény jó anyám arczára gondoltam, tán az egekből néz le rám, hogy én jó, fejhajtó gyermeke vagyok most, jobban, mint mikor élt, - akkor ő parancsolt és most is engedelmeskedem. Nem tagadom, e percztől fogva biztam magamban leginkább. A mit cselekedtem, nem azért lehetett megalázó, mert a mivelet lelki foltot hagyna; hanem mivel kiszámitva várták attól, ki a családi csemetét fogom tanitani, s a fölött józan eszü szülőkkel megosztozom a szülők tekintélyében.
Mi fog ezután következni?
Nem alszik az ördög, megvárják, hogy a borjuczombnak tányért váltsak, s akkor Adolf barátom megmondja, hogy Maczli hétköznapon nem kapott a pecsenyéből, ergo: hordozóskodjam odább.
Behozták a czombot; elváltottam a tányérokat, Adolf nem hozakodott elő Maczliról, én is ettem a borjuczombból, ami több, a fűszeres kinálására kétszer.
Vérem egészen megcsendesült, az első napra való leczkét hiba nélkül fölmondtam. Adolf, az én tanitómesterem, beirhatta az első eminencziát. Hogy én milyen kalkulust fogok ő kegyelmének adni, egészen különböző kérdés, és az elhatározásra nem kell két gombkötőinas.
A pecsenye után az öreg közönyös tárgyakról beszélgetett, melybe nem vegyülhettem, nem is akartam. Szerettem volna már szállásomra menni; mert délután Faddi uramhoz kellett mennem, - no de ott pénzért adom majd az órát.
Adolf barátom kenyérbélből nyulakat gyurt s nénjeinek dobálta. Rózsa nem fogadta el, sőt hallhatólag dorgálta, hogy kenyeret nem illik pazarlani, kivált gyereknek, ki nem tudja, mi a kenyér és miképpen kell keresni.
- De tudom, - mondja a szemtelen ficzkó, - a kredenczben keresem.
Az asszony fölkelt, mi is valamennyien. Én félretettem a széket, mint a többiek. Adolf talán észrevette, hogy valamit elfeledtem, azonnal interpellált, félreérthetetlen czélzással.
- Hahó?... kérdi a leendő tanitvány, - maga talán nem is akar kezetcsókolni a mamának? A mama van ám olyan asszony mint Faddiné, pedig annak is kezet csókolnak.
- Köszönöm, kis Adolf barátom, - majd adandó alkalommal én is megtanitom egyremásra! mondám, s mintha amugy is megtettem volna, kezet csókoltam.
- Adolf! mondja az apa és anya együtt, megsokalva az impertinencziát.
Rózsa használta ez időt, mig az öregek összeölelkeztek, - forrón megszoritá kezemet.
Igy ütött el Adolf, a makknyolczas, engem, a makkhetest.

Látogatás Faddi uramnál.
Lépjünk a csöbörből a vödörbe!
Történt pedig egy napon, mint nekem elbeszélték mások, hogy Faddi uramat tulajdon udvarára nem akarta beereszteni a házőrző eb. A hű szolga borzasztón ugatott a gazdára, a nádpálczát fogai közé kapta, s azon összefogódzva rángatták egymást; mert az eb nem ösmerte meg az egykori ezüstgombos mentéjü, molnárposztóból szabott magyar nadrágos gazdát térdig érő kabátban, fekete bugyogóban.
- Czoki! mordult a segitségre siető kocsis az ebre, gazdádat ugatod?
- Ne bántsd, Jankó, mondja Faddi uram a kocsisnak, mert az a villanyelet mérte a kutyára, ha tükörben látnám magamat, én is megkérdezném, ki az abban a kölcsönkért ruhában? mert ebben a tág ruhában ugy félek lépni, azt gondolom, kiesem belőle.
Faddi uramat kedves életpárja huzta az uj bőrbe. Vasárnap reggelre a padlásra rejtette a magyaros viseletet, e helyett egész öltözék német ruhát rakott ágya mellé a székre; mert az asszony rég mondogatta, hogy annyi a bankójuk, hogy egy szénahányó villával vethetne a tehenek elé, mégis elég maradna, tanulja meg a bugyogóban járást, aztán legyen ur.
Mikor én Faddi uramnak házába léptem, sokáig vártam egy tágas szobában, mig a gabonaraktárból fölérkezék. A falon lógott egy nagy mázolvány, molnárszinü mentében egy Bendegucz, roppant ezüstlánczczal, balkeze ugy volt a képen egy asztalra téve, hogy megszámlálhattam négy pecsétgyűrűt, az óraláncz pedig igy föstve, gyantában is nyomott fél fontot. Az asztalon nyujtózkodott egy nagy ezüstgombos pálcza, hogy már nem hiányzott más, mint egy nagy ezüst levesmerőkanál, hogy a piktor elegendőképpen kifejezze, Faddi uram első látásra mennyit ér?
Megtanultam a képnek vonásait, a jó magyaros arczot, mely véletlen vagy készakarva ugy volt rajzolva, hogy a szemek minden irányban összenéztek a szemlélővel; de nem is hiszem, hogy a szobából a macska el mert volna lopni egy pecsenyefalatot, mert Faddi uram oly mogorván nézett le, hogy igy pingálva is megijeszsze az élőt.
- Jövök, ifiuram! - mondja Faddi uram az ajtót benyitva, s a német ruhás belépőn egyszerre megláttam, hogy átkozott rossz forditása a maga eredetijének a falon.
- Vidor István vagyok, tisztelt Faddi ur, van szerencsém magamat jó akaratába ajánlani.
- Szerbusz, kedves uramöcsém, - mondja darabos jószivüséggel, evett‑e már?
- Jókor ebédeltem, - mondám önkénytelen elmosolyodva, hogy délutáni öt órakor kinálnak.
- Ne tagadja ám, uramöcsém, nekem megmondhatja, mert voltam ám én szegény legény, tudom, hogy a rossz lelkiismeret legalkalmatlanabb helyen lenne a gyomorban, onnét a déli tizenkét óra minden nap kiharangozná.
- Igazat mondtam, tisztelt Faddi ur, valóban ebédeltem.
- Akkor a vacsorát eszszük együtt.
- Még nem érdemlettem meg.
- Ne búsuljon, nem adom ingyen, mert ha az én fiamat két lábra akarja állitani, megroppan a dereka.
- Két lábra fogom állitani!
- Uramöcsém bizonyosan tud diákul. Hogyne tudna, az a mestersége?
- Faddi ur is talán tud még diákul?
- Dominus vobiscum, orate fratres, ita missa est. Ezt tudom az öreg miséből, kedves uramöcsém, ezeken kivül még egy szót tudok, fiamnak egy tanitójától tanultam, annyiszor mondta neki, hogy: asinus, hogy fejemben maradt: de mondhatom is, hogy nem hazudott, mert olyan négylábu állat nincsen több.
- Hányadik iskolába jár?
- Jogász lesz, egy iskolába fog járni kedves uramöcsémmel. Az asztalon fekszik a klasszifikációja, keresse meg a nevét, nem tudom bizonyosan, odanyomtatták‑e a többi közé. Annyit mondhatok, hogy ötszáz forintot adtam a professzornak, hogy belenyomtassák; mert egy házzal rendesen tovább ment az iskolánál, az akadémia helyett a kávéházba, hát jó lélekkel ki állithatná, hogy az is diák, aki oskolába nem jár.
- Nehezen tanul?
- Isten engem ugy segéljen, nem tudom, mert én nem vesződöm vele. Én kereskedem reggeltől délig, délutántól estelig, hogy a gyerek mit csinált, feleségemnek gondja.
- Hihetőleg az asszonyság elkényeztette.
- Csitt!... mondja Faddi uram, - meg ne hallja az asszony. - Tudja, kedves barátom, - én a boltban és raktárakban parancsolok, - itt az emeleten az asszony.
- Bocsánat őszinte kérdésemért, - mondám, - s remélem, tisztelt Faddi ur elhiszi, hogy jó szándékból kérdeztem.
- Rólam beszélhet, uramöcsém, amennyit tetszik, még feleségem előtt is. A raktárban én vagyok az ur, ha akarom, minden molnár kezet csókol, - a kávéházban az én helyemre le nem mer ülni senki, mert kidobná a kávés, - a vendéglőben azt főznek, amit akarok, s ha paczalt rendelek, minden vendég azt eszik, s az is dicséri, kit az első kanálnál fölüt a nyavalya. Én vagyok a külső városban a basa, - s hogy a parancsolásban meg ne undorodjam, haza jövök az asszonynak engedelmeskedni.
Jó izüt nevettem Faddi uram őszinteségén, meglehet uj bort ivott, attól van ilyen furcsa kedve.
- Tréfálni méltóztatik, kedves Faddi ur.
- Bujjék belém a hétrétü ördög, ha igazat nem mondok, kedves uramöcsém. Ugy nézze meg ezt az emeletet, hogy én itt iskolába járok, - feleségem a professzor, - magam vagyok tanitvány az egész iskolában, s husz esztendeje repetálom azt az egy iskolát, (ni‑ni, ezt a diák szót is tudom,) - mégis én vagyok a legutolsó.
- Mit kellene tudnia, kedves Faddi ur?
- Nehéz mesterségre tanit a feleségem: urat akar belőlem faragni.
- Az a legkönnyebb mesterség, - a gazdagság, mint hallom, nem hiányzik.
- Turóval ehetnem a tiz forintos bankót, mint a csuszát, - öcsém, - s a magam módja szerént vagyok én is ur. A czigány tőlem kap legtöbbet; mert ha nem ugy busul a hegedün, mint a magyar nótának mivolta magával hozza, kikapom a kezéből a hegedüt, ugy vágom hozzá, hogy aztán meg a vigat nem tudja huzni. Persze, ez aztán drága hegedü; hanem, kedves uramöcsém, - akkor hallgassa az én nótámat: “Nagy pénteken mossa holló a fiát,” a gazember olyan félve nyúl már a hurhoz, ujja reszketve ér hozzá, s éppen igy találja el azt a kinos keservet, mely engem megrikat; mert ez nekem jól esik. Mitől busuljak én másképp? Étvágyamat egy sült malacz el nem rontja, zsebemben olyan aranyóra van, hogy hat nótát kalapál, - a boltban a legujabbat kényem‑kedvem szerént megvehetem, - mitől busuljak, uramöcsém? Nem fogadhatok hajdut, hogy mogyorófapálczával rikasson meg, - egész banda czigányt tartok, csak azért, hogy csipje meg valami a szememet, mint a torma, de ne legyen torma. Hej! ha látna kedves uramöcsém ilyen búbánatomban. A nóta megmarkolja szivemet, elorditom magamat, hogy huzza a czigány a másik nótámat:
Már magyarnak nincs kedve,
Sem fegyvere, sem szive.
Márcsak a komédiát
Őrzi, nem a hazáját.
Öcsém, - embert tudnék ölni, ha ezt a nótát jól lehuzzák. Bőgök a fájdalomtól, fölkapom a széket, ellenséget keresek, ha meg nem szöknék az, aki,... tudja már, uramöcsém, ki. Nincs ellenség, s hogy a korcsmáros ne nyöszörögjön a káráért, itatom a vendégeket világos virradtig. - Reggel hazajövök, kijózanodom feleségemnek savanyu képétől, - előre tudom, mit mond: “Nem tudsz ur lenni!”
- Az asszonyság mit akar voltaképpen?
- Majomnak akar kimázolni, - kedves uramöcsém. Tegnap vágtam ide a sarokba azt a suhogó pálczát, - azt mondta, ne járkáljak vastag nádpálczámmal, nem üt agyon senki a város közepén. A harmadik szobában mutathatnék tizenkét pár sárga kesztyüt, ő vette, hogy viseljem azokat. Én? Kesztyüt? Nyáron? Télen sem, barátom, - ha a dermesztő hidegben fölhuzom vastag szarvasbőrkesztyüimet, elejtem a botot; mert kezeim nem szenvedhetik a csizmát. Arra tanit az asszony, hogy a jó nap, fogadj isten helyett legyek az ösmerősöknek alázatos szolgája. Nem bolondultam meg. Kocsisomnak én adok enni, - napszámosaimat én fizetem - egyik sem mondja, hogy alázatos szolgám, miért legyek én? - Biztat, hogy járjak az uri kaszinóba. Befizetem a tiz forintot az urak közé, de nem keveredem közéjük. Én nem tudok kártyázni, - kell nekik husz forint, kérjenek: adok; de három‑négy óráig nem nézem a pingált képeket, hogy tartsam is őket a markomban, és robotot is fizessek. Biztat az asszony: menjek a vármegyeházba, megtesznek táblabirónak, s leszek tekintetes ur. De milyen? Szürszabó komám fából metszetett szürformát, rápingálták a szürt; de azért deszka. Pingált tekintetes ur nem leszek, - vagy igazi legyen egyben‑másban az ember, vagy maradjon semmi. Ilyenekre oktat az asszony; hanem egyszer megunja a vesződséget, kicsap az iskolájából, - s akkor, öcsém, nyugodt, boldog ember leszek.
- Hát a fiuval mit csinál?
- Kifaragta szép gömbölyüre, telik benne gyönyörüsége, hogy egyszerre fölismerje, kedves öcsém, - megmondom, milyen a tolla. Az én fiam ki nem mondja a huszonnégy krajczáros bort, - ő pezsgőben beszél. Kapakörmöket visel, nagyobbakat, mint az én apám udvarában a holló, - azét elvagdaltuk, hogy a csibefiukat meg ne kapkodhassa. Jó szagáról megérzem, hogy itthon van‑e? Nem szabad a kölyök miatt zsemlyemártást főzni, - abba fokhagymát tesznek. Különös nyelvet beszél, éppen tegnap mondta, hogy egy kisasszonynak alabástromfogai vannak, s majd belém veszett anyjostul, hogy én megsajnáltam a kisasszonyt, hogy kora fiatalságában hamis fogakat rakat be. Nem értettem a lánczhordtát, hogy az alabástrom dicséret volt a kisasszonynak igazi fogaira. A feje háromszázhatvanöt huszasomba kerül évenkint a fodrásznál. Kesztyüből egy napon egy pár, annyi szakad el; hanem az iskolakönyvek egész esztendőn át ujdonatujak.
- Mire fogom én tanitani?
- Megmondja az anyja.
- Bizonyosan komolyabban gondolkozik az asszonyság, ha engemet az ifju mellé kivánt.
- Nem esküszöm meg, - legföllebb azt gondolom, hogy a jogban egy goromba professzoruk lesz, az megfogadta, hogy az evangéliumi tűnek fokán átmehetett az elefánt, de nem a szamár, - hát azt betüzöm ki, hogy az anyjuk számot vetett fiával, s a tanulásban közösen megalkudtak.
- Lesz alkalmam az asszonysággal beszélni?
- Azonnal, kedves uramöcsém, - hanem sarkára álljon, - s ha a jó szót beveszi, uramöcsém, - fiatalember meg nem szakad a szóban, titkon gondolja hozzá, hogy fél bolond; de nyiltan mondja teinsasszonynak. Ezt azért mondom uramöcsémnek, mert a szolgálók is igy vannak betanitva. Ne lépjen az asszony tyukszemére, - majd ketten nevessünk lenn a magtárban. Engem ki nem nyomnak eddigi formámból.
Faddi uram néhány perczre elhagyott, nejének szobájába ment, hogy ittlétemről értesitse.
E napon másodszor álltam ki próbatétre. Jó sorsom amott angyal képében jött segitségemre, itt a tenyerestalpas gazda. Mártirnak éppen nem nevezhetném Faddi uramat, két mázsás embert nem ajánlanék a festőnek, hogy véznát mázoljon róla; hanem a testben beteg volt a lélek; mert a czigányzene, bár ha kinevet is ön, - ezen embernek éltető orvossága, sziverősitője.
Boldog egyszerűség, irigylendő megelégedés, - ki akarnak kergetni az egészséges testből. Fecskemódra kellene röpülni a tuzoknak, - a nyugtalan asszonyész hessegeti, hogy röpködjön galyról‑galyra, mint a könnyü csiz. Bizony mondom, nem csuda, hogy az emberek a bolondoknak külön házat készitenek, csak hogy keveset.
Mennyi erő, őszinteség és kedély lakik Faddi uramban! Mit tehet róla, hogy a földön szeretne maradni, irtózik a magastól: egyik erre, másik másra alkalmas, és hány ember nem vállalkoznék a harangozói hivatalra; mert a feje szédül a magasban. Nagyot mondtam talán, - Faddiné asszonyom nem ezt a magasságot érti? Helyes észrevétel; de Faddi uramnak, ha teste két mázsa, - modora, egyszerűsége, gondolkozása hat mázsa, - ennyit Toldi János sem tudna fölvinni az emeletbe.
Ne méltóztassék azt ellenvetni, hogy Faddi uram erősebb Faddiné asszonynál. Szellemi erőt értek, olyant, amilyent, s akkor az asszonyok a nagyravágyásban és hatalombitorlásban kivétel nélkül erősebbek a férfiaknál.
Kinyilt az ajtó, Faddi uram intett, hogy menjek.
Tánczmesterhez illő lépésekkel közeliték az asszonyhoz, Adolf urfinak kottája szerént kezet csókoltam, a teinsasszony czimet előadtam, hogy jövendőmnek levele e lakban bérmentve legyen.
- Kegyed (igy mondta), a jogászi minőség valójában létezendik városunkban? Mondja frizirozott magyarsággal Faddiné.
- Ez irányt jelöltem ki életczélul. Mondám én is fülön fogva egy uj magyar szót.
- Nemes czélját a polczok magaslatáig akarja ön egykor beszárnyalni, - vagy mint a jogvédelem apostola fog küzdeni az elnyomott felek igazságáért?
- A jövendőnek burkaiban rejlik még sorsomnak ujjmutatása! Mondám én is, eresztve a madzagot, mint a gyermek, mikor a papirossárkány a felhőkbe rohan.
- Igérje meg kegyed, hogy kedvencz gyermekemnek védkarát nyujtandja, - s az ifjui élet göröngyein iránytüje leend.
- Szent kötelességemnek érzetében igérem, hogy lámpája leszek a zajló tengeren, hogy örvényeitől megóvjam.
- Az anyai kebelnek ihlete sugja nekem, hogy kegyedben a vezércsillagot lelem föl és sugarai szerencsésen vezérlendik magzatomat.
Nem folytatom ezt a szük csizmában kényeskedő párbeszédet, röviden jelentem, hogy Faddiné asszonyom kegyesen eresztett el, s ha belefértem volna azon üres szekrénybe, hol a családi kincsek pompáznak, oda helyezett volna; mert, amint méltóztatott észrevenni, Faddiné asszonyom nem földön, hanem csokoládon járt, szavai czifra papirba takart czukordarabok, légköre rózsaszin felhő, itala lepárolt harmat, - s én nem pottyantam alá, hanem buzgón követtem a holdsugáron, mely hihetőleg rendes országutja.
Udvarias bókkal fejeztem be a látogatást, és Faddi urammal együtt távozánk.
- Kedves csillagbarátom, - kezdi az öreg, - valamicskét értettem beszédjükből, - s mondhatom boldog vagyok, hogy öcsém tud az én szárnyas angyalommal beszélni. Istennek szent nevében, haladjon ezen az uton, - hanem valamint a hajnalcsillag vezette a három szent királyt Bethlehembe, - oly igazán, mint a próféták megjövendölték, - egyet én is jövendölök, hogy oly elkényeztetett üres fejü szamarat a bethlehemi jászolnál sem találna, mint az lesz természetben.
- Kedves Faddi ur, - a bizalomért hálából megfogadom, hogy fiát meggyógyitom, ha a nyavalya végképpen nem orvosolhatatlan.
- Igazán mondja ezt, uramöcsém?
- Első fogadásomat sziveskedjék elhinni.
- Hiszen, uramöcsém, - isten ugy segéljen, a kérdés előtt is hittem, hanem jól esett, hogy még egyszer halljam.
- Irásban adom.
- Nem, - nem, - maradjunk a szónál, mondja átható bizalommal, - kezét tenyerembe csapta - igy, kedves uramöcsém, - ilyen betükkel szoktam én irni. - Most pedig menjünk az én szobámba, majd ott megmutatom az én kedves, kóczos lányomat, - azt én nevelem. - Semmi holdvilág! Czukrot köhögésről kap, - tajtpipáimat vele tömetem, - ő hozza a konyháról a menyecskeszemű parazsat, aztán fujom neki a bodor füstöt, s nagy botommal böködi a karikázó kékes füstöt, mikor a magasba száll. Nem kényes, szép piros, mint a páczolt sunka, - finom dohányon füstölöm a kis pajkost, hogy eltartson száz esztendeig.
- Gyujtsatok világot, kiált Faddi uram a sötétes szobában.
Néhány percz mulva fölpattant a mellékszobának ajtaja, két gyertyatartóval lépett be egy nyolcz‑kilencz éves szőke gyermek, vállaira omló gazdag aranyhaja közül elevenen mosolyognak a gyönyörü kék szemek, - s igy két oldalról világitva az égő gyertyáktól, a ragyogó szép főt angyalfejnek hittem.
- Két gyertyát hoztál, lányom!
- Nagyot kiáltott apám, - hát kettőt gyujtottunk meg.
- Jelent valamit, ha nagyot kiáltok gyertyáért?
- Tudtam, hogy kedves vendége van apámnak, akkor szokott nagyot kiáltani, hogy ne várakoztassuk.
- Kedves kóczosom, - mondja örömében az apa, s nagy markával összevissza borzolta a gyereket, - pipát hozz, kis boszorkány.
A kis lány megrázta fejét, a haj rendbe simult önterhétől, - s ugy sietett a pipatartóhoz, kiválasztott neki egy nagy fejü tajtot, megtömte dohánnyal, s a szopókát apja szájába illeszté.
- Kináld meg eggyel a bácsit. Utasitja az apa.
- Ugy‑e nem kell a bácsinak? Mondja a kislány különös gyanitással.
- Miért nem kellene, - mondja Faddi ur, - a bácsinak is látszik a bajusza.
- Ó - a bácsi még nem feketiti be a bajuszát, - annak még nem kell haragosnak lenni, mint apának.
- Ki mondja, hogy legyek haragos?
- Nem mondta senki,... okoskodik a gyerek, - csak gondolom, hogy az öreg uraknak kell a fekete bajusz, hogy a cselédek féljenek.
- Hát a mi cselédjeink a bajuszomtól félnek?
- Félnek ám, mert mikor apa haragos, mindjárt törli félre a bajuszát, aztán mondja a haragját: láttam én azt sokszor.
Összevissza csókolta a csacska kis szájat az apa, - elmondta mindennek, - borzasnak, kóczosnak, boszorkánynak, vasorru bábának, aztán kiküldte a konyhába, hogy vendégre készüljenek, - hanem mikor kiment az agyonnyaggatott borzas, kóczos, boszorkány és vasorru bába, - megállt a szoba közepén, - bajuszát harag nélkül egyenesre taszigálta, kifujta szájából az utolsó szippantat füstöt, s mint a hitre letett igazságot, azt mondja:
- Uramöcsém! Ez a gyerek angyal!
Rám nézett, hogy ugyanazt hiszem‑e?
Arczomon kellett lenni az igenlő feleletnek, - elhitte és mosolygott.
- Miért legyek én nagyobb ur, mint a mekkora vagyok? Boldog vagyok, uramöcsém, - nem az égben, nem az emeleten van az én mennyországom: itt, földszint. Hej, ha itt volna a czigány, elhuzatnám azt a nótát:
Ur vagyok én, nagy ur vagyok,
Magam földjén járok:
Meg nem botlom, hogy botlanám?
Nincs előttem árok!

Frau Rézi.
Uram! Mondhatom, az orvosi bonczteremben volt a kezemben egy pár száz asszonynyelv, - a legélesebb késekkel vagdaltam széltében‑hosszában, mint a reszelt tésztát, hogy azt a borotvafélét megtaláljam, ami nem ritkán egész családok boldogságát elnyisszantja; de nem találtam. Mint kitanult orvos, a tudomány- és tapasztalatnak meggyőződésével mondhatnám, hogy az asszony nyelvben nincsen borotva, - hanem fogadok megemlitett diplomámban, hogy egy nőében van: Frau Réziében, ami szállásadónénk nyelvében ott a “Kenyérközben,” - abban a városban, ahol én jogász valék.
A diákszobában öt ágy van, öt szék, öt kalamáris. (Porzótartó egy sincs, - a falról szoktuk vakarni a meszet.)
- Akasztófáravalók! Mind az öten azok vagytok, - most valljátok ki, melyik vakarta le a meszet a falról? - Kiabál Frau Rézi, kit ezen közönséges nyugodt állapotjában mutatok be, hogy ön elképzelhesse a ludmérget, ha rájött a bóna-óra.
Az öt közül a legutolsó bevágta az ajtót, mikor a tanulmányóráról csapatosan hazajöttünk.
- Hogy vágott volna a falhoz a bába, mikor először felöltöztetett, - ordit a vénasszony a konyhából, - nem pusztitanád most az ujdonatuj kilincset, ezelőtt harmincz esztendővel vettem, akasztófáravaló, - az nem a házi uré.
Igy szoktuk megtudni, hogy honn van‑e a hárpia, - szép szóval elő nem került egész nap, pedig czipót akarunk hozatni. Bejött, sorba nézett, hogy az ajtódurrogatót a képünkről kitalálja.
- Kedves Frau Rézi, - mondám teljes szelidséggel, hozzon nekem czipót.
Velem azonnal kibékült, kedvesnek mondám, azért nyujtá tenyerét, hogy a czipónak árát átvegye. Szemei a négyet vadászták, s a legelsőt ököllel fenyegeti.
- Te voltál, - borzas betyár, - látom megijedtél!
- Meg ám, - hogy mára maradt‑e meg az utolsó garasom, vagy tegnap ettem meg érte a czipót! - Mondja a megszólitott gondosan fürkészve zsebét és a ruhabélést, ha valahol még meglenne. - Megvan!... kiált örömmel, - hozzon nekem is kedves Frau Rézi egy czipót.
- Látod, - te zöld szemü vadmacska, - rohan a harmadikra, - téged ugy is kerékben törnek meg; mert a jó felmondta benned a kvártélyt, bántott téged az az ajtó?
- Itt van egy ezüsthuszas, - mondja a harmadik, - hozzon nekem is czipót, nem bánom, magának is, csak ne veszekedjék velem; ma gyóntam meg, - éppen most kezdek jámbor keresztény lelket üldözni!
- Tudtam, hogy eltéveszteti velem az igazit ez a sunnyogó betyár, - hogy röhög most is.
- Röhögök ám, mert mindjárt eltalálja az igazit, négyünket már elevenen megsütött.
- Hát te vagy az igazi, - rohan az ötödikre, - ki nevettében az ablaknak fordult, s hogy dolgot szinleljen, az ablakcsavarokat igazgatta, - várj csak, hadd vegyek lélegzetet, hogy egymagadnak jusson a pokolban száz ördög, egy meg jöjjön külön, hogy mindjárt elvigyen: - ki vágta be az ajtót?
- Jótól kérdi, majd én felelek, - mondja az ötödik, hát ilyen szállásunk van, hogy öt diák mellé a szelet is lakónak fogadja, hát a diák mosott ruha, hogy a szelet szárogatni ereszti be? A szél rugta be az ajtót; hanem föl is mondom a szállást.
- Ó, hogy a Szent‑György napot meg ne érje az az akasztófáravaló házi ur, fordul odább a méreggel az asszony. Lelkem, galambom kedves gyermekeim, egy tüdővel nem győzöm a vén zsiványt rábeszélni, hogy csináltassa meg az ablakot, - csak nyugszom ma, kedves magzataim, gyenge tüdőm van, nem állja ki a veszekedést; hanem reggelig, kedves gyermekeim, ha korán lefekszem összegyüjtök egy kis szuszt (ezt még folyvást pihegve mondja,) majd nyakán termek (ezt már nyomja), olyant mondok egy párt a bankófaló gazembernek (már rágyujtott), hogy ijedtében az ókulát a fülére teszi, hogy jobban halljon. (Ezt már ugy orditja, hogy a háziur a kéményben meghallhatja.)
Kiment, bevágta az ajtót, - szaladt a szatócsboltba szalonnáért, hogy megbékitsen bennünket.
Remélem, jó vastag szinekkel rajzoltam le kedves Frau Rézinket, ezt a két lábu sárkányt, melynek fogait az idő kimarta, hogy ne haraphasson velük. Hogy gorombaságait eltürtük, egyszerün megmagyarázom. Az állatseregletben a gyermekek vesszővel piszkálják a tigrist, hogy agyarait mutogassa és bőgjön; mert az iszonyatban is van vad szépség, valami ingerlő, - s a kiváncsi gyermek a pingált tigrisnek nem hiszi, hogy milyen rémületes.
Frau Réziről elhinném, hogy valaha tigris volt, s az asszonyhüvelyben megmaradt az egykori tigris, mely a legcsekélyebb intésre kivicsoritá fogait, s a diáknép folyvást különös kedvteléssel ingerlé a szörnyeteget. Nem volt az a gorombaság, mit el nem türtünk volna, csak orditson. Az idegen azt gondolhatá, hogy ez asszony megreped a méregtől, hogy a bánat idő előtt megöli. Én is igy gondolkoztam; hanem egy pár nap alatt fölfödöztem, hogy nagy lármája megszokás, mint a szegedi embernek a paprika: kanálszámra képes enni. Az indulatos szavaknak gyökere nem nyult le szivébe, a gorombaság a torkából jött, s annál alább nem szállt, legföllebb a tüdőnek volt dolga, hogy adjon szuszt a kiabálásra.
Mig mi az iskolában ültünk, tisztán kisöpörte a szobát, az ágyakat megvetette, a szétszórt tárgyakat helyrerendezte, s oly tiszta, portalan volt minden, hogy elhiszem, hogy a nyelvével végezte a munkát, az mindenre képes volt.
Ha nem ingereltük, mert tanulmányainkkal foglalkoztunk, egy napnál tovább meg nem állta, - bejött, hazudott utczai és városi pletykákat. Jaj volt a becsületnek, melyet szájába kapott, s a tigristermészetet részben azzal hazudtolta meg, hogy amit szájába vett, nem ette meg, csak - megrágta.
Egy délután pajtásaim a városba széledtek, egyedül voltam a diáktanyában.
A kulcs történetesen belül volt, s az ajtót valaki kopogás nélkül nyitá meg, s azonnal ismét betette az ajtót. Nem szóltam, mert tudtam, hogy Frau Rézi nyitotta az ajtót, s az asztalnál látván foglalkozni, visszament. A nagy csendességből helyesen kitalálta, hogy egyedül vagyok, - én pedig röstelltem vele egymagam czivakodni.
Háromszor ismételte egy óra alatt az ajtónyitogatást; tehát kérdem, hogy mit akar.
- Maga van az ifiur?
- Mi baj van, Frau Rézi? Kérdém, megadva szokásos czimét, mit ő, ugy szólván bealkudott a szállásbérbe; mert e németes megszólitást különbnek tartotta az ifiasszonynál. Sohasem kérdeztem, hogy mi kielégitő van éppen ez elnevezésben.
- Semmi bajom, kedves ifiur! Meg akartam dicsérni, - az ifiur nem tekereg, mint az a négy naplopó.
- Tanitani megyek, Frau Rézi, - arra készültem.
- Hallom, az ifiur a “Fekete kutyáé”-kat tanitja.
- Csak a fiut.
- No, persze, hogy a gyereket. Ugyan verje nyakon a gazembert, - tegnap a kenyérpiaczon egy csomó sárt vágott az emberek közé, én is ott voltam, tudja az ifiur, egész nap nem ülhetek itthon, csizmadia‑komámasszonynak segéltem kenyeret választani, s éppen valamit mondtam, számat nyitva kapta, s a szétfröccsent sárkovászt torkomig vágta.
- Majd fülön fogom, kedves Frau Rézi.
- Mind a két fülét, kérem az ifiurat, érettem ne tiltsa fáradságát. Gonosz faj az anyjostul.
- Ösmeri az anyját?
- Anyját, öregapját, még a hetvenhetedik pereputtyát is a dölyfös kutyának. Hallja az ifiur, olyan asszony az, hogy kevélységében csak azt sajnálja, hogy azt nem mondhatja, hogy a kályhát szent‑Jánoskenyérrel fütik.
- Minden embernek van bogara.
- Annak annyi, hogy a maguk boltjában nincsen elég légyvesztő, hogy az ő bogarát mind megfogja.
- Annál derekabb a lánya.
- A lányáért szeretném a gaz pozdorját megmosni kiszapulni, megmosófázni, kimángolni, s rá még jó tüzes vassal kitéglázni.
- Ugyan? Mondám a fecsegönek, hogy én is közbeszóljak.
- Az ifiur ugy tetteti magát, mintha semmit sem tudna.
- Ne tegyen lutriba, kedves Frau Rézi, - nem találná ki az igazi számot; mert én igaz lelkemre mondom, hogy semmit sem tudok.
- Az achtmalachtot sem tudja az ifiur?
- Akkor előbb tudom, hogy a balha hányat ugrik egy órában.
- Elmondom, kedves ifiur az achtmalachtot, - ártatlan két arczámon van belőle egy pár. - Olyan tenyere van a feketekutyánénak (ezt dühhel mondta, láttam a képén,) mint egy székálló legénynek a mészárszékben.
- Ugyan ugy-e! - mondám a fecsegőnek.
- Persze, nem tudja az ifiur, hogy mivel érdemlettem meg? Az én édes gyerekemért, az én kedves diákomért, Kopasz mérnökért. Itt, ebben a szobában lakott ő két esztendeig, abban az ágyban hált, amelyikben maga, kedves ifiur, - én nyaltam tisztára a vásott kis kölyket, - már akkor utána bolondult a városnak minden szemrevaló lánya. Elég az hozzá, kedves ifiur, inzsellér lett a galambom, s hogy a városba telepedett, két esztendeig én takaritottam rá, - én főztem reggelijére a drága jó kávét, onnét hoztam, feketekutyáéktól; minden hetivásárkor pontban tizenegy órakor mentem, s akkor vettem magamnak is a mécsbevaló olajt a kisasszonytól. Az isten áldja meg a kedves kis tubát, az itczés üvegemet csordultig adta, - elvette a huszasomat, mintha fölváltaná, aztán visszaadott három ezüst huszast: mert hát kedves ifiuram, ilyenkor csusztattam a köténye zsebébe egy jó szagu levelet. Fél esztendeig tartott az én olajvásárom; hanem egyszer furcsálltam, hogy valahányszor a boltba lépek, a feketekutya azonnal azt kiáltja a feleségére, hogy achtmal acht. Megszámláltam, - éppen hatszor hallottam ugyanazon szót; de nem értettem. Itt lakik a házban egy német vargáné, attól kérdeztem meg, hogy mi az az achtmal acht. A szamár azt mondta, hogy nyolczszor nyolcz! No, gondolám, én nem vagyok még olyan vén, hiában találgatja a fügerágó. Megnyugodtam, és hordtam a levelet oda és vissza, meg az ingyen olajt és a három huszast; hanem, lelkem teremtette, - hetedszer hallom azt a szót, azt a bizonyost, a kisasszony tele méri olajos üvegemet, én meg előbb a levelet akarom odaadni, - erre három huszas helyett oldalról a feketekutyáné fölpofoz, nem tudom, hányszor, - hogy ijedtemben most sem tudom, hogyan értem ki az utczára. Ez volt a válasz. Az én kedves inzsellérem aztán magyarázta meg az achtmal-t, hogy acht mal acht, az annyit tesz, hogy: vigyázz! Persze, hogy a német vargánénak én is viszszamagyaráztam, mikor rajtértem, hogy az én kályhámból lopja a fütőparazsat; de mi haszna, se ingyen olaj, se három huszas.
- Hát a levelet a mérnök irta?
- Kinek másnak lettem volna én levélhordója? Kiért pofoztattam volna meg magamat, hogy én vissza ne vágjam! Én türném el, - én? - mondja magára mutatva, mintha mondaná: Ösmered az én nyelvemet, amelyikkel egy nap ötven akóra való káposztát be lehet vágni. - Az én diákomért türtem el a keserves szégyent, - másért bizonyosan nem, ha a feketekutyáné tenyerének helyét sárga aranyakkal rakná ki kétszer. No, de elszenvedtem. A galambom diákom ad nekem most ingyen olajat; hanem már nem takaritok rá; mert hogy nagyobb a szállása, egymagának van rendes gazdasszonya.
- Hát a leveleket is az hordja?
- Nem tudom, ifiuram, - felel az asszony, - én nem viszem. Az utolsót visszahoztam, csak azt tudom, hogy kitalálták, kitől hordtam a levelet; mert tudták, kinek viszem a kávét és czukrot. A mérnök nem kell a feketekutyáéknak, mert még nem vett magának a város közepén három házat, - hát eddig van. Pedig olyan ember után még megszopná az asszony mind a tiz ujját, még ha terpetinolajos lenne is.
Én eleget hallottam mára. Rózsának a mérnök nevére való vonatkozását értettem, mit a lánytól kérdeni legalább is illetlen lett volna, a mérnök pedig, ha akará vala, bizonyosan szólt volna; de nem szólt.
Frau Rézi nem folytathatta a társalgást; mert a többiek nagy zajjal jöttek.
- Phü, - büdös, dohánypusztitók, - riad rájuk Rézi, a fészekből jöttök ugy‑e?
- A litániáról jövünk, Rézi néni, - mondja az egyik, - az olvasószemeket csörgettük.
- A karmelitáktól? Kérdi az asszony.
- Átellenben voltunk, Frau Rézi, - a kávéházban biliárdoztunk.
- Lesz belőletek pipás nemes ember, zsidócsókoló prókátor, meg varjulödőző csavargó. A biliárdposztóra irták a törvényt ugy‑e?
- Menjen aludni. Kiált rá a legbomlottabb, hogy aztán kártyázhassanak; mert a vénasszony ezt meg nem szenvedte akár jóindulatból, akár czivakodásból, - s ha a kártyán csipte őket, elkapta a kártyát és a tüzbe vágta.
- Tudom, kártyázni akarnál, te, - hogy pingált volna helyetted az apád egy makkalsót, hogy benn volnál a tuczatban, éjjel, nappal. Lármáz az asszony.
- Ha nem megy ki, mindjárt elmondjuk a Kristóf‑imádságot, - ijesztegeti az egyik a babonától irtózó asszonyt, s ijesztés okáért rákiált a pajtásokra. Adjátok ide hamar a szentelt krétát.
Elérte a tréfát az egyik, fölkapott az asztalról egy krétát, s odanyujtá a másiknak, hogy segélje kiriasztani az asszonyt, ki ettől komolyan félt, - mert hasonló eset után be nem jött hozzám - négy óráig.
- Ne! Mondja az agyafurt diák.
- Köszönd, hogy szentelt az a kréta; mert majd a fejedhez vágnám. - Pattog az asszony, - s már az ajtóküszöbről mondja: Igyál választóvizet, hogy különváljék belőled a két lat ember, s az egy mázsa kutyaság. - Ne, - most megmondtam.

Adolf urfi.
Az ökörnek szarvai vannak, s az okos ember elkerüli, hogy meg ne bökhesse a nagy állat: a szunyog az orrunkra ül, s ha mérgemben agyon akarom ütni, saját orromat is laposra verem.
Hat hónap óta tanitottam Adolf urfit, ezt a két lábu szunyogot, melynek kikeresett helye volt az én orrom, s eltalálta, miképpen kell alkalmatlankodnia, hogy nekem viszkessen, és meg ne vakarhassam.
Elővetettem vele a katekizmust, magyarázgattam, milyen bűn a jóra való restség, s több példával kisértem a magyarázatot, hogy jobban megértsen. Másnap kikérdeztem a fiut. - A szavakat lassan baktatva elmondá, hanem a tegnap előhozott példákból egyet sem tudott.
- Gondolkozzék, és találjon példát saját fejéből.
- Hát... hát... jóra való restség az, ha én a kertben a baraczkfára küldöm az inast, hogy baraczkot szakajtson, hanem az nem akar fölmászni.
- Ugyan ne beszéljen ilyen bolondot, - miben van itt a jóra való restség?
- A jó a baraczk, - mondja szemtelen vigyorgással, hogy az inas nem akar a fára mászni, az a jóra való restség. A gonosz arcznak fintorgatott vonásaiból eléggé láttam, hogy béketürésemet gunyolja ki; de mit használ a bosszankodás, a gyermek tudja, hogy fölötte nincsen hatalmam: én szenvedek, s a gonoszkodást türnöm kell egész óra alatt. Rózsa több izben jelen volt a tanulási órán, érdekkel hallgatott egy vagy más magyarázatot, - s ha a rossz kölyök bosszantott, segitett annyiban, hogy a gyermeknek üstökébe kapott, s fenyegette, hogy az apának megmondja, mit én semmi esetre sem tettem volna.
Adolf urfi anyjában bizván, kivételesen törődött apjával, értem akkor, ha a tanulási óra alatt feljött, s a fiunak mondott olyasmit, hogy a tanitás pénzbe kerül, s ha a fején nem megyen be a betű, a bőrén fogja átkergetni. Adolf urfi az apjának meglehetősen hitt, ha pénzről beszélt, hozzájárulván, hogy az öreg az inasok miatt oly bizonyosan magánál hordta a korbácsot, mint a zsebbevalót, - s amint Rózsa előttem emlékeztette néha a fiut e körülményre, a gyermek nem tagadta, hogy az a korbács közel atyafi hozzá.
A küzdelem csak akkor lankaszt, ha az ellenfél megfelel erőnknek, s a győzelem megnyugvást igér, hogy méltó ellenfelünk volt. Adolf urfi hitvány ellenség volt, fölrugni való pimasz, ki tudta, hogy én nem birkózhatom vele; mert fölötte nincsen hatalmam.
Ugy képzeltem a rüpőköt, mint a bankjegyet, melyre nagy számot irtak, s amely ha érezni, cselekedni tudna, elbizakodva lökné föl az aranyat is; mert ő rá nagyobb szám van irva, s a hatalmasak e számnak arányában tisztelik. Tudta a kis bankó, hogy az én számom kisebb, bár valódi értékemet is ösmeré, azért elbizakodottan paczkázott velem.
A bibliai történetet magyarázgattam a kis ördögnek. Loth feleségének történetére került a sor. Fölolvasám, miként parancsolta meg az angyal, hogy az elátkozott városra vissza ne tekintsenek, - s hogy szót nem fogadott az asszony és visszatekintett, sóbálvánnyá változott. A magyarázat után kivántam, hogy azonnal tanulja meg a föladványt, aztán ki fogom kérdezni.
A gyerek csendesen olvasgatta a föladványt; hanem közben föl‑fölkaczagott. Figyelmeztettem, hogy ez illetlen dolog. A fiu nem szólt, tovább olvasott, és egyes szünetekig fölnézett, hogy magában könyv nélkül ismételje a kérdést. Ujra fölkaczagott, pedig a történet kevéssé mulattató. Minek nevethet a gyerek? tünődtem magamban; de tőle nem kérdeztem.
- Már tudom.
- Mi történt Loth feleségével?
- Midőn Loth az angyalnak parancsolatja szerént feleségével kiment az elátkozott városból, Lothnak felesége nem törődvén az angyalnak intésével, az égő városra kiváncsian visszatekintett, és... (itt elakadt.)
- Nos, mi történt aztán?
- Aztán,... (a gyerek szemtelenül vigyorgott; de még nem bátorkodott a gazságot kisütni.)
- Nem tudja mi történt?
- De tudom! Mondja vakmerőn, - és ujra vigyorgott.
- Ha tudja, hát mondja el becsületesen, ne akadozzék. Nos, hadd hallom, mi történt Loth feleségével?
- Nem törődvén az angyalnak intésével, - mondja ismételve a fogalmat, - az égő városra visszatekintett, és...
- És?
- ...répaczukorrá változott. (No, itt már aztán ugy röhögött, hogy majd lefordult a székről.)
Fölugrottam azon szándékkal, hogy véget vetek a komédiának, s az atyának megköszönöm az eddigi kenyeret. Ajkaim reszkettek a silány pajkosságtól, melyért elégtételt nem kapok. Kalapomat kezembe vettem, hogy azonnal távozzam. E pillanatban láttam meg Rózsának holthalavány arczát a mellék ajtónak irányából közeledni. Bizonyosan a másik szobából hallott mindent, s a végszavak vakmerőségére sietett ki, s látván, hogy távozni akarok, - két kezét összekulcsoltan emeli fejére, mintha mondani akarná: Nem tartóztathatlak, - fájdalmad igazolva van. Megláttam a szenvedő arczot, - ezt a szótalan könyörgést, - leeresztem kalapomat, s a gyermeknek izgatottan mondám:
- Mára kifárasztott, - vége az órának.
Rózsa nem szólt, elhitte, hogy e bántalom után ennyi minden körülmény között szabad. Egyetértőleg intett, kölcsönösen üdvözöltük egymást, s én az órának közepén elhagytam a lakot.
Most évek mulva könnyen nevetem e haszontalanságot; hanem akkor megvérezte szivemet a nemtelenség; mert a gőg alázott meg. Fogadott ember voltam, napszámos a pénzesnek zsoldjában, - igen közel a cselédhez, kit a gazda elkerget, ha száját görbére rántja. És mindezt bélemért kell türnöm, a legostobább testrészért, mely kenyérért zaklat, s nem alkudhatom meg vele, hogy most koplaljon ő is a jövendőért. Sok embernek, főleg az apai erszényen fölkamaszodott urnak fogalma sincs efféle szenvedésekről, melyeket orvosok nem irnak a nyavalyák közé gyógyitásukra fürdőhelyeket és orvosságot nem preskribálnak. Ó, a fájdalom csak ugy jogosult a részvétre, ha favágás közben a fejsze fokával lábszárunkba ugrik a kemény fabütyökről.
Nem is beszélek a lelki bajokról, - vége van a téritések korának, - a fájdalmat érezni kell, mint az éhséget, akkor talán elhiszik. Arra van teremtve a szegény, hogy czipelje az életfájdalmakat, ha megunta a dolgot, menjen lopni.
Két hétig békében éltem, - Adolf urfi megkimélt ostoba tréfáitól. Legalább én ezt gondoltam, vagy hogy Rózsa minduntalan megjelent a tanulószobában, s a fiu nénje előtt nem mert bosszantani.
A harmadik hétben valóban egyedül valánk, hetivásár napján, mint mondám, az eladásban segitettek a nők a boltban. Ügyetlen szokásom, hogy ha nem irok vagy olvasok, kezem keres babrálni való tárgyat, ez alkalommal az asztalon hevert egy rőf, azzal foglalkoztam. A fiu az órának elején elkezdett ügyetlenkedni, hasonlóan a régebbi vad tréfákhoz.
A latin nyelvtanból azon kérdés fordult elő: hányféle az ige?
A fiunak fölolvastam, hogy az ige négyféle: 1‑ör activum, cselekvő, 2‑or passivum, szenvedő, - és a többi, - végül megemlitém, amint a könyvben volt: némelyek ideszámitják a neutrum középigét is. A magyarázatot bevégeztem. A fiu elé toltam a könyvet, hogy azonnal tanulja meg. A fiu gyorsan elkészült, visszatolta a könyvet, hogy kérdezzem ki.
- Hányféle az ige?
- Öt‑féle! Felel a fiu, eggyel többet mondván, ellenkezőleg a szabálynak legelső szavával.
- Vigyázzon, Adolf, - figyelmeztetém a fiut, - a szabály kevesebbet mond ötnél.
- Öt‑féle ige van mégis! Házsártoskodik a gyerek, és vakmerőn szemeimbe néz.
- Szeretném tudni, - mondám, - melyik leszen az ötödik ige?
- Mindjárt elszámlálom, - vitázik a gyerek, s a négyet elszámlálva azt mondja: 5‑ik a közép ige.
- A könyv világosan mondja, hogy azt csak némelyek számitják.
- Én is azok közé tartozom, kik odaszámitják.
Föllobbant bennem a méreg, s a fiut ez alkalommal pecsenyének szántam, ha rosszul végződik is a dolog. Eszembe jutott Rózsa, azért utolsó erőlködéssel nyomtam le indulatomat. Fölkeltem, hogy a mozgás szórakoztasson. Kigondoltam a legszebb szavakat, a fiut szivén akartam kapni, s hosszú oktatással szeliditgetém. Nem nézett rám, - komolyan hallgatott, s valóban hittem, hogy szavaim nem estek sziklára. Addig üssük a vasat, mig meleg! Néhány szivreható szót alkalmaztam, majd csak kicsordul a leve, s a lélek megátalkodottsága megporhanyul. Lelkesültem az oktatásban, és élveztem a megnyerő diadalt. A fiu elforditá arczát az ablak felé, hol máskor a kisasztalnál Rózsa ült. A varróasztal alatt mélyen aludt a fiunak legkedvesebb kutyája, talán az is az én szavaimtól hunyászkodott meg. Vártam, hogy a fiu azért fordult félre, hogy könnyeit ne lássam.
Ránézek; de a tragédiából a legbosszantóbb komédia lett, - a kutya álmában tüsszentett, s a fiu rákiáltja:
- Helf Gott!
Uram! ha a japáni császárnak fia lett volna is a kölyök, ez ostobaságot meglakoltatám vele, - a rőföt fölemelvén s akkorát vágtam a kölyökre, hogy egy ökörnek elég lett volna.
- Ha pedig nyikkanni mersz, - agyonváglak.
- Az ige négy‑féle! Kiált a gyerek.
- Tested is négyfelé megyen, ha nyikkanni mersz! Riadtam a gyerekre, ki a rőföléstöl hirtelen megijedt, s ha akarom, visszájáról is elmondta volna a föladványt, ugy megijedt.
Fél óra mulva a boltból feljött az asszony, a tanulószobában foglalkozott, s eközben a fiu mohó szorgalommal tanult, a kérdéseket bámulásra méltó hibátlansággal mondta föl, mire az anya csudálkozva nézett a gyerekre.
- Bravó, Adolf! Mondja az anya, - látom, szépen engedelmeskedel a tanitó urnak.
A fiu a részvétteljes dicséretre megindult, és szája szélén mutatkozott a sirhatnám.
- Hány‑féle az ige? Kiálték hirtelen a fiura, - s az ijedten felel egész torkából:
- Négy‑féle!
***
Gyógymódom megtörte a fiut, most már bebizonyitottam, hogy vak arczátlankodását nem türöm. Fölkeltem az órának végével, hazamentem, vigye a patvar, panaszolkodjék; a pillanatnyi elégtétel fölért a kárpótlással, ha feketekutyáék másnap elkergetnének is.

A jogászok.
Boldog idők, fölidézlek emlékezetemben, - ebben a kuszált világban, mikor a piszkos tizkrajczárost nem undorodunk erszényünkbe tenni, s a ráragadt vajszag, sunkazsir, szurok, enyvdarab valóságos utilevele a ronda papirnak, hogy kofától a henteshez, attól a vargához vándorolt, onnét ismét az asztalosmühelybe; a napi keservek eltörölhetnék az édes órákat, lakómnak elbeszélését hiven följegyzem. - Nem mondott nekem ujat, de jó izüt, s ez megér annyit, mint egy tál melegitett káposzta.
A tanár beült az asztal mellé, bajuszos kamaszok hallgatták a szép tudományt, a jogot, mely a féktelen embernek határt szab bitangoskodásában. A tanár lelkesülten magyaráz, keble fölmelegül, tanitványait az életre késziti, kanczellár, országbiró, tárnok, főispán, alispán, higgadt eszü ügyvéd válhatik e csapatból, s a tanárnak nem kis érdeme, hogy ő rakott alapot azon oszlopoknak, melyekre egykor a haza támaszkodik.
Egy csendes fiu áhitattal hallgatja a tanárt, szemei a tanárnak szavait az ajakról szedi le, mit a tanár észrevesz, s gyönyörködik a lelkesült fiuban, ő az osztálynak szine.
Hirtelen fölugrik, - a többi azt gondja, hogy megbolondult. Persze, a többi nem tudja, hogy a fiunak háta mögött régen mesterkedik egy vásott pajtás, és egy bozontos végü tollat oldalt meggörbitvén, fülébe dugta a buzgó hallgatónak, s az ijedtében azt gondolta, hogy balhát szalasztottak a fülébe.
A fiu visszatekint, - a hátulsók áhitatos képpel néznek a tanárra, mint szent Aloizius a liliomra, - lehetetlen kitalálni az alkalmatlant.
A tanárt a kis botrány nem zavarja, folytatja a magyarázatot, körülnézegetvén közben, hogy a hátulsó padbeliek veszteg maradnak‑e; mert a legvásottabbak odagyülekeznek, hogy zavartalan filkózhassanak ott leghátul. Ezek az esztendőnek végén egyebet nem tudnak, mint azt, hogy melyik ajtón jártak be tiz hónapig. Éppen ennyit tud a jármos ökör, a rud mellett csálira áll; mert megszokta, a jászoloknál a harmadik helyre lódul, már ösmeri a kötelet, melyet a béres nyakába vet.
Az óra változik, bejön az ifjuságnak vértanuja, ennek óráján senki sem hiányzik; mert ettől nem félnek, - magyarázatába szólnak, - órát üttetnek a magyarázat alatt, verebet eresztenek el, hogy egész óráig csiripeljen, - a vásottabb a pad alá huzódik, ott vartyog, mint a béka.
- Uraim, - szólamlik meg a tanár. - A mai tanórában azon fontos kérdéssel fogunk megösmerkedni, mely a szakértők között évtizedekig tartó vitára adott okot, s melyről némelyek most is eszméket cserélnek, hogy az emberek a természeti állapotból miként léptek át a társas életbe, melyet általánosabb elnevezéssel polgári társaságnak szoktunk megjelölni. Méltó tárgya a megfontolásnak e kérdés, azért figyelmeztetem, az urakat, hogy az előadásra vigyázzanak. A halhatatlan lélekkel megáldott ember az állatvilág fölött kiterjeszté hatalmát: esze, ügyessége, a körülmények között való találékonysága fegyvert szolgáltat néki a bőszült oroszlán...
Egy hang azt mondja: Őszült oroszlán is van?
- Bőszült oroszlán fölött, - ismétli a tanár az előbbeni hangnak iránya felé, - valamint eléri a fürge madarat, mely a levegőben a föllegekig emelkedik; de bár az emberiségnek történetében kimondhatatlan érdekes volna együtt birnunk az adattárt, melyben az emberek a körülmények kényszerüségénél fogva hatalmukat kiterjeszték, hogy a tigrisnek erejével, a madárnak gyorsaságával megküzdhessenek, - sokkal fontosabb annak tudása, miként állottak az emberek a szétszórt, ugyszólván vad életből, a féktelenség állapotjából társas viszonyba, vagy, amint a jogfogalom helyesen megnevezte, a polgári társaságba, melynek mai napon mindannyian egyaránt tagjai vagyunk.
- Én nemes ember vagyok! Kiált közbe az előbbeni hang.
- Ki kérdezte Faddi uramat, előbb is ön kiabált: akkor szóljon, ha kérdik. Vagy ha éppen beszélhetnékje van, azonnal méltóztassék felelni: Mi a polgári társaság?
- A polgári társaság az, - mondja Faddi meghunyászkodva a rászedetésen, - mikor a polgárok egy társaságban vannak.
- Persze: a gömbölyü karika az, - gunyolódik a tanár, - mikor a karika gömbölyü! Hát azt mondja meg, Faddi ur, látott‑e már polgári társaságot?
- Igenis, láttam! - Felel a fiu.
- Példának okáért, - hol látott Faddi uram polgári társaságot?
- Az Aranybárányban vacsoráltak tegnap este a vörös nadrágos polgárok. (Értsd a polgári őrhadat.)
- Üljön le, Faddi ur, - krétázza meg helyét, hogy a jövő esztendőn ugyanazon helyre ülhessen; remélem, együtt fogjuk tölteni az esztendőt, mert most tercziája van. Menjünk odább. Szemeink előtt van a polgári élet, látunk egy országban koronás fejedelmet, körülötte kormányférfiak különféle elnevezéssel vezetik a kormányzatnak ügyeit, vannak nagyobb, kisebb méltóságok és hivatalok az egyesek számtalan és más‑más foglalkozásban keresik kenyerüket, e viszonyban fordulnak elő az enyém és tied fölött válságos kérdések, melyeket a felek már azért sem végezhetnek be, mert a jogot a tudatlan vagy rossz lelkü nem akarja; tehát a polgári társaságban e czélra hatalommal ellátott birák vannak, kik a felek által vallott ügyvédek előadása és a tárgynak fölvilágositására szolgáló okoknak előszámlálása után itéletet mondanak; tehát együtt olyan jogéletet élnek, melynek meghatározott szabályait akarva és nem akarva beismerik, annak alkalmazását türik, hallgatag és folytatólagosan engedelmeskedvén azon megszokásból hozzánk leszármazott érveknél fogva, melyet az őselődök, polgári állapotba állván, kötelezőknek ösmertek. Gondolható‑e, hogy a polgári társaságban valaki azt mondhatná: tekintsetek ugy, mintha nem volnék köztetek? Van‑e olyan, ki a mindennapi életből kihuzhatná magát?
- Van! - Kiált megint egy hang.
- Például ki lehetne az?
- A bakter; mert az nappal alszik.
- Megint Faddi uram! Irjunk be egy tercziát. - Mondja a tanár, éppen midőn az órát harangozza a “famulus”.
- Nem gilt az a terczia! - mondja Faddi, - már harangoztak.
A tanárt röhögés kiséri ki az ajtón, a fiatalság egy része negyedóráig vihog, a másik rész a következő tanárnak föladványát olvasgatja; mert az kuruczember, a tréfát az utczán sem szereti, s a legénység előre meghunyászkodik; mert a következő tanár nem válogatja a szót, s a fiatalember orczájáról hirtelen lekapja a bőrt.
Nyilik az ajtó. Magas, csontos vállu tekintélyes termet lép be, a legénység hirtelen lekapja a föltett kalapot. Egy még nem veszi észre a tanárnak érkezését, föltett kalappal fütyörész.
- Hallja kend!... szólitja meg a föltett kalapost, elvétette az ajtót, - a sertések ólban vannak, nem a tanulóteremben.
Beragadt a fiatalságnak szája, a kemény szóért nem morognak, a testületi szellem megzsibbad, mindenik a maga bőrére vigyáz, mert az “öreg” nem tűri el a neveletlenséget, s akit elitél, el van itélve; mert vagy naplopó, vagy filkó. Egyiknek sem irgalmaz, kihajtja az iskolából, és oda vissza nem könyörögheti senki.
- Eszükön legyenek az urak, - amit mondani fogok, a szegény fiunak szájába kenyeret ad, a gazdagnak alkalmas eszközt, mellyel hazánkat szolgálni köteles. A magyar nyilvános jogot fogom elkezdeni, vigyázzanak önök szavaimra, hogy egy betüt se veszitsenek el a kincsből, melyért, a költők szerént, apáink vére folyt. A magyar nyilvános jog az a levegő, melyből élnünk kell, és kevésbé féltem a gazemberektől, hogy elferditsék, mint az ostobáktól, kik nem tudják, mit kell megvédelmezni. Mózesnek azt mondá az Ur, midőn az égő tüskebokorhoz közeledett: Old le saruidat, mert szent az a hely, melyen állsz. Önök is tanulják meg jókor, hogy e terem szent hely, itt a forrás, melyből a tudásnak malasztját meritik önök, hogy a válságos órában tudják, mi a nemzeté?
Mi a hazafiság? Közös kötelesség, melyet czimképpen nem osztogatunk czimboráknak, mert velünk lármáznak. - Kötelesség, melyet el nem engedünk senkinek, nem a szegénynek, nem a gazdagnak. Követeljük mindenkitől, akár kivánja teljesiteni, akár nem. E szent kötelességből származik mindjárt az a kötelesség is, hogy tudjuk, mire vagyunk kötelezve? Önök kötelesek kimivelni eszüket, hogy átadhassuk önöknek a hazai jognak védelmét, bizhassunk tudományukban, s elvihessük magunkkal a nyugalom országába, őseinkhez, a tudatot, hogy nyomunkba méltó utódok lépnek, s hagyományunkat élhetetlenül el nem pazarolják.
Tanulják meg önök a polgári bátorságot, ez óriás hatalmat, melyre a magyar embernek főképpen szüksége van. Széchenyi mély belátással mondá, hogy a magyar nemzetet megölni csak maga tudná, a - magyar. Ezzel az erős hatalommal kell önöknek néha ugyan szembeszállniok; tehát elhihetik önök, hogy a polgári bátorság magyar értelemben óriás munka. A tudatlan azt fogja kiabálni, hogy ő hazafi, s kurjongatva fogja őt éltetni a tömeg, mely széles árjában csak a nagy hangot hallja. Kinek lesz bátorsága megállni a tömeggel szemközt, a tudásnak szent és megmásithatlan meggyőződésével? Ki lesz akkor az a bátor magyar, ki száz meg százezer magyartól meg nem ijed?
Nem használ az igazság, melyet titkon elhiszünk, hanem az, mit nyiltan vallunk. Péter a harmadik kakasszóra megtagadta mesterét. Szivében volt az igaz meggyőződés; de bátorsága hiányzott, hogy mesterét nyiltan megismerje.
Hangosan beszélek, önök közül mindenki meghallá, mit mondék. Nem kérdezem egyiket is, feleljenek önmaguknak, mernének‑e az oktalan tömegnek ellen mondani? Képzeljék önök, hogy a tömeg buta, mint volt Jeruzsálemben, mert Barabás helyett az üdvözitőt feszité meg; pedig a tömeg meggyőződhetett a jelekből, hogy csak Isten fia türhette el, hogy a zsidók lepökjék; én, a gyarló ember, arczon vágtam volna a legelsőt, s nem könyörögtem volna a tudatlanokért, hogy a mennyei atya bocsásson meg nekik, hanem kivántam volna, hogy gyujtsa beléjük az égnek villámait.
A tudást, és annak fegyverét akarom önök kezébe adni, - hogy tudják, mit és mivel kell védelmezni, s talán az előadások sorában fölbuzditandom önöket a magasztos erkölcsre, mit előbb polgári bátorságnak neveztem, mely nagyobb azon bátorságnál, mit a fiatal pajkosság el mer követni azért, mert a pajtások mosollyal jutalmazzák, s elhitetik az oktalannal, hogy hű volt. Addig is pedig, mig a részleteket máskor elmondhatnám, vessünk számot, figyeltek‑e önök azon szavaimra, melyeket önök tegnap hallottak tőlem?
Igy beszélt az a bizonyos “öreg”, kit e czim nem kora, hanem komolysága miatt illetett, mert a fiatalság vele ujjat huzni, vele kötekedni nem mert.
Az öreg befejezé a magyarázatot, hosszabban, mint én elmondám, több erővel és példával, mely esze, szive és belátásának tanusága volt. Hátra volt az órából egy negyed, ez időszakot a tanár kikérdezéssel tölté. Elővette zsebéből a négyrétüen összehajtott ivet, az osztálynak névsorát. Minden ember tudta, melyik oldalra van a neve fölirva betüsorban, s amely oldalra tekintett az öreg, a nyugtalan lelkiismeretű legénységnek illető része kinos gyötrelem közt zörgette a szakkönyvnek leveleit, hogy egy pár szót leszemelhessen.
Az első oldalon volt az A. B. C. betűn kezdődők névsora.
Az első lapot nézegetvén az öreg, az A. B. C‑ések leüték fejeiket, mint a hajtóvadászaton a nyul, melyre a vadász fegyverét kapta, hogy füle közé durrant. Boldogságos isten, milyen félelem ez, - ekkora erővel egy lopott lóért meg lehetne lakolni. A jámborabbon észre lehet venni, hogy alattomban keresztet vetett, s a mennybe fohászkodik, hogy csak ma ne, - holnap bizony isten megtanulja, mint a “Miatyánk”‑ot.
A más oldalon levők büszkén tartják föl üres fejeiket, hisz az ágyunak más felé áll a torka.
Hirtelen fordit az öreg, a második oldalon levők taszitják fel a könyvet a tegnapi feladványért, s egy látásra fölfalnának minden betüt. Az első oldal szabadabban lélegzik, a keresztvető áhitatosan méregeti szemét a padlás felé, hogy a gerendákon át küldje föl az égbe a fohászt a megmenekülésért.
Az öreg torkát reszeli, hallja a könyvlevelek suhogását, és magában nevet. Torkáig csiklandozza őt is a nevetés; de elkrákogja, hogy tekintélyét ne koczkáztassa s hogy a vad nép izzadjon kinjában.
- No, már nem tudom, kit válaszszak? Azt tartom, a K betüből legtöbben vannak, onnét markoljunk.
A ki K. betü, azon eret lehet vágni, bugylival sem eredne meg vérük, ijedtében megaludt, mint a véres hurkában. Uram, irgalmazz, - mondja egyik, kit nyuz meg az öreg?
- Kamasz András uram! Kiáltja az öreg.
Az illető fölkel, - hosszu a legény, mint a hatos gyertya, és éppen olyan halavány. A többi nevet, s azt gondolja, a hátralevő tiz perczig majd csak elhuzakodnak egymással. A könyveket becsapják, s a biliárdra gondolnak a legközelebb eső kávéházban. Lassan, legények, - az öreg mond valamit. Az öreg látja a halavány ifjut, - semmi kifogás ellene, miért szégyenitené meg?
- Kamasz András uram, - maga, látom, megijedt, - magát majd a polgári bátorságból kérdezem ki. Feleljen hát más betü. Faddi uramat csiklandozza a jó kedv, legyen szerencsém egy szóra.
Az én emberem lassan huzakodik ki a hátulsó padból, hogy muljék az idő, - lassan ér ki, mint a sánta malacz, a széket leporozza, s adna tiz pengő forintot, ha már harangoznának.
- Ha jól emlékszem, a multkor a jog fejleményéről beszéltünk, - mondja az öreg, meg tudná‑e mondani az ur latin nyelven, hogy fejezik ki: a jog fejleménye?
Kétségbeesetten néz a fiu a többire, egy ügyes ficzkó abból él, hogy sugni szokott, és gyakorlott ügyességgel ugy tudja a szót szájának alakitásával kikerekiteni, hogy a figyelmező könnyen kitalálja. Egy huszast remélve sug.
Faddi az “evolutio jurist” - világosan látja, hanem elhamarkodja a dolgot, egy betüt az elejére ragaszt: mint a rossz diákok általában, azt a keveset, mi fejükbe ragadt, tekintélyt gerjesztő hangon kiáltja ki: “Revolutio juris”.
- Faddi uram fejében is revoluczió van, helyére mehet.
A fiu szégyenkedve ment a hátulsó padba, s ez alkalommal a kuszi pajtások nem segitettek kiröhögni a tanárt. Az öreg bajuszát pödörgette, ez készülődést jelentett, hogy ágyut fog elsütni.
- Uraim! A közéletben társadalmi szabály, hogy a becstelentől a jóravaló ember óvakodik, mint a hullától, melyből a jobb rész kihalt. Jogos a büntetés, egyszersmind példa, hogy a bünök könnyelmüen el ne szaporodjanak. A viz lerakja a bele hullott szemetet, a test kiszórja magából a kóranyagot, csak a szegény haza kénytelen hordani a gazdag tudatlant, ki majd akkor ér valamit, ha meghal, s néhány font csontjával azt az értéket képviseli, mit a kidobott állatcsont. Előbb a polgári bátorságról beszéltem, - van egy másik nagy bátorság: ha valaki tudatlan mer maradni.
Csöngettek: elvégződött a leczke.

Meglepő barátság.
Azt mondják, hogy a pokoli kinok az életben elkezdődnek; mert a lelkiismeret nem fekszik le velünk az ágyba, hogy elaludjék: furdal éjszakán át, gyötör álmunkban, s ha fölébredünk, a lelkiismeret kiabál, hogy ő is ébren van.
Egy reggelen fél hatkor már szállásomra jött a fűszeresnek házi szolgája, s urának nevében kért, hogy azonnal menjek hozzá. A cseléd a sürgetésnek okát nem tudta, - kénytelen valék okoskodni, hogy mi baj van ily korán?
Viszonyom szerfölött egyszerü volt, csak köztem és Adolf között kerülhetett elő valami hihetőség, melyért a reggeli kora órában lehivatnak. Felöltöztem s a válság lehangolt, bár elkészültem, hogy elutasittatásomat nyugodtan fogom viselni. Adolf bizonyosan anyjának besugta, hogy mi történt vele, s a kevély asszony egy perczig sem akar megtürni a háznál, igy jókor tudtomra adják, hogy elhordozóskodhatom.
A bolton keresztül mentem. A fűszeres a kora órában inasait tanitgatta számolásra, s ilyenkor a fiuk oly borzasak voltak, mintha fésü sem járta volna a fejüket. Beléptemkor egyszerre két fejet láttam a fűszeresnek markában, rázta a kis kópékat, hogy fölkeverje az emlékezőtehetséget, azok pedig éktelen visitottak. Jókor jöttem, - gondolám, - a fűszeres megmondta, hogy mára mi lesz az adut?
- Jó reggelt kivánok. Isten hozta, ezer bocsánat, hogy háborgattam! Mondja a fűszeres, eleresztvén az inasfejeket, s kért mennék föl az emeletbe, az asszony már vár a reggelivel.
Értem! - gondolám, ez a reggeli lesz az utolsó vacsora.
Fölmentem, a fűszeres megfoghatlan udvariassággal előre eresztett, s e miatt agyamba szökellt a vér, csak nem fogja a felbőszült apa ránk zárni az ajtót? Azért ökölbe szoritám jobbomat, hahogy szükségem lesz rá, készen legyek.
Beléptünk az ebédlőbe, - az asszony szokott helyén ült, a kávés edények sorba rakva, - s az asszony jobbjával mutatta, hogy mellette foglaljak helyet.
- Szabad reggelivel szolgálnom?
Igenlőleg hajtám meg fejemet, de nem szóltam. Ökleim még most zsebemben várták a gorombaságot, s nagyon óvatosan huztam ki a jobbot, hogy a kávés edényhez nyuljak. Ostobábban ültem, mint a csősz, ki a nemzetes asszonynak konyháján először kap az uraknak irigylett kávéjából, s nem tudja, miért adnak melléje olyan piciny kanalat.
- Szereti ön a tejbőrt? Kérdi az asszony.
- Nagyon szeretem! Mondám.
A tejes kanállal lekerité az asszony a lábasnak egész fölét, csészémbe önté a kövér hártyát, mint édesanyám, hogy én legyek az ur, az a boldog, kinek legjobb dolga van a háznál. A szarvasok közül kiválogatta a fűszeresné a vajasakat, megropogtatta őket, s mutatta, melyik jobb, - válaszszam azt.
Most mérget eszem, gondolám, - de mindegy, sorsomat el nem kerülhetem.
- No, még egy csészével, kedves Vidor ur, - kicsiny az a csésze! - Mondja az asszony.
- Köszönöm, - csókolom kezét.
- Az én kedvemért, édes Vidor ur, - kinál az asszony, - még eggyel kell innia. Tudja, hogy az asszonyok hiuk kávéjukra.
- Kegyes engedelmével! Mondám, s a második csészét hörpöltem, - csak már tudnám, mi az ördög lelte ezeket, hogy korán reggel tömnek, mint a libát, hogy hizzék. Talán Adolf gyémántokat könnyezik, mióta megraktam, s az asszony arra fog kérni, hogy rakjam meg jobban, hogy nagyobb gyémántokat pityeregjen.
Megettem a második töltést is, - erre az asszony hideg sülttel kinált, - miből egyszer a magam kedvéért ettem, másodszor az övéért. A fűszeres is boldog volt, hogy feleségének kedvéért mindent megteszek.
Eddig kitaláltam volna a budai huzásra az öt vörös számot, - betettem volna születésem napját, melléje névnapomét és esztendőszámomat, negyedik lett volna a mai napé, az ötödik a hármas, a hányan együtt ültünk az asztalnál. Ennél ostobább számitással is nyertek a lotterián; de miért ülök én a fűszeresnének kosarában? - én, Adolf urfinak megpuhitója, a szegény diák, kinek reménysége soványabb a krajczáros szarvaskánál; mert már tudtam a statisztikából, hogy Magyarországban ötezer ügyvéd van, hol terem ezek számára elegendő veszekedő?
Adolf urfi jött be, olyan bókot csapott előttem, hogy majd az ölembe esett.
- Vidor ur, - ez a gaz fattyu régen kinozza önt, - mondja az asszony, - meguntam a gorombaságot, mondd meg, édes papa, miben állapodtunk meg?
- Ujdonatuj szijkorbácsot vettem, kedves Vidor ur, - három söprőből készül vesszőcsomó, - méltóztassék használni, mikor jónak méltóztatik látni.
Adolf urfi rivafakadt.
- Csitt!... parancsolja az asszony, - azonnal ki fogsz kapni.
Adolf urfi elárulta, hogy köznyelven szólva, interesszátus ember, anyjának igéretére azonnal elhallgatott. Hanem én még bolondabbul a hinárba keveredtem, hogy miként vesztette el Adolf ur az ütközetet, s miért huznak engem diadalszekéren?
Adolf gyorsan végezte reggelijét, s azonnal tanulni kergették. Az apa emlékeztette az igéretre, s az uj korbácsra, - engem pedig nagyon kért, hogy ne kiméljem, tudniillik a korbácsot; mert ha elkopik, olcsón kapnak a szijgyártónál.
Megint hármacskán ültünk. Előérzetem sugta, hogy most a nap fölkel, s meglátom világitó sugarait.
- Kedves uramöcsém bizalmatlan volt hozzánk. Kezdi a fűszeres.
Persze, nem mondtam meg nekik, hogy Adolfot megvertem, s azóta becsületesen tanul. No de hihettem‑e, hogy a szülők az én orvoslásomat helyeslik? Az inasokat ezen móddal gyógyitotta ki a fűszeres a hibás egyszeregyből, Amerikát tehát nem én födöztem föl.
Mivel a bizalmatlanságra nem szóltam, a fűszeres folytatta a szemrehányást.
- Mégcsak meg sem mondta, hogy honnét való?
- Önök nem kérdezték, - mondám, - mit is érdekelhette volna önöket, hogy szülőim elhaltak, s jövendőmet önerőmből kell megalapitanom.
- Szép, igen szép, - dicsér a fűszeres, - fiatalember mutassa meg, mit tud. - Ó, a nagybácsi takarékos, - mondhatnám, zsugori ember, az a munka embere, s látni akarja, hogy ön mire képes?
- Az én nagybátyám? Kérdem csudálkozva, mert róla, meghagyásához képest, senkinek sem szóltam.
- Jól van, jól, kedves uramöcsém, - ön az öregről hallgat, - méltán: ő idegen az egész világnak, - még körmeit sem hagyja megnőni, idő előtt levágja, hogy haszontalant ne tartson magán. Ő éppen ugy tagadná, hogy ön öccse, mint ön nem nyilatkozik. Én mindent tudok, - többet, mint ön vagy nagybátyja: Balogh András.
- Honnét tudja ön, hogy én Balogh Andrásnak öccse vagyok?
- Ugy‑e, nem tagadja? - hiába is tagadná, - irásban be tudnám bizonyitani.
- Akkor bátyám irhatta meg.
- Ellenkezőleg - ön irta meg urabátyjának! - Mondja a vallató. - Azt is megmondom, hogy kalapostól vette ön a tintát, mellyel a levelet irta, - gáliczköves tinta, nálam veszi a kalapos, ki a diákoknak három garasért ad egy itczét.
- Hát ezt honnét méltóztatik tudni?
- Az ön leveléből, melyet bátyjának irt. A kalapos tintának ösmertetőjele, hogy addig fekete, mig irnak vele, aztán napról‑napra fakóbb lesz. Ugy‑e igazam van?
- Nem tagadhatom, tanulmányi jegyzeteim olvashatlanságig elhalaványultak.
- Igy járt az ön levele is, melyet urabátyjának irt, - melyben tudósitja, hogy nálam is tanit, és fölemliti, hogy a rokonságról egy szót sem szólt. Balogh bácsi nem dobálja el a papirt, - s nekem mindig olyan papirra ir, melyet más küldött hozzá. Ösmerem ezt a szokását. Tegnap estefelé hozott egy hetivásáros paraszt tőle levelet, már nevettem, hogy egyszerre két levelet fogok olvasni. Kivül jó fekete tintával volt irva az én czimem, a fekete betük alatt homályosan látszék az ő czime, melyet ön irt a kalapos tintával. Belől forditom a levelet, minden sor alatt egy másik sor, melyet ön irt. A kocsis mondá, hogy este irta, hirtelen, s a régi levelek közül kapta ki, bizonyosan nem nézte melyikre ir; de minek is? Ártatlan dolog, ön bátyjának irt jelentéktelen dolgot, s mi fontos van abban, hogy én megtudom, hogy ön Balogh Andrásnak öccse. Legyen nyugodt, ez közös titkunk, kezet adok, hogy tőlem ebben az életben senki sem fogja megtudni. Inkább vitriolt iszom, mint megmondjam.
- Köszönöm becses igéretét, mert sajnálnám, ha bátyámat megkeseriteném. Bátyám kivánta, hogy rokonságunkról mit se szóljak, kötelességem fejemet meghajtani. (Szegény anyám, most az ő kivánsága szerént beszéltem.)
- Becsületes, derék ifju, - dicsér a fűszeres, - mától fogva ön házamban itthon van. Ön egyik gyermekem, ezt komolyan mondom.
- Valóban nem értem, minek köszönjem kegyeteknek jóakaratát?
- Semminek másnak, mint bátyja iránti nagy tiszteletünknek. Egykor,... majd... valamikor megmondjuk az öregnek is. Most hallgatunk; mert ő kegyedet nem akarja elkényeztetni. Punktum.
A punktum megvolt, nem álmodtam, kezeimmel a kétségtelen valót tapasztaltam, megettem két csésze kávét, egy lábas tejszinnek vastag fölét, rá kétszer hidegsültet, ezek olyan argumentumok, melyre a német bölcsész a cogito: ergo sum‑nál helyesebben mondhatná: jóllaktam: ergo vagyok.
A házas pár gyöngéd szavakkal halmozott el, s a sok szép szótól elkábulva bucsuztam el.
A bolton keresztül mentem, a borzas inasok tétlen álltak, s kérdem őket:
- Jó fésüje van az öregnek?
- Ég a fejem bőre az öt ujjától! - Felel az egyik. No, - gondolám, ezek bizonyosan nem álmodták a reggeli hajczibálást, - most már elhiszem, hogy én sem álmodtam, ami velem az emeleten történt.

A mérnök.
Üres óráimban a mérnöknél töltém legkedvesebb perczeimet. Nálamnál hat évvel volt idősebb, ez időben huszonöt éves. Munkabiró fiatalember, szorgalmas, a mellett jó kedélyü, egy csöppet sem kevély, mint az értelmes emberek általában.
Ha levelet hoztam, nem rohant az olvasásnak, - majd ha egyedül leszek, kedves Pistám, - akkor a sorokat ötvenszer elolvasom.
- Kinos mulatság, ha önök nem láthatják egymást.
- Tapasztalatlan gyerek! - Mondja a mérnök. - Mire való a tudomány? Ime, - itt az ablakban van egy csavar, annak fogantyujában megerősitem ezt a távcsövet, mellyel egy óra járásnyiról lenézem a falutornyáról az óramutatót. Rózsának ablakában van egy nagy tükör, mely egyenesen áll, s aki belenéz, annak arczát ugy látom, mintha mellettem lenne. Nézzen ki, - az utczának végén tőlem huszadik ház az ő házuk. Ha át akarok nézni, leeresztem a függönyt, hogy az utczai nép rám ne bámuljon, a távcsőnek vége a függönyön kivül ér, s kényelmesen nézem az angyalfőt a rendes órában. Én szabadon járkálok az utczán, minden nap fél tizenkettőkor arra sétálok, s akkor ő is lát.
- Elegendő ennyi a boldogságra?
- Egyelőre igen. Tapasztalásból tudom, hogy a sorsot nem jó erőszakolni, annak markai erősebbek, s ha nyitogatjuk a kaput, melyen tul mennyországunkat véljük, gorombán becsapja a kaput, s ott szorulunk. A leány enyém lesz. Hogyan? még nem tudom. Köszönöm a sorsnak, hogy önt e városba és azon lakba vezérelte, - ön által folyton levelezhetünk. A sors, ebből gyanithatjuk, hogy nem ellenségem. Hálásan fogadom, amit kegyesen nyujt erőszakolás nélkül. - Aztán, öcsém, - kimondhatatlan élvezet a küzdelem. A gazda reggeltől délig nyujtózkodik a pamlagon, semmi gondja a napi szükségesek miatt, - mégis nyomorult, egy jó étvágyért pénzt ad ki gyomorerősitőre. Jer ki velem egyszer a mezőre, hajnaltól délig lótfut velem a lánczhuzó gyerek, - délben hoznak neki holmi sovány litylottyot, hogy a városban a jóravaló vizsla megszagolná és orrával föltaszitaná. Az a gyerek a bögre mellé ül, az étvágytól kidagad a szeme, s ha nézed egy darabig, mily apróra rágja azt, miben csont nincs: szád megtelik vággyal, s ha nem szégyenlenéd, kikapnád kezéből a kanalat, hogy helyette megedd a maradékot. Gyémántot ér az a bőszült étvágy, mely a silány kotyvalékot megfűszerezi, s az egyensulyt helyreállitja gazdag és szegény között, - mert az egyik megkivántatóság, itt az étvágy, amott az ingerlő étel van meg.
Áhitattal hallgattam őt, - a tapasztalat oly igazán beszélt belőle, hogy csak valót mondhatott.
- Ó, - te még nem tudod, mennyi bölcsesség van a mindenségnek elrendezésében. Egy tüsszentés jól esik, - ez is egy élvezet, jobb száz másnál, mit csak az ember gondolt ki unalomüzésül. Hát a vakaródzás nem élvezet? Ösmerek egy szenvedhetlen cselédet, - ura azért tartja; mert este ügyesen megvakarja háta közepét. E közönséges, figyelemre nem méltó állapotban is van élvezet, hát a szerelem akadályaiban. A regényirók összehoznak két fiatalt, s azt mondják: az első pillanatra megszerették egymást. Képzeld, hogy az a két találkozó még ez nap férj és feleség lehetne. - Az ifju vagyonos, a lány szintén, sőt menyasszonyi ruhája és házassági készülete is rendén van, kivánnák‑e, hogy már az első találkozás napján egyek legyenek? Ösztönszerüleg nem, az emberek drágák, és értéküket akarják bebizonyitani, hogy ingyen portékának vagy talált jószágnak ne véljék.
“A jó bor czégér nélkül elkél.” Ezt mondja a példaszó. Ne becsüld kevesebbre az embert, ne az ifjut, ne a lányt. Szivesen vagyunk másé, ha az a más nem ugy siet birni, mint megvásárlott árut. Még nem kelt el a lány, csak azt tudja, hogy kapós, hogy keresett, hogy van távol egy ember, az tünődik miatta, - sőt szenved; mert nem közeledhetik. Ez az egyénnek titkos ára, ezzel becsüljük meg, s ezen árért lesz mienk; mert titkon érzi, hogy ez árban egész életre legdrágábbnak valljuk.
A legrajongóbb szerető zokogva sir, ha a menyasszonykoszorut fejére illesztik. Hiába kérdezed okát könyűinek, - megmondani nem tudja. Az eskü előtt szabadon szeretett, tied akkor is, viszontszereteted meghóditotta. Esküvő után jogot nyertél hozzá, s az önkéntes odaadást jog váltja föl. Ne itéld meg őt könyűiért, - hanem bizonyitsd be, hogy értékét magasabbra becsülöd esküvő után.
Pokoli gyötrelmeket állok ki néha, - nem tudom, mikor üt az óra, hogy sorsom elém vezeti, - mégis boldog vagyok, ő az utolsó gondolatom az álom kapujánál. - ő az első fölébredésemkor. Értékemet nála keresem, - ő látta meg jobb részemet, ő választott ki a sok közül, miattam nem látja meg más embernek fiát. Apró tanulmányok ezek, kedves öcsém, - boldog, aki izről‑izre megtanulja, s az apró részleteket nem kicsinyli, mint a napnak legvékonyabb sugarát: egy nem világitaná meg földünket, a sok kitárja előttünk a tündérországot.
Egy csepp harmat elég a rózsalevélnek, egy pohár viz fölüditi véredet: a sokban megfutnál. Cseppről‑cseppre akarom kiüriteni a poharat,... közelitek üdvömhöz lépésenkint, mint a muzulmán Mekkához, s az a boldogsága, hogy messziről ért el odáig. Rózsám!... tudom hogy messze vagyok még tőled, de vársz!
- Találkozott ön a fűszeressel?
- Gyakran, néha most is.
- Mi választja el önöket egymástól?
- A különböző fogalmak, Pistám.
- Példának okáért?
- Például: A madár szárnyaiban bizik, szárnyain lopja meg a távolságot, az erdőből a folyampartig néhány percz alatt elér. Üldözői elől szárnya menti meg. A földről a végtelen magasba szárnyain kel, s ott fönn gyönyörködvén, uszhatik a légben, ott csicsereg, mert szárnyai fönntartják. Az oroszlán erejében büszke. Az állatvilágnak egy nemétől sem fél, a közeledő kényétől függ, s a gyakorlat hatalmáról korán meggyőzte. A vizslát engedelmessége a fényes terembe vezeti, sima padlón, néha szőnyegen fekhetik, s urának kegyencze lesz. Másként vagyunk mi emberek? Bizonyára nem. A főrangu boldog, mert tisztelik; a gazdag bankárnak üdvössége, hogy szavának hitele van, a tanult embernek értéke a kisebb‑nagyobb mértékben való becsülés. E különböző fogalmak összeütközhetnek, s előkerülnek az esetek, melyekben az egyének különböző fogalmaikat el nem cserélnék. A főrangu le nem mondana rangjának előnyeiről csupa gazdagságért, a bankár nem válnék meg anyagi előnyeitől a közbecsülésért, s a tanult inkább koplalna, mint fölcserélné tudományát az üres czim és az anyagi fölöslegért.
Eljártam a közhelyekre, s az emberek közé keveredtem.
Többször összekerültem a fűszeressel, s az üres időt átbeszélgettük.
Egy alkalommal a “Bárány” vendéglőben hosszan elmaradt a fűszeres, én faluról jöttem, farkaséhesen rohantam a vendéglőbe, hol márcsak hideg ételeket kaptam. A sarokasztalnál ült a fűszeres negyedmagával, előttük válogatott külföldi borok, s az üres üvegek után számitva, a hetedik mennyországban kaptam őket.
Faddi uram bizalmasan szólitott föl, hogy üljek hozzájuk, a többi asztal üres, öten egészen körülüljük a szegletasztalt. Odahelyezkedém, üdvözlém a társaságot, s a kipirult arczok hasonlitottak quart majorhoz a preferánszban.
- Mérnök ur, mondjon valami okosat, - biztat Faddi, - én dohos zabot árulok, fűszeres barátom avas olajat, mészáros komám sovány tehénhust, - hát te, negyedik? (ez egy száraz, sovány ember volt, a városban sohasem láttam) te bankót szagolsz otthon, elhiheti a mérnök ur, hogy négyen együtt nem tudnánk megmondani, hogy Kairó - előbb beszéltek róla a másik asztalnál, - füstölt hal vagy nadrágnak való matéria? Mert ilyen vad nevük van a ruháknak is, az én kabátom Codrington. Ugy‑e, mérnök ur, nagy filkók vagyunk mi itt négyen?
- Előkelő polgárok, kiknek ma jó kedvük van. - Igazitám helyre Faddi urnak egetverő őszinteségét.
- Hagyja el, mérnök ur, - nagyobb ur az ön kocsisa; mert holnap eljő hozzám zabért, a fűszereshez mécsbélért, a mészároshoz faggyuért, akkor nézze meg, mérnök ur, milyen alázatosan szolgálunk neki. Kezet fogunk vele, hogy máskor is legyen szerencsénk, - hát előkelők vagyunk, az ám, előkelők, hogy reggel mi kelünk fel először a bakter után. Ugy‑e, te, sáfránykeverő? - Mondja a fűszeresnek.
- Sokat beszélsz, barátom, nagyon sokat. Mondja bosszusan a fűszeres, - vagyunk, a mik vagyunk.
- Jól mondod, - ma gazdagok vagyunk, holnap, meglehet, koldusok, - s ha a boltból kiszórnak bennünket, - fejünk tele korpával, - annak mázsája egy forint; de nézz meg egy tanult embert, a mérnök urnak a feje olyan kapitális, hogy Amerikában is tallér.
- A magad fejéről beszélj. Utasitja vissza a fűszeres.
- Az enyém, vagy a tied: mindegy, - ami fejünk százszámra megy, mint a káposzta. Tanittasd a fiadat, barátom, grójersajt, - mert az észt nem eszi meg a sajtkukacz.
- A bankót sem. Mondja némi kevélységgel a fűszeres.
- Hitvány portéka, - megtöltöd érte a hasadat, - meghizhatol két mázsára, - s ha kikapja kezedből a forgószél, visszasoványkodol kilenczven fontra. Ilyen a bankó.
- Pénzért mindent kapok, - veszek azon fiskálist, doktort, patikárust: - a pénz az ur.
- Nem egészen, - mondám én is a fűszeresnek, - az ész olyan tőke, uram, melyből akármennyit adok önnek használatra, az én tőkém mégsem fogy, ön meg fizeti használatát; de az ész csonkitatlan az enyém marad.
- Hallod, barátom, medveczukor, - dörmög Faddi uram, - ezt váltsd apróra.
- Nyithat ön boltot az eszének? - vitázik a melegülő fűszeres, - kelendő az urnak esze minden pillanatban? Az én tőkémnek éjjel, nappal ára van, s azt folyósithatom; átváltoztatom pénzemet áruvá, az árut pénzzé, s minden alakban kapós, - sőt, amit kimondok szóval, jókora számban, az is pénz.
- A mig ön szerencsés, nem kétlem, elhiszik; de folyvást játszik ön, - a sors keveri az ön kártyáit, s jaj önnek, ha a vaksors az ütő kártyát másnak osztja, ön egyszerre agyon van ütve. Ellenben az ész nem játszik; mérsékelve bár, de parancsol, s a köztapasztalat bizonyitja, hogy az ész folyvást egyenesen jár a földön, s megvéd azon csapások ellen, melyek a pénzvilágban, a mindenhatónak hitt tőke körül oly gyakoriak.
- Ön nem is fogadna el a sorstól százezer forintot?
- Ne ijeszszen meg, - a sors kerüli a magamféle embert; mert mi nem imádjuk. Ma szombat van, - holnap bizonyosan vasárnap lesz, - ezt a sors meg nem változtathatja. Parancsolunk a sorsnak; mert dolgozunk, s ez által kényszeritjük, hogy a szükségest megadja. Ez ugyan kevés, de biztos, - melynek füszere, hogy nem koczkázunk érte. Éveket, az években nappalokat és éjjeleket töltöttünk, uram, a tanulásban, hogy e hatalmas fegyvert megkeritsük. Mikor kezünkben van, - nem busulunk többé, - nem remegünk; mert első dolgunk, hogy szük hajlékunkból kiverjük vele a hazug reményt, s mig e fegyvert rendesen forgatjuk: lételünk, sőt egy kis kényelmünk is biztositva lesz.
- Kis kényelem!... ismétli a fűszeres,... megveti a reményt! Ez a só, ez a paprika, - a többi meleg viz ha só nélkül iszom, megundorodik tőle a gyomrom. Tizenkét oskolát végezni, eltépni egy könyvtárt, a sok okos szó közül kivakarni a reményt: köszönöm alázatosan. Én árulok sárga czukrot, babérlevelet, kámfort, büdöskővirágot, köménymagot, szerecsendiót, magyarborsot, krétát, eczetet, árpaczukrot, ánizsmagot, kéngyertyát, kályhaföstéket, - minden fiókban mást. Belül a fiókban van az érték, kivül a remény, - ez az életnek ingere. Az alászszolgáját sem adom ingyen, ezt is megfizettetem, - s előre remélem, hogy egyszer senkinek sem leszek alázatos, - ur leszek, s nevetem, hogy ön az észszel még nincsen szárazon, - szalad a lánczhuzó után; mert holnap enni akar, s azt ma kell megszolgálni.
- Mondja meg, hogy nyugodtan fekszik le mindennap? Kérdem a föltüzelt vitázót.
- Most felelj, - kéngyertya! Ingerli Faddi.
- No,... nem mondom, hogy olykor nem félek.
- Én pedig sohasem félek, - uram, - mondám önérzettel, - s e nyugalom többet ér...
- Minden fügédnél, szent Jánoskenyerednél, szerecsendiódnál...! Mondja Faddi akkorát röhentve, hogy nyikorgott alatta a szék.
- Mit röhögsz?... kérdi boszusan a fűszeres Faddit. - Mi vagy te? kereskedő, mint én, és...
- Pénzhordó szamár, - mint te, - mondja Faddi borral kiáztatott őszinteséggel, - ha egy gazember lekapja hátulról a zsákot, ráadásul végig vág rajtunk egy bottal, aztán kihajt az országutra.
- Azt hinné az ember, hogy titkon bejársz az akadémiába, s uj mesterséget tanulsz.
- Tanulok valamit, igen is, - megáldott az isten egy filkóval, - oskolába küldtem, hogy legyen, ki pénzemből valamivel különb ember lesz nálamnál; hanem a zabba dugtam fejemet, s azt hittem, hogy az oskolában is ugy van, mint a malomban, hogy aki odajár, bizonyosan ellisztesedik. Az enyémre semmi sem ragadt, feleségem féltette, hogy megroppan az esze, ha egy esztendőben öt font könyvet kivülről megtanul. - Nem is tanult semmit, az egész kölyök annyit ér, a mennyit bankóban a zsebébe teszek, - mikor pedig elköltötte: - számitsd ki, mennyit ér? - Hallom, a te feleséged is igy neveli a fiát. Jer, fogjunk kezet, - töltsd tele a poharat, igyunk fiaink egészségére.
- Ne veszekedjetek! Szól közbe az a névtelen, sovány, száraz ember, ki éppen szemközt ült velem, s tisztán láttam, hogy a könyökével mindkettőt meglökte.
Erre mindkettő hangosabb lett, s azt hiszem, hogy a könyökkel való érintés inkább a veszekedésre biztatta őket. Nem irom le a czivakodást, - Faddi érzékenyen gunyolódott, a fűszeres dölyfösebb lett, kivált a száraz embernek másodszor, harmadszor, sőt negyedszer való könyökérintésére, - mi a két embert fokozatosan fölgyujtotta, s ebből már bizonyosan kitaláltam, hogy a sovány ingerelte őket.
- Mindig vagyok olyan ember, mint te, - mondja a fűszeres, - és kikapván oldalzsebéből tárczáját, kevélyen mondja: Ne! nálam is van tiz darab ezeres.
- Nálam ugyan nincsen, - mondja Faddi, - hanem mindjárt megmutatom, hogy itt is van annyi emberségem. Te, bankófaló, - kiált a száraz emberre, adj ide tiz darab ezerest.
- Nem hoztam magammal pénzt.
- Fél bolond, - azt sem tudod, hol áll a pénzed, - jer, találok én neked! - Mondja Faddi, székét félretolván, s a mellette ülőnek lábaszárát egy kézzel, a csizmáját más kézzel lerántván, - a csizmából az asztalra rázott harmincz darab ezerest. - No, most már van pénzed, - adsz‑e emberségre tizezer forintot?
- Adok, adok, - ne, - csak ne veszekedjetek! Mondja a sovány ember ujra fölhuzván a csizmát, s husz darab ezerest visszadugván csizmája szárába.
Ekkor közbeszóltam (ezt már lakóm mondja,) emlékszik ön azon sovány emberre? Kérdésemre részletesen leirta az embert az orrahegyéig, - ott volt punctumnak egy lencse. - Ez a lencsés tehát az én nagybátyám volt, de miként került e társaságba, hol drága borokat ittak?
A mérnök folytatta az elbeszélést. Faddin volt a sor, s a fűszerestől azt kérdi:
- Már most én is érek itt helyben annyit, mint te, - elhiszed‑e?
- Hát aztán?
- Aztán azt kérdem, - hogy áll‑e még a szó, hogy Rózsa lányod az én fiamnak felesége lesz?
- Most bort iszunk! Mondja a fűszeres meghökkenve.
- Aki bort iszik, igazat beszél, barátom, - mondja Faddi majdnem józan komolysággal, - ne add lányodat üres fejü filkónak, - hadd pazarolja el a maga részét, Rózsát pedig add okos embernek; mert az a kislány megérdemli, hogy hozzá illő embernek add, - rekomendálok egyet, azt, akit a lány ugy is szeret.
Én elhalványultam, a fűszeres még inkább.
- Kit szeret az én lányom?
- Ezt a derék, becsületes uri embert! Mondja Faddi rám mutatva.
A mit a fűszeres vöröset megivott, egy csöppig az arczába szaladt, - látta rajtam, hogy Faddi uramat nem hazudtolom meg.
- Igaz, amit Faddi mondott?
- Mondám, hogy nem szoktam félni, - kimondom őszintén, hogy Faddi ur igazat beszélt.
- Én sem félek, - mondja a fűszeres, - Faddi uramnak fia lányomnak nagy szamár, ön pedig az én izlésemre nagyon okos. Ajánlom magamat mind közönségesen. Jó éjszakát kivánok.
***
A faképnél hagyott bennünket. Faddi a pinczért csöngette be, s oly nyugodtan számolt, mintha régen álmos lenne. Annál derültebb volt a vén száraz ember, a poharakból a maradék bort megitta, közben kezeit dörgölte, s arczáról a boldogság sugárzott. Miért örült a vén bolond? Erre az felelhetne, aki azt tudná, hogy miért löködte őket.
Elváltunk, barátom, - s most érted, hogy a fűszeressel hol találkoztam utolján. Ezen este furcsán összemérkőztünk, az ellenkező fogalmak szemközt találkoztak, s a khinai fal szép magasra épült, hogy azon én át ne ugorhassam. Nem arról van szó, hogy az apa gyermekét becsületes embernek adja, ki a lányt egy öltözetruhában nőmül venném, s tán e föltétellel odaadná; hanem a pénz veszett össze az észszel, s az első, mint az aranyborju, követeli, hogy hason mászszanak előtte, mint a bibliai korban. Megsértettem önhittségét, kicsinylém az alapot, melyre hiu, s ezt hasonló gondolkozásuak soha sem feledik.

A tápintézetbeliek.
Laktársaim tápintézetbe jártak. Ezen intézeteket diákok számára találták ki, s fő tulajdonságuk, hogy a diákban elegendő üres helyet hagynak a tudományoknak.
Az angol tengerészetnek élelmezéséről különös bizottmány tanácskozott egykor, a legjelesebb vegyészek ültek össze vitatkozás végett, hogy meghatározzák, mennyi tápszer kell egy embernek egy napra, hogy az ember munkaképes maradjon. Abban állapodtak meg, hogy kenyéren kivül elég egy embernek husz lat étel. Ezen számitással évenkint milliókat gazdálkodnak meg, s az angol királynő kitüntetéssel jutalmazta a szakértőket. A tápintézeti szakácsné diákpajtásaimon szerencsésen bebizonyitotta, hogy egy embernek elég naponkint tizennyolcz lat, s az ő műkifejezése szerént, egyet sem visz el az ördög. (Talán az ördög is a kövérebb falatot szereti.)
Pajtásaim nevetve beszélték el, hogy a tápintézeti vacsorakor a bádoggyertyatartót a vizes korsónak tetejére szokták helyezni, hogy a mély tálba lássanak, azonban a tagtársak a korsó körül tologatván egymáshoz a tálat, a gyertyatartó néha belebillent a tálba. A gyertyát kikapták, a gyertyatartó bennmaradt, s a legutolsó a tartóról is levakarta a babot vagy lencsét, hogy semmi se veszszék kárba.
E példából gondolhatja akárki, hogy sokat lehet elnézni, ha a tizennyolcz latot az étvágy kikéri a tálból.
A jó fiuk a maradék kenyeret mulhatlan hazahozták, a közös asztalnak fiókjába helyezték, hogy még a morzsa se veszszék el. Egyik társunk reggelire hagyta maradék kenyerét, ő volt a négy közül a legnagyobb ur; mert ő reggelizett is.
Ez a kis darab kenyér volt a békének gyakori megzavarója, mert a melyiknél a tizennyolcz lat hiányzott, pénze pedig nem volt, e kis maradékra vadászott éjjel, megvárta, hogy a tulajdonos elaludjék, akkor óvatosan fölkelt az ágyból, hogy a kenyeret a fiókból kilopja.
Ha az olyan könnyü munka lett volna!
Az asztalfiókot a fiuk máskor óvatosságból megszappanozták, hogy előkerülhető alkalommal könnyen csuszszék, s az alvót föl ne ébreszsze. Ez volt a kenyérvadászok előgondossága. A kenyértulajdonos szintén készült a hadviselésre, a gyufát szépen ágya mellé helyezé a székre, hogy a legkisebb zörejre elsüthessen egy szálat, s lássa, melyik ágynak tölteléke jár a tilosban?
Most következik a hadjárat.
Néha tizenegy órakor oltottuk el a gyertyát, s elütötte a tizenkettőt, a kenyér tulajdonosa még ébren volt, hol ide, hol oda fordult az ágyban, s a kenyérleső kénytelen volt várni, hogy kiindulhasson. Az ágyak elviselt, korhadt faalkotmányok voltak, s hasonlitanak a politikai alkotmányokhoz: nem lehetett tudni, mikor rogynak össze. A ki mozdult az ágyban, az ágy megjelentette egy keserves nyikorgással; tehát ez már ellensége volt saját gazdájának, hogy mozdulatait elárulja a másik leselkedőnek.
A diákfurfangosság mégis kitanulta, hogy miként kell kimászni, hogy a nyöszörgő ágy el ne árulja. Egyik lábát már rég kilógatja, s azon egy lábon nagy ügyességgel kiemeli magát, ha balkezével az ágynak közepén a legépebb deszkára nehezkedik, s egyenlőn alkalmazván a nyomást, kéz és láb kellő pontossággal mozdul ki. A legnehezebb munka megtörtént, a diák már a padlón állt, és három nagy lépéssel az asztalfiókhoz ér. Egyet lép, utána vigyázva másodikat: de a bokacsukló nagyot pattan, s mintha a csöndes szobában egy lőkupakot sütnének el, fölébreszti a kenyérnek gazdáját.
- No?... Kiált ki az ágyból, és figyel, hogy a hang ismétlődik‑e?
A tolvaj lépésre kinyulva áll a sötétben, mint egy Diánaszobor, megmerevedik, és se előre, se hátra nem mozdul. Igy várakozik teljes negyedóráig, hogy a másik ujra elaludjék. Már szuszog a másik a mély álomban, az elszánt diák bevégzi harmadik lépését, s a jól megszappanozott fiókot kihuzza. Jaj neki, ha a fiókban száraz maradék kenyérdarabok vannak, a meglökött kemény kenyér megzördül, a tulajdonos fölébred, hirtelen a gyufához kap, s a kenyérvadászt éhen veri vissza fekhelyére. Ha sikerült a kenyeret kikapni, s addig a gyufa nem sül el az első, második vakarásra, szerencsésen visszafekszik, - de ekkor a meglopott sorba járja az ágyakat, keresni féltett falatját, s ha veszekedéssel sem találja meg, ugy áll boszut, hogy mécset gyujt, s olvas egy óráig, hogy amaz meg ne ehesse. Végre eloltja a gyertyát, a fiu beharap a drága falatba; de jaj neki, ha csemcseg; mert a felbőszült károsodott, csizmát, csizmahuzót vagdal hozzá, hogy a falat kedves egészségére ne váljék.
És e nép hetenkint háromszor ebéd után mégis oly derült, mintha a tápintézetben borral kinálták volna. Mi lehet ennek oka?
Fél évig találgattuk mi is, azonban hasztalan, csak azt tapasztaltuk, hogy kedden, csütörtökön és vasárnap délután a jó kedv szabályszerüen megjött, a könnyü vér elevenen pezsgett.
Egykor fiatal orvostól kérdeztük, mi lehet e derültségnek valódi oka? Az orvos figyelmesen kikérdezte a fiukat, hogy mit esznek a bizonyos jó kedvü napokon?
- Levesnek azt a vizet, miben az urak számára a hust megmossák, mielőtt a fazékba teszik.
- Attól nem fog a vér megmelegedni.
- Aztán kétujjnyi széles vékony marhahust kapunk megsózva, mártás nélkül.
- Ártatlan eledel, - véli az orvos, - ettől szintén nem lódul meg a vér az urakban. Hát még mit kapnak?
- Czudar savanyu káposztát, - felel egyik, - hogy az embernek szája széléről lemarja a nyers bőrt.
- Ettől a savanyu káposztától lódul meg a vér, - mondja az orvos, - vizivó ember azonnal megérzi a savanynak hatását.
- Bocsásson meg, kegyed, - mondja lakóm, hogy ily vadakat beszélek el, - kegyed kivánta, hogy életemet mondjam el, - s én következetesen elmondom a részleteket, aztán használja tetszése szerént.
Pajtásaimnak sovány életmódján keveset változtathattam, legföllebb megosztám velük keresményemnek egy részét, s ha a fűszeres szalámit és sajtot küldött, most már gyakran megvendégeltem őket, s a társak között némi jótevői tiszteletben részesültem. Fontos kérdés volt ilyenkor, hogy kenyerünk hiányzott.
Frau Rézinek szobájában két ágy volt, s az egyik ágy alá a kenyeres kofák rakták be visszamaradt kenyereiket, hogy ne kelljen a közeli árutérről haza czipelni. A fiuk ilyenkor megkisértették, hogy kilesték, mikor ment ki az asszony a konyhába, - hirtelen a szobába ugrott valamelyik, egy pár kenyérről lekapkodta a gyürkeforradást, s az inség enyhitve volt. Ez a kiskereskedés sem tartott örökké, a kofák panaszkodtak a hiány miatt s a vén sárkány ráforditotta a kulcsot, hogy a nyikorgást meghallhassa.
Egy este a fűszeres megint küldött valamit, - a fiuk megörültek a lakomának, de kenyerünk nem volt.
- Beveszszük a várat! Szól egyik a kenyeres kofák rakmányára czélozva.
- Ki megyen be? Kérdi a másik; mert az asszony a kenyereket éppen ma különös gonddal dugta be az ágy alá, kettő volt csak a maradék; hanem mindeniken akkora gyürkeforradás, mint egy czipó.
- Ki a legvékonyabb?
A legvékonyabb én voltam, s hogy az egész dicsőség az enyém legyen, - én vállalkoztam. A haditanács kifőzte, hogy az egyik a konyhába megyen vizért, aztán kiált, hogy a sötétben nem találja a sajtárt. Az asszony kimegyen a zajra, s hogy én bizton bemehessek, a konyhában lármázzék a másik, - hogy a kulcsnyikorgást ne hallhassák. A terv tökéletesen sikerült odáig, hogy én a szobába surrantam, az ágy alá bujtam, s a kenyeres kosarakból kivadásztam a gyürkét. Már visszakészültem, mikor az asszony visszajött, s vele egy másik asszony lépett be.
Az ágy alatt szorultam, s a mi több, a padozatlan szobának nyirkos földjére nem akarván hajolni, tenyereimre támaszkodva tartózkodtam teljes negyedóráig. E negyedóráig én sokat hallottam.
- Frau Rézi, - mondja a másik asszony, nagy ujságot mondok.
- Mi az, kedves galambom? - mondja a vén asszony édes mézzel, hogy az ujdonságot dongó legyet megfogja.
- Maga tudja, hogy feketekutyáékhoz én járok mosni.
- Tudom, galambom! - mondja ami asszonyunk a másiknak, kit inkább varju, mint galamb helyett lőnének meg.
- Én ma este szennyest válogattam a kis szobában, - de se az ur, se az asszony nem tudta.
- Aztán mit beszéltek?
- A maga diákjáról beszéltek, aki oda jár a házhoz.
- Lehetetlen!
- Semmi sem lehetetlen; mert, - gondolja csak, Frau Rézi, azt mondta a fűszeres, hogy az ifiur elvégzi maholnap a törvényt, s ha a lányukat elvenné, két kézzel odaádnák neki.
- Az asszony is azt mondta?
- Az mondta legjobban.
- Hogyan mondták?
- Furcsán, kedves Frau Rézi, - hogy ugy volna legjobb, ha az ifju ur ellopná Rózsa kisasszonyt, a szülők pedig hagynák.
- Megbolondultak fűszeresék...! Mondja Frau Rézi. (Tökéletesen egy véleményen voltam Frau Rézivel, ámbár nem jelenthetém ki szavazatomat az ágy alatt. N.B. El is untam a hasalást az ágy alatt, s karjaim rogyni kezdtek.)
- Bábi, - kérdi az én asszonyom, - nem fért maga valahol a spirituszos üvegekhez a kis szobában?
- Mi ördögnek kellene nekem a spiritusz?
- No, - tudja, - maga torkos macska, - mindenbe beleüti az orrát, s egy korty spiritusztól maga meg nem gebed, azt gondolja: pálinka!
- Hogy én most részeg fővel beszélem ezt a történetet, - ugy‑e ezt akarja mondani? No, ne tagadja?
(Most meg ezzel voltam egy véleményen, és nagyon szerettem volna a tisztes fehér személynek megmondani. N.B. Egyszer már egy kicsinyt a nyirkos földre hasaltam, hogy kibirjam várni történetemnek végét.)
- Jól értette, hogy az én diákomról beszéltek?
- Hogy ne értettem volna, - azt is mondták, hogy az ifiur gyakran hosszabban beszélget a kisasszonnyal, kezet is fog vele, mikor egyedül vannak, s hol az ifiur ad levelet a kisasszonynak, hol meg a kisasszony az ifiurnak. Bizonyosan titkon szeretik egymást, azt mondta az asszony, meg azt is, hogy a kulcslyukon többször rájuk lesett.
Eleget tudtam. A boltosné les, látja, mikor Rózsa a mérnök levelét átveszi, - vagy mikor a feleletet átadja, s kezet szoritva válunk el. Hanem miért szánták nekem a leányt, s miért kellene ellopnom? Ezt nem tudtam.
- Frau Rézi, - mondja a vendég, ezt négy szem között mondtam ám, és azért, hogy a mérnök urnak mondja meg.
- Öt mázsás lakat van a számon, - kedves Bábim, - az én mérnököm tápláló dajkám.
- Én meg fűszereséknél vagyok ám házi egér, s a jó falatokat sajnálnám másnak.
(E szerént a titoktartás egyaránt a miniszteri (olyan, amilyen) tárczához volt kötve, - pletyka nem támadhat belőle. N.B. Már szerettem volna kivül lenni; mert a nyirkos szobafenéken fölszedtem a náthát, s két prüsszentést nagy erőlködéssel fojtottam meg, s a harmadik is el akart sülni.)
- Tüz van! Ordit be egyik pajtásom a szobaajtón, s a két asszony eszeveszetten rohant ki az utczára, hogy hol ég?
Értettem a mesterfogást, hirtelen kimásztam az ágy alól, kiszöktem a szobából a gyürkedarabokkal.
Frau Rézi diákját káromolva tért vissza; - mert hiába ijedt meg s más emberek példájára, inkább boszankodott, hogy el nem égett a fél város, - mint az ijedtséget kárpótolja a vigasztalással, hogy senkinek semmi baja.
Másnap korán elmentem a mérnökhöz, megelőztem asszonyomat.
A mérnök jól megjegyzé szavaimat, s beleegyezésemmel az egész történetet megirta Rózsának.
Hát a lakoma miként végződött? Kérdik önök. E helyett más történetet fogok elmondani.

Az ólomhuszas.
Az ezüsthuszas nálunk hasonlit egy ősz haju emberhez, kinek arczáról látjuk, hogy a régi jó időkből való! Ezt szándékosan mondom, hogy a huszasról ösmerjenek a korra, melyben az elmondott és elmondandó részletek történtek.
Azon korban az ólomhuszasok azon szerepet játszták, mint most a hamis tiz krajczáros, változó szerencsével jelentek meg az emberek között, s mint a bölcs hallgatók, (az ólomhuszasnak tudvalévő tulajdonsága az, hogy nem szól), itt‑ott tudósokként kelnek el, holott ha megszólitják, - kisül, hogy csalók.
A tápintézeti társak sajátszerü hirességre vergődtek a városban. A közhir szánalmat gerjesztett irántuk, s egy pár ismerős kereskedősegéd a boltban ragadt ólomhuszasokat szorgalmatosan nekik adta, mert ők ezermesteri ügyességgel tuladtak a különben haszontalan czikken. Egy héttel később az előbbeni jelenetnél, Faddi uram fiáról beszélgetvén, szerette volna tudni, hogy fia játszik‑e? Nem felelhettem; mert én nem értem rá éjjelenkint kávéházba járni. Az öreg szintén nem járt; mert a Fehér bárányban tölté az esteli órákat, s onnét az álom egyenesen haza kergette.
Egy ólomhuszasnak köszönhettük, hogy az apának bebizonyithattam, hogy fia játszik.
A tápintézeti fiuk hetek óta rendesen minden este nézegettek egy ólomhuszast, mely, mint a hirlapi ujdonságok között a kilenczlábu kutya, azonnal kisült hazudságnak. Szappanos, pék, dohányárus, gyufás zsidó, szatócs, kurta kocsmai pinczér messziről ráösmert a megbukottra s nevetve tolta vissza az ifiuraknak, hogy ehhez más alkalommal is volt szerencséjük.
Egy nedves napon bennültünk a tanya falai között, a fiuk az iszonyu latyakban nem mentek estelizni a tápintézetbe; mert a szokott időben csurgott le a könyü az égből, hova a kesergők felkönyörögték. Egy órával később elállt az eső, s a kielégitetlen étvágy beszélgetni kezdett. Két kötet szakácskönyvet lehetne irni azon ételekről, melyeket pajtásaim elszámláltak, hogy mily jó volna valamelyikből egy falat. A rostélyost megsütötték hagymával, a szalonnát friss parázsnál piritották, a lehulló zsirt lágy czipóra csöpögették, - persze képzeletben, - s még az asztalról is mondtak egyet‑mást, hogy hányszor volt azon paprikás kocsonya, s hogy a tányért ki sem törölték tisztára ekkor meg ekkor; de jó volna most megenni.
- Hol az ólomhuszas? Kérdi az egyik, hogy bőszült étvágyát bolonditsa vele.
- Ugyan nem kötötték meg már azt a bolondot, kinek ezt az ólomhuszast szántad? - Mondja az egyik pajtás, az asztalra vágta a buta csinálmányt.
- Halljátok - mondja az első, - ma tuladunk rajta, tudom, hol fogják elvenni.
- A toronyba viszed az őrnek, hogy az váltsa föl; mert más nincsen ébren a városban.
- Jól mondod, a toronyba, a bolondok tornyába viszem, a sarok kávéházban most este láttam, hogy tekéznek pénzre, nagyon körülállták a tekeasztalt. Játékban nem vizsgálják a pénzt, a fiókba rakják a tételeket, kisértsük meg a szerencsét, hátha nyerünk vele.
Ennél bolondabb inditványt is hallott a világ, ketten fölkerekedtek, s elmentek a kávéházba, s mint nekem elbeszélték, következőképpen nyultak munkához.
Az egyik előállt a huszassal, s a neki hevült játékosok közül a szelesebbiket választá ellenfélnek. Az gond nélkül fogadta el a tételt az ólomhuszasra, tett egy jót az asztalfiókba, hol tiz tétel is állt. Jobb czélra méltó elszántság tükrözödék le arczukról, a lökések hol itt, hol amott változtak, s a két diák egy veszélyes lökésre majd elhaltak, hogy az ólomhuszas ingyen lesz a másé! A szeles játszó félrelökött, a játszmát elvesztette.
Pajtásunk első volt az asztalfióknál, kikérte két huszasát, s két valódit kapott a vesztestől; mert az nem kereste, melyiké volt ez vagy a másik csomó? hanem mennyi?
Ez volt az utolsó játszma, valamelyik nyertes az ólomhuszast visszalökte, s ebből csinos verekedés támadt. Az ólomhuszasnak nem akadt gazdája, s a játszón maradt. Az haragosan lökte a botot az asztalra, kifizette a pinczért, s mint mondá, köszöni a mulatságot, nem maradt több pénzem ez ólomhuszasnál, jó éjszakát.
Az elfogott török zászlókat igy hozták győztes apáink, a fiuk már az ablakon zörgettek, hogy előre tessék örvendezni, negyed óra mulva fele része a nyereménynek kocsonya- és szalonna‑alakban jelent meg az asztalon. Véletlen vagy számitásból, senki sem emlitette, hogy ki volt a vesztes, én még ébren hagytam a lakmározókat, s a nappali fáradalmat az ágyban pihentem ki. Másnap Faddiékhoz mentem tiz órakor.
- Isten hozta kedves uram öcsémet, üljön le itt a boltban, ma ünnep van, fiam hihetőleg még alszik.
- Felköltöm, - mondám - készülnie kell a próbatétekre, mindjárt készen lesz.
- A házi szolga már benn volt nála, havi pénzét küldtem be; de olyan álmos volt, hogy pénzért sem hagyta félbe az álmot.
- A pénz egy csomóban ott fekszik a széken fényes tallérokban, - és egy huszas. - Ezt is ön adta?
- Anyja azt mondja, hogy késő este jött meg öntől, a tanulmányokat ismételték együtt.
- Nálam nem volt.
- Lássa az anyja, ő vette szárnyai alá; mert az asszony megfogadta, hogy akármi áron tekintetes urrá gyártja a fiut.
- A czél nem magas, elérheti, ha tanul.
- Barátom, - mondja kétkedve az öreg, - feleségem divatlapokat járat, azok mellett szép aczélmetszetek jelennek meg, s a feleségem mennykőlármát csap, ha egyet elpiszkolnak. Fél év mulva ugyanazon divatképek lesétálnak az emeletből, a szolgálók ládájuk belsejét, a kocsis az abrakos ládának tetejét raggatja be velük. Ez a divatképek sorsa, igy fog járni az én fiam is, most az anyja vékonyra faragja, mint a rajzónt, majd ha eltöri a hegyét, lekerül hozzám a magtárba, itt a deszkára huzok vele rovásokat, mig a fáig elkopik. Akkor ujra faragom bugylival, csak vastagra, hogy öreget fogjon, - s lesz a kölyökből buzakupecz, mint az apja.
- Ezt kiszámitotta, kedves Faddi ur, - kivánom, hogy az emeletről lejöttében el ne essék a lépcsőn, s türhető épen érjen a magtárba.
- Mit akar mondani, kedves uramöcsém? - kérdi az öreg, - mondja meg őszintén.
- Ne kivánja, hogy fia ügyvéd legyen a tekintetes czimért, - ön e czimet méregdrágán fogja megfizetni; mert az a fiu gyakorló ügyvéd sem lesz, buzakereskedö még kevésbé. Ezt én mondom.
- Miért?
- Az ügyvédséghez egy nagy tőke kivántatik, feddhetetlen élet, hogy a felek bizalmának alapot adjon. Az ön fia e tőkét az ön emberségéből pénzben megkaphatja; de e tőkének ő nyakára fog hágni, és nem lesz mivel kereskedni.
- Talán kiheveri kánikuláját.
- Ha szenvedélye nem volna, vagy arról lemondana, mit nem hiszek.
- Nem iszik bort.
- Beösmerem, hogy ez valami silány: alávaló szenvedély a mértéktelenség. No, ezt engedjük el.
- Tudtommal nem játszik.
- Az én tudtommal pedig játszik.
- Látta ön játszani? Kérdi az apa, kiválólag élénk nyugtalansággal; mert az anya ez oldalról védelmezte, s az apának végreménye e tartózkodás volt.
- Nem láttam; de tudom bizonyosan.
- Az istenre kérem, mondja meg, honnét tudja?
- Ön azt mondá, hogy fiának beküldé havi diját, fényes tallérokat küldött be.
- Hogy öröme legyen a szép pénzben, és sajnálja elkölteni.
- Huszast nem küldött be, Faddi úr?
- Nem.
- A fiunak egyetlenegy huszasa van, - s ha kijő, kérem önt, ezt a huszast kérje el a fiutól, - majd elbeszélem azon huszasnak történetét, s ön világosabban lát.
A fiu e szavaknál lépett a magtárba, szemei égtek a fölzavart álom miatt, köszönte bennünket, és leült egy szalmafonásu székre. Az öreg a pénzes tálból öt forintos csomókra rakta össze a huszasokat, s az utolsó csomónál azt mondja fiának:
- Van egy maradék huszasod, urfi, - add ide: később visszaadom.
- Nem veszi hasznát, apám, mondja a fiu, előkeresgélvén az ólomhuszast, itt van, mit sem ér, mert ólom.
- Hol akadt beléd ez a gombfenék? Kovácsinas kalapáccsal verhette két oldalára az igazi huszast, az irás is viszszafelé van forditva.
- Megcsaltak vele, édesapám.
- Messziről láthatád, hogy a királyfej ezen nem előre néz, hanem hátra.
A fiu vállat vonitott, apjának okoskodása helyes, mit feleljen rá? Hogy játékban járt igy, ez alkalommal bölcsen elhallgatja. Az öreg az összecsomagolt huszasokat fia által feleségéhez küldé, hogy egyedül maradjunk; mert az öreg nyughatatlankodott, s fiáról biztos tudósitást várt.
- Megvan az ólomhuszas, kedves uramöcsém, - mit jelent e haszontalan ólomdarab?
- Legelőször azt, hogy az ön fia ezüst helyett fogadta el...
- Másodszor... ?
- Hogy aki ezt meg sem nézte, valami által megvakult, - legalább azon pillanatra, mikor elvette.
- Azt a vakságot magyarázza meg, kedves öcsém.
- A játékdüh, - kedves Faddi ur. Az ön fia a kávéházban tiz ember ellen fogad egyszerre, - s ez alkalommal nem éppen kitanult csalók, hanem könnyelmű ficzkók ügyesen kiszámitották, hogy a szenvedélyes játékos se lát, se hall, - veszteni nem veszthettek, fogadásban föltették az ólomhuszast, s a következés bizonyitja, hogy kegyed fiát rá lehet szedni. Ez ólomhuszassal jött haza az éjjel.
- Ösmeri ön e fiukat?
- Velem laknak egy szobában, - tegnap esti nyolcz óra után főzték ki a tervet, kilencz órakor két ezüsthuszassal tértek viszsza.
- Az én fiamat kinevették.
- Nevét nem emlitették; de mivel ez ólomhuszast ösmerem, mert hetek óta hentergett a közös asztalon, ma azonnal fölismertem, s igen kevés tudománnyal kitaláltam, hogy kinek nyakán feledték az elmult este.
- Minő különbség: egyik az ólmon ezüstöt cserél, a másik ezüstöt ad ólomért, - s ez a filkó az én fiam.
- Mi következik most?
- Hogy a kölyköt ma én frizirozom meg, nem a fodrász.
- Elhibázta a kiindulást, kedves Faddi ur, - beszéljen anyjával, - a fiunak támasza az anya.
- Barátom, - nagy fát mozgat, - erre nincsen bátorságom.
- Faddi uramban hiányzanék a bátorság?
- Uramöcsém! A városbirót egyszer megfogtam dolmánya galléránál s kilógattam az ablakon. Az igaz, büntetésül fizettem ötszáz forintot.
- A remek sikerült, - folytassa tovább itthon.
- Nem tudok az asszonyba beleveszni. Ha goromba lenne, négy darabra tépném, egyik darabját tenném az asztalra, a másikat a divánra, a harmadikat a karos székbe, a negyediket a folyóba, hogy össze ne lehessen ragasztani; de nem mond olyan vastag szót, mi engem földühit. Beszél olyan czérnaszál vékonyan: önön fölülemelkedem, - ön ma echaufirozott, (tudja mennykő, mi az?) önnek ma mindent megbocsátok! - Ilyen szavakért én nem tudok megharagudni, sőt ellenkezőleg: én félek, némely szavát nem is értem, s ha azt mondom: mi az? kisül, hogy filkó vagyok. Ezt, uramöcsém, nincsen bátorságom meghallgatni.

Férj és feleség!
Sokáig hallgattunk a boltban, egyszer Faddi uram fölugrott, a csapófát magával vitte, s egyenesen fölment feleségéhez az emeletre. Később az öreg elbeszélte a találkozást, és megvallá, hogy a csapófát azért vitte magával, hogy több bátorsága legyen, s hogy az asszony ez illetlenségen megboszankodván, gorombaságot mondjon.
- Ezer forintot adtam volna egy goromba szóért!
Shakespearetől engedelmet kérek a kifejezésért. Nem tőle loptam, ellenkezőleg azt bizonyitom, hogy a nagy költő az emberi indulatot kitünően ismerte, midőn Richárd szájába ama hires szavakat adta: Országot egy lóért. Faddi uram mint buzakereskedő beszélt, ő erényéhez képest szólalt föl, s ezer forintot méltán igérhetett egy gorombaságért.
- Hónom alatt volt a csapófa, - beszéli az öreg, - csizmám orrát készakarva löktem meg egy székben, hogy lábam ujja fájjon, és kénytelen legyek mérgemet kiönteni. Beléptemkor jó vastag hangon mondám: Asszony, beszédem van veled.
- Szegény férjem, - mondja sajnálkozva az asszony, - kebledet a fájdalom fullánkja marja?
Megvallom, nem ezt vártam. Szomszédasszonyom, a mészárosné azt mondta volna: Látom, meglódult az eszed, - csapófával jöszsz! - A selyemkanapés szobában mérik a zabot, bolond? Ezt a nyelvet érteném, erre tudnék felelni, - szám a fülemig repedne, ugy kiabálnék. Feleségem fölkelt a karosszékből, a csapófát szépen kivette hónom alól, a másik szobába kitette az ajtósarok mellé, mint a parasztbiró botját. Vége volt minden bátorságomnak.
- Mit vársz hü nődtől? Kérdi az asszony turbékolva, s eszembe jutott mészáros szomszédom, az is azt mondta, hogy a gerliczét nem tudná megölni, az ártatlan turbékolásra pityeregne; hanem egy vad tinót leütni kedves munka; mert a tinó rug, vág, kapál, szarvaival csap a közeledőhöz: méltó vele szembeszállni.
- Fiunkról óhajtanék veled beszélni. Mondám megjuhászkodva, s oly szeliden, mint egy rossz tüdejü varga, mikor halálos ágyán arra akarja kérni a feleségét, hogy fiukat ne adja vargának, - legyen szabó; mert a posztószélből tutyit lehet füzni, - ez is tiszta jövödelem.
- Reményem sugarát kelted föl bennem, jó férjem. Ülj mellém, hogy az egyetértés malasztjában egyesüljünk.
- Anyjukom! - magas fán terem a tudomány, a mi fiunk leesik a fának derekáról, kitöri a nyakát. Jobb lenne, ha apja mesterségét követné, kenyér helyett kalácsot ehetnék.
- Kedves férjem! - válaszolt az asszony, - a kis patak vékonyan serkedezik a vadonnak aljában, - bátortalan kanyarulatokban huzódik el a legkisebb akadálytól, - s a völgyben tévedezve, kis testvéreit, a forrásokat szedi össze, hogy bátrabban haladhasson odább. Lassankint megerősödik, a vihar erejét növeli, s a kis patak folyóvá növekedik, már a partokat szaggatni kezdi, mert utját akadályozzák. Tovább haladtában a nálánál kisebb vizek hozzá szegődnek, s lesz belőle hatalmas folyam, - mely sziklákat tép, hátán óriás hajókat hord. Az emberek félve állnak meg szélén, hatalmától megdöbbennek, - már látszik, hogy közeledik a tengerhez, mely világrészek közé fekszik, s azokat medrével választja el. Ezen képek lebegnek előttem, kedves férjem, megértetted‑e merengő nődet, ki családodnak folytatását merész partok közé szánta?
- Engedd meg, kedves feleségem, tuzok vagyok én ilyen égben járó gondolatokhoz, - kötélen kellene engem oda huzni, ahol te uszkálsz a magas mennyországnak közelében.
(Azt vártam, hogy a guny oldalt löki, - s elkezd magyarán beszélni.)
- Férjem! - te a fának gyökere és törzse vagy, szivod a nemes nedveket az anyaföldből. - Én vagyok az oltovány ág, mely a nemesebb gyümölcsöt adtam, s hálásan akarok árnyékot adni az erőt adó gyökérnek.
(Mért nem mondta, hogy faragatlan furkósbot vagyok, - olyan, mint a mesebeli, mely magától megmozdul a sarokban, aztán a szobában mindent összever.)
- Ez is diákul van, - kedves feleségem, - én keresem nektek a fényes tallérokat, czifrán kirajzolt nagy bankókat, - és nem szeretném, hogy fiunknak a szabó olyan nadrágokat varrna, melyekben a zseb előre ki van lyukasztva, s azon a pénz kipotyog.
- Rövidlátó vagy, férjem, - szemedet ellepte a köznapi pör, nem veszed észre, hogy a sors magasabb utat jelölt ki!
- Isten engem ugy segéljen, nem látom. Én megveszem a buzát, megvárom az árnak emelkedését, akkor nyereséggel eladom. Ezt folytatom régóta, a nyereséget zsebre rakom. Tavaszszal elmegyek az alföldre háromszor‑négyszer, őszre visszajövök. Ezt az utat ösmerem, hogy ez ut itt‑ott czudar sáros, azt tapasztalom, hanem az egyenes uton a tiedet, a magast nem látom.
- Gazdagok vagyunk, ugy‑e? Kérdi az asszony.
- No, vagyunk valamik, az igaz.
- Megvan bemeneti jegyünk a világ szinpadára, fiunk a társadalmi miveltség kellékeit elsajátitotta, tud francziául, zongorázik, tánczol, csinos fiu, a házaknál örömest látják, - én boldog anya vagyok.
- Ez a te inventáriumod, - mondám én, - most hallgasd az enyémet. A gyerek nem tanul, fejében nincsen annyi diák szó, mennyi zabszem fér kis leányom tenyerébe. Olyan könyveket olvas, melyekben az a vég, hogy a leány férjhez megy, - egyet sem, melyből férfiember a kenyérkeresetet tanulja. Én és a mészáros beszélünk a törökről, tudjuk, hogy azt beteg embernek hivják, hogy azt azért nem hagyják meghalni; mert mindenik külön és egymaga szeretné agyonütni. Én a vármegyegyülést alig várom, az ablakban elállok egyfolytában hat óráig, hogy mikor kell kidobni a nem adózókat; mert ha adóznánk, az országut Szegedtől Kikindáig nem élne lóhussal, mint most, - a csont pedig mégsem lesz kavics. Örömest hallgatom a kávéházban, ha elbeszélik, hogy Pest és Buda között lánczhid lesz, ezután nem tutajozunk a jég között. Én örülök, mintha csiklandoznának, hogy az obligáczió kötelezvény lett, a masina gép, a granárium magtár, a panganét szurony, a konfuzió zavar, a szenátor tanácsos, a bakter éji őr, - s hogy a magyar nótát a szinpadon énekli Füredi, nem ugy, mint eddig a kert alatt a kocsis, hogy a szolgálót a keritéshez csalja vele. A te fiad bontonról beszél, ha megharagszik valakire, az fasé, a náthája grippe, a nyakában a csuz rheuma, ha fésülködik, az toalett, (márcsak ugy irom, ahogy ő mondja) s az urabátyja onkli. Maholnap olyan kényes, hogy ha kezet nyujtok neki, csipővassal fogja meg. Anyjukom, ha boltban kellene venni a gyereket, ezt a boltos nyakán feledtem volna, s egy ütet taplóra ráadásul sem venném el.
- Nem érted férjem az elegancziát.
- Gondolom, hogy az valami esztergályos munka; az áráról gondolom; mert nekem drágába kerül.
- Modora urias, kedves férjem.
- Azaz, hogy az olyan neked nagyon tetszik.
- Nekem és másoknak, férjem, a fiun megösmerik, hogy szülői értik a pénznek használatát, s a fiut simára csiszolták.
- Nem tudok kifogni rajtad, asszony, - mondám békételenkedve, - a fiut kikefélted az igaz, ha öt garas van a zsebében, különb urnak nézik nálamnál, pedig nálam ezresek vannak. Felelj arra, asszony, ha összeállitják a városnak minden buzakereskedőjét, a vén Faddi kiismerszik‑e a többi közül?
- No,... ne panaszkodjál, megösmerem, te vagy az első.
- Tégy hátrább, nem kivánok első lenni, szerencsémtől nem részegedtem még meg, a fiatalabbak többet tudnak, mint én; mert a fiatalok február elején Németországból kikutatják, milyen az ottani termés. A politikára is vigyáznak, hogy lesz‑e háboru valamerre, szedik‑e majd a zabot? Ők a toronyból nézik a világot, én csak földön járok, s mindenféléből egy arányt tartok, hogy egyik portéka födözze a másikat; de szorgalmatos kereskedő vagyok. Ez az én czimem. Hát a fiad lesz‑e a világban olyan biztosan ur, mint én buzakereskedő?
- Másodszor kérdem: gazdagok vagyunk‑e?
- Hát aztán?
- Akinek pénze van, - tekintélye, befolyása, hatalma van. Te vetetted meg az alapot, fiunk emelkedjék a te szorgalmad után.
- Ne, - mondám, az ólomhuszast az asztalra kitéve - ez ólomhuszas, tudsz‑e ebből ezüstöt csinálni?
- Ennyire nem vittem.
- Fiad nagyobb müvész, - az ezüstöt ólommá változtatta, tegnap a kávéházban utolsó fillérig kikopasztották, - a játékból egy huszast mentett meg, ezt az ólmot. Én eladom a buzát porostól, fiad a tiszta szem helyett port hoz haza, hátha egyszer az egész vagyon porrá válik körmei között?
- A fiunak ki kell forrni, a vér heves, a szenvedélyek kitörnek, várd meg, hogy a fölösleges meleg kipárologjon.
- Meleg?... De, anyjuk, ha én megfogadom, hogy azt a kályhát nem fűtöm, s a fára való pénzt ládámba zárom, nem lesz minek elpárologni.
- Feleded, férjem, hogy hozományomról szabadon rendelkezhetem. Fiamat urnak neveltem, ur is fog lenni.
- Torkon fogtál asszony, pénzedről beszélsz, itt hátrálok. Apád kikötötte, hogy hozományodat bejegyeztessem; mert, a szerencse forgandó, téged biztositani akart, hogy el ne merülj, ha én torkig állok a vizben. Sohasem alkudoztam veled pénzed miatt, csinálj vele, amit akarsz, ha majd eszeveszetten költesz, részedet kiadom nyugtára, s azt a közös szerzeményből kijegyezteted. Ugy‑e, engedelmes férj vagyok; hanem ha elvered a magadét, akkor asszony, én leszek a vasorru bába, s rajt ülök a ládán, abból ugyan ki nem kaparsz egy vékony rézkrajczárt.
- Nem ingerellek, férjem, tudom, mivel tartozom férjemnek: elragad a nemes buzgóság, ennek sokat megbocsátunk.
- Ugyan ne czukrozd, - mondj egy tenyeres, talpas gorombaságot: mondd, hogy vén bolond vagyok.
- Nem vagy az öregem, - békit az asszony, - hogy megértsük egymást, te tyuk vagy, mely réczefiat költött, s megijedsz, hogy az a vizbe rohan uszni. Ne ijedj meg, nem fog elmerülni.
- Azt a réczét tartsd meg, asszony.
- Köszönöm, férjem, - te ismét az én jó Faddim vagy, - udvarias is tudnál lenni, - én azt bizonyosan tudom.
- Elmegyek; mert nagyon meg találsz dicsérni, aztán majd a kocsis sem fél tőlem.
- Menj, menj, öregem, - folytasd a munkát, az boldogit téged, én nem háborgatlak.
Ott hagytam, - a másik szobában megkerestem a csapófát, - hej! furcsát gondoltam. A ruhafogason lógtak ruháim, - egy nagy kabátom háttal lógott felém, - gondolám, bár egy másik példány Faddi volna benne, hogy vágnám végig a csapóval. (Én szintén igy vélekedtem.)
- Szemeiből látom uramöcsémnek gondolatát, - ugy‑e, gyáva vagyok?
- Nem mondok ellent.
- Van mentségem, barátom. Az asszony kifogott rajtam, - miképpen fog ki a sorson? azt megmutatja az idő. Erre várok, uramöcsém, erre a nagy elégtételre, majd akkor molnárszin kabátot varratok az urfinak, beállitom a magtárba, - nyeletem vele czukor helyett a gabonaport, - kinyitom rá a magtárablakokat, hogy kiszellőztessem belőle a jó szagu olajokat.
- Kivánom tiszta szivemből, hogy ez a terv sikerüljön.
- Miért ne sikerülhetne?
- Ön ma szerette volna, hogy neje gorombáskodjék, - félek, hogy a gorombaságot attól kapja, kitől nem várja: a sorstól. Ne idézze lakába az ördögöt, - megjelenhet, s egy áldozattal meg nem elégszik.

Váltóleczkék.
Olvastam egy vén könyvben azt az esetet, midőn az adós arra kötelezi magát, hogy ha adósságát ki nem tudná fizetni, előre megvesz egy kötelet, s azzal fogja magát felkötni. Képzelem, miként iszonyodnék el az ember, ha a mai időben ilyen kötelezvényt kivánna tőle a hitelező. Bátran és bizvást megijedhet a magyar ember, ha váltót irt alá, - a váltó egy hajszállal sem irgalmasabb annál a kötélnél, melyet az a nem tudom ki, előre megvett. Jogászéletemnek második évében tanultam meg ezt a szép tudományt, én voltam belőle a legkitünőbb, - s én undorodtam meg tőle legelőször.
A szünnapokat mérnökömmel töltém az első évi jog után. Teljes két hónapot töltöttem künn a mezőn, megtanultam a gyakorlati mérést, s az egész időn át ugy foglalkoztam, mintha valóban mérnöknek készültem volna. Kopasz nagyon biztatott, válaszszam e pályát, jobban megfelel békés természetemnek, a foglalkozásban a tudományszerető folyton ujat és meglepőt tanulhat, és a jutalom sem megvetendő.
A biztatás részben jó földre talált; mert az ügyvédségtől a váltólejárás miatt iszonyodni kezdék. Kopasz azt mondá: ha jurateriára Pestre megyek, irassam be magamat jurátusnak; de mivel ez csak időbeli kötelezettség, tanuljam a mérnökséget, s ha nem akarom éppen elveszteni a jogászi éveket, tegyem le az ügyvédi vizsgát is. Két diplomával választhatok az életben tetszésem szerént.
A második évi jognak vége felé jártam. A pünkösdi ünnepekre odahagytam a várost, elmentem bátyámhoz, mert irt, hogy szeretne velem beszélni. Heti vásárosokkal olcsón elmehettem egy darabig, és részint gyalogolva, részint olcsón bérelve az üresen járó kocsikat, elértem bátyámhoz.
A régi állapotban, a régi pókhálók, a régi szennyes falak között találtam. Kivántam neki jó napot, örültem, hogy szerencsém van, hogy friss egészségben találtam. Valami orrhangon nyöszörgött, - de nem viszonozta; talán azt képzelte a vén bolond, ha visszakivánná, többet adna. Jó kivánságaimat benyelte, - ő tudja, hogy kiadhatja‑e kamatra másnak.
Ha ösmerős helyre megyünk, hosszabb idő mulva keressük az ösmerős tárgyakat, - cselédet, ebet, macskát, madarat, s ha megvannak: örülünk a viszontlátásnak. Bátyámnál ezen példányokból azelőtt sem volt semmi. Itt‑ott egy veréb ugrált a keritésen, az udvarra nem szállt le, ösmerte a gazt, hogy abba megehető szemetet nem szór senki. A különben is szük udvarban egyetlen zöldség a kerités mellett buján tenyésző torma. - Ez megvolt teljes erejében, - a faluban minden háznál termett, hát irgalomból sem dobhatja ki; mert nem kell.
- Fiskális ur, - mit tudunk? Kérdi bátyám bőkezü czimezéssel.
- Bizonyitványom a mult évről nálam van. Mondám, s odanyujtám megtekintés végett. Megtekinté az iratot. Anyám nyakamba borult volna, - bátyám elolvasta és visszaadta.
- Hát az idén mit tanultál?
- Megtanultam jó részét a magyar magánjognak és a váltót.
- A vexlit? - kérdi nagyra meresztve szemeit.
- Azt.
- Nehéz mesterség az ugy‑e? Azt mondják, hogy sok benne a furfangosság. Kérdi neki élénkülve.
- Ritka találmány, - mondám, - a hitelezőnek kezében kiköszörült éles kés, mellyel adósának torkát kényelmesen elvághatja abban az órában, melyben akarja.
- Te megtanultad minden részét?
- Remélem, hogy ezen tanulmányból is első leszek, mint a többiből.
- Add ide tavalyi bizonyitványaidat.
Átnyujtám a gondosan betakart papirt, az öreg a sorokat és közöket gondosan megvizsgálta, - megkérdezte a tanulmánytárgyakat, hogy melyik micsoda? S hosszu kérdezgetés után visszanyujtotta a papirt.
- Hümm!...
- Parancsol valamit, kedves bátyám? Kérdem a határozatlan hangnak értelmét; mert első találkozáskor e hangot jól megjegyeztem, s a szóban is mód nélkül takarékos öreg e jelzéssel fontosat árult el.
- Csunya mesterség az a prókátorság öcsém! Az emberek dühösek, ha egy prókátort látnak. Az előtt nem ugy volt.
- Meghiszem, - a váltó nem tréfa. Az aláiró odaadta magát az ördögnek testestül, lelkestül.
- Végem van, - végem van! - nyöszörög az öreg, - én is aláirtam nevemet egynek, - kimondtad halálos itéletemet, mondd meg, mi történik velem? Megsütnek, megfőznek? - Elvágják kezemet, lábamat? Beszélj, kedves öcsém, mert mindjárt megfulladok.
- Nagy az összeg?
- Rettentő nagy, kedves öcsém! - nyög az öreg, - száz ezüst forint, - azaz: háromszáz darab ezüst huszas.
- Nem tudja bátyám időre kifizetni azt a száz forintot?
- Időre? Mit tesz az: időre?
- Értem azon napra, melyre kötelezte.
- Hol lopnám a pénzt? Tormalevéllel fizessem ki? Az van elég, az ördögnek sem kell. Ez a rossz viskó mindenem, - ugy‑e, elveszik tőlem, ha időre fizetni nem tudok? Csak erősebb ember volnék, ellentállnék bottal, doronggal.
- Nem használ. A váltó nem ösmer nemes embert, parancsol a birónak, ki ez eljárásért a váltóösszeg erejéig felelős.
- Kilel a hideg, fölüt a nyavalya, - kilyukad a fejem, s az eszem kifoly a lyukon! - panaszkodik az öreg. Jer be, öcsém, menjünk a szobába, - tanits meg arra a váltóra! - Ugy‑e, az a váltó annyit jelent, ha én száz forintot irtam ki, - nem pengőben tartozom fizetni; hanem váltóban. Ugy-e kedves öcsém? Lásd, kedves öcsém, mindjárt meggyógyulok, nyerek hatvan pengőt.
- Ha odairta a váltóra a pengőt, - a száz forintot is pengőben fogja megfizetni.
- Tudom is én, hogy mit irtam, hova irtam, merre irtam? - Vén bolond vagyok én, kedves öcsém, olyanba kaptam, amit nem értek. Tanits meg, galambom; ha nem vigyázok, harapd le a fülemet; mert én nem érem el a számmal.
Bementünk, - az öreg az asztalhoz ült, - elővett egy szennyes papirdarabot, megvonaloztatta velem, mint a váltót, hogy majd arról magyarázzam meg az egész tudományt. Biztattam, hogy megtanulni nem ördögség, csak vigyázzon és általában fogadja meg, hogy elkerülhetlen szükség nélkül ne irja nevét váltóra; mert ez nem kegyelmez senkinek. Igy van ez a tudomány kigondolva.
Még sokáig jajgatott, aztán csudálkozott, hogy a kereskedők alá merik irni a váltót. Megmagyaráztam, hogy a kereskedőnek éppen azért hiteleznek szivesebben, mert váltót ad magáról, s mig azt pontosan fizeti a kitett napra, hitele virágzik.
- A te gazdád is szokott váltókat aláirni? Kérdi az öreg, kiváncsian lesvén ajkaimról a szót.
- A fűszeres gyakran. Ő idegen nagykereskedőkkel van összeköttetésben, azok semmit sem adnak váltó nélkül.
- S ha a váltót véletlen be nem tudná váltani?
- Hitelének vége; mert a bizalmatlanság föltámad, s a többi is megrohanja födözet végett. Ez pedig a kereskedésben halálos nyavalya; mert a dobon eladott holmi fél annyit ér.
- Hát a buzakereskedő nem ir alá váltókat?
- Egyet sem! - felelém. A termelők a gabonát készpénzre adják, - itt a kereskedőnek egész erejével kell dolgozni!
- Boldog ember.
- Faddi uramat érti, ugy‑e kedves urambátyám?
- Faddinak hivják buzakereskedődet?
- Igen! Ő az a boldog, ki váltókat nem szokott aláirni, - hanem majd segit a fia.
- De ki fogja annak a váltóit kifizetni?
- Olykor az apja, sokszor az anyja, - azaz: mindig, mig az anyai vagyonban tart; mert az anyának szeme világa a fiu, azért az anya utolsó szoknyáját is oda fogja adni.
- Hát az apa?
- Az apát majd csak a bánat fogja epeszteni, ha meg nem öli.
- A bánat megölné az embert?
- Semmi sem könnyebben, kedves urambátyám, - kivált a jó móduakat, kiket az anyagi kényelem elszoktatott a gondtól. Ha később vagyonukat fogyni látják, - lelkük elszokván a küzdelemtől, a gond háromszorosan gyötri őket; mert szégyenlenek szegények lenni. Ez ennek a világos magyarázata.
Az öreg tiz ujjával turta borzas haját, - feje két akkora lett, mint előbb. Uti podgyászomból kiszedtem könyveimet, a váltótörvényt kiteritém az asztalra, hogy egyes részleteket mindjárt a törvényből bebizonyithassak. Örült, hogy amit mondani fogok, azonnal bebizonyithatom, - egyszersmind kért, hogy majd a városból küldjek neki egy példányt az 1840-iki törvényekből.
Csudálkoztam, hogy száz forintért ennyire meg lehet ijedni, hogy elszántan neki üljön a váltóeljárás megtanulásának. Más ember rövid magyarázatot kérne, a végrehajtási részből, megfogadná, hogy inkább forró lugba nyul, mint váltót aláirjon, - ezzel készen volna a tudománnyal, elfeledné azt is, mit hirből hallott. Az én öregem leült az asztal mellé, készül megbolondulni azért a száz ezüst forintért. Jobb bizony, - kérne valahol kölcsön, kinálná el a tormáját, ha olyan nagyon fél. Megtanulja a vén balgatag a nyavalyát könyvből, - pedig a nyavalya már megvan, és csak egy az orvossága, hogy ki kell fizetni. Lóduljon a száz forint után, azt rekommendálhatnám; mert ha a biró keresi, drágábba kerül kétszáz forintnál.
A patikárus száz perczentre dolgozik, a váltóbiró néha háromszázra.
- Megvonaloztam a papirt, kedves öcsém, - irj rá most minden szükséges szót, és magyarázd meg az egészet.
Elkészitettem egy tökéletes váltót, irtam rá összeget, neveket, esztendőt, hónapot, napot, azaz: a hozzátartozandókat.
- Miért irtad az összeget kétszer, - számmal és irással?
- Ez a váltónak szükséges alakzata, kedves bátyám. A számbeli megegyez a szóbelivel, s ez által meg van nehezitve a hamisitás; mert például: az 1 számból könnyen lehetne kilenczest csinálni vagy négyest, - de ha szóval is kiirom, nehezebb a meghamisitás.
- Értem, kedves öcsém. Te világosan magyarázol; hanem azt mondd meg, a hamis váltó nem ér ugy‑e semmit?
- Ha ön bolondjában megvenne egy magánváltót, melynek aláirása hamis, - az a váltó egészen hamis önre nézve.
- Én rám nézve?... Kérdi az öreg. - Hát másra nézve?
- Ha ön odább adná a váltót, de ugy, hogy mint megmagyarázom, - forgatmányképpen odább adná, - a lejáratkor a meghamisitás kisülne, s ön tartoznék az értéket visszafizetni annak, kinek ön adta a váltót; mert az ön aláirása igaz, s aki öntől vette a váltót, önnel kifizettetheti.
- Hát én kien keresem pénzemet?
- A holdvilágon, kedves bátyám, - miért vészen meg váltót ösmeretlentől, ki nevét, mint forgató, vagy kibocsátó, nem irja a váltóra?
- Ez tolvajság, zsiványság, utonállás, az is bolond, aki váltóra ránéz.
- Hagyjuk félbe a tanulást, kedves urambátyám, - biztatám az öreget, - ön kifizeti a száz forintot, s egyszer mindenkorra megtanulja, hogy váltót nem ad és nem vesz.
- Ne bántsd, - megtanulom a gyehennatüzet! - Másokat is el fogok riasztani. Keresztények vagyunk, tegyünk jót felebarátainkkal, kedves öcsém, - hát csak folytasd. Tudok egy uzsorást, azt fogom ijesztgetni.
- Nem fogja az uzsorást megijeszteni, kedves urambátyám, - mert van olyan uzsorás, ki csak olyan váltót vesz meg, melyről bizonyosan tudja, hogy az részben hamis.
- Érti az ördög.
- Majd megmagyarázom. Képzelje urambátyám, hogy egy győri kereskedőnek fia van Bécsben. Készpénz helyett váltót küld fiának, - a váltót az apa fogadja el, - a fiu kibocsájtónak irja alá nevét, s a váltót egy bécsi ösmerős kereskedőhöz viszi el, - s az készpénzt ad a váltóért.
- Igen, - a lejáratkor az apa ki fogja fizetni, - hisz ő irta oda, hogy elfogadja.
- Helyesen van, kedves bátyám; hanem például, az is megtörténhetik, hogy egy Bécsben korhelykedő fiu hirtelen pénzre akar szert tenni, - elmegyen egy uzsoráshoz, ki csak igen nagy kamatra ad, például, - ötszázért ad százat. Ezen uzsorástól pénzt kér a fiu; de az uzsorás csak ugy ad, ha a fiu az apja nevét utánozza; mert az uzsorás tudja, hogy az apa saját gyermekét nem hagyja bünvádi pörbe bonyolitani, - s a nagy összeget ész nélkül kifizeti.
- Hümmm!...
Az öreg elmélyedt, - fölkelt, föl s alá járt a szobában, - néha megállt az ablaknál, ujjaival dobolt az ablakfán. Dolgozott benne a részletes tudomány, melytől én a tanodában eliszonyodtam, s valóban örülnék, ha az öreg azt mondja, hogy egykori biztatását elengedi, a törvénykönyvet falhoz vágja, s nekem azt mondja: Ne légy fiskális, inkább kapálj burgonyát.
Harmadnap mulva készen voltunk a tudománnyal, s az öreg nevetve mondá, hogy tudja.
- Tetszik urambátyámnak ez a mesterség?
- Neked nem tetszik?
- Igaz lelkemre mondom, - nem tetszik, s ha urambátyám nem kivánná, hogy ügyvéd legyek...
- Dehogy kivánom, kedves öcsém. Miattam ma félbenhagyhatod, - sőt én tanácslom, légy mérnök, az egyszeregy nem csal.
- Szót fogadok, urambátyám, - negyedév van hátra a jogból, - elvégzem az egészet, aztán elmegyek Pestre a mérnöki folyamra.
- Ne busulj öcsém, - most van a mérnökök világa. - Biztat az öreg... A büdös tavakat most csapolják, - a vasutakhoz ezer meg ezer mérnök kell, - nekem is... (itt hirtelen elakadt az öreg.)
- Bátyámnak is van méretni valója?
- Van mennydörgős mennykő. Harmincz lépés torma! - Akadozik az öreg. - Azt akartam mondani, hogy vannak ösmerőseim, azoknak foglak ajánlani, - megélsz te a jég hátán is.
- Kibujok örömömben a bőrömből, kedves urambátyám, ha nem kivánja, hogy ügyvéd legyek.
- Miattam megférhetsz bőrödben, - mondja az öreg, - légy mérnök. Anyád ugy is iszonyodott a prókátorok- és a mészárosoktól.
- Mit parancsol még urambátyám? leveléből azt értem...
- Tudni akartam, hogy megmaradsz‑e régi szándokodnál? S minthogy idegenkedésedet láttam, - adtam jó tanácsot.
Másnap a korcsmában alkalmas fuvarost kaptam, bátyám nagylelküen kifizette költségemet hazáig. Fütyöltem, danoltam örömömben, hogy visszamehetek a városba, s az ügyvédi pályától bucsut vehetek.
- Kedves urambátyám, - mondám bucsuzólag, - fogadja hálás köszönetemet a jó tanácsért.
- Nincs mit, - édes öcsém; hanem egyet szivedre kötök.
- Mit parancsol, kedves urambátyám?
- Amit mondtam ezelőtt két évvel, hogy atyafiságunkról hallgass; majd megtudod egyszer, hogy ez mily nagy szerencsétlenség lenne. Fogadd...
- Megfogadtam, bátyám, - ha ön el nem árulja, én bizonyosan nem.

Az erkélyes ház.
A hiuságnak ezer neme van. A gazdag oláh bemegyen Kolozsvárra vásárra, jól eladja portékáját, siet a posztós boltba, leméret egy rőf finom fehér posztót, két darabra vágja, s ott a boltban leveti nagy saruit, a boltos előtt fölhuzza kapczaruhának. Ez az oláh hiuságnak legmagasabb vágya. A huszár a világ szélén szeretné lelógatni a lábát. A tót, azt mondják, azt szeretné megérni, hogy egyszerre két pohárból ihatná a pálinkát. Elbeszélésem idejében a mi kis városunkban a nyárspolgárnak hites társa meggazdagodott férjét azért kinozta, hogy a főutczában erkélyes házat vegyen.
Az urnapi egyházi menetet, nagyszombaton a föltámadást, tisztujitáskor a kortescsapatot, installácziókkor a főispánt az erkélyről nézheti a gazdag család, mennyivel több élvezet, mint a huszárnak a semmi, ahova lábait lógatná.
Hat hétig beszéltek a kávéházakban, hogy a nagy téren egy tönkre jutott családnak nagy erkélyü házát dobszóval fogják árverelni. A közvélemény megkinált a házzal minden puffadt erszényüt. A szerényebb pióczák hallgatták a biztatást, öntetszőleg mosolyogtak, hogy rájuk nézve nem lenne lehetetlenség; de nem bocsátkoztak a további tárgyalásba. Igy lassankint sorba próbálták a kesztyüt az emberre, ugy, mint Csuzy kamarásnál a liberiát az inasra, s amelyik beleillett a szabásba, az lett az inas. Az erkélyes házat a városi mendemonda két embernek szánta: Faddi uramnak és a fekete kutyának.
Az utóbbinak részben azért, mert kereskedése éppen a középponton lenne. Már kitervelték, melyik sarkon lenne a bolt, hova lehetne helyezni a fekete kutyát? Bizonyosan a sarokra, hogy egyszerre látható legyen a mellékutczán és a köztéren. Oly komolyan tárgyalták a dolgot, hogy a részleteken napokig vivódtak. Az egyik rész kicsinylette a mostani fekete kutyát, az épület nagy, a czimfaragványt arányositani kell az épülethez. Egy bádogos keményen összeveszett egy képfaragóval azon, hogy melyik tudna különb kutyát alakitani? Például vették föl a postakiadónak óriás melákját, a képfaragó azt állitá, hogy ő ugy eltalálja, hogy a levélhordó első nap el fogja hinni, hogy az igazi melák ül ott fönn, s rákiált, hogy: gest herunter! A bádogos olyan élethűséget igért, hogy a hetivásáros paraszt kenyeret dob neki, hogy ne harapjon.
- Nem azt mondom én, kiált egy fogatlan borbély, - ha a fűszeres megveszi a házat, s a felesége kiül az erkélyre, Faddiné asszonyomat megüti a guta.
Erről még külön három napig beszéltek, kérdezgették, Faddi uram hány esztendős, és ha özvegyen maradna, megházasodnék‑e ujra? és buelfelejtésképpen hamarjában kit fogna elvenni. A borbélynak hat legénye három napig ezen hirrel borotválta meg a félvárost, s ebből természetesen következik, hogy a fűszeres is meghallotta, meg Faddi uram is. Az asszonyok fülébe a hir az asszonyborbélyok által jutott, kik csak abban különböznek a férfiborbélyoktól, hogy az asszonyok csak beszappanoznak, s jaj annak, kin rajtszárad a szappan.
- Mi ujság? édes Faddim? Kérdi az asszony, megsimogatván az öregnek kitüskésedett arczát.
- Az az ujság, hogy ötezer mérő buzám megzsizsikesedik, s az egész garmadát puskával strázsálhatom, hogy el ne röpüljön; mert félesztendő óta nem kél, a koldus is szalonnát kér, kenyere elég van.
- Haragudjál öregem, ilyenkor szoktál okosat kigondolni, most is tudom, min töröd a fejedet?
- No, törd el te, hadd lám, mit ér a fejem két darabban?
- Meg akarsz engem lepni, tudom én azt, kedves öregem, megsugták. Jer, édes öregem, hadd csókoljalak meg.
- Tüskés a szakállam, ma nem borotválkoztam. Dörmög az öreg ur, ugy látszik, az asszonyság a csókot annál drágábban adta, minél kevesebbet kunyorálta Faddi uram.
- No, nem fakadok riva, ha tüskés is; jer, az érdemet szivesen megjutalmazom, öregem.
- Pipaszagom van, most jöttem a kávéházból. Mondja Faddi, ezt a méhfujtót kapván elő ijesztőnek.
- Rossz ember!
- Hála istennek, igaz nyelven beszélsz.
- Hát az igaz‑e, hogy az erkélyes házat a nagy téren a fűszeresek fogják megvenni?
- Bánom is én, ha a két tornyu templomot megveszik is, aztán maguk járnak bele ketten. Mi közöm hozzá, mit csinálnak?
- Ahhoz sincsen semmi közöd, hogy ők mit beszélnek?
- Nem hozatom a kéngyertyát kontóra, beszéljenek bátran, ha apró pénzem nincsen, van öreg.
- Az aprópénzedet, édes öregem, tedd el, arról nem beszélnek; hanem azt mondják, hogy összemegyünk szép lassan, mint a tatai szűr.
- Hadd mondják, aki sokat öltögeti a nyelvét, egyszer nem tudja hirtelen bekapni, aztán megharapja.
- Vigyázz, öreg, hogy a magadét meg ne harapd, hat hete morgod a zsizsiket, mi szükség azt kávéházban beszélni?
- Nem érted a dolgot: a kölcsönkérőket legyezem el. Aki nekem panaszolkodik, annak visszapanaszolkodom, aztán nem kér. Tudni kell a világ járását, asszony, régen tanultam ezt a mesterséget.
- Férjem, én nem szoktam vizsgálni a buzás zsákokat, de már félni kezdtem, hogy valami baj van; mert panaszodat komolyan hiszik. Mi szükségünk van jajgatni?
- No hát estére hat bandával fogok hegedültetni a “Bárány”-ban, olyan jó kedvem lesz.
- Azt fogják mondani, hogy kezdesz megbolondulni, vesztedet érzed. Nem hisznek a kereskedőnek, ha nagyon jó kedve van.
- Ejnye, kedves feleségem, de édes csókod van! - Pattan föl Faddi. Isten ugy segéljen, mindjárt kilel a hideg. Tőlem vártál meglepetést, pedig megforditva áll a dolog, amiért én szentugyse meg nem czirógatlak!
- Lepj meg, édes öregem, forditja az ügyeskedő asszony a beszédet, mondd, hogy semmi bajunk, hogy az ötezer mérő buza nem repül ki az ablakon. Én nem kértem semmit, s nekem is panaszolkodtál.
- Kutyabajom! - mondja kényesen Faddi, kikapott egy vastag tárczát, szórta ki belőle az ezereseket. Ötven darab egymás mellett, - mondja, - ugy beragasztom a fekete kutyának a boltajtaját ezeresekkel, hogy maga se talál be az utczáról.
- Hála istennek!... mondja a ravasz megölelve férjét, és mégis busultál?
- Busultam; mert a bankó nem tojás, hogy tyuk alá rakjam, pedig ez heverni fog fél esztendeig.
- Kedves öregem, végy vele valamit hirtelen, nekem szeget ütött fejembe, hogy az a fűszeres egyszerre neki szaladt annak az erkélyes háznak. Nem fél az a bankótól?
- Tyhü!... lánczhordtát, erre nem gondoltam. Az a róka megérzi a bűzt, egycsapással két legyet akar: olcsón venni és megszabadulni a bankótól. Ott leszek! Te ülsz az erkélyre, asszony! Megyek, szaladok, két bandával hegedültetek, majd harmadnapra megtudják, miért?
Faddi lesietett az irodába, a nagy vasas ládába zárta a bankót, s már látta a két legyet, hogy egycsapással agyonüti.
Szegény, nem vette észre, hogy kedves hites társa egycsapással hármat ütött agyon, - a fűszeresné volt a harmadik, hogy az ne juthasson az erkélyre; mert az komolyan tervelte, hogy végre bejut vágyainak czéljára, a városnak kellő közepébe; mert már unta az olajmérést.
- Télen az ujjai is megdagadtak, s két számmal nagyobb kesztyüt kénytelenittetett venni, mint nyáron. Ezt a két számot unta meg, s bekivánkozott a városi közönség közé.
A fűszeres nem volt finnyás, a leghájasabb kezű paraszttal kezet fogott egy garas áru gáliczkőért. Őt nem a téli kesztyük csalogatták a városba, - hanem más, - minek nyitját e kötetnek vége felé bizonyosabban megtudjuk.
A fűszeres idáig következetesen jó viszonyban volt a józan észszel, - folyvást tervelt, - s azt hitte, hogy egyszer kidughatja az enyves vesszőt, hogy aranymadarat fogjon,
Az asszonnyal ritkán beszéltem. Köztárgyunk nem volt, végeztem dolgomat, ebéd fölött közönyös dolgokban ejtettem egy‑két szót, s gondosan kerültem, hogy az asszonnyal szóba keveredjem. Az egész világot az éhenhalástól féltette, s ha valakin jó kabátot látott, első megjegyzése az volt, hogy: hol lopta?
Különös kedve telt, hogy Faddiéktól a cselédeket elcsalja. Mit főztek? mivel főztek? Hányszor esznek pecsenyét? Váltanak‑e tányért leves után? Hány alsó szoknyája van az asszonynak? ki van‑e himezve? szokott‑e kalapokat tisztogattatni? Faggyugyertyát égetnek‑e, vagy millyt? Ezeket asztal fölött elkérdezte, s az elkövetett ostobaságról a cselédnek beadta Faddiékat, ő tudja, hogy a cseléd ott tanulta.
A szabó öt forinttal többet kapott egy selyemruhavarrásért, mint bárki mástól. Ezen öt forintért két óráig beszéltette az asszony, mit varr? kinek varr? milyen alakra varr? Semmit sem diszittetett ugy, mint Faddiné: mit tud az a buzás zsák. Kikinda, Becskerek - ezt a két falut, vagy mit, ösmeri Faddiné. Az ő férje Majlandból kapja a selymet.
A fiskálisnak fél fontonkint vitetik a szappant, mint a groyersajtot. Az orvosnék köhögés ellen vitetik a fekete czukrot, hanem ő tudja, hogy kávéba teszik. A főbiróné most libapecsenyét eszik; mert a pörös felek hozzák, - ha az urat kidobják a hivatalból, vasárnap is paczalt főzet. Minek az esküdtnének rum, - töltsön a teába rozspálinkát, az is drága; nem is hiszi, hogy azt is kifizessék, neve benn van a kontókönyvben hátul: előre veszteségnek irják be.
Senki sem mond ellent az asztalnál, - a fűszeres hallgat, Rózsa szégyenkedve pirul, hát nekem mi közöm hozzá?
Boldog diákkor, melyben szabad aranyhegyekről álmodozni, - melyben elhiszszük, hogy milyen nagy bankók vagyunk, s mikor a iskolának ajtaját már‑már becsapják utánunk: megijedünk az élettől, mely apróra vált, s fölirják hátunkra, hogy még semmit sem érünk, kezdjük el ujra.
Próbatételeimen keresztül estem, s három nap mulva kellett bizonyitványomat kivenni. Föl is az ut, alá is: nyitva a világ. Elmentem mérnök barátomhoz, ő is szomorkodott velem együtt; mert levélhordói tisztemet bevégzém, s elbucsuzom fűszereséktől örökre.
Órákig tünődtünk, miként és ki helyettesit a levélhordásban?
- Meg kell rohanni a fűszerest, - mondám én, - harag ide, harag oda. Trója elesett tiz esztendei harcz után, egy fűszeresnek is untig elég lesz két esztendő, hátha megpuhult már?
- Rosszul ösmered, öcsém, a pénzembereket. Tolvajt kiáltana; rám fogná, hogy leányának kezével a pénzes ládájába akarok nyulni, - s el nem hiszi, hogy lányát szeretem, nem a pénzét. Egyetlen mód volna, mellyel végét vethetném a kinos helyzetnek: elszöktetni a lányt; de megsérteném az érzékeny gyermeket a rábeszéléssel. Mégis szép az a kegyelet, - az apa és anya áldását adja egy frigyre, - néhány szót mondanak, melyek másnak semmit sem érnek, - hanem a gyermeknek utravaló az életnek elláthatlan hosszára.
- Hátha...
- Semmi hátha, - édes barátom, - a nőben legyen három adag sziv, az észből fél adaggal megelégszem. Azért van nekem kiiskolázott eszem, hogy ketten is beérjük vele. A nő tudjon szeretni, - kezdje az apján, anyján, folytassa testvérein és végezze a férjen. Nincsen borzasztóbb teremtmény egy vállalkozó nőnél. Én meghalnék, ha a szivarozást el kellene hagynom, - a reggelinek utolsó falatjánál számba dugom a keserű gyüredéket: de amely nőt szivarozni látok, a szivarnak égő végét dugnám torkába, mert száját kifüstölte, mint a buzásvermet, hogy magtár legyen, melybe mindent lehet rakni. A vállalkozó nő rendszerint éles elméjü, s ettől ijedek meg, hogy sokat tud, nem a nyomtatott könyvekből: hanem az életből, ebből a kinyomathatlan, tintafoltokkal összepiszkolt kéziratból, melyben a gondolatok gyakran még szappanozatlanok.
A férfi mindent merhet, a bolondot azért, hogy kétszer ne cselekedje. A nő hagyjon békét a mérkőzésnek - egy szempillantása: jutalom, - kezének gyengéd érintése: bizalom, - hajának egy fürtje: leköt egy életet, - ajkának mosolya: földi üdv, - kérő szava: legnemesebb ösztönzés, - szavának igénye: pályabér. Ennyi gazdagság becsülje meg önmagát, ne birkózzék a férfival, - hisz a legerősebb meghajtja előtte térdét, - hogy bevallja: veled vagyok egész!
Ugy szeretem a nőt, amint az isten kigondolta, - mint a pontot a betün, mely magában érthetetlen, s kellő helyén mégis mindent megmagyaráz, és bizonyitja, hogy nála nélkül a betü a szóban mindent összetéveszt. A borban a savanyuság, a dohányban az erő, a virágban az illat, a nőben a gyengédség a fő gondolat. Ha lánya nem tud lenni apjának, hogy lenne felesége másnak? Nem!... barátom,... kalandba nem kapok. - A napnak, a holdnak foltjai vannak, - én egyikért sem ájuldozok, - én megelégszem csillagommal, - kicsiny, de egészen fényes!
Még három napunk volt hátra, - az utolsó levelet akkorra hagytuk.
Én elmentem fűszeresékhez, Adolf urfit a végső próbatétre készitgettem. Az apa tudta, hogy harmadnap mulva bucsuzni fogok a háztól. Többször észrevettem, hogy szólni akar, - föl s alá járt a szobában, - kikérdezett, hogy hova szándékozom menni? Nagyon dicsért azon kitüntetésért, hogy tanáraim társaim fölé emeltek, - s azt mondá: magam sem gyanitom, mennyit érek.
Rózsa közeledett a másik szobából, - emiatt a fűszeres nem beszélhetvén, a másik szobába ment.
Adolfot fél óra mulva várhattam csak, azért leültem a kis asztalhoz, hol Rózsa a tanulási órák alatt dolgozni szokott.
- Elhagy ön is? kérdi a lány bánattal.
- Sorsomnak intését követem: engedelmeskednem kell.
Elképzelhető, hogy a lánynak további sorsáról beszélgettünk. Elmondám a mérnöknek véleményét, szóról szóra, mint a mérnök mondá. Rózsa nem tartóztathatá könyüit, hosszabb beszélgetés után kezet fogott velem. Megcsókolám a fehér kezet, mintha enyém lett volna. A lány engedte, - mint bucsuvételt, melyre alig volt alkalmasabb pillanatunk a mostaninál.
Minthogy Adolfra még hosszan kellett volna várnom, eltávoztam. Mint később megtudtam, Rózsa hirtelen az asztalhoz ült, s a következő levelet intézte hozzám:
“Kedves barátom!
Szóval szerettem volna elmondani mindazt, mit e sorokban olvas ön, de ehhez hiányzott a bátorság, hogy én a nő, egy férfival szemközt okoskodjam, holott önmagamtól is félek, mikor az elmondottakról gondolkozom. Elbirom a szenvedést, legjobb barátnőmnek sem panaszolkodom; hisz megrabolnám legszentebb érzelmemet, ha szánakozást mutatna, mert egy mivelt eszü embert vonzalmam tárgyául választottam. Semmi kaland, - semmi regényesség édes barátom, én is ezt mondom. A gondviselés vezetett össze bennünket, a gondviselés tudja, hogy mi czélja van velünk. Ahhoz, hogy önmagamat igen sokra becsüljem, mégis nagy jogomat érzem, s igy tollal le tudom irni, hogy igen megijednék azon bátorságtól, hogy a szülői ház küszöbétől bár a legközelebbi szentegyháznak oltáráig el merjek menni védelem nélkül. Egyszer sem kivánok vakmerő lenni, - e vakmerőség valamikor nagyon vádolhatna.
Szülőim egykor méltányolni fogják, hogy a magam vonzalma szerint akarok boldog lenni. Erőltetni hasztalan fognának. “A boldogtalanságban is lehet válogatni, én azt választom, melyben mást boldogtalanná nem teszek.”
Isten önnel, s ne feledje
igaz barátnőjét, 
Rózsát.”
E levelet Rózsa ott hagyott könyvembe rejté, hol én bizonyosan megtalálhattam. Ő is távozott a szobából, s mint később kitaláltuk, a fűszeres a kulcslyukon át mindent látott, a könnyező lányt, az én kézcsókolásomat, a megirt levelet, s hogy az könyvembe került. Ő a levelet elolvasta, elolvasás után visszahelyezte.
Adolffal tértem vissza. Szokás szerént könyvembe tekintek, hogy a bedugott levelet megkeressem. Amint megláttam, becsaptam a könyvet, majd otthon fogom elolvasni. Elolvastam otthon, elvittem a mérnökhöz. Ő boldog volt, - azt olvasta, aminek örült, - s ujra erőt szedett a további várakozásra.
Más napra hivatalos voltam egy jó barátomnak szülőihez, - a fiu jó barátom volt, s az elválás előtt néhány iskolatársat vendégeltetett meg, hisz, ki tudja, mikor fogjuk egymást látni. Ebéd után kávéházba mentünk, összevegyültünk a polgárokkal, éppen akkor is azt beszélték, hogy holnap lesz a nevezetes árverés, a két pénzes zacskó fog verekedni, tallérokkal fogják egymás szemét kidobálni. A két név ösmerősöm volt, egyaránt nem érdekelt, ezé lesz a győzelem, vagy amazé?
Estefelé hazamentem a tanyára. Üresen találtam; mert a jó czimborák kiszellőztették kabátjaikból az iskolaport, s elszéledtek a mulatóhelyekre, hogy utoljára összeölelkezzenek a megszokott pajtásokkal. Frau Rézi óvatosan tekintett a szobába, s a szoknyazsebből levelet huzott ki. Megösmertem a fűszeresnek irását, mely igen váratlan lepett meg.
Azt gondoltam, hogy bucsuzóra egypár gyürt bankót küldött, s megvárja, hogy holnap orácziót csapjak néhány forintért, s az asszonynak megigérjem, hogy fiskáliskoromban is kezetcsókolok. Feltörtem a pecsétet, elolvastam a levelet, melytől oly ostoba lettem, hogy kivakarhatám bizonyitványomból az eminencziákat, mert a levélből elejétől végig egy szót sem értettem.
“Kedves uramöcsém!
Mindent tudok! (Ez ugy hangzott, mintha kisülne, hogy az inasoknak segitettem volna a raktárból fügét lopni.) Ön engem tigrisnek, hiénának gondolt, ki gyermekemnek sorsával nem törődöm. Barátom! Én az észt becsülöm, - a kereskedő is észszel dolgozik, - az ész mondja meg, mikor kell a czukrot, kávét venni, hogy az árak változása oldalba ne rugja. Rózsa nem kereskedőnének való, ezt régen tudom. Beláttam, hogy születni kell a világon mindenre, s ha ő másként akar boldogulni, én nem akadályozom. - Ő választékos nevelést kapott, sokat költöttem rá, hogy eszét kimiveljem, mégis elfeledtem, hogy boldogságában akadályoztam. Ön fogja tudni, hogy egykor Kopasz mérnökkel vitáztam, - no, akkor én goromba ficzkó voltam, megbántottam a mérnököt, fitymáltam a tudományt, azt, amiért sok pénzt adtam ki a nevelőintézetben, hogy lányom is tudjon valamit. Elmult esőnek nem kell köpönyeg, - a lány menjen férjhez, a kihez tetszik, - tudja ön, ahhoz, a kihez neki tetszik. Ő okos gyermek, tudja kit fog választani, magához méltó mivelt, okos, becsületes embert, - s önt kérem, hogy intézze a dolgot belátása szerint, - hanem minden zaj nélkül, - erre okom, igen nagy okom van, - s ezt akármi okos ember megbocsátaná. Bizonyos dolgot nem akarok koczkáztatni, - majd egyszer erről önnek bizalmasan fogok szólni; azért önt, az okos embert, türelemre kérem. Holnap esti hét órakor a nagy templomnak ajtajához fogom kisérni Rózsát, mintha csak sétálni mennénk, ön várjon a sekrestyésnek ajtajában, Rózsát át fogja venni. - Mindenbe beleegyezem, amit ön jónak lát, - csak szoros hallgatást kérek.
Maradtam igen jóakarója, 
Én, az a bizonyos.”
Semmi aláirás; de hát miért nem? Az irást ugy is ösmerem, - bizvást ide irhatta volna; mert én el nem árulom, és kinek fognám elárulni olyannak, kinek felelősséggel tartoznám? A levél magyarul van irva, tudom, ki irja, tudom, hogy lányáról van szó, - s miért nem irja ki a mérnöknek nevét?
Elhatároztam, hogy nem fogok megbolondulni, - első eminens valék tanulmányaimból, tanáraimnak szégyenére nem fogok megbolondulni. Nem vesződöm a titokkal sem, hogy miért kell hallgatnom, - elmegyek a mérnökhöz, értse a többit ő, - én örülök, hogy a fűszeres meg nem lőtt régebben a levélhordásért.
Utközben jutott eszembe, hogy Frau Rézinek ágya alatt olyasmit hallottam, hogy nekem szánták a lányt. Megfontoltam, hogy én ezt gyürkelopás közt hallottam egy mosónőtől. Gyengitő körülménynek megjárja mindkettő, én az ágy alatt, ő a mellékszobából hallotta a szavakat, - a levélben pedig az a világos, hogy Rózsa nőül mehet ahhoz, aki neki tetszik.
No, mérnök,... fölmértél ötven falut, kiszámitottál ezer dülőt; de ezt a váratlant ki nem számitanád hat annyi logaritmussal, amennyi már kész. Én rád adom atyai áldásomat, ha a fűszeres az isten házáig kiséri a menyasszonyt: bátran elveheted, ez nem lopott portéka! Mérnökömet a nyugágyon fütyörészve találtam reggel, s első kérdése az volt: nem vettem‑e észre, hogy fűszereséknél zavar látszanék.
- Miféle zavart gondol, bátyám?
- Bankózavart, barátom! - mondja a mérnök. - Tegnap este Faddival ültünk ketten a “Bárányban,” - az öreg bizalmasan megsugta, hogy pénzemet váltsam be ezüstre, vagy vegyek valamit; mert a fekete kutya veszedelmet szagol.
- Ettől még bolondabb leszek, - mondám, - végezzünk előbb egyet, - ime a fűszeresnek levele, melyet hozzám intézett.
Kopasz elolvasta a levelet, bámulva nézett rám, várta, hogy én magyarázzak.
- No, fiskális uram?
- Még nincsen diplomám, hogy pénzért adjak tanácsot; hanem ingyen adok. Ne okoskodjunk, siessen ön a püspöki lakba, kérjen hirtelen dispenzácziót, keritsen két tanut, s a kitüzött órában várjon a szentegyházban.
- Mondom, valami zavar van fűszereséknél.
- Ne törődjék ön a zavarral, - siessen a püspöki lakba, s az esteli találkozásra legyen készen.
- Álmodjuk mi ezt a fordulatot, vagy valóban ébren vagyunk?
- Harapjuk meg egymásnak ujját, - mondám némi boszusággal, - a harapásra mulhatlan fölébredünk.
- Nem merek örülni, öcsém, Pista, - okoskodik a mérnök. A kétszerkettő: négy. Ezt be tudom bizonyitani; - kettőt a háromból kivonok; marad egy! Ezt is be tudom bizonyitani. Azt is tapasztaltam, hogy a lelkiállapotoknak is van egyszeregyük, összeadásuk, kivonásuk, melyek a megtörténtet ok szerint bebizonyitják. Mi lehet e változásnak oka?
- Kedves bátyám, az isten áldja meg, - ne okoskodjék annyit. Igen bölcsen beszél, azt is meg tudná magyarázni, hogy a pizai torony görbesége mellett miért nem esik hasra, - csak most ne magyarázza; hanem lásson dolga után.
- Bolonddá tesz bennünket ez a fűszeres, megmondom: miért...
- Nekem ugyan nem mondja, - kiáltani békételenkedve, - rettenetes bajuk az ilyen okos embereknek, hogy a bolondot is okosan tudják védelmezni, - bizony még elokoskodja az időt.
- Isten ugy segéljen, fázom,... hideg van kinn? Áldott meleg juliusi nap van, bátyám, - rólam csurog a verejték.
- Különböző lélekállapot,... én a boldogságtól fázom,... te a részvéttől kimelegszel.
- Jól van, jól, - a czigánygyerek a napsugártól megfeketedik, a vászon megfehéredik, - mondám magyarázólag. - Ez is érdekes természettudományi kérdés, - beküldjük a tudós társaságnak holnap, ma meg fog ön házasodni.
- Hová teszem az asszonyt?
- Három szobában elférnek önök: menjen már; mert ha megharagszom, én veszem el a lányt.
- Megyek, - csak öltözöm, - édes Pistám. Bizony nem hittem volna, hogy ily lóhalálában fogom életemnek legfontosabb lépését kezdeni.
- Éppen most van ön illő állapotban. - magyarázgatám. - Tapasztalt öregektől hallám, hogy a házasuláshoz megkivántatik egy kis bolondéria. - Azt hiszi ön, hogy a lányok a filozófiát szeretik meg a fiatalemberben? Jaj volna akkor a professzoroknak, mindeniknek jutna száz feleség.
- Már nem fázom!
- Én sem izzadok.
- Tehát a viszontlátásig.
- A nagy templomban.

A rébusz.
Kedves mindennapi élet, nincsen neked titkod, benned minden ember ösmerős. Ha a mészáros vigyorog: tudják, hogy a husnak fontját egy krajczárral föllebb limitálta a vármegye. Ha a pék busul: kitalálják, hogy a rabok kenyerébe korpát kevert, aztán megtudták. A borbély uj frakkot huzott föl hétköznapon: világos, hogy megérkezett éjjel a főispán, ahhoz megyen borotválni. A városhajdu nagyon veri a dobot: már viszket a marka az ötforintos bankóra, amit a mai házárveréskor kap, ha jókor elüti: először, másodszor, senki többet: harmadszor is. Délután három órára volt kitüzve az erkélyes háznak árverése. A csődben működő ügyvédek kezet szoritottak az utczán, a rég várt osztozási nap fölvirradt, - az árjegyzékek tisztára leirva készen vannak, a summa summarum kövér, mint a kiállitásra készitett göböly, az ügyvéd urak kabátjaik alatt tartják principálisaik számára annak a hires veszett fejszének a nyelét, amivel a feleket szokták kielégiteni.
Diákpajtásaim némi gyakorlati tanulmányozás végett összebeszéltek, hogy az árverésen megjelennek. Velem is megigértették, hogy az érdekes viadalra elmegyek. Időm kifutotta, társaság kedvéért pajtásaimmal fölmentem a városi nagy terembe, a nagy asztalhoz közel elfoglaltuk a legjobb nézőhelyet. A hivatalos személyiségek határozott órában beültek a közhatalom székeibe, közel hozzájok kikeményitett állapotban egyenesedett ki a dobos. Szerszáma nyakában lógott, alkalmasan helyezve, hogy a dobverővel kényelmesen érinthesse a feszitett bőrt, mely alatt disznókorában sziv is volt, - most intő példa, hogy mire jut a bőr, ha valaki a magáéban meg nem fér.
Faddi megérkezett, - s velem szemközt foglalt helyet az asztalnak végén. A fűszeres valamivel később nekem háttal helyezkedék el az asztalon innen. A leghivatalosabb személy elmondá a gyülekezésnek okát, a venni kivánókat felszólitá, hogy a bánatpénzt tegyék le, hogy az árverés elkezdethessék. A két küzdő kirakta az ezereseket.
A hajdu kikiáltá az előülő után, hogy a becsár ötvenezer forint: ki ad többet érte?
Faddi uram megszerezte az árt öt forinttal, - átnézett a fűszeresre, s szemeiből kinéztem, mit akart értetni a fűszeressel. Ó, jól ösmertem a higgadt eszü gabonakereskedőt, - száján a betük alakját is kitaláltam; azt mormolta: No, groyersajt, megeszlek apróra, - három óráig készen leszek veled.
A fűszeres kezével zsebében vájkált, a huszasok csörgését tisztán hallám, s vártam, hogy nem fog a tikkasztó melegben fulladozni, hanem kivág egy jókora számot.
- Ötezer forint.
A hallgatóság éljent kiáltott a fűszeresnek, kezdett népszerű lenni, a terem pedig melegebb. Két óráig ilyen melegben megsül a kolbász. A fűszeres letörölte homlokáról az izzadságot, talán meg is számitotta, hogy sok czukrot vehetne az ötezer forinton, ha Faddi nem kergetné. A nézők Fadditól vártak egy gorombaságot, értem: pengő forintokban.
- Még öt forint. Mondja Faddi oly csöndes hangon, hogy a hajdu előre tolta fejét, hogy meghallja.
Az öt forint kimelegitette az elnököt, kabátját pongyolábbra igazitá; mostig oly sovány volt, hogy meg nem sülne a maga zsirjában. - Egy óra mulva már levetette volna az inget.
- Még ötezer forint. - Szaval a fűszeres.
Erre a dobos akkorát ütött a dobra, hogy a városi jegyző ijedtében elejtette a tollat, s az árverési jegyzőkönyvet bedisznózta. A közönség két éljennel jutalmazta meg a fűszerest, - mint a megyeházán a szónokot, mikor a nép mellett szól, s ki meri mondani, hogy a parasztot is az isten teremtette a hatodik napon, hisz Ádám volt a legvalódibb paraszt; mert apja sem volt, hogy lehetne büszke őseire!
Kezdtem ájuldozni, - megkapaszkodtam előttem álló pajtásomban. Melegem volt? azt kérdi ön? Bátyámat láttam meg Faddinak háta mögött, s azt is láttam, hogy Faddit az öreg valamire biztatta, azaz: ne hagyja magát.
Faddinak népszerűsége nem ért már öt forintot, itt‑ott egyes hangok előre kiáltották az öt forintot, hogy ingereljék a megbukott auktoritást. A buzakereskedő megunta hamar az ingerlést, bátyám is ujra döfödte hátulról, végre fölkel a buzakereskedő, s mély hangon mondja:
- Itt megsülünk pecsenyének: tizezer forint!
Czudar publikum: most Faddit éljenezd, - előbb gunyoltad, mint azt a képviselőt, mikor a kilenczedik pohár vizet itta a muzeumban, - tizezer forintért elreped a szád, - el akarod nyelni a fekete kutyát, - megeszel melléje kétszáz akó faolajt, hogy jobban csuszszék. - No, de ne morogj, a fűszeres nem marad adós:
- Tizezer forint ára pecsenye mellé száz forintot igérek salátára. Mondja az előbbi hős.
- Jó ápitust hozzá! Mondja Faddi, visszavette bánatpénzét, s öt percz mulva az erkélyes ház tizenötezer forinttal drágábban a valódi értéknél, a fűszeresé maradt.
Faddi győztesen ment el, a közönség tudta, hogy a fűszeres a versenyben tulhajtott, ezért Faddinak segitett nevetni az utczán. A fűszeres megvárta az árverési jegyzőkönyvet, a dobosnak markába tiz forintot nyomott, és ugy mosolygott, mintha az erkélyes háznak pinczéjében rejtett kincset tudna. Ajánlotta magát a hivatalos személyeknek, vigasztalta őket, hogy ne sajnálják őt, mert nem érdemli, - ő el tudja nyereséggel adni a penészes szilvát is. Neki ez a ház ingyenben van, meg fogja mutatni.
Hazasiettem, felöltöztem az ünnepélyre.
Bátyámról egészen megfeledkeztem. Elmentem a mérnökhöz, kifőztük, hogy különböző uton a tanuk merre fognak a szent helyre menni. A kitüzött óra közelgett, kezet szoriték a mérnökkel; hanem kértem, hogy nagyon szoritsa meg kezemet, mert nagyon hasonlitott e napnak szokatlan története az álomhoz, mikor a czigányt hideg kávéval kinálják álmában, s ő melegen akarja meginni; de mire fölmelegitik, balha szalad a fülébe, - fölugrik, - hiában káromkodik: miért nem itta meg a kávét hidegen?
Pontban hét órakor a csarnokban álltam, a fűszeres jött Rózsával.
- Gyermekem!... mondja a leánynak, - kérdezted otthon, - anyád miért csókolt meg oly forrón. Anyai áldása volt, - eddigi várakozásodért vedd a jutalmat, - kövesd ezen urat a templomba. Ne kérdezz semmit, - én sem kérdeztelek, pedig mindent tudtam. Itt e levél, - mondja tovább, - esküvőd után cselekedjél e szerént. Most isten veled, rád adom atyai áldásomat.
Rózsa remegve támaszkodék karomra, a hirtelen változat lezárta ajkát. A fűszeres intett, hogy csak vezessem, - ő pedig eltávozott. A lány reszketve kérdé, hogy mi történt? Röviden megmagyaráztam, hogy az apa rendesen a kulcslyukon leste meg, midőn a mérnök leveleit átadtam, - az utolsó nyilatkozatot a könyvből olvasta ki, - ez a magyarázat. Hogy miért e titkolódzás, és miért nem beszél a részletekről: nem tudom. Itt a hozzám intézett levél, melynél fogva ön nőül mehet ahhoz, a kit szeret, az pedig az oltárnál várja önt. Igy végeztem a rám ruházott bizalmat: menjünk. A mérnök közelitett.
- Barátom! - mondja Rózsa, - atyám vezetett idáig, - méltónak hisz a nagy utra társul?
- Kedves Rózsám!... én is álmodom, - imádkozzunk együtt, hogy ez álom valósuljon.
A lány a szentegyháznak márványpadozatára térdelt, kezeit összetette, s hosszan imádkozott. Vele imádkoztam, bámultam a gondviselésnek utait, mely czélunkra vezet előbb vagy utóbb. Kértem az istent, ha méltónak tartott, hogy mások boldogságának eszköze vagyok, engem se hagyjon el: keblemben nincsen irigység, mások boldogságán szivemből tudok örvendezni, - ezért merek esedezni, hogy gondomat viselje.
- Uram! - mondja lakóm, - ön irómesterember, lelkének sugallatából irja sorait, ön közelebb áll az istenhez, mint ne tudná, hogy az fölöttünk áll. Restauráczióban megtesszük jóbarátunkat szolgabirónak, pedig esküdtnek sem való, - mégis örülünk, hogy a tuskóból mit teremtettünk. Mi csak ugy teremthettünk szolgabirót; mert volt hozzávaló tuskónk.
Mennyivel hatalmasabb az ur, - az semmiből teremtett mindent, - teremtette a viczeispányt, az országbirót, még azt a poétát is, ki hiszi, hogy mindent ő teremtett, még Petőfit is.
Az én szivemnek kimondhatlan jól esik az imádság, beszélgetni az istennel, ki nem kér stemplis utlevelet, hogy én vagyok‑e én, s hogy adós vagyok‑e a nagy adóval, mellyel a mennyei adószedőnek tartozom? Ő tudja, hogy szivesen lefizetem hálás megösmerésemben, nem bántom a szunyogot, mely nem csip; mert én nem tudnék szunyogot csinálni, ha könnyelmüen meg akarnám ölni.
Bevégzék a hosszu imát, az oltárhoz kisérém őket, honnét örökre egyesülten léptek vissza.
- Önök menjenek haza, - mondám a házaspárnak, - én és a tanuk elszéledünk, hogy ránk ne bámuljanak a városban.
- Még ma látlak? - kérdi a mérnök, - kilencz órakor estelizni fogunk nálam.
Megigértem, hogy elmegyek, - aztán hétre távoztam, a diáktanyára, hogy kinyugodjam a lelki küzdelmet. Otthon végig nyujtóztam ágyamon, egy hosszuszáru pipából nagy karikákat fujtam, melyeknek gyürűit mátkagyűrűknek képzeltem. Miért nem? Tegnap a két szeretőnek egyesülését pipafüstnek gondoltam, - s ötven bölcs azt mondta volna, hogy igazam van. Jó egy óráig nyugodtam, s nehogy elkéssem, órámat huztam elő. - Már elült a nyári nap, gyertyát gyujték, hogy a számlapot tisztán lássam. Éppen fél kilencz volt.
Az ajtó kopogás nélkül megnyilt, kedves urambátyámnak heringsoványságát láttam magam előtt.
- Gratulálok az urfinak, - versben kivánja az ifiur, hogy elmondjam szerencsekivánásomat? - kérdi az öreg bódulthoz hasonló képpel, melyen minden ráncz összevissza kuszálódott, mint a gyuródott ruha.
- Isten hozta kedves urambátyámat, - mondám neki, - tessék helyet foglalni ezen a szalmaszéken, biz ez diákbutor.
- Nem ülök le, - utasit vissza, - állva is összeveszhetünk, kedves urfi! - kezdi a pattogást. - Ha merem kérdezni, - hol légyen az asszonyság? Nem méltóztatnék bemutatni?
- Azonnal behivom, - mondám, - s rövidség okáért bevágtam a szobaajtót, hogy Frau Rézi hallja. Az olyan lángolva jött, mintha egy maroknyi paprikát dugtam volna a szájába. - Benyitá az ajtót, - s akarta mondani a meghallani valót. Itt van az asszonyság! - mondám, bemutatva most még egy darabban, aztán ugy sem állok jót, hogy mérgében el nem reped.
- És a feleség? - kérdi urambátyám.
- Elmenj, - vén akasztófáravaló, - mondja Frau Rézi kifordulva az ajtón, - aludni menj, ha részeg vagy.
- Kikérem ezt az esetlen tréfát, uramöcsém, - pattog az öreg,... én a feleségedet akarom látni.
- Akkor ólmot öntsünk, urambátyám; mert én különben meg nem mutathatom.
- Keress magadnak fiatalabb bolondot, az se legyen atyádfia. - Zörög a bátya. Tagadd, hogy a fűszeresnek lánya feleséged?
- Igen is, tagadom, - ráadásul megesküszöm mind a tiz ujjamra: kezdjem?
- Azt még inkább tagadod, hogy elloptad a lányt?
- Ugyan ki a manó fogta meg urambátyámat julius végén április elsőnek?
- A fűszeres maga mondta, - most ordit otthon feleségestől, hogy elcsaltad házától a lányt, látták mások, mikor vezetted a templomba, s onnét összeesküdve karon fogva távoztatok.
- Urambátyám nem szokott bort inni soha, ma sem ivott ugy‑e?
- Józan vagyok, - egy csöpp bor sincsen bennem, - az a méreg van bennem, amit te adtál be. Tagadod, hogy a lányt a szentegyházig vezetted?
- Igen is, tagadom; mert a fűszeres maga vezette a lányt a szentegyházig.
- A fűszeres maga vezette a küszöbig? - ő? Az apa? a fűszeres? a fekete kutya vezette oda készakarva?
- Szóról-szóra ugy, mint urambátyám most elmondta, - az apa vezette a lányt.
- S tudta a fűszeres, hogy te az én vérszerénti rokonom és öcsém vagy? persze te mondtad meg neki?
- Azt bizony kedves urambátyám födözte föl a fűszeresnek; mert amely levelet én irtam halavány fehér kalapos tintával, ugyanazon levélre keresztül irt bátyám egy másikat a fűszeresnek, s kibetüzte, hogy a halavány betüket én irtam.
- Hidd be azt a vasorru bábát, - ordit az öreg, - hadd pofozzon föl engem, vén szamarat. - Én, négy lábu állat, - én vezetem azt az akasztófáravaló sajtkukaczot sajtra. Hát elvetted a lányt?
- Azt már nem cselekedtem, bátyám, - mondám igazolva, - a lány Kopasz Imre mérnöknek neje lett.
- Te irkálsz leveleket a lánynak, s a mérnök veszi el?
- A leveleket is a mérnök irta, csakhogy én hordtam ide, oda. Tegnapelőtt a fűszerest nem tudom mi lelte, azt irja, hogy tud mindent, beleegyezik, hogy a lány férjhez menjen ahhoz, akit szeret, - rendezzek el mindent hét órára. Ezt cselekedtem, s a mérnöké lett a lány.
- Megállj, öcsém, - ha a fűszeres maga vezette oda a lányt, s most nekem azt hazudja, hogy te loptad el, - akkor a fűszeres nem a mérnöknek, hanem neked szánta a lányt?
- Ugyan mit adnék neki enni? - Mondám bosszankodva.
- Nem érted te a dolgot, öcsém, - hebeg a bátya,... a fiatalság megér egy milliót.
- Igen, vénembernek, ha cserélhetne; de csak nem őrült meg egy apa, hogy lányát diáknak nyakába kösse.
- Hehehe! - hahaha! - hihahó! - Nevet valóságos nyeritéssel az öreg...
- Bátyám, az istenért, mi lelte?
- Mi lelt volna? Nevetek, hogy luddá lett a sáfránykeverő. Meg fog bolondulni, ha megtudja, hogy a mérnök a veje, nem te.
- Annál pedig különb embert akkor sem kap, ha négy vármegyét meghajtat.
- Van pénze?
- Van becsületes keresete, urambátyám, - magunkszőrü embernek elég, ha becsületesen megél.
- Hát az erkélyes házat miből fizeti ki?
- Bizonyosan nem gondolt az én erszényemre.
- Huhuhaj,... hihihó! - vigyorog az öreg, tökéletesen megbolondulva. - A te erszényedre vette meg.
- Ezt urambátyám nyavalyatörésben mondja, - mondám bosszankodva a sült ostobaságon.
- Most már józan vagyok, kedves öcsém, - lohad le az öregnek kedve, - gyereknek nem kell mindent tudni. Szerbusz öcsém, - megyek alunni; hanem adok jó tanácsot: ne menj a fűszereshez, mert meglő.
Elváltunk egymástól, - azt tartom, jó egészséget kivántunk egymásnak, nem került pénzbe.
Kilencz óra közelgett, siettem mérnökékhez, hogy a furcsa magyarázatot elmondjam nekik. Azon nyugodtam meg, hogy a véletlen jót lehetetlen elrontani, s hogy a sors az egész ügyben okosabb volt valamennyünknél. Szegény Rózsát sajnáltam, hogy némileg elkeseriti a vad tréfa, hogy apja, nem tudom mi czélból, eszközül használta. Én akkor azt is számba vettem, hogy tán bátyám gazdag, s a fűszeres kiszámitotta, hogy bátyám vagyonához általam el fog jutni. Ez a számitás nem egészen látszék biztosnak, e helyett inkább mondtam volna neki három számot, hogy tegye a lutriba, bizonyosabban kihuzzák, mint bátyám erszényéből egy ötforintos bankót.
Mérnökék már alig vártak.
A fűszeresnek fölbontatlan levelét nyujtá át Rózsa. Minthogy nekem volt czimezve, nem bontották föl. Kértek, olvasnám el hamar, hogy a mai váratlan eseménynek megoldását lássuk. Fölbontottam a levelet, mely következőképpen beszélt:
“Kedves fiamuram!
Levelem olvasásakor ön már leányomnak férje, - s elfogadja a szeretetteljes czimezést, melyet tőlem most kap először nyiltan, - szivemben réges‑régen fiamnak mondám, valahányszor a kulcslyukon át levelet adott Rózsának. - Bátyja dühöngeni fog ez összeköttetésen; de amiatt egy hajszálunk se görbüljön meg, megbékél ő a maga kenyerén. Ösmerem a vén kópét, - pénzeinek egy részét én használom, s nem is kétlem, hogy első dühében fölmondja. Ez mit sem zavar engem, ön azért az én drága szeretett vőm, kinek a jövendő miatt nem kell busulnia; azért levelembe zártam kétezer forintot, annak idejében összeszámolunk. Még ma este menjenek el önök ...ba, a Fehér bárányban készen várja önöket két kocsi, egyiken önök utaznak, kedves gyermekeim, a másikon Rózsa leányomnak málhája van. A kocsisok kérdés nélkül fognak engedelmeskedni. Két, három hét mulva, midőn az utazás nem gyönyörködteti önöket, jöjjenek vissza, szállásuk berendezve várja az erkélyes házban.
Atyai áldásomat önökre, szerencsés utat kivánok 
szerető atyjuk:”
- Mit ir atyám? Kérdi Rózsa feszült várakozással.
- Küldi atyai áldását, fölül rá ezt a kétezer forintot, meg egy ruharakmányt, melyet mindjárt magam elhozatok a Fehér bárányból, hanem a kocsin egy pár napra én fogok elutazni; mert különben meglő.
- Téged? Kérdi a mérnök.
- Igen is, engem, kedves bátyám, - mondám a levelet odanyujtva, - a boldogtalan ember azt hiszi, hogy én esküdtem meg Rózsával. Ezt a nyomtatási hibát nem fogják a plébánián kivakarni; tehát jó egészséget.
A mérnök hangosan olvasá föl a levelet, melyből a cserét világosan értettük. Hosszu tanácskozás után megegyeztünk, hogy Rózsának málháit nem hozatom el a vendéglőből, hanem ők fognak néhány napra elutazni, addig én házőrzőnek maradok, megirom a fűszeresnek a kifejlést és tanácsolni fogom, hogy saját érdekében ne üssön lármát, mi is hallgatni fogunk.
Ezen értelemben irtam másnap levelet a fűszeresnek, - ajánltam magamat áldozatbáránynak. Tudatám, hogy a mérnöknél megtalálhat, hozza el azt a nagy kést, mellyel a groyersajtot és a szalámit vagdalják, - vágja el a nyakamat.
Két hétig nem jött.
Ezen időnek folytán irt a mérnök, küldött ezer forintot, megirta, mit mindent vegyek a berendezésre, s hogy egy hét alatt készitsem el a lakást, hogy Rózsának kényelme legyen. Egy hét alatt megvettem mindent, ami asszonynak való, egész a főzőkanalakig. Fogadtam szakácsnét, vettem lisztet, zsirt, sót, eczetet, paprikát, vöröshagymát, s a megirt napra tejszint is tarték készen, hogy a kis menyecskét kávéra várhassam. Kávét és czukrot nem mertem a fekete kutyától hozatni, féltem, hogy kronaiglit kapok.
Frau Rézit szintén használtam valamire.
Adtam neki tiz pengő forintot olyan szerződéssel, hogy mindennap eljő hozzám, s összeszed minden pletykát, mit a városban hall. Frau Rézi hüségesen megjött.
Tudtam napról‑napra, vittek‑e malaczot a városbirónak? Mikor mennek a fertálymesterek a korcsmába itczét vizsgálni? Melyik asszony verte meg az urát? Fűszeresékről semmi vad hir, - azt tudták, hogy a mérnök szép csöndesen elvette a leányt. Punktum.
No, ha Frau Rézinek a nyelvével sem vakarhatnak pletykát, a jó istennek áldásával békén nyugodhatunk valamennyien, - megirtam a mérnöknek, hogy a levegő egészen tiszta, az én légmérőm állandó napokat igér, jöjjenek haza, s éljenek boldogul.
Igy szereztem másnak feleséget, - azt, akit nekem szántak, de nem tudom, miért?

A megtört hiuság.
A kártyák sokban hasonlitanak, az emberekhez, különösen abban, hogy folyvást egymást ütik. Egyszer egyik, máskor másik az erősebb, s ha a kártyák éreznék és tudnák, mi történik velük: képzelem, mint szégyenlené a vörös disznó, hogy a makkhetes is elüti, mikor - adutt. A változó szerencse azt alázza meg legkönnyebben, ki mások kárán nevetni szokott, - mert a megbukott tapasztalásból tudja, hogy másnak ő is azt a hibát nevette, amelyik biczczentett.
Két hónap mulva a történtek után a fűszeres benyitott a mérnöknek dolgozó szobájába. Én ijedtemben földöntöttem a nagy tintatartót, a nagy fekete tócsa az előttem kifeszitett papirra nagy tengert pingált, s kivántam, hogy lenne az most a vörös tenger én meg annak fenekén Fáraó király, hogy meg ne egyen a fűszeres, mint Jónást a czethal.
- Mi tetszik? Mondja a mérnök is, megdöbbenve a fűszerestől; mert szemei ijesztőleg meredtek felénk.
- Mit árulnak ebben a boltban? Kérdi a fűszeres körültekintve, miből azt gyanitám, hogy az eszét elpottyantá az utczán.
- Ha árulunk, csak észt árulunk! Mondám én a mérnök helyett; mert az nem tudott szólni.
- Adjanak hát az urak nekem is: mert az enyém elfogyott. Mondja a fűszeres mély bánattal, s kinálás nélkül leült a pamlagra, kalapját az asztalra helyezé, s várta a feleletet.
- Kedves uramatyám, - mondá a mérnök ipához közeledve, - ajándékozzon meg bizalmával, miben szolgálhatok?
- Mondtam már, hogy ész kell, - az urtól hallottam, hogy az ész nem fél, - de minthogy én most nagyon félek, azt kell hinnem, hogy az én eszem elment. Az ur elvette lányomat, hitelezzen nekem kölcsönbe észt, arra van szükségem.
- Ne ily keserün, uramatyám, - vigasztalja a mérnök, - ön itthon van, vejének szent kötelessége önt kitelhetőleg védelmezni.
- Csendesen beszéljünk, - meg ne hallja a felesége. Vesz ön erkélyes házat a feleségének?
- Nem vehetek, uramatyám, - mert nincsen annyi pénzem, hogy mostanában vegyek.
- Hátha a felesége nem hagyna önnek békét, s minden áron azt kivánná, hogy vegyen egyet: mit csinálna akkor?
- Eszére adnám, hogy nem vehetek. Bolond gombát senki kedvéért sem eszem, még feleségeméért sem, pedig nagyon szeretem.
- Én ettem bolond gombát, hallja az ur, s feleségemnek kedvéért pénz nélkül vettem házat.
- El fogja ön adni, - addig van.
- Nem addig van. Én kereskedő vagyok, részben hitellel dolgozom, s ha időre nem fizetek, vége hitelemnek. A ház a nyakamon van, s egy akasztófáravaló észrevette zavaromat, nálam letett pénzét szinte sürgeti, ha nem fizetek, csőddel fenyeget.
- Szabad közbeszólnom? Kérdem a fűszerest egész hiedelemmel.
- Hogyne?... az ur is észszel kereskedik, - van az urnak nekem való esze?
- Van! - Mondám oly határozottan, hogy a fűszeres egyszerre kijózanodott, könyüi kicsordultak, s kettőnk kezét hevesen megszoritá. Ebből gyanitám, hogy előbb a nagy elkeseredés zavarta meg. Még egyszer ismételem, hogy “van”, s arra kértem, hogy maradjon veszteg egy óráig, egy óra mulva visszajövök, s a házat megvetetem Faddival.
- Jaj, annak is bolond felesége van! Nyöszörög a fűszeres.
- Ha esze volna, - nem merném igérni az urnak, hogy segithetek. Talán hallotta az ur a hirét a homeopathiának.
- Igen, - abban a hideglelést hidegleléssel gyógyitják.
- A kötözni való bolondságot még nagyobb bolondsággal. - Magyarázám neki. - Várjon az ur, egy óra alatt meghozom az orvosságot, - ha nem, doboltassa ki az ur, hogy az idei jogászoknak első eminense a legnagyobb csacsi.
Ott hagytam az uj atyafiakat, rohantam Faddiékhoz, - egyenesen föl az emeletbe. - Bekopogtattam az asszonyhoz, az udvarias bókot szabály szerint megcsináltam, félkesztyüs kezeit magasra emelem, hogy ezen poziczióban Coriolan Jupiterre esküdhetnék, megcsókolám a keserü mandulaszappanszagu kezet, s baraczklekváros édesen mondám ki a legujmódibb czimezést:
- Drága nagysád!
Ez olyan nagy szó volt akkor, mint most a nagy politikában az első ágyulövés. Európának minden börzéje elájul a hangra, a pénzkupecz elejti a credit actiát, az kitöri a nyakát, és oly haszontalan papirka lesz, hogy sárkányfaroknak kötözhetik föl a gyerekek. Hála istennek a Honderü kitalálta ezt a nagy szót, - a fiskálisné asszonyt nem szólitották már a novellában ténsasszonynak, - a novellahősök kimondák, hogy a szépség királyné a lebujban is. - A nagysád-szót az irók oly olcsóra szabták, mint a krumpliczukrot.
Ott feküdt a “Honderü” a buzakereskedőné előtt, - az volt az asszonynak hivatalos lapja, abból tanulta a holdvilágmagyarságot, hol a vörös répát ki nem mondták, mert sok benne az r. Ó, a Honderü vakart ki minket a töltött káposzta közől, - az itatta meg először a teát az egészséges magyar emberrel undorodás nélkül, az tanitotta meg a tekintetes publikumnak feleségét balkézzel enni. - Máskor az urfi tiz ujjára esküdött, s a szolgabiró előtt fogadta, hogy az lányasszonyért a városház tornyát hegyével aláforditja, csak mondja ki az igent. - A Honderü kikomponálta a nagysádat, ezt a fapénzt, melyért a félbolond az utczára tolja ki fejét, hogy az egész heti vásárnak közönsége lássa meg, mikor megcsókolod.
Amint a nagysád-szót kimondám, Faddiné ugy meglágyult, hogy kinyujthatnám rétestésztának. Maga nyult a kis székért, hogy közelébe ültessen, s a Honderüből hirtelen kiolvasott egy nyájas fogadást.
- Üdébb a lég, ha kegyedet körömben láthatom!
- Bucsukönyüimet kisirni jöttem, midőn nagysádnak utolsó istenhozzádomat elrebegnem kényszerit az irigy sorsnak ádáz kajánsága. Igy folytattuk a beszélgetést a fülmilék és pitypalattyok nyelvén álló félóráig. - Megérdemlettem volna, hogy megkötözzenek; mert csak futóbolondok nyaggatták igy a fölséges nyelvet; de be kellett váltanom a homeopathiának becsületét, hogy betegemet a gyilkos nyavalyából kigyógyitsam.
- Ön ellebben körünkből, a végzetnek szárnyai ragadják el önt, s én e bárdolatlan nép között fogom nyögni napjaimat; mert a magasztost a köznapiság vaksága felösmerni képtelen.
- Ön királynéja maradand e város saloni életének.
- Királyné trón nélkül, egy külvárosi kalitkában. Mondá elérzékenyülve az asszony; mert Faddi az egyik közfalat kidobatni nem engedte, s ha sok volt a vendég, négy szobában kellett egymást összevadászni.
- Ó, - ha nagysádat az erkélyes háznak tágas tereméiben bámulhattam volna.
- Ne emlitse ön, - alárendeltségemet juttatja eszembe; mely vágyaimat nem érvényesitheti.
- Most faggyugyertyát és szalámit fognak ott fölhalmozni.
- Bárdolatlan nép, mely a vaniliát árulja; de illatát nem érzi.
- Ó, - ha nagysád tudná, amit én, - s az alkalmat torkán ragadná, hogy diadalt üljön azon a népen, mely a jobb izlést az avas olajtól nem érzi.
- Beszéljen ön, - drága barátom, - erőm éled, ha ön reményt nyujt.
- Fűszeresek nyomoruságosan összevesztek, - mondám érthető nyelven, - a gazda közfalakat akart huzatni, hogy a nagy termek apróbb osztályában helyezhesse el a heringes hordókat és a czukorsüvegeket, mig az asszony megfogadta, hogy inkább olajos hordóban lakik, mint kinevettesse magát, hogy a diszteremben urnő nem lehet.
- Folytassa ön, drága barátom! Mondja az asszony, megizlelve a kis pletykát.
- A férj dühében el akarja adni a házat veszteséggel is, - most van vejénél, hogy az eladással megbizza.
- Ó, ha e düh el nem párologna.
- Parancsolja nagysád, hogy a fűszerest szaván fogjam?
- A mérnöknél találandjuk még a fűszerest?
- Remélem, ott találom még, - parancsolja nagysád, hogy szóval tartsam még?
- Egy perczet sem fogunk veszteni. Férjem Mosonyba utazott, a pénzről rendelkezhetem, azonnal foglalót adok. Férjem estére hazajön, elintézheti a többit.
A nő hirtelen magára kapta felső ruháját, egy nagy tárczának töltelékéből tetemes mennyiséget vett ki, s egy negyed óra mulva a mérnöknek szállásán készen lett az alku, mely szerint a fűszeres tizezer forint veszteséggel átengedi az erkélyes házat. A nő reszketett a kellemes izgalomtól, mig a fűszeres az átengedést fogalmazta és tanuk jelenlétében aláirta. Az előleget lefizette a nő, az irományokat táskájába gyürte, s ajánlotta magát a társaságnak. Az alatt kocsija megérkezett a mérnök lakása elé. Lekisértem, befejezésül egy pár nagyságos czimet nem sajnáltam utravalóul.
- Az erkélyes házhoz! - parancsolá a kocsisnak, s a nyitott kocsiban urias kényelemmel helyezkedék el, hihetőleg azon gyönyörködék, mint fognak bámulni az emberek, hogy az erkélyen még ma bemutatja magát.
- Mit csinált ön? - kérdi a fűszeres.
- Megkevertem a kártyát, - kihivtam az ön feleségét, - a fűszeresnével elhitettem, hogy ő az adutt, s elüttettem vele az ön feleségét.
- Bolond asszony, éppen olyan bolond, mint az én feleségem.
- Nagyobb, - mondám, van szerencsém bebizonyitani, - következésképpen helyesen számitottam az észszel.
- Megmenekültem, - drága áron; de megmenekültem. Nem hetvenkedem többször: ez az ön diadala!
- Az észé, a gondolkozásé, - az itélőtehetségé, uram, - s hálából ösmerje ön be, hogy ránk is szükség van a társadalomban.
- Nagy szükség van, uram! - vallja a fűszeres. - Ugy‑e, nyomoruságos állapotban voltam előbb: ne csodálkozzanak önök, - mi fölváltjuk a nagy bankót apróra, az aprót öregre, - eszünk a summában elvégződik. Sohasem hittem volna, hogy az embereket szenvedélyeiknél lehet jobbra‑balra kormányozni, - most már tudom. Önök boltja nagyobb az enyémnél, - millió fiókjuk van, egyikben a tudatlan ember, másikban a ravasz, a harmadikban az ügyetlen, negyedikben az eszeveszett hiu... Ugy‑e, fölfogom az önök hivatását? - Ó, - én fontszámra árulok, - önök mázsaszámra. Leveszem kalapomat, hazáig föl sem teszem, hanem otthon, uraim, otthon, fölteszem.
Vége az asszonykomédiának. - A fekete kutya czimert kivül meghagyom, - parasztot fogni igen jó czimer: benn, a szobában nagy betükkel irom föl: Mindent észszel. Alásszolgája!
- Rózsát nem akarja megnézni, kedves uramatyám.
- Lányom jó helyen van, fiamuram, - holnap meg fogom nézni. - Most hazamegyek, feleségemnek bemutatom magamat uj bőrömben. Két hét óta lesoványkodtam husz fonttal, - most észben kövérebb lettem egy mázsával, - ujra kell ösmerkednünk, kedves fiamuram. Isten velünk.
Röviden mondom el, hogy a fűszeresné nem tudta férjének nagy aggodalmait elképzelni, - folyvást az erkélyes házat bujta, hogy jövendő terveit élvezze. A lépcsőzeten találkozott a két asszony.
- Kit tetszik keresni? Kérdi a fűszeresné vetélytársát.
- Házamnak kulcsát, - asszonyom, - mondá fönnhéjázva Faddiné, - mert e házat megvettem az ön férjétől.
- Férjem bizonyosan megőrült. Mondja a fűszeresné.
- ...Nem őrült meg. - kiáltja a fűszeres az alsó lépcsőről, - felesége után csapázva hazulról, - jer, asszony, menjünk haza, Faddiné asszonyságnak igaza van, a házat eladtam.
- Nem értem ezt a rossz tréfát.
- Ha nem sikerült volna a házeladás, megbuktunk volna.
- Végem van!
- Én meg most kezdődöm el.

Gőzösön Pestre.
Név szerént nem emliti a történet, hogy ki volt az az ember, aki a rákot legelőször ette meg: hanem hogy az volt a legéhesebb ember, azt bizonyosan hiszem. Az étvágy igen sokra tanitotta meg az embert, s azért tanul keveset; mert igen sokat eszik. Naponkint olvasom az államgazdászati vezérczikkeket, egyikben ajánlják a vegytant: földmivelő népnek tudnia kell, mit csikarunk ki a földből, s mit kell visszaadnunk. Tökéletesen igaz. A másik vezérczikkben hatalmasan bebizonyitják, hogy borainkkal uralkodhatnánk Európán; de ne keverjünk a borba vizet, Európa már vén korhely, torkát nem ingerli a könnyü bor, adjunk neki lángot, hogy vén csontjaiban föllobbanjon a szikra: borainkkal tánczoltassuk meg az elaggott ficzkót, s az fényes aranyakkal fizet. Egy kis tenger kellene nekünk! kiált a harmadik vezérczikkező, terményeinknek piaczot keressünk, mert az angol kofa nem jön utánunk, s nyakunkra penészesedhetik a káposzta. Aranybetűkre méltó sorok, hanem ha én irnék vezérczikket, azt mondanám: Édes magyarom, nagyon jóllaktál, ebéd után van nálunk mindig, csak akkor boldogulsz, ha nagyon kikoplaltál, s elhiszed, hogy a sült veréb a fának legtetején lakik, s ha jól akarsz lakni, föl kell másznod a fára.
Ez a fáramászás észreveteti velünk, hogy alkalmazott erővel fölérünk a fának sudaráig, meglátjuk, mit csinál a szomszéd, hogy annak vetése bujább és zöldebb, marhája csontosabb, s a magyar emberben a hortyogva alvó lélek fölébred, aztán eszébe jut az a nóta:
Vagyok olyan legény mint te,
Vágok olyan rendet, mint te!
s a nemes vetélkedés föléled, munkához fogunk, a jónál jobbat termelünk, s az angol kofa nálunk veszi a savanyu káposztát.
Először léptem a gőzhajóba, levett kalappal köszöntém a kapitányt, a kormányosnak szinte jó napot kivántam, hogy is ne? Anglius volt mindkettő, ők kormányozzák a nagy alkotmányt, melyen most háromszázan utaztunk. Hány forspontos lóval szállitana el a vármegye háromszáz embert? Hány hajdu parancsolna? Hányszor igérnének huszonötöt a makranczos parasztnak, hogy idejében fogjon be? A gőzhajón semmi lárma, semmi czivakodás, okosan parancsolnak, bölcsen engedelmeskednek, s háromszáz emberrel röpül a hajó a Dunának hosszában.
Nagy tudomány a parancsolás, ha az illető jókor tudatja, hogy mennyit kiván az engedelmességből, s többet nem erőszakol ki.
Vidám fiuk csapatja sereglett össze a hajón, Pestre siettek, mint az ép testben pezsgő vér a sziv felé, hogy onnét visszakanyarodjanak, s a nemzettestet folyton elevenségben tartsák. Igy gondoltam szerepünket, s a fiuk közé vegyültem, hogy tervelésüket halljam.
- Meddig pajtás? - Kérdezi az egyik.
- Terminusra megyek, mondja egykedvüen a másik, ez a legutolsó, alig várom, hogy vége legyen.
- Ügyvéd akarsz lenni?
- Nem bolondultam meg, hogy másnak szolgája legyek, apáméból ur vagyok én otthon.
Ez a fiatalember korán jóllakott, az apaiból fog megélni. A haza ennek fejére ne számitson, korán ugarra hagyta fejét, az észt fölveri a gaz. Törüljünk ki egy embert a létszámból, ebből az észnek tőkéje kipottyant.
- Te is itt vagy? - Kérdi egy másik fiatalember szomszédjától, bizonyosan Pestre mész.
- A világ közepébe rohanok, barátom, felel a másik vidáman, ügyvédi vizsgára megyek Pestre.
- Hát onnét?
- Ott maradok, barátom.
- Bizonyosan helyed van?
- Igen, ég és föld között, bizonyosom a mai nap, reményem a holnap. A többit a jó isten tudja.
- Sajnállak, pajtás, Pesten egymás hátán ül a sok ember, a kész falatot kikapják a szádból.
- Szerencsét kisérlek; mert egy zsidótól hallottam, hogy aki aranykocsi után szalad, ha szeget talál is, aranyszeget talál.
- Sokan futnak azon kocsi után, barátom, előzőid fölkaparják előled a szeget.
- Nem félek, barátom. Okoskodik amaz, a sors engem nem bolondithat el álomképeivel. Ma kedd van, holnap okvetlen szerda lesz, ez bizonyos, ezen a sors nem változtathat. Igy alkuszom, pajtás. Aztán valahol kezdenem kell, ha semmit sem tudok: hirtelen utolsó leszek a világnak bármely zugában. Ha kiállom a kisérletet Pesten: ember leszek mindenütt.
Ez nem terhelte meg gyomrát, gondolám: az étvágy dologra kerget; ember lesz belőled, barátom.
Nyolcz óráig ültem a hajón, az összeszorult tömeg közt sok ilyen párbeszédet hallék, tapasztalám, hogy az élettől azok nem féltek, kik szerény erszénnyel, de elszánt határozottsággal mentek a főváros felé.
Komáromnál kikötöttünk, többen kiszálltak, mások bejöttek, a nagy tömegben legutolsó volt Faddi. Rendkivül megörült az öreg, hogy találkoztunk, s együtt megyünk Pestig. Onnét ő Szegedre siet, hogy uj rakmányt vásároljon, s még a télnek beállta előtt rendeltetése helyére szállittassa.
- Folyton fárad, kedves Faddi ur, mondám az öregnek, ugyan nem fárad el a nagy szorgalomban?
- Megszoktam a foglalkozást, - felel az öreg, - s azt tapasztaltam, hogy a futtató lovat sem állitják meg a pályának végén, mert megszakadna; hanem eresztik tovább, hogy lassankint lohadjon le a megkergetett vérnek tüze.
- Mikor tér vissza?
- Nem sietek haza; mert a közmondásnak ellenkezőjét vallom: mindenütt jó, de otthon legrosszabb.
- Szivéből mondja ezt, Faddi ur?
- Szivemnek mélységes mélyéből mondom, barátom. Szegeden az utolsó lóhajtó is ösmer, és ötven lépésről süvegel; mert tudja, ha nekem dolgozik, igaz bért kap. A kereskedő tenyeremet többre becsüli, mint ezer tanut; mert ha az ő tenyerébe csapok az én tenyeremmel, ez olvasható irás, mely nem hazud. A fiatal kereskedő hozzám jár az oskolába, ha bolondul hajtja az árt, fülét meghuzom, s e fülhuzás megér mérőnkint öt garast, és elszenvedi; mert kivánom, hogy ő is boldoguljon. A szegény embernek buzáját öt garassal drágábban, az urét olcsóbban veszem. Igy mindhárman megélünk. Veszekedők között én vagyok a biró, mindkettőt leszidom, egyik sem panaszolkodik, hogy a másiknak kedveztem. Ott lenn van az én mennyországom, barátom, a napszámos szeret, az eladó megbecsül, társaim bizalmukra méltatnak. Kikapom részemet teljes mértékkel. Otthon, tulajdon fészkemben látok egy asszonyt, ha a viczeispán elvenné, rám uszitaná a mestergerendát, hogy csapjon agyon, mert az alispán különb ember, mint a buzakereskedő. Fiamban gyönyörködjem? Kezet nyujt a gazember, azt gondolom, az enyémet akarja megcsókolni; kezet szorit, mintha pajtása volnék, és kölcsön kér, tőlem, az apjától, s azt igéri, hogy anyja megfizeti. Megbolondulok én otthon, mert a kocsis is tudja, hogy az asszonyon kezdődik el az első személy.
- Hát a kislány? - mondám a gyönge oldalt simogatva.
- Üssön oldalba, kedves öcsém, derül föl Faddi, majd elfeledtem ragyogó gyémántomat.
- Ugy‑e, az elevenre tapintottam? mégis hazahuzza valami Faddi urat.
- Hosszu kötél az, Szegedtől hazáig ér, s ugy megrántja a nyakamat, minta huszonnégy ló a kemény fahajót.
- Helyre van az egyensuly ütve, tisztelt Faddi ur, mondám bizalmasan, nincsen tökéletes boldogság a földön; de boldogság van.
- Igazán mondja, uramöcsém, ez a lány kincs, s ha az isten éltet...
- Mit fog ön csinálni e nagy föltétel mellett?
- Kiköszörültetem ezt a gyémántomat, hogy grófok bolondulnak utána.
- Ne kárhoztassa ön feleségét, ő is éppen ugy akarja kiköszörülni a maga gyémántját, hogy grófnék bolonduljanak utána.
- Fiam bomlott óra, melynek egy kerékkel kevesebb jutott.
- Vigyázzon ön, hogy a lányt ugy ne erőltesse, hogy agyában egy kerékkel több legyen, mint éppen szükséges lesz.
- Azért adom a legelső nevelőintézetbe, hogy kipallérozzák. Kerül, amibe kerül. Elküldöm Bécsbe, Párizsba, elér oda az én erszényem.
- Azt ön tudja, én meg azt tudom, hogy ön bizonyosan csalódni fog.
- Példának okáért miben?
- Ön, kétségen kivül igen gazdag ember, mint gabonakereskedő. A pénz egy értékü fönt és alant, s ha kegyed nem sajnálja, gyémántját a legelső nevelőintézetben kitünő fényesre köszörülik, hogy - mint ön mondá, - grófok bolonduljanak utána. A gyémánt haza kerül, értékét felismeri; de az apa kevés időig gyönyörködik benne, mert a gyémánt foglalványát keresi, kivágyik az apai házból a csecsebecsék közé, hol tündökölhet. Indiában van egy különös gyümölcs, mely az idegent megöli, csak a bennszülött élvezheti. A gyümölcs az indiainak legkitünőbb nyalánksága, s mert neki nem árt, élvezettel falja. A természet az európait ugy rettenti el e veszedelmes gyümölcstől, hogy undoritó szaga van, s ezer közül egy birkózza le az ellenszenvet; de ez ezeredik egy év alatt menthetetlen meghal.
Figyelmeztetem önt, ha lányát nagyon hires növeldébe küldi, - környezetében azon gyermekekkel érintkezik, kiket, mint ritka növényeket, a melegágyból üvegházba szoktak kiültetni. A gyermek olyan, mint a virág, azon alakot ölti föl, aminő mintába illesztik, - s ha majd tulságosan kifinomitva haza kerül; apjának természetes modorában olyan hibát talál, melyről neki a nevelőben azt prédikálták, hogy az durva!
Apró példáért elmondok egy ártatlan esetet. Egy pesti ügyvéd alig hét éves gyermekét egy pár hétre falura küldé öregapjához, becsületes egyszerü gazdatiszthez, ki az unokában gyönyörködni akart. A kis fiut elhalmozta mindennel, - s a fiu a készséges öregapától mindent kért. - Egy alkalommal megint kért valamit, az öregapa odanyujtá a gyermeknek.
- Itt van: ne!
- Öregapa, - mondja a kis fiu, - nem illik ugy mondani, hogy: ne.
- Hát hogyan kellett volna mondanom, kis borzas?
- Ugy kell mondani, hogy: tessék!
- Azt gondoltam, kedves fiam, - mentegeti magát az öregapa, - hogy neked igy is jó lesz!
Jelen voltam a kis történetkénél, az öreget az ártatlan történetke megszomoritá; mert az unoka önkénytelen megmutatta a különbséget, hogy a kis unoka a modorban kényesebb öregapjánál, - és hogy a kis fiunak füle már oly kényes, hogy az öregapának minden kedvezése kevesebb volt a modornál, melyet a kényes fül megszokott.
Ön boldogabb Szegeden, mint otthon. Ugy‑e jól esik azon légkörben uszni, mely az ön tüdejét nem háborgatja? - s ön csupa szeretetből leányát elküldené az illatos légkörbe, hogy visszajövet az első napon, az első negyed órában észrevegye, hogy apja a pipafüstben él, mint a kéményben a sunka. Ön, a meglett férfi, könnyekre fakadna, ha észrevenné, hogy legkedvesebb gyermeke kerüli; mert szokásait, modorát, néha pongyola beszédjét szántszándékosan kerüli. Ön tulfinomittatná; - s idegenekkel megbámultathatná, hanem ön félne tőle, mint most anyjától, ki nem tud Faddiné lenni, gabonakereskedőné, az az odasimuló nő, ki férjét ugy szeretné, amint van, az almát héjastól, - mely talán kivül szintelen bőrü; de belől féregtelen és jóizü. Tetszik önnek, hogy felesége szeretné meghámozni? Nem, - ön Szegeden szeret lenni, - ott igaz áron kél el, amennyit megér, mint ember és kereskedő egy személyben, mint jó szivü ember és jó barát.
A kut igen mély, a torony igen magas, - maradjon ön az egyenes földön, neveltesse gyermekét otthon. Azt nyeri ön, hogy a lány látni fogja, mikor ön a magtárban pört nyel, - mikor a makranczos vevővel czivakodik, - s a kislánynak szive ép marad; mert a munkának fáradalmait s gyümölcsözését ösmeri; s ha önt és azon kezet megcsókolja, mely a lapátolástól kemény, s a portól fekete: mindketten boldogok lesznek. Tanuljon sok jót és sok szépet. Ön fizesse a mestereket, örüljön a gyermek szorgalmának, az pedig annak, hogy önt megörvendezteti. A kislány már esztendeje zongorázik s hiszem, hogy Lisztnek ábrándjait remekül fogja játszani, - de mennyire örül ön és a kislány együtt, ha melléje ül, s hallgatja, mikor a kis ujjak kiböködik:
Petrezselyem, köménymag,
Jaj be derék legény vagy,
Se nem kicsiny, se nem nagy,
Éppen hozzámvaló vagy.
Az a kis lány legyen apjának lánya, a gabonakereskedőé, - ugy majd téinsasszony korában is megcsókolja Faddi urnak kemény kezét, mely hasznos munkában barnult meg, hogy kedves leányának olyan tallérokat adjon, melyekért a nagyságos asszony is örömest lehuzná a kesztyüt!
- Ámen zsidó szó, mely annyit tészen, hogy meglesz! - mondja Faddi kezét nyujtván, s ugy megszoritotta kezemet, mintha tizezer mérő buzára alkudtunk volna meg.
Pipára gyujtott az öreg, elment a hajónak hátuljához, az ernyőnek vasához támaszkodva nézte a vizet. Dolgozott benne az orvosság, melyet beadtam. Bizonyosan tervel az öreg, hogy a kislányt nem fogja fölereszteni a levegőbe sárkánynak. Nem zavartam az öreget, elmentem a hajónak ellenkező részébe, az orra felé, hogy Pestet messziről meglássam.
Lassankint kibontakoztak a budai ormok, a készülő lánczhidnak állványai magasra meredeztek, s körülöttem összesereglének a fiatal pajtások, hogy a csodamünek magasló részeit láthassák.
Széchenyi István nevét mondá ki az egyik. Ránéztünk valamennyien, az volt, ki az aranykocsi után indult egy aranyszegért. A fiunak arczán buzgó ihletettség látszék, egyenesen a hidoszlopzatok felé nézett, mintha neki intenének, hogy siessen Pestre.
- Azt tartom, gróf is az a Széchenyi István, - mondja az a fiatalember, ki az apjáéból akar ur lenni.
- Nekem szól ez a leczke? - kérdi az előbbeni, észrevevén a furcsa gunyolódást.
- Igen, - illendő megadni minden embernek czimét.
- Kegyed talán gróf vagy báró? - kérdi amaz visszanézve az akadékoskodó fiatalemberre.
- Sem gróf, sem báró.
- Ugy ön valami reménybeli gazdag urfi lesz.
- Ha ön éppen tudni akarja: igen! Miért kérdezi ön?
Szeretném egész bizonyossággal tudni.
- Hogy bebizonyitsam, hogy kegyedféle embert ki kell előbb vallatni, mint a rabot, hogy megtudjuk, mennyit ér? Mig Széchenyi Istvánnak az a legfőbb czime, hogy akkor is első ember, ha grófnak nem mondjuk.
Az urfi elhallgatott, - később eltávozván, kivártam, hogy a másikkal egyedül maradhassak. Fiatalemberek könnyen ösmerkednek, kivált akiket egy uton kerget a sors. Visszatértünk az előbbeni jelenetre, mely bennem rokonszenvet keltett uj ösmerősöm iránt.
- Megharagitotta ön a kis paczkázót.
- Barátom, - ne higgye, hogy én tüskés természetü vagyok. Mint ember, megférek akárki mellett, megvárom a sort, melyben következem; hanem mint magyar ember, visszautasitok minden dölyfösséget. Mivel dicsekedhetünk mi? Egyetlen nagy emberünk van, ez az egy csinál mindent, a többi kinjában követi; mert huzza őket hajuknál fogva. Méltóságos uraink vannak a multból, - hogy az uj fogalmak szerint mire méltók? még bebizonyitandó. Nagyságos urunk sok van, - csodálom, hol termettek, - mert a nagyságnak a jelenben hazaszerte semmi nyoma. Tekintetes közönségünk fejenkint szép szám - tekintsünk a fejébe, tele van kenyérkereső gondolattal, a vezérürüre néz, - ott van a kolomp, - nyakára szeretné kötni, hogy a sereg őt bámulja. Ez a pimasz megtámad, hogy Széchenyit elfeledem grófnak czimezni. Semmi közöm grófságához, - tisztelettel gondolék rá; mert ha Kis Istvánnak hinák, - ez a Kis lenne a hazában egyedül a Nagy!
A gőzhajó megállt, előttem állt a Dunapart, - kissé szemetes, nincsen beszegve, hogy a Duna tükre méltó legyen az ifju Pestet visszaadni, - no, majd idővel. Keblem elfogult, a szép épületek megleptek, mint a talált kincs, és bár reményem nem biztat, hogy valaha egy kődarab az enyém legyen a tömegből; ugy érzem, hogy otthon vagyok, - s e tömegről azt mondhatom: miénk!
Áldott szó: mi ültetett kebelembe, hogy erőt adj? Dehogy vagyok szegény, - ez a nagyváros, az a sok ház, - ó még ennél is több, az egész ország a mienk. Istenem, - ne küldj véletlen szerencsét, - kergettess a szükséggel, hogy kénytelen legyek megtanulni azt, amivel a sorsnak parancsolhatok, hogy engedelmeskedjék. Kevesen vagyunk? Sokan leszünk, ha mindannyian tudunk valamit.

Bátorság.
Gyermekkorom a harminczéves európai békének közepére esik, a háborunak iszonyait könyvből olvastam, vagy vén obsitosoktól hallám, s megvallom, szerettem volna látni egy kis csetepatét, hallgatni az ágyumorajt, s midőn a parasztok is azt mondák: hogy nem ártana már egy csöndes háboru; mert sok az ember, egyik a másiktól nem élhet: ösztönszerüleg kérdeztem, ki lehetne a magyarnak ellensége, hogy azzal küszködhessék?
A kutyafejü tatárokról hamar lemondtam. Ezek messze laknak, s a hadjáratnak kalandkereső neme kipusztult a világból: a tatároktól nem vártam szomjam kielégitését. Közelebb esett hozzánk a multból a török; de erről gyanus hireket hallék, a hires janicsárok kipusztultak, a török már hirhedt beteg embernek lőn kikiáltva, ez őszi legyektől éppen nem félhettünk. Lemondtam a háboruról.
Az asszonyokról mondják, hogy könnyen sirnak, s ami több: szenvedélyből sirnak. Ez igaz lehet. Az én kedves anyám különösen kikereste a faluban a panaszkodó asszonyokat, elmondatta velük kinjaikat, másnak törött lábát, ellopott lovát, meggyulladt boglyáját az én anyám éppen olyan részvéttel siratta meg, mint tulajdon kárunkat. Sokszor megsajnáltam, ha szegény jó anyámat siránkozni láttam, s ha keserüségének okát kérdem: rendesen másnak baját bérelte el, s azt is mondá, hogy: jól esik az embernek, ha kedvére kisirhatja magát!
Én, meggondolatlan gyermek, titkon kivántam a háborut, mely a nyomoruságot ezer kézzel szórja.
Társaimmal minduntalan katonásdit játsztunk, kiválogattuk a tömegből a bátrabbakat, aztán nálunknál kétszerte nagyobb tömeget rendkivüli lelkesüléssel vertük meg: mi voltunk a magyarok. Irigylettük az elfogyott multat, a vitézségnek korát, mikor az ellenség eljött látogatóba, hogy velünk verekedjék, vagy apáink ültek lóra, hogy az ellenséget a maga földjén csépeljék meg. A szörnyü békében, elfáradtam, kétségbeestem, hogy az ördög elvitte minden ellenségünket: nincsen, kivel kedvünkre verekedhessünk.
Pestre érkezvén, szivemben fölmelegült a vér, láttam a jurátus‑legénységet oldalra kötött karddal, készen az indulóra, hogy a kardot megforgassuk török‑tatár vérben. Harsogott az utcza az élénk zajtól, a jurátus‑kávéházban, hemzsegett a fiatalság, egy‑egy elbeszélőt lángoló arczczal hallgattak, mikor elbeszélte: a megye gyülésén mily bátran beszélt egy vagy más szónok, ki az ördögtől sem fél.
Ötvenkét vármegyének fiatalsága volt egy‑egy tömegben, a bihari fiu büszkén mondá, hogy jőnétek Váradra, hallgatnátok Beöthy Ödönt, mikor elsüti az ágyut. A barsi Balogh Jánossal dicsekedett, a soproni Nagy Pállal, s az idézett szavak közé vetélkedésből a maga gorombaságát is odaszurta, hogy vármegyéjének becsületét megmentse. Sorba szedték elő a restaurácziókat, a tolnai gyerek ijesztő számban fejezte ki, hány pecsovicsot vertek meg a kubinszkiak. A szabolcsi ezt nyulhajszolásnak mondá, s hirtelen három tanut fogott, hogy Nagy‑Kállóban tizenkét embert agyon is ütöttek.
Arczom égett az izgalomtól: hej! ha az a csöndes háboru kiütne, milyen kaszabolást vinnénk végbe.
Leültek aztán a fiuk, előkerült a vén Werbőczy. Kövyn, Kelemenen, Acsádyn viaskodtak, lettek fölperesek, alperesek, vitatták a desperata causakat, mint a régi közmondás szerint a filozófusok között akármi bolond gondolatnak találkozott védelmezője. Az észnek szikrái pattogtak, a jó ötletet megröhögték, az ügyetlent, nem egészen parlamentáris választékossággal, leszamarazták, én pedig azon elmélkedtem, hogy a kard csak emlékezetbeli jelleg, hogy a restaurácziói verekedések béka‑egérharcz, s a vérben öröklött bátorság nem pirositja meg a zöld mezőt, legföllebb a nagy kalamárisból dönti ki a tintát a hosszu zöld posztóra.
No, még mást is gondoltam.
Nyolczszáz esztendeig verekedtünk e hazáért isten ugy segéljen, birkózásnak elég.
Azt gondoltam, hogy annak is van természetes oka, hogy a huszéves ifju már nem mászik a fára, hogy madárfészket keressen. A husz éves ifju nem rakja tele zsebét kaviccsal, hogy a köztéren verebeket dobáljon, a huszéves ifju nem játszik “beállóst”, hogy kemény labdával dobálja hátba kedves pajtásait. Izmai kinyujtózkodtak, az épületnek csontja széltében, hosszában megtermett, s éppen annyi hus ragadt rá, hogy az emberbőrt kellő alakra feszitse. A gyermeket melegebb vére élénken mozgatja legközelebbi czéljára, az izmok kinyujtása és feszitésére, s a nyughatlan gyermek fölmászik a fára, hogy egy hitvány pintyőkefészket leszedhessen. Ez ártatlan inger édes kéjjel kergeti, s a természet még egyszerübben alakit a gyermekből embert.
Az ember életében korszakok vannak, egymással ellenkező szerepek- és kivánalmakkal; a népekében minden véletlen lenne? Tökéletes lehetetlen.
A hosszu harczok alatt a karnak volt szerepe. Zökkent a világ járása, a zöld asztal mellett küzdünk. Hátha onnét is eltol az élet? Utolsó fegyverünkhöz kell nyulnunk, az észhez, mely legközelebbi hasonlatunk a Teremtőhöz; tehát legnagyobb hatalmunk abban fekszik, s ha nem használandjuk jókor, visszaadandjuk, mint a bibliai girát, szégyennel; mert heverni hagytuk.
Ideirom, most szégyen és szánalom nélkül, hogy Magyarországban a méltóságos grófoknak czifra beszédeit a titkárok irták; egyik gróf bevégezvén beszédét a gyülésen, a hatalmas vivátokért visszafordult háta mögött álló titkára felé, vállait megveregeté, hogy sikerült a munka. Akkor szégyelltek uraink tanulni: minek az ész annak, ki pénzért megvesz egy eleven embert, ki helyette gondolkozik?
Az anyagi harczban az volt igaz, amit karddal igaznak erőszakoltak apáink. A szomoru Dózsaharcz leverésekor a boszuálló hatalmasak törvénykönyvbe irták a szavakat, melyek háromszázadon keresztül tengődésre kárhoztatták. Háromszáz esztendős volt a harag, a bocsánat nemzedékeken át nem fakadt föl.
Éppen háromszáz esztendő mulva tettük le a kardot, a zöld asztalhoz ültünk, s hogy a legutolsó nagy ütközetet megnyerjük, a nemesség a letett karddal neki állt a törvénykönyvnek, kezdé kivakarni a szégyenteljes betüket, s a magyar hazát kiosztottuk a nép millióinak, hogy amit a szent földnek hantjaiból fölturt az ekével, igaz tulajdona.
Megnőtt a gyermek csontra, kiszilajkodta magát, izmai megerősödtek, elkezdett okosan beszélni, s előfogta a söprőt, hogy ajtaja elől kiszórja a szemetet, a szilaj idők maradványát, s a nemes indulatnak legelső föllobbanásában kimondá, hogy mindannyian testvérek vagyunk. 1830‑tól 1848‑ig megosztoztunk. A régi bátorság nem türt ellenséget a harczmezőn: most a jogok asztalánál pusztitottuk az osztálygyülöletet.
Nem volt kisebb ez a bátorság a kenyérmezei csatának hőstetteinél, - s 1840‑től kezdve a jobbak a jövendőre terveltek, hogy mi hasznát vesszük a bátorságnak, ha a jogokat a testvérek között végképp megosztottuk?
Megjött az első gőzhajó, a kapitánya angol, kormányosa dán, matrózai olaszok, s a tulajdonosa? Kettőn kivül: német.
Boltjainkban németül beszéltek, a varga német árjegyzéket hozott, az ajtózárt riglinek, a foglaló szeget nitnaglinak mondta a lakatoslegény. Könyvkötőnk kompaktor volt, az erdőben a nyulat csak “jager” vadászta, csizmánkat vixlederből varrták. Asszonyainknak “Damen Schneider” varrta a ruhát, a fűszeres “ainschlagot” árult, s a magyar a gombkötő-, fazekas- és csizmadiamühelybe szorult.
A vasutnak első vonala megkészült, a magyar ember bámulta azt a kormost, ki a nagy gépnek kormányrudját taszigálta, s ha megszólitottuk, azt felelte: Nix ungrisch.
A hidnak czölöpeit már le akarták verni, az üvegharang belüregébe helyezkedék az idegen, s a magyar ember a Dunaparton megesküdött, hogy a lánczhordtának ördöge van, ha a Dunából élve visszakerül. Leverték a leendő lánczhid oszlopai körül a czölöpöket, hire ment, hogy a czölöpök közül ki fogják szivattyuzni a vizet. Mi a Dunaparton nevettünk, hogy az ánglus a magunk udvarában akar bolonddá tenni.
Megijesztettek, hogy a budai hegyoldalt keresztül furják, bizony még behorpasztják a budai várhegyet, s ha Buda nem áll, ki hiszi el, hogy a magyar is megél még?
Aztán mit kap az angol, a dán, az olasz, a német boltos és német mesterember, hogy ezt a sok komédiát előttünk eljátsza?
- Milliókat, édes barátom!
- Milliókat? azok, kik egy szál ruhában jöttek ide? Kapj étvágyat a milliókhoz, kedves, jó magyarom, az uradalmakat kiosztottuk török, tatár vérért, most olyan világ kezdődött, hogy a tudomány utra kel öt font batyuval, megszalad egy pár száz mértföldnyi tért, fölkapja előtted a sarat, s addig morzsolja, hogy az orrod előtt arany lesz a sárból.
Szemfényvesztők járnak, kelnek, az aranyórát markodba tartod, s ha kinyitod, főtt burgonyát látsz, mi lesz belőled, kedves hazámfia? Hasztalan kiáltasz tolvajt, téged fognak meg, hogy te akartál amattól lopni.
Krajczárt szednek majd a lánczhidon a nemes embertől is, hasztalan a kutyabőr, nem lakik benne az a hü állat, mely az öreg apád ajtaja előtt ugatott az idegen szagra.
- Végünk van! - Vakaródzik egy nemes atyánkfia, körülnéz, a konvencziós czigányt keresi, hogy hadd hegedülje el bucsuztatónak:
Nem ugy van, mint régen volt
Mikor még az mind ugy volt,
Hogy süvegelt a magyarnak
Mind a német, mind a tót.
Egyetlen ember nem sajnálja a busulókat, egyetlenegy ember nem szánja a vakaródzókat, egyetlenegy ember rug nagyot a földön tarisznya mellett nyujtózó magyaron, hogy ne aludjék; mert megvirradt. - Az a nagy fejü, nagy szemöldökü, csipett bajuszu, képet rángató, maradhatatlan vérü ember, ki nevében a cs‑ét ch‑ával irja, - ki azt a hires könyvet irta, mely csak alakjára könyv, hanem igazabban hátbarugás, és azzal biztat, hogy lomha párák, - vizet a korpára, hogy sütnivaló legyen belőle. Nézd, a nagy szemöldökü kezet szorit a fakó képü angollal, - a Dunaparton nem szégyenel vele karon fogva járni, s mily kitüntetve ereszti jobb felől, pedig ő gróf, az angol pedig otthon nem is nemes ember.
Most megállnak, - az angol hazud neki valamit, a magyar gróf elhiszi: persze, mert az angol bolonditja, hogy a hid elbir egy hatökrös szénás szekeret, s a gróf örömében megigér neki élethossziglan hatezer pengő forintot, csak azért, hogy segélje nézni, mint rakják a köveket egymásra kőfaragólegények. Ugy‑e, te egy hajdut állitanál melléjük, s az első huszonöt botot a pallérra veretnéd, ha elfeledné levenni előtted a süveget?
Hiszed, vagy nem hiszed, az a gróf maga fejéből irja a könyvet, s a munkájáért (szégyen, gyalázat,) elveszi a pénzt, - és szemedbe nevet, mert nem akarod hinni, hogy az észnek ára van, s ha te meg mernéd kisérleni, a te eszed is kereshetne egy pár nagy bankót.
No, mivel olyan becsületes képed van, s a “Társalkodóba” már rejtett szót is küldtél, megsugom neked, kedves magyarom, hogy a jövő esztendei komáromi naptár megjövendöli, hogy Magyarország nem volt, hanem lesz; - hogy földedben kincs van, ha nem röstelled fél láb ekevakarás helyett két lábnyira szántani, - ha borodat meg nem vizezed, - ha birkádat kóró helyett szénán telelteted, - ha kóczos lovadat rendesen vakartatod, - ha a fölösleges irósvajat csizmádra nem kened, - ha egyszer halhatatlan lelkedre annyit fogsz költeni évenkint, mint nyalka csizmádra, - ha annyit tanulsz, hogy nem te mondod, hogy hunczut a német, - mert valamit tud; hanem majd a német káromkodik, hogy te vagy a hunczut, mert egyet megfogtál mutatónak, s aztán ötvenen tanultátok el tőle az ügyességnek titkát.
Tudsz diákul?
A hires diák vers találgatta, mily bátor legény volt, ki legelőször a vizre ment csónakázni? Ne hagyd magad, - te leszel a hires, - ha nemes ember létedre ott hagyod a hét szilvafát, megtanulsz számot vetni, megméred a vizet itcze nélkül, - s inkább vagy lakatos és kalapácscsal keresed meg a három emeletes háznak árát, mint elkölts tizezer forintot, hogy ötszáz forinttal megtegyenek három esztendőre alispánnak.
Hiába tekintgetsz, hogy megfordult veled a világ.
Kiütött a nagy háboru. Ne kapkodj kardod után, - az ész és tudomány kezdett háborut, - öli, vágja a tudatlant. Tanulj valamit, - az éjből csinálj napot, s ha elegendő betüt szedtél fejedbe: győzni fogunk.
Ki a legény a csárdában?
A tudomány, kedves barátom.

A jurateria.
Julius Caesar a spanyol hadjáratot három szóval üzente meg Rómába: jöttem, láttam, győztem. Az industól is kérdezték, hogy a hires téritő püspöknek sorsáról tudna‑e valami bizonyosat mondani? mire az indus egykedvüen feleli, hogy igen bizonyosat tud mondani; mert mikor megsütötték, ő is evett a husából.
Két esztendei történetemet szintén ilyen klasszikus rövidséggel mondom el: a mérnöki folyamot elvégeztem, s már oklevelemet is megkaptam. Közben a jurátusok közé is beirattam nevemet, s egy királyi táblai birónak gyermekeit tanitván, egy törvényszakon át a jurateriai gyakorlatot tettleg végeztem a jó pajtások között.
Röviden emlitem azt is, hogy az ifju Faddi a fővárosban nevezetes vig ficzkó volt, ő volt a tivornyák királya, a szinházban ő volt a kegyelemosztó pártfogó, ő fizette a tapsonczokat, a Komlóban a czigánynak ő parancsolt, az ő nótáját hegedülték legtöbbször, - a macskazenéket ő rendezte, - ha a kártyán két ember összeveszett, ő volt a kártyabiró, mint elösmert tekintély a kártyaliteraturában, hol a négy filkó megért néha kiválogatva kétszáz forintot, holott az egész játék kártya alig ért egy bankó forintot.
Ritkán találkoztunk, mindig sietős dolga volt, ő az angol királynénál ebédelt, én a fekete macskánál. Ez a két hely a városi fogalom szerint kétszáz mérföldnyire esik egymástól.
Főnököm jurateriája hat személyből állt, s két szobában laktunk.
Ezen szoros helyen atyafiságos szeretettel megfértünk nappal; mert hat közül sohasem volt otthon több kettőnél, a többi lakott a Pilvax‑kávéházban, nézték a zöld posztót; városi ember szemének ez különösen hasznos. Természetesen Pest akkor még porosabb volt, mint most, az ujtéren egyetlenegy fa volt a legközepén, arra volt helyezve a nagy lámpa, tehát hol talált volna a fiatalság alkalmasabb zöldséget, mint a biliárdposztót!
Az a Pilvax hires hely volt akkor. Ötvenkét vármegyének legvirulóbb fiatalsága fordult meg ott. Az öreg Károly, a főpinczér, mint valami jó lelkipásztor, rendes matrikulát vezetett báránykáiról. Ösmerte juhait, az ő könyvében meg volt irva az élőnek neve, mig tudniillik érdemes volt neki hitelezni; s aki már nem tudott fizetni: neve mellé nagy  keresztet rajzolt, ami azt jelentette, hogy meghalt, a holt pedig nem iszik kávét; de nem is ihatott volna; mert Károly ur nem adott.
A szentistváni törvényszakon a régiek végezték az ügyvédi vizsgát, s az ujak bejelentkeztek. Ezen határidőben teledestele volt a kávéház a legkiáltóbb ellentéttel. Az uj ficzkó hizottan jött be a faluról, képén csillogott a zsir, az egészségnek pirja ugy kilobbant, hogy gyertyát lehetett volna gyujtani nála. A tavali legénységnek jó része levedlette a parasztszint, halvány képéről lehullott az élet, kabátján egy gomb maradt a torkánál, hogy összetartsa a kopott ruhamaradékot, s eltakarja az inget, mely a szegedi szappanra rákiáltana, mint az éhes koldus az irgalmas falatra, hogy álljon meg egy szóra.
Egy évvel előbb ököllel verte az asztalt s a pinczéreket tanitotta emberségre, s a gorombaságot készpénzzel fizette, mint a kávét és a szarvast. Most ő sugta a pinczérnek, hogy ne orditson, majd küldenek hazulról pénzt, az árjegyzéket kifizeti. Persze hozzágondolta, hogy a zaklatásért egy nyaklevessel meg fog emlékezni.
Az igaz, hogy gyönyörüség volt nézni, ha a süldőjurátus betoppant a barlangba, s elkezdett parancsolni. Szeretném látni azt az orvost, ki mondani merné, hogy a ficzkónak tüdőbaja volna. Igy parancsol egy tábornok, mikor a sánczokba kergeti az ingadozó legénységet. Ekkora hangból kikerül négy főbiró, s a vármegyében nem mer nyikkanni egy csibelopó. Ne féljünk, még mi vagyunk az a faj, melyből isten az ő ostorát választotta ki, hogy megkorbácsolja vele a világot. Hallom még most is az éktelen zajt, s akármiben fogadok, megmondom, melyik zajgónak hány forint van a zsebében. Hangjából kiszámitom az öt forintot, ez csak egyszer kiált. A tiz forintos nem bir várni, tiz másodpercz alatt megigéri a pinczérnek, hogy egyik fülét leszedi, s a tenyerébe adja. Az ötven forintos fölkapja a széket, s megkinálja vele a pinczérnek hátát, hogy hozzá támasztja, ha dülleszkedni akar.
A fiatalságnak valóban java a “közvélemény asztala” mellett ül, a vén Károly készséggel szolgál a körülülőknek, nem kérdi, mi kell? mindeniknek tudja, mit kell adni. Ennek igen fehér kávét, külön rá két kiskanálnyi bőrt; mert ez ugy szereti, hogy fenékig vastag legyen, mint a kanizsai sár. A másiknak semmi föle sem kell, a czukorból egy darabot használ, a többi, meg az apró pénz, a vén Károlyé mind. A harmadikról nem is szólok, annak szokásait is tudja a vén pinczér, ezek az ő kedves gyermekei, s ha ő a diploma mellé adna egy bizonyitványt, tessék elhinni, megérné a másik kalkulusát; mert akit Károly megdicsér, az már a kéményben sem kormosodnék el, olyan folt nélküli legény.
Ha kiosztotta az ebéd után való kávét, csöndesen megáll a fiuk háta mögött, hallgatja a valóban érdekes vitatkozásokat, a körülülök vonásaiból itéli meg, hogy az egyik most okosat mondott, mert a vén Károly husz évig nem tudott megtanulni többet hat magyar szónál: Köszönöm (ha borravalót kapott), fehér, fekete (tudniillik: a kávé), szolgája (annak, aki nem evett kontóra), s ha eltalálta, hogy okosat mondtak, ötödik szónak elkiáltotta:
- Éljen!... Ich bin hier karzat! (Ez volt a hatodik.)
Kedves, feledhetlen délutánok, miért felednélek el? Öt garas áru kávé mellett gyémántokat szedtem, az öntudatot, hogy a termőréteg elég kövér, s a jó mag gazdag gyümölcsöt igér, ha egy jóravaló kertész a parajt és a dudvát jókor kipusztitja.
Gőzhajói ismerősöm volt a közvélemény asztalának vezérszónoka. Hideg, nyugodt eszü fiu, s az a különös erkölcs volt meg benne, mi Széchenyiként egyáltaljában hiányzik az egész nemzettestben, hogy önmagunktól nem félt. Valaki azt találta fölemliteni, hogy Széchenyi kormányhivatalt vállalt a közlekedési osztályban.
- Nos, aztán? - Kérdi a vezér nyakon kapva a gyanakodó megemlitést, melyet mindjárt szét fog tépni.
- Többé nem független ember. - Mondja kinjában a másik, tudva, hogy ma ő lesz az áldozatbárány egész délutánra.
- Feszitsd meg! - mondja a vitázni akaró - ez egy emberünk van, verjük agyon, hogy egy se legyen.
- Mit keres ő Budán?
- Beveszi a várat, édes barátom, s ha megengeded, egy kis adomát fogok elmondani, legközelebb hallám. Gróf Dessewffy Aurél legközelebb találkozván egyik jelesünkkel, ez szemrehányásképpen mondá, hogy a kormány olyan embereket is alkalmaz, kiknek szeplőtelenségét marokkal meg lehet fogni. Ugyan, barátom, mondja Dessewffy, nem méltóztatnál hivatalt vállalni? Erre aztán a másik azt mondá: Semmi áron sem! No, már most könnyebben felelek kérdésedre, - mondja a gróf, - ha a java hátra vonul, kénytelenek vagyunk fölszedni a férgest. - Eddig az adoma, kedves barátom, - s ha Széchenyi Budán lesz, maholnap kisöprik a várat, - s a levegő megtisztul. Tudom, mit mondanál, ha szóhoz juttatnálak; de majd felelek. Mózes kivezette Egyiptomból a zsidónépet, a rabság helyett meginditá a népet az igéret földére, s ha elfeledted, eszedbe juttatom, hogy a gaz nép megunta a vándorlást, visszavágyott a husos fazekak mellé, fölpanaszolta, hogy most nem ehetik vöröshagymát, mint az egyiptomi rabságban.
Ilyen volt a tömeg mindig, s a vezetőknek osztályrészül csak a hálátlanság jutott; mert eszük járását, magasztos terveiket a buta tömeg nem tudta. Tudom én, hogy belőled a legtisztább hazafiui megdöbbenés szólt: hanem ezt a gyanakodó hazafiságot, mely a hazán segiteni sohasem tud, olyannak tekintem, mint a tyukszemet, mely az én testemnek része, az én véremből táplálkozik, az én bensőmből nőtt ki, mégsem bánom, ha a borbély éles késével kivágja; mert átkozottan nyom és akadályozza járásomat. Némely embernek hazafisága olyan, mint a legerősebb borszesz, - nem ihatom, mint a vizet, mert meggebedek tőle; hanem ha a józan eszü orvos a gyógyszertárból kis adagban rendelvényezi, - mint marószer, valamire használ.
Volt már látcső a kezedben, ugy‑e? Ha a váczi toronyórának mutatóját akarod meglátni, kihuzod a csöveket a végső vonalig; mert különben a tornyot el nem hozza Váczról idáig. Ha kisétálnál Palotára, már a látcsőt negyedrészszel összetolhatnád, Dunakeszitől fél annyi is elég lenne; mert magad is közelebb volnál Váczhoz, s ha a gróf 1825‑től ostromolja Budát, talán már rég berughatta volna a várkaput, hogy megfogja a gyeplőt, mellyel eddig véresre rángatták szánkban a zablát.
Én a grófot másnak vélem, mint ti. Uj corpus jurist akartok vele csináltatni, - egyebet semmit. Ő pedig megelégszik, ha a vastag kötetekből annyit kivakartathat, mennyi az ő czéljait akadályozza. A lánczhidat részvényes társulattal épitteti. Hogy az idegen pénzt adjon, ki kell vakarni egyelőre azt a kiváltságot, hogy a nemes ember ingyen sétálhasson át a hidon, - s akinek esze van, megfizeti majd a krajczárt, melyért télen nyáron kényelmesen átsétálhat Budáról Pestre. A vasut nem kerülheti ki minden agyafurt nemes embernek curiáját; tehát megint vakartat egy pár sort, s a kisajátitási törvénnyel neki megy a kastélynak, s ha illendő árért ki nem mégysz, kibecsültetnek, s kiraknak az országut mellé, s a vasutat mégis meg fogják csinálni.
Hasztalan akarod a tiszamelléki posványt meghagyni réczevadászó fészeknek, egy kis friss törvényt belefirkálnak a törvénykönyvbe, s a vadrécze helyett nyulat lőhetsz ugyanott az árpatarló között.
- Jajgattak a dunamelléki korcsmákért; mert Győrtől Pestig nem járunk már gyorsparaszttal. Az ostoba philantropia kétségbeesett a korcsmárosokért, kiknek vendégeit a gőzös repülve hordja most. - Hát hol van megirva, hogy husz korcsmárosért hóditotta meg Árpád a Duna két partját?
A nyulhuson megérzed, hogy tegnap lőtték, vagy két héttel előbb, - de nem veszed észre, hogy a legnagyobb magyar föl akarja szerelni e földet a Kárpátoktól Adriáig, hogy más is legyen benne, mint szent madarunk, a gólya, mely kigyót és békát fogdos ott, hol buján teremhetne a buzakalász. A nemzeti szegénység ellen küzd a gróf, azt veri fejünkhöz, hogy bundára kenjük a zsirt, a tespedésben hizunk meg, s urunk minden gaz pénzkupecz; mert a földnek parancsolni nem tudunk, hogy adjon többet, - adja elő minden kincsét, melyet elődeink bennfeledtek.
A mi bűnünk rovásától vastagodtak meg a gróf által irott munkák. - a kék folt a mi hajunkon van, ahova oda vagdalta a vastag köteteket. E szellemi ágyukkal ránk tüzelt, ami fülünkbe dugta a tüzes taplót, s még most sem értjük. Ha Budára megy, hogy a kormányrudat segélje igazitani, - kétségbeesetten kiabálsz, hogy eltévesztette az irányt. Tökölyt, Rákóczyt kerestek benne; pedig soha sem mondta, hogy az akar lenni. Velünk van dolga, rólunk mondja, hogy tunyák, tudatlanok, dologtalanok, idővesztegetők vagyunk és élhetetlenek; mert ha kezünk, lábunk annyit járna, mint nyelvünk, - függetlenek lennénk nem az irott malasztban, hanem házunk küszöbén, hova nem jőne a hajdu dobbal.
Ám menjen a gróf Budára, - aki többet teszen nálánál, - az mondja neki, hogy barátom: te csak második vagy, én vagyok az első.
- Éljen! - Mondja a vén Károly éppen jókor, - a közös barátok fölkeltek az asztaltól, és széledeztek napi végzendőik után. Megindultam, hogy haza tekintsek. Valaki lenyomott a székre, - s a mellettem ülő üres székre az öreg Faddi huzódott le.
- Régen lesem kedves uramöcsémet, - most el nem eresztem.
- Mi jó szerencse hozta ide Faddi urat? - Ezt a fészket az öregurak el szokták kerülni.
- Két nap óta keresem fiamat, az én jó madaramat, tollát vedlette el, hogy meg nem ösmerem? vagy nem is jár ide?
- Sohasem láttam itt.
- Pedig ide járhatna, - mondja Faddi, - mert mondhatom, hogy a nyerset is megsütik ennél az asztalnál.
- Szállásán nem kereste urambátyám?
- Elfeledtem az utczát és házszámot, - s nagyon lekötelezne, kedves öcsém, - ha segélne nyomára akadni.
Minden irányban kérdezgettünk, délutántól estélig csavarogtunk ide s tova, senki sem tudta megmondani, merre találhatnánk. Másnapra maradt a folytatás, és abban egyeztünk meg, hogy délben a szálláson látogatom meg az öreget.
Gyertyagyujtáskor értem a jurateriába, - s a hat közül egyedül voltam otthon.
Már mondám, hogy nappal hatan fértünk meg a tanyán, - éjjel pedig voltunk tizenöten is: mert akiknek rendes szállásuk nem volt, éjszakára be‑betekintettek, s a hat ágyban rendesen tizenkettő aludt. Akinek itt nem jutott hely, köpenyegen, rossz kabáton, ócska nadrágokon s ágyteritőn nyujtózkodott a padlón.
A váratlan vendég éjjel bejött a szobába, - már az ajtónál vigyázva nyujtá ki lábát, hogy emberfejre ne lépjen. Elsütött egy gyufaszálat, a föllobbanó lángnál kikereste az üres helyet, hova lehuzódhatik, s a házi szabály szerint megnézte, hogy a vánkos hol van hosszára helyezve; mert az a gazdának a helye, ha még haza nem jött volna. Hányszor megtörtént, hogy reggel a hálópajtás rám nézett, s tulajdon ágyamban azt kérdezte tőlem:
- Hát maga kicsoda?
- Én vagyok a gazda! - Mondám nevetve, hogy engem vallat, - arra a vendég falnak fordult, tovább hortyogott, - én felöltöztem, s többször ez életben, tudva, nem is láttuk egymást.
Faddival nagyon sokat járkáltunk, elfáradtam, ez okból jókor lefeküdtem, befordultam a falhoz, hogy a váratlan vendég bizvást elhelyezkedhessék mellettem. A törvényszaknak elején hét-nyolcz vendégre mulhatlan számithatánk; mert három‑négy napra a vidékiek nem fogadtak szállást. Éjfélig koronkint hallám az ajtónyitást, a gyufavillanás fénye vendéget jelentett. Éjfél után éreztem, hogy valaki mellém nyujtózkodik, a pacsuliszag megnyugtatott, hálópajtásom nem valami közönséges kávéházi töltelék; mert az a jó szagu kenőcsnek árát elitta volna.
Minduntalan fölébredtem, mert vendégemet nyöszörögni hallám. A falhoz huzódtam, hogy a kéretlen vendégé legyen a nagyobb kényelem, talán először került másnak szomszédságába, s a kényes urfi a szomszéd mellett nem tud elaludni. A tágabb helyen még kényelmesebben hánykolódott, tehát megszólitám:
- Mi baj van, szomszéd? nagyon nyöszörögsz.
- Él még az apád? - viszont kérdi a szomszéd rekedt hangon.
- Régen meghalt, nem is ösmertem. Feleltem a kiváncsinak.
- Hát adósságod van‑e?
- Hála Istennek, egy fillérrel sem tartozom.
- Baloghot sem ösmered, a vén uzsorást az Ősz utczában, 15‑ik szám alatt?
- Baloghot ösmerek a harmadik vármegyében, - ez egy kissé messze van az Ősz utczától.
- Nagykoru vagy?
- Tegnap multam huszonkét éves.
- Aludjál békével, pajtás, - én átugrottam a huszonnegyedik esztendőt, adós vagyok Baloghnak két ezer forintért tizzel, aztán apám is van, tenyeres talpas kereskedő, s legutolsó levelében azt irta, hogy anyám vagyonát elprédáltam, amint igaz is, - azért lejő Pestre, hogy számot vessen velem; hanem előbb gyónjam és áldozzam, hogy a másvilágra kimosdatva indulhassak; mert ott lő agyon, ahol talál. Aludjál, pajtás, - én is alszom, ha tudok. Jó éjszakát.
Derék urfi lehet az én vendégem, gondolám, - befordultam a falnak, s reggelig aludtam, szegénységemben gazdagon. Olyan balhák nem csipkedtek, mint ösmeretlen kedves szomszédomat.
Hét órakor benyitott a tisztogató, hogy a ruhákat tisztogatás végett összeszedje. Éber álmomból fölébredtem, szemeim a vendégre vetődtek, s majd fölkiáltottam ijedtemben; mert az én hálópajtásom az ifju Faddi volt, a rég kergetett és megtalálhatlan korhely. Mélyen aludt. Az ágylábhoz kerülve léptem ki az ágyból, hirtelen felöltöztem, hogy az időt használhassam; mert a fiu nem fog kimozdulni az ágyból délig, s addig én az apát tudósíthatom mindenről.
- Ifiuram, - mondja a tisztogató, - hozzak reggelit?
- Maradjon itt egész délelőtt, várja meg, mig hálópajtásom felébred, - ne szóljon neki, hanem hozzon reggelit, s mondja meg neki, hogy az én vendégem volt.
- Ifiuram! - mondja vakaródzva a szolga, - ha a jurateriában a hálóvendégek reggelit is kapnak, maholnap az ifiurak hárman fognak alunni egy ágyban.

Férjemuram és feleségem asszony.
Feltalálták az ébresztő órákat, melyek előre kijelölt időben fölkeltik az alvót. A gond és bánat kegyetlenebb ébresztő; mert a megragadt áldozatot elaludni sem hagyja.
Az öreg Faddi felöltözötten sétált a vendéglői szobában, - kopogtatásomra azonnal felelt.
- Korán kelt föl, kedves urambátyám - ilyen korban megilleti az embert a nyugalom.
- Az az élhetetlen kölyök nem hagyott alunnom egész éjjel. Amint lefeküdtem, ugy keltem föl, - semmit sem aludtam.
- Csudálkozom, hogy bátyámat nem hagyta alunni, - mondám, - én inkább panaszolkodhatnám; mert vele feküdtem egy ágyban, s ő még most is ágyamban fekszik.
- Az én fiam?
- Az ön fia, kedves urambátyám, mellettem feküdt, s ágyamban marad, hihetőleg délig.
- Menjünk, - menjünk,... riad fel az öreg, - mégcsak felém sem jő, - hanem önt egyedül ereszti.
- Azt nem mondtam, kedves urambátyám, - magyarázám a dolgot, - ő nem tudja, hogy én önhöz jöttem.
- Okosan van. - Jobb is, ha nem tudja, - különben megszöknék.
- Megszökni nem fog; mert azt sem tudja, hogy velem aludt egy ágyban, pedig beszélgettünk.
- Részeg is a gazember?
- Lassabban, kedves Faddi bácsi, - ezért ne sütögessük az ágyut, - a jurateriában rendes szokás, hogy a juratuspajtásnak ösmeretlen is adunk helyet: igy kerültünk össze egy ágyba.
- De ha beszélgettek együtt.
- Mikor a legénység alszik, mi nem kiabálhattunk, - ez az oka, hogy a sötétben egymásra nem ösmertünk.
- Majd kivallatom, csak körömre kapjam.
- Arra sincs szükség, Faddi bácsi, - tudom, hogy az anyai részt a fiu elpazarolta, azt is tudom, hogy urambátyám utolsó levelében keményen fenyegette, - s ezért bujdosik ön elől.
- Annál jobb, hogy uramöcsém mindent tud, - én a haszontalan ficzkót most szemre kapom, kifizetem adósságát.
- Mind?
- Talán uramöcsém az adósságról is adhat bizonyos utasitást?
- Adhatok, - s ha nem röstell elmenni az Ősz utczába, a 15-ik számu házban lakik bizonyos vén gazember, azt Baloghnak hivják.
- Azt is Baloghnak hivják? - dünnyög az öreg. Egy másik rossz embert ösmerek, az is Balogh, - ni, most párját találom meg. Ugyan mennyit adott fiamnak az a rabló?
- Ha jól hallottam, kétezer forintot.
- No,... mondja az öreg nagyot nyögve, - megőrletlek, akasztófavirág, csak megkaphassalak. Ez a kétezer forint már az én pénzem, - ezt nem az anyádéból kapod, - ez már drágább lesz.
Az öreg kék lett a haragtól, botját fölkapta az ágyról, s a hat vágásból mutatott egyet, furcsát, mitől én is megijedtem. Elhallgattam, hogy a kétezer forint megszaporodott, mint a csudarozs: kettőből tiz lett.
Óráját nézte, - nyolcz óra lehetett.
Nagyon kért, hogy kisérjem el az Ősz utczába, majd ő beszélni fog az uzsorással.
Hirtelen megjegyzem, hogy a bizonyos házig elkisérem, s onnét visszajövök.
Már indulóban voltunk, kezemet a kilincsre tettem, hogy az öreget előre bocsássam. Kivülről gyengén kopogtatott valaki, s az ajtót azonnal megnyitá. Faddi holt halvány lett azon pillanatban. Kitől ijedhetne meg ez erős, csontos ember, mint a - feleségétől?
Szerettem volna az utczán lenni, az előjel arra mutatott, hogy akár jövendölt a naptár mára akár nem, de itt villámlani fog.
- Itt vagyok! Mondja az asszony, előállván, mint egy eredeti bizonyitvány egyes vessző alatt. (Több vesszőt érdemlett volna.)
- Látlak! - mondja a férj, lerakva botját, kalapját, - nagy lélegzetet vett, s ez volt a töltény, ha majd el kell durranni.
- Két hét óta nem irsz egy betüt, lejösz Pestre, hogy rendezed a dolgokat, mit csinál az a szegény gyerek?
- Gondolom, most éppen alszik. Vidor barátommal hált az éjjel egy ágyban, - s mint itt bizonyitani fogja, még alva hagyta otthon.
- Ugy‑e, nem igaz? - Kérdi tőlem az asszony.
- Asszonyom, - mondám, - férjét sokkal inkább tisztelem, mint tanuja kivánjak lenni megaláztatásának. Engedjék meg önök, hogy távozzam.
- Maradjon uramöcsém, - kér az öreg, - ön házamnak jóakaró barátja, - mi mindketten paprikát ettünk reggelire, nőm is, én is, - maradjon köztünk. - Ha egy harmadikat látunk, az asszony nem mond olyan nagyon vékonyat, én meg nem azt az igen vastagot. Üljünk le, kedves feleségem, te a kanapéra, én veled szemközt, barátunk oldalt. Igy ni. - Mondja az öreg a helyekre mutatva. Kedves uramöcsém, sziveskedjék egészen elmondani feleségemnek, miként találkozott tegnap velem a kávéházban, s mi hirrel lépett be ma hozzám?
Röviden elmondám a történteket egészen a kétezer forintig.
- Kétezer forint? - Mondja az asszony fitymálva, - én egész vagyonomat áldoztam fiadra, (most már odaadta Faddinak) s nem vertem félre a harangot. - Nézzen arczomra, Vidor ur, sirok én? dühöngöm én? Aztán tessék elolvasni ezt a levelet, férjem irta fiamnak, - mondok én ilyeneket egy tapasztalatlan gyermeknek? Férjemre is nézzen ön, - most fog fizetni kétezer forintot, nézze meg, hány ezerrel becsülné föllebb ön ezt az indulatot?
Faddin fogott a guny, és látszék, hogy nem bánná, ha az összeg nagyobb lenne. Szólni akart, de nem tudott.
- Még nem mondtam el mindent, - figyelmeztetém az asszonyt, - ideérkeztemkor készakarva elhallgattam valamit, mit most őszintén meg fogok mondani, hogy az uzsorás kész pénzt adott kétezer forintot, s hogy e kétezerért a fiu tizezeret méltóztatott kötelezni. - Faddi fölugrott.
De már most az asszony is elhalaványult. Talán megijedt az öregtől? Nincs miért, az öreg elővette a pipatartózsákból a legöblösebbet, himzett dohányzacskójából nyugodtan megtöltötte, ehhez hasonló egykedvüséggel rágyujtott, kinézett az ablakon. Nevetve mondá, hogy az utczán a favágócsalád mily kedélyesen rángatja a fürészt, mellettük egy nagy kosárban ül egy kis gyermek, s egy vastag hurkát szopogat. Kedélyesen nevetett az öreg Faddi, a kis fiunak két piros pofája kidagadt a hurkától, s az öreg azt jegyezte meg, hogy kisebb kolbász leszaladna a gyereknek torkán.
Mi lelte az öreget?
Ezt az asszony jelentette, nekem egy váll- és kézvonitással. Nem feleltem a néma jelekre, lélekben megértettem, hogy az öreg örömest megfizeti a tizezer forintot, csak hogy az asszony megijedt, és nem mer szólni. Vidáman eregette a füstöt, az asszonyt hagyta ázni a lében, hogy puhuljon. A világért nem pattogna az öreg, pedig az asszony kamat nélkül kölcsönözne egy adag gorombaságot, ha férjének szájába tömhetné, hogy egy szóig elmondja.
Hosszu hallgatás után leült az öreg előbbeni helyére, jobb lábszárát a balra helyezé, féloldalt felém fordult, s azt mondja:
- Kedves öcsém! Valamikor én itt Pesten az árvaházban növekedtem, apám kiszolgált huszár strázsamester volt, az invalidus kaszárnyában halt meg bubánatában, hogy vénségére, a huszárra, frakkot huztak rá. Erre emlékezem, mert sokszor emlegette, mikor szünnapokon kikért az árvaházból s a Dunaparton a kofáktól a kosarak fenekén összeszakult cseresznyéből egy krajczár árát méretett sipkámba.
Az asszonyt pirosra festette a szégyen. (Sok asszony szégyenli, hogy férje a maga erejéből lett valami.)
- Tizenhét esztendős koromban kihittak az apám temetésére. Kiállt a katonabanda, - én a nagy trombitás mellett álltam, s azon gondolkoztam, hogy ha ezt a nagy trombitát az apám füle mellett fujnák, talán még fölébredne. Két hónap mulva kiadtak boltosinasnak egy füszerkereskedésbe a szénapiaczon. Öt esztendeig voltam inas, talán a hatodikban is az maradtam volna: de a városbiró megsajnált, hogy a boltban elfagytak kezeim, - megparancsolta a gazdámnak, hogy szabaditson föl. Aztán kiküldött a Sárosfürdőbe, s irgalomból három hétig ott fürödtem, hol kétszáz ember fürödhetik három bankókrajczárért.
Faddiné szeretett volna elájulni. Ez a három krajczáros őszinteség mélyebben hatott a tizezer forintos hirnél.
- Kérlek, - ne folytasd, - mondja az asszony, Vidor urat sehogysem érdekelheti ez a történet.
- Mást beszélek, kedves galambom! - Mondja Faddi átcserélvén bal lábát a jobbra. - Inaskoromban megösmerkedtem itt Pesten egy mészárosinassal, mellettünk mérték a hust, reggeltől estig láttuk egymást, ő nekem pörkölthust hozott a kapu alá, én fügét és szentjánoskenyeret adogattam neki; azonkivül vasárnap délután kihoztam boltunkból olyan nyomtatott iveket, melyekből staniczliket szoktunk szabni, s ezeken mutogattam neki a betüket, s éppen három esztendeig tanitottam meg valahogy olvasni. Ez a jó pajtásom később meggazdagodott, velem egy városban lakott, s nemességet vett, s mondhatom, ő csinált a főbiróból alispánt. Beült a vármegyeházba, s a boldogságban ugy megrészegedett, hogy a gyülésen már a tanácskozmányba is beleszólt. Engedték az elbizakodottat beszélni, s ma alispánságra kapaszkodnék, ha nyelve meg nem bicsaklik, s a nemesség jogát védve azt nem mondja, hogy ő nem engedi azt, amiért ősei vért ontottak. Marhavért! kiált egy gubanczos nemes a másik oldalról, s ez naptól fogva megint jó pajtások vagyunk, s nevetve mondja: Barátom! meglakoltam, - mert elfeledtem, hogy amit a staniczliról leolvastattál velem, - annyiért csak hajdu lehetnék a megyeház kapujában: maradjunk otthon.
- Szót fogadtam, kedves uramöcsém, - mértem zabot és árpát, adtam, vettem, - nem szóltam olyanhoz, amit nem értettem, s uramöcsémet, mint tanult, müvelt eszü embert kérdem, ha én alólam kikapnák a vagyont, mit a szerencse hozzám vágott, - mi lehetnék én a tudományom után? Hajdu, vagy mert a gorombaságot nem veszem boltban; a pesti hajóhidnak végén vámos!
- Ugyan Faddi, mire való az ilyen vallomás?
- Bizony isten elfeledtem, galambom, hogy itt ülsz a czifra kanapén.
- Köszönöm a figyelmet, különösen megtiszteled a feleségedet.
- Nem mondtam, uramöcsém, hogy én goromba ficzkó vagyok. Hányszor hivogatott engem az alispán ur ebédre. A nagy világért el nem mentem volna, - holtig szégyenlettem volna, ha a kotlettnek szárán a czifra papirost megettem volna. A fehér bárányban már rágtam, azt gondoltam, hogy az is megenni való.
- A nyavalya fölüti az embert, ha ügyetlenségedet hallja.
- Dicsérj inkább, hogy magam megmondom. - Mit tagadjam, hogy nagyon utolsó ember vagyok. Érek én egy hajtófát? Mészáros komám különb ember legyen; mert az megvallja, hogy fajankó? Én voltam az ő professzora, én tanitottam olvasni a staniczlikról, - ennyivel érek én többet. Mi vagyok én, kedves galambom? (Szegény Faddiné mindannyiszor hasonlitott a pulykához, mikor Faddi bácsi galambjának szólitotta.) Jámbor zsákhányó. Lehuztad rólam a zsinóros dolmányt, hogy ne hasonlitsak hasonfeleimhez, kik kevesebb zsákot varratnak, mint én. Zsák‑zsák! Ma nekem van több zsákom, holnap másnak. Ha a molnároknak hitelre adom a buzát, megtitulálnak, hogy: nagy uram, nemzetes uram! Ha nem adok hitelbe, s a molnár kénytelen készpénzért venni; leszek: Mérjen hát, Faddi uram. Megérhetjük, hogy azt mondják: ifiuram, hallja maga!
- Nagyon mulatságos figyelmeztetés.
- Hogyne volna mulatságos, kedves galambom, - nagyot nyersz te akkor: vénségedre majd rád fogják, hogy ifiasszony vagy!
- Eszeden vagy, Faddi?
- A vármegye phisikusa is kiadná a bizonyitványt, hogy sohasem beszéltem józanabban. - Ne félj, én meg nem bolondulok egy asszony miatt, mint a fekete kutya.
- Mi történt? - kérdém elrémülve.
- Csekélység, - a fűszeres eladta az erkélyes házát tizezer forinttal olcsóbban, mint vette. Az asszony két esztendeig tűrte, hogy az én feleségem lakik az erkélyes házban, nem ő, - férjét mindenképp kinozta, hogy neki is vegyen ugyan a nagy téren. A gazdának nem tetszett az inditvány, erre az asszony hozományát akarta használni. A szerencsétlen férj bánatában agyvelőgyulladást kapott, félre beszélt három hétig, a negyedikben se félre, sem oldalt nem beszélt: meghalt.
- Mi közöm hozzá?
- Neked semmi, kedves tubám, nekem aztán több, - kikerülöm azt az árkot, melyben más kitörte a nyakát.
- Már kezd mutatkozni a paprika, - csak késheggyel férjem, - mondja az asszony, - kanálszám sok lesz.
- Bökj oldalba, - asszonykám, - te tudod legjobban, hogy én hamar meglapulok; hanem előre megmondom, hogy egy dologban nem engedek, inkább megeszem egy itcze paprikát.
- Mi lenne az a különös dolog?
- Kifizetem fiadnak adósságát azon föltétellel, hogy hozományodról kellő nyugtát adsz, s beösmered, hogy egy fillérig kifizettem, és tulajdon jó szántodból erre-arra elköltötted.
- Szeretném tudni, hogy mit nyersz vele, ha lemondok a hozományról?
- Megtanitlak busulni, miként én busulok, ha a buzának ára akkor esik hirtelen, mikor magtáraim csurdultig vannak. Megtanitlak csapófázni, hogy ha én otthon nem vagyok, ne bizd a cselédre a mérést; mert kilopja mind a két szemedet. Te lehuztad rólam a mentét, varrattál helyette frakkot, hogy urnak nézzenek a casinóban. Te meg elégedjél meg selyemruhával ünnepnapon, hétköznapon ölts kartont, annak nem árt a gabonapor. Idáig én hordtam föl a pénzt utánad ezerenkint az emeletbe, s annyit költöttél, amennyi tetszett. Mától fogva lejösz a magtárba, rézpénzben adom ki a piaczravalót, s beszámolsz egy szál faggyugyertyáért is; mert egy zsebben két kéz nem vájkálhat, különben hamar kilyukad a zseb. Igy lesz ezután: hallja az asszony.
Faddi fölkelt, pipáját visszadugta a szarvasbőrzsákba, - egy másik asztalról irószereket hozott elő, s öreg magyarsággal mondta föl az asszony előtt, mit irjon a papirra.
Az asszony példás megadással irta a sorokat, aláirta nevét, s a kész iratot átnyujtá férjének.
- Tessék, - mondja az asszony, szóról szóra azt irtam, mit férjem uram kivánt.
- Helyesen mondod: mától fogva urad, - s ha nem rugdalódzol, még van annyi vagyon, hogy öregségünkre az emeletben lakjunk. A vagyont én megvédelmezem, - ez szent kötelességem, tied az engedelmesség.
- Engedelmeskedem, csak végezz, s a fiunak hagyj békét!
- Kérjek tőle bocsánatot, hogy a toll vastagot fogott, s a betüket öregre vetettem, - ezt gondolod?
- Nem ezt gondoltam, férjem uram, - magyarázza, az asszony, - a fiunak pályát választottam, s illendő, hogy magunk is kimélettel bánjunk vele, hogy el ne keseredjék.
- Reménylem, volt annyi eszed, hogy hazahozd, aztán faragunk belőle gabonakereskedőt.
- Itt a kinevezés, - tegnapelőtt tudósitott a bécsi ágens, hogy fiunkat tiszteletbeli fogalmazónak nevezték ki Budára a helytartótanácshoz. No,... örülj, kedves öregem!
- Kedves uramöcsém, - mit is hallottunk mi a juratus‑kávéházban?
- Nem tudom, mire czéloz, kedves urambátyám.
- Ha az országnak java nem vállal hivatalt, kénytelen a kormány a férgeséből választani.
- Valóban több meggondolásod lehetne, s ilyent nem mondanál, mikor fiadról beszélsz.
- No, asszony, - tuljártál eszemen. Én azt gondoltam, hogy a gyereket most besózhatom, s a penész nem esik bele többé; hanem az ördög más tanácsot adott neked, s a gyerekből erőnek erejével nagy urat akarsz faragni. A megenni valót kiadom neki; hanem vigyázz, hogy öregségünkre meg ne ríkasson.
- Az alkut megkötöttük, kedves férjem, - hizeleg az asszony, - én engedtem, engedj te is, aztán szent a béke.
***
Mikor az Ősz utcza felé mentünk, azt mondja Faddi:
- Bár a gyerek Széchenyi keze alá kerülne, - az majd haza kergetné, - s én tudom, miért csókolnám meg a nagy férfiunak lábanyomát.

Ujabb elhatározás.
Az Ősz utczának elnevezését azon határozott értelemben fogadom el, hogy aki egy esztendeig benne lakik, s kénytelen az ott való kövezeten járni, nevezetesen gyorsabban fog megőszülni, mint a kerepesi uton.
Odamenet egymásután mentünk, mert Faddi a hegyes kövezeten többször oldalt esett, s egyszer ugy a falhoz nyomott, hogy majdnem a falhoz ragadtam. Közel voltam a veszedelmes házhoz. Vagy harmincz lépésről láttam egy kinyitott ablakot, azon egy szárogatott fej nézett ki, - mely elvitázhatlan tulajdona az én nagybátyámnak. Faddit meglátva, hirtelen visszahuzódott.
Azonnal ajánltam magamat Faddi urnak további kegyébe, s a jurateria felé mentem.
Estefelé különös kedvem kerekedett az öreget meglátogatni. A délelőtti tapasztalatok gyűlölettel tölték meg szivemet, s a nyomorult férget mégis vágytam látni, hogy utolsó találkozásunktól fogva mennyit aszott? A csont száradt‑e a bőréhez, vagy bőre a csontjához, a lelket pedig kigőzölögte, s az aszott testbe nem talál vissza?
- Hol találom urambátyámat? Ma hallám, hogy Pesten lakik, - kivántam tisztelkedni.
- Mi jó hirt hoztál, öcsém? - csak azt mondd el; mert a panaszokat nem szeretem hallani, - mindjárt ríva fakadok, s megárt egészségemnek.
Éppen azt akarom, lelketlen pára, hogy ijesztgethesselek, - mindjárt gondolok ki valami hajmeresztőt, hogy kipottyanjál bőrödből, az is jobban jár, ha más gazdája találkozik, s egy kis hussal kibéleli az alját.
- A fekete kutya meghalt! Kiáltám tele tüdőből, s vártam, hogy előre esik‑e, vagy hátra?
- Meghalt? - Kérdi rőfnyire nyuló pofával; meg ne ijessz bolondjában; mert...
- Ne igérjen semmit, urambátyám, nem akarok én semmit is kapni, - mondám jámbor képpel... hiteles emberek irták nekem, veje, a mérnök. - Vigasztalhatlan az egész család.
- Mindjárt sirok... mindjárt orditani fogok, kedves drága öcsém, - mondja az öreg sebesen szaladgálva a szobában. - Különös természetem van, belől sirok, de kivülről negyedóráig sem csordul könnyem! - Ejnye, de nehezen jön! - Tudod, a trüsszentésre is negyedóráig készülök, - a tubákot nem szenvedhetem (pénzért adják), csak a napsugarak inditanak meg, akkor is előbb ötször‑hatszor czélzok, mig elsül. Ne nevess, hogy igy lótok‑futok, mint a bolond, - mondja megnyugtatásomul, - mindjárt meglátod a levét. Hirtelen mondtad, nagyon megijedtem. - No, ne nevess; mert majd rám ragad. Hihihihahó - röhög az aszalt bolond, - s utoljára ugy kitört rajta a nevetés, hogy vele röhögtem.
Teljes negyedóráig röhögött, szemeiből kicsillogtak a könnyek, melyeket ujjaival mázolt szét, s nevetve mondá, hogy oly keserüek, hogy majd kieszik a szemét.
Fogj más bolondot, gondolám, valaminek örülsz; hanem velem nem boldogulsz, mert megharagitlak, akár mibe kerül.
- Mérnök vagy? fiskális vagy? Mi vagy?
- Mérnök vagyok, fiskális pedig a jövő héten leszek.
- Ember vagy, öcsém, - holnap megkerestelek volna, mert egy mappát nyomtak kezembe, hogy valakinek pénzt kergessek rá. Azt igérték, hogy kapok huszonöt forintot. Az nagy pénz.
- Mutassa a térképet, urambátyám.
- Mindjárt megmutatom, - mondja egy nagy láda mellé állva, s a hozzá való kulcsot markolászva minden zsebében.
Tudta ő, melyik zsebében van a kulcs; hanem közel álltam hozzá, beláthattam volna a ládába, azért nem nyitotta föl. Kapkodott összevissza, mintha ezer bolha csipné, mégsem mentem el helyemről. Kereste a kulcsot kályhavállon, ágy fölött, ágy alatt, - egy naptárban levelenkint forgatott, mintha a kulcs vékonyabb volna a tiz krajczáros bankónál.
Az ablakhoz álltam, ujjaimmal dobolni kezdek az üveglapon, - ez időt használta bátyám, hirtelen kikapta a kulcsot, s a láda rakmányának fölszinéről kikapta a térképet.
Öreg csöppek csurrantak alá ránczolt képén, s hogy a maga leve kárba ne vesszen, száraz markával törölte szét orczáján a kin által kisajtolt nedvet. Nevettem nyomoruságát, félt tőlem, hogy egy meggyürt bankóját meglátom.
A ládának tetején a térképet kiterité, a felső részét, melyen hihetőleg a birtoktulajdonosnak neve volt fölrajzolva, hátra gyürte, hogy meg ne tudjam, kitől származik a birtok. Elkészitvén a nagy titkot, a térképet két szélén megfogta, az asztalra helyezé, s a két szélen szorosan tartva a visszahajtott részt, véleményemet kérdé, hogy ezt a birtokot mérés nélkül kiszámithatom‑e?
- Köritő nincsen nálam, különben az egyes részeket azonnal kiszámithatnám.
- Van itt olyan szerszám, - mondja ő, - kapaszkodjál a ruhaszekrény tetejére, ott találsz egyet.
Nem merte elereszteni a térképet a gyüredék miatt, nekem kellett a ruhaszekrény tetején kaparásznom, hogy megleljem. Két ágaskodásra megleltem, a rozsdát a ládaszélen ledörgöltem, s hogy a hegye tökéletes sima legyen, a ládakulcson zsurolgattam. Hozzám ugrott, a kulcsot kihuzta a zárból, s mig a láda mellett álltam, nem távozott. Három lépéssel közeledtem az asztalhoz, - ő két lépéssel átérte az egész köztért az asztalig, s azonnal a térképre könyökölt.
- Mit jelentenek a szinek a térképen? Kérdi tőlem az öreg.
- Van ott zöld szin? Kérdem folyvást a köritőre nézve, mintha még annyi munkám volna a kitisztogatással.
- Van zöld szin, - egy pataknak szélén egy darabig zöld, aztán a mellett a másik vonal világos zöld, - mondja, - mit jelentenek a szinek?
- A sötét zöld rétet jelent.
- Hát a világos zöld? az itt nagyon szélesen és hosszan van rajzolva.
- Ott takácsmácsonya terem, kedves urambátyám, tudja, mi az a takácsmácsonya?
- Sohasem hallottam hirét, kedves öcsém, - fán terem, vagy magról vetik?
- Vadjában terem, urambátyám, s nem kétlem, hogy ösmeri, ha megmagyarázom. Hosszu, magas szára van, s a felső végén a buzogánya lehet átaljában négy‑öt hüvelyk, a tüskéi oldalt sürün állnak, mint a fésüfogak, s az egyenességből a fogak egy kissé visszafelé állnak, ugy, hogy fölülről alá simogatva a buzogányt, nem érzi a kéz, hanem alulról fölfelé, minden szál erősen karmolja a kezet.
- Nem az a növény, amivel a kanászbojtárok szokták egymást fésülgetni?
- No lássa, urambátyám, hogy ösmeri, - mondám neki, - a tudósok nyelvén takácsmácsonyának hivják.
- Jaj, hogy a durrogó mennykő vágjon bele, - szörnyülködik az öreg, - a marha is ott hagyja a czudar gazt.
- Nem kell fitymálni, kedves urambátyám, - mondám csititva, - a takácsmácsonya nagyon keresett növény, - mert a műtakácsok ezzel tisztogatják a vásznat, s oly drága növény, hogy mázsaszámra veszik, különösen a rumburgi takácsok egész telepekre szerződnek.
- Ejnye, hogy én azt nem tudtam! - mondja kiderülve az öreg, - noisz, majd eldicsérem a birtokot, hogy ily drága növény van rajta, - bizonyosan többet is adnak rá.
- Lassan, urambátyám, - kapám nyakon az örvendezőt, - ez a halvány zöld nem azt jelenti, hogy a rumburgi takácsoknak való.
- Hát miért nem? - vakaródzik az öreg.
- Mert ez vadon terem, buzogánya kicsiny, tövisei alacsonyak, kampói nem érnek meg kellőleg, következésképpen igen gyengék, a vászon alatt elhajolnak, és a karmolási czélnak meg nem felelnek.
- Ejnye, hogy vágja el a jégeső, hát miért dicsérted olyan nagyon ezt a mácsonyatakácsot?
- Takácsmácsonya, - kedves urambátyám, - előbb a takács, azután a mácsonya.
- Gebedjen meg minden takács ettől a mácsonyától, - békételenkedik tovább, - hát miért dicsérted?
- A faját dicsértem, - melyet ha mesterségesen termesztünk, s ötven‑hatvan esztendő mulva a belföldi, lentermesztés fölvirul, nagy árat értékesíthetünk olyan helyeken, hol szövőszékek nagyban csoportosulnak.
- Ne beszélj nekem ujságból, - bánom is én, ha ötven‑hatvan esztendő mulva rekettyevesszőből szőnek vásznat, - ha most nem lehet ennek hasznát venni.
- Ne törődjék vele, urambátyám, - nem a magáé, - aki megvette, az vakarja véresre a fejét.
Rám nézett, szemei akkorák lettek, mint egy tallér - s azt gondoltam, kiejti valamelyiket az asztalra, éppen a térképre, hol a világos szin van.
- Ne törődjem vele?... én ne törődjem vele? Tudod‑e, boldogtalan...
- Hogy ne tudnám?
- Mit tudsz?... no, mondd: mit tudsz? Azt gondolod, hogy én vettem meg?
- Két itcze somlaitól talán mondanám, - urambátyám; de én az Éliáskutból iszom, - s világosan emlékszem, hogy kedves urambátyám el akarja szerezni másnak, vagy pénzt hajszol rá, s ha kap, remél huszonöt forintot, vagy nagy szerencse mellett, ötven forintot; mert akadhat bolond ember, s megad a birtokért hatvanezeret is.
- Hatvanezeret? mondd mégegyszer, - hogy hatvanezeret adna érte valaki.
- Valami sült bolond.
- Jaj, - te bomlott óra, - de ferdére jár az eszed, - czivakodik a bátyó, - sohasem tudom, hogy azt higgyem‑e, amit mutatsz, vagy a mit ütsz.
- Pedig világosan beszélek, hanem urambátyámnak az esze jár most hol huszonötön, hol ötvenen, aztán nem vigyáz rá, mit beszélek.
- No, menjünk odább, - dörmög az öreg, - mi ez itt a határszélek felé, olyan sürű huzásokkal van egész hosszában megjelölve?
- Az már valami, kedves urambátyám, - sokat érne az Kőrösön vagy Kecskeméten.
- Ha sokat érne, hát oda kell vinni, - mi ez? és miért érne ez Kőrösön vagy Kecskeméten többet.
- Mert egyik helyen sem talál ilyent gyémántért sem, s egy uj világteremtésig nem is terem.
- Micsoda?
- Hát kálváriának való hegy; mert ez, amint látom, egyébnek nem való, a festékről látom.
- Ettél ma már ebédet, öcsém?
- Koplalni nem szoktam.
- Pedig azt hittem, hogy nem ettél, és engem akarsz megenni, azért sütsz meg egyik oldalamon, a másikon pedig megfőzesz.
- Mulattatni akarom kedves urambátyámat, - nekünk semmibe sem kerül, más kárán nevetünk.
- No hát nevetek! - Mondja száját félre rántva. Egy könnycseppet törölt le az öreg, - jól oldalba találtam rugni, bizonyosan vesén találtam.
- Bizony furcsa természete van kedves bátyámnak, - okoskodám, - mikor a fűszeresnek haláláról beszéltem, - majd agyon nevette magát, most meg itt bolondozom, arra meg rívafakad.
Nagyot rántott vállán, a könyű elállt, s a tárgyhoz visszatérve kérdi:
- Mekkora lehet ez az egész határ? - számitsd ki öcsém.
- Majd kikapok egy dülőt, például a legszélsőt, a köritővel megkeresem az iderajzolt mértéknek aránya szerint a dülőnek alsó, felső szélét, az oldalaknak hosszát, aztán kiszámitom, - s ha az irásbeli számokkal megegyez, akkor az én kiszámitásom igaz.
Azonkint cselekedtem, megmértem a részeket, a tételeket külön irtam, s a magasabb mértani szabályok szerint az egyik dülőt kiszámitottam, - kitett negyvenöt holdat, százhetvenhárom ölet és tizenegy hüvelyket.
- Ugy van‑e? Kérdem az öreget.
- Ugy van az irásban. E szerint ez a dülő igazán annyi.
- A papiroson, t. i. térképen és a térmutatóban helyesen van.
- Hát a természetben?
- Nem látom, hogy a térkép a megyei küldöttség által hitelesitve lenne, - ugy látszik, a hitelesitést nem kérték.
- Aztán lehetne itt csalás?
- A körülményektől függ, mikor van csalás, mikor van csalódás? A térképnek valódi ellenőrje a természeti fekvés, azaz: meg kellene mérni, hogy a térképek vonalai valóban megegyeznek‑e a dülőkkel ott kinn a határban?
- Te, valld meg, - tanultad a mesterséget, - tudni fogod, - ugy‑e szoktak csalni a mérnökök?
- Rettentő módon csalnak, kedves urambátyám, - erősitém nagy komolyan, - hát nem tudja, mit mondanak a parasztok a mérnökökről, hogy egy sem kerül a mennyországba; hanem a sok csalás miatt a pokolnak mélységes fenekén tüzes lánczczal mérnek örökkön örökké, ámen.
- Ez nem parasztbirtok. - Mondja derültebben. A birtok lehet ötszáz holdnyi! Hol volna parasztnak ekkora birtoka?
- Ugy közbirtokosságban fekszik és tagositva van, - az alakja mutatja.
- Jól mondod!
- Ugy még hihetőbb a csalás, - ijesztgettem még inkább, - a birtokot nem lehet főzni, mint a tüdőt, hogy kidagadjon, - tagosztálykor segit magán a ravaszabb, ügyesebb, - és keni a mérnököt, hogy ugrassa a lánczot.
A székre rogyott az öreg, mintha az emlegetett huszonötöt valami mogyorófa képében már meg is kapta volna. A mily lelketlen lehetett ő maga, nagyitva hitte a mérnökök furfangosságát. Fölálltam az asztaltól, s hogy ne tartson soká az ájuldozás, a láda felé mentem.
Egyszerre megelevenedett, elfeledte, hogy a kulcs markában van, a ládához ugrott.
Milyen kutyatermészet szorult bele, - a vizsla megállja a nyulat, rókát és egyéb vadat, mikor a fekvését érzi, - ő folyvást a ládára figyel, nehogy megraboljam. Fölteszi rólam, hogy megérzem a pénznek szagát, mint ő, s a deszkán keresztül kicsipek egy százast, és elszaladok vele, én, az öcscse, nővérének fia, - egyetlen rokona az ég alatt, a föld szinén.
- Mit akarsz? - Kérdi a boldogtalan; mert lelkében ezer gyanu fészkelt.
- Ha tudnám, hogy maradék pecsenyéje van urambátyámnak, egyszeri kinálásra megenném. - Mondám, a kérdést egészen másképp magyarázva.
- Pecsenyét? nálam keressz pecsenyét? - Kérdi boszusan, és ebben elhiszem, hogy méltán csudálkozik.
- Embernek való eledel, - válaszolám, - ami megmaradt, vacsorára eltehette.
- Hümm!... hozd ide az universitásból a professzorokat, - találják ki csontom és bőrömből, mikor ehettem én pecsenyét? A légy meg nem él az én szobámban, - mit egyék? Koldus vagyok.
Kötözni való gazember, valóságos kétrétü, - egyszer azért, mert azt vallja, hogy koldus, - másodszor azért, hogy szeretné, hogy egy hét volna egy nap, s a bélének azt mondhatná: egy napon nem eszünk hétszer.
Föltámadt bennem apámnak gyülölete, - valami titkos indulat fölrugta bennem a mérlegtányért, melyben még ért valamit, mint anyámnak, a szelid és résztvevő angyalnak legközelebbi vérrokona. Apám felé tekintek a magasba, - hogy nézzen lelkembe, lássa meg az utálatot, mely végtére fölgerjedt az élhetetlen nyomorult iránt. Bocsáss meg, szegény anyám, megfogadom, hogy mindenben másban nyomaidat követem, csak azt bocsásd meg, hogy e nyomorultat szivemből kidobhassam. Üres helyére másokat ültetek, tizet, százat, ezeret, minden irgalomra szoruló embert, minőket te gyógyitottál...
Megálljunk! Én eltévedtem! Hisz én eltértem hivatásomtól. Mi vagyok én! Szükségben segitő, - más bajának orvoslója. Kopasznak feleséget lopattak velem, a fűszeresnek vagyonát mentém meg, s a kevélységet orvosságnak adtam be, hogy másnak használjon. Faddinak kedves hites társát én segitém megtériteni, bátyám ingyen filkónak használ, hogy térképszámitása mibe se kerüljön. Ne sirj, anyám, - megtanulom a bodzavirágot, mályvalevelet, kőrisbogarat, - emellé megtanulom az embert, ezt a százrétü férget, melynek minden ránczában más indulat lakik. Még egy lélegzet, anyám, - mindjárt háttal leszek két mesterségemnek. Uristen, - mivel vezetsz odább, - hogy erőm legyen a gondolatot megfogadni...? A koldus észrevette hallgatásomat, már elhitte, hogy luddá tett, - megcsöndesedve mondja:
- Pista, te!
- Mit parancsol, drága urambátyám?
- Szoktak a mérnökök remekelni, mint más mesterember, például: a csizmadia, mészáros, kerékgyártó és a többi?
- A jóravaló munka mindig remek, akár csizmadia csinálja, akár a magáét a mérnök.
- Te is koldus vagy, öcsém, mint én, rád férne a jó szerencse, s azt a madarat megfogatnám veled, ha én bizonyosan tudnék valamit.
- Rejtett szóban beszél, urambátyám, igy meg nem értem.
- Te annak a Kopasz mérnöknek feleséget loptál tudtodon kivül.
- Emlékszem rá.
- Megér ám egy pár ezer forintot az a szép menyecske, öcsém, - s a mérnök hálából oda adhatná két hétre a szükséges szerszámokat, és fölmérhetnéd ezt a birtokot.
- Nem telik ki a tartás a huszonöt forintból.
- Kerüljön többe, - nem bánom, - megfizetem a tartást; - mondja ravaszkodva, - most megvallom, hogy ötszáz forintot kapok a vevőtől, ki meg is alkudott, csak azt kötötte ki, hogy a birtok meglegyen annyi, a mennyinek mondják.
- S aztán?
- Én tanácsadásból élek, - kedves öcsém, - s elhiheted, két hét alatt benyomlak egy uradalomba, ha meggyőződöm, hogy mesterségedet valóban érted.
- S miképpen győződnék meg, urambátyám? hisz maga nem érti ezt a mesterséget, s magának mondhatok akármit.
- Te kópé, - megtanitottál a váltóra, - s igen jól megtanitottál, - én tanitok most másokat, - aztán a mérnökmunkáról is te mondtad előbb, hogy akkor kétségtelen, ha a vármegye küldöttsége hitelesen megvizsgálja. No, szót fogadsz?
- Sajnálom, urambátyám: nem élhetek tanácsával: megfogadtam (éppen most fogadtam meg), hogy anyám nyomdokait követem, jóltevője leszek az emberiségnek: orvos leszek!
- Nem untad meg a tanulást?
- Nem; mert eddig azt tanultam meg, aminek határa van, a mérnökségnek az egyszeregy-, összeadás- és kivonásban, - az ügyvédségnek a jogban és a jognak megfelelő jogkötelességben. Ez mind bliktri! A véghetetlenhez fogok, tanulmányozom az embert, ezt a rejtett szót, mely a jóban óriás hazudság, a rosszban ezer lyuku róka, keze az irgalomban görcsöt kap, a rablásban fölér a torony tetejéig. Megtanulom az embernek testét, hogy olyan bomlott‑e, mint lelke? Megkeresem a titkot, hogy mikor hazud? Testnek, léleknek orvosa akarok lenni, bátyám, hogy az élhetetlent méltán megvethessem, a lelki szenvedőt vigasztalhassam, a garasos hetvenkedőnek azt mondhassam: köteled, melyen lógsz, az ér valamit, magad pedig rongy vagy. Ezt akarom megtanulni: fogadom anyám szent emlékére.
- Hihihi, hahahó,... meg fogsz bolondulni.
- Ne essék kétségbe, urambátyám, - mondám tartózkodás nélkül, - kezdjük az első példánynál. Ön beteg!
- Mondom, elment az eszed.
- A bizonyitványt utoljára kérem, - most végezzük a szemlét. Előbb eltakarta ön előttem a térképnek felső részét, nehogy megtudjam, kié volt a birtok? Azon birtok Faddiné asszonyomnak öröksége volt, - ön ma vette meg a fiunak adósságában, melynek legnevezetesebb része volt egy tizezer forintos váltó, melyre ön a naplopónak csak kétezer forintot adott. Az asszony átengedte önnek a birtokot, az apa kifizette a váltót készpénzben. Ennyi vagyonból ön nem mer venni egy tányér sültet, irigyli a maradékot a legyektől, és maga is megaszik, mint a vadkörte. Hát nem érdekes tanulmány ilyen éhen halódó ember, mint bátyám, ki tulajdon öcscsét is rászedné, hogy ingyen mérje föl a birtokot? Ugy‑e, nem bolondulok meg? Most vagyok eszemen, s kimondom, hogy vagy testében, vagy lelkében megromlott egy rész, mely másnak veszedelem, magának nyugtalanság és gyötrelem. - Viz helyett aranyra szomjazik, enni nem mer, mintha gyomrát ugy találta volna, mint a küszöbre kitett gyermeket, s fél tőle, hogy sokat eszik. Ha ön nem beteg, - ha önben nem bomlott meg a természet, - ugy a szunyog is elefánt.
- Hümm!
- Ennek jelentését is megmondom: jobban szeretné, ha az ajtón kivül volnék; de kidobni nem tud, s kiparancsolni nem mer. Fölmentem a szavalástól. Visszagondolok édes anyámra, - abban két sziv volt, önben egy sincs, s hogy az emberiség között az egyensuly meg ne zavartassák, ön nyuzzon, én gyógyitok. Kerülni fogom önt, kivévén, ha bennem orvosra szorul, akkor jöjjön ön, - senki sem ösmeri jobban nálamnál, talán kigyógyithatom. Minden jót. Fölkaptam kalapomat, s az ajtót bevágtam.
A medréből kilottyantott vizcsöpp engedelmeskedik a természet törvényeinek, s ott állapodik meg, hol a föld ingásának iránya megnyugosztalja. Én is, - bár kinevetnének is, - a harmadik diplomáért fogok küzdeni; mert előttem áll az ember, s akárhánnyal találkozom, - az arczról azt olvasom: jer, találj ki engem.
Nem térek ki az utból, - orvos akarok lenni!

A bonczteremben.
A nagyon hires orvosokról mondják, hogy legtöbbnyire pokrócz‑gorombák. Nem hihetetlen, ők ösmerik az embert, ezt a gyenge szerkezetü órát, melyen a mutató csak kivételesen nem hazud, mozgatója közönségesen a piszkos érdek és a nyomoru hiuság, s ha az óra megáll: nem ér annyit, mint egy rozzant hintó, melyet vasáért a zsibárus megvett, mig az embert belökik a gödörbe, hogy hizlalja a földet, melyen nem tudott egyenesen járni.
Miért hajlongana az értelmes orvos az ember előtt, ki az orvos keze alatt nyög, s kunyorál az egészségért, hogy majd épkézláb ujra kezdhesse a hetvenkedést, fölmászkálhasson a magasra, hogy onnét nézhessen le a többire, s azt mondhassa: mily apró férgek! Igy nem alkuszunk, te, nyomorult csont és bőr, melyből egy jóravaló hideglelés négy nap alatt kirázza a hust, a szakács mesterségnek mulandó gyüjtelékét. - Tudom, hogy anyagi részednek kétharmada viz, mely nem érné meg egy dunavizes puttonynak árát. Tudom, hogy csontjaid mészanyagból készültek, és ha egykor kiszórnak nyughelyedről, szárcsontoddal a csizmadiaműhelyben bőrt simitanak, pedig talán egykor a palotában sétált. Ezt a nyomoruságot bámuljam, mert még mozogni tud?
Mi van rajtad csodálni való? Egy könnyü léghuzam összerántja rostjaidat, bőrödön ezer meg ezer lyuk van, hogy a légtáplálékot tested befalhassa: talán nem is tudod, hogy nem vagy különb akármi lapunál, mely terebélyes leveleit elterjeszti, hogy ugyanazon légtömegből tengődhessék, melyből te. Megeszed a paréjt, vérednek részévé válik, - megiszod a vizcsöppet, melyet egykor az utszéli koldus könnynek hullatott el, mikor te, vagy apád alamizsna nélkül nyargalt el mellette: s e kis csöpp ajkadon enyhet adólag éltet. Menj odább, hetvenkedő nyomorék, testedet részekre bontom, s a tudomány titkával megmondom, hogy millió tárgyból vagy összeszedve. - Benned az állatvilágnak számos példánya mint csődtömegből kérhetné vissza igaz tulajdonát, ide nem számitva nyomorult hiuságodat, mely a majomé, gorombaságodat, mely a szarvas marháé, tudatlanságodat, mely a szamáré lehetne.
Vagy‑e már ott, hol az állat, melyet a falánkság kevesebbszer büntet meg, mint téged? mely az italtól nem bódul meg, mint te, mely amit föl nem falhat, ott hagyja a másiknak, hogy az is megélhessen. Gyüjtött‑e a barom kazalszámra szénát, s mellette éhezett‑e, mint a fösvény, hogy majd más boldoguljon vele? Ugy‑e még ennyire sem haladtál, s erőnek erejével azt bizonyitod, hogy a teremtésnek legutolsó napján a vakarcsból készültél, s a lelket, mely megkoronáz, hogy ura légy mindennek a földön, bepiszkolod a mocsárban, hogy az is sáros legyen, mint anyagod, melyért a teremtő nem az égbe nyul, hanem a földre hajolt le.
Öltözzél drága anyagokba, rakd magadra mindazon fényes csillagot, miért az ostobák irigylenek, - fitogtasd a kereszteket, melyek szalagon lógnak rólad, - döbbentsd meg az orvost, hogy kalapját földig emelje előtted. Ne hetvenkedjél, az orvos nevetni fog, mert egyik fogad megfájul, - levedlik rólad a czifra ringy‑rongy, s ha bizonyosan tudnád, hogy olyantól meggyógyulsz: kinodban megrágod azt a csontot, melyet tegnap a szemétre dobtál ki. Szánandó nyomorék, - nem nyöszörög alázatosabban a koldus, mint te az orvos előtt, mikor a nyavalya hanyatt fektet, s nagyravágyó testedből a takaró mindent elnyel, csak szemeidet méregeted ki, melyeknek fénye megtörött, pillantásuk fáradt, és a gőgöt megmutatni már végképp tehetetlen. Hol van hatalmad, melytől mások remegtek, ha rájuk pillantottál? Van‑e pilláid alatt csak egy szikrányi tüz, hogy villámjától egy féreg életét félthesse? Hamvadó mécs vagy, melyet az orvos keze véd meg, hogy egy erősebb sóhajtás ki ne oltsa.
Eredj, - ösmerem nyomoruságodnak tárházát, - töredékeny cserép vagy, ami benned nehéz, olcsó földanyag, melyben alkalmilag sárgarépát termeszthetnék, - s ha tán a jobb rész ki nem halt belőled élő elevenségedben, ne szórd ki, cserép, a léleknek áldott magvát, hogy támadjon belőle olyan virág, melynek illatát éjjel is megérzik.
Gondold meg, hogy tested közönséges teherhordó, s ha vakon nem rohan a szenvedélyek utján, lelkedért mondalak valaminek, mely hatalmasabb kezednél, mely csak azt foghatja meg, mi közelébe téved, - mig a lélek fölér a csillagok utjáig, s azoknak járását kitalálja - szeretetével átöleli a teremtett világot, részvétével a földnek tulsó oldalán kinlódóknak sorsán is tünődik, emlékezésével eléri az elmult ezeredeknek történetét, tudományával parancsol a jelennek, a jövendőnek irányt ad, - buzgalmával a rutnak uj alakot ad, szebbet, - lelkesülésével teremti a dicsőt, áhitatával beösmeri a végtelen hatalmu teremtőt, kinek bölcsen engedelmeskedik, - áldja a jóért, a rosszat békén türi, melynek szükségességét hiszi, mint a fájdalomét, mely a hanyag testet gyógyitásra kergeti, hogy majdan ujult erővel eszköze lehessen a mindenség czéljának.
A mely emberben ez a rész ébren van, s éberségéről jelt ad, mint a vérnek lüktetése a keringésről, igen is, az olyan előtt a legmogorvább orvos is mélyen megemeli kalapját, - s ha ezt ritkán teszi, ti vagytok az oka; mert alaktok szerint sokan vagytok emberszámban; de belértékben hány ezerre jut - egy?
A bonczteremben ilyen gondolatok lepik meg az agyat, kivált engem, ki ösmerni vágytam a tanyát, melyben a lélek, e megfoghatlan, kifürkészhetlen valami lakik; de létezik, mint az illat, mint a hang, - amaz is, ez is gyönyört okoz, s nem rakhatjuk üveg alá, vagy vasas ládába, hogy máról holnapra és ezeredekre takaritsuk össze.
Ösmerni vágytam, mondom, a hajlékot, - mely külön, a lélek nélkül, csodás szerkezete mellett, gyarló és hitvány, melytől a szokatlan mindjárt megundorodik.
Kezemben gyakran forgott a nagy kés, - vagdaltam méltóságos urat, csizmadiát, vargainast, tolvajt, rablót, koldust, s a hideg testben nem találtam egy olyan részt, mely más lett volna, mint emberi szerkezet. Borzasztó vagy igen is kisszerü e szemlélődés, melynek végső eredménye, hogy lettünk, éltünk, elfogyunk, s addig érünk valamit, mig mozogni tudunk, ha - tudniillik egyenesen járunk, nem görbülve meg utálatos alázatosságban, nem hetvenkedve képzelt magasságban, melynél a kapadohánynak füstje magasabban száll.
Összevagdaltam néhány száz szivet, lépet, májat - hogy az indulatoknak külön szállását megtaláljam, - sehol semmi, a szállás kicsi, ezer meg ezer indulatnak külön kevés lenne, - hát hol férnek el? A titok rejtve maradt, - a nagylelkünek részei csak azok egyesleg, mint az utonállóé, - a test tehát anyagában gép, mely elvásik, eltörik és elpusztul; hát meneküljünk ahhoz a gondolathoz, hogy a lélek a valami, az a kincs, melyet ellopni, elvenni, kicserélni, kölcsön venni nem lehet, melynek csak az életben van mértéke, a cselekedetekben, - s azok szerint lehetünk egymásnál különbek, mig a lelketlen test a rideg egyenlőség: maholnap föld, s ha az is szétmállik, s a szél fölkapja, nem tudom, az egykori városbiró maradékát vágta‑e szemembe a vihar, vagy a falubeli csőszét?
Kétségbeessem talán ennyi gyarlóságon, s a bonczkést önszivembe döfjem, hogy kevesebb legyen egy eleven géppel, mely a járt utat, az ezeredéves kanyargásokat követné? Ó, nem feledem, hogy a legelső embernek is az ördög volt első tanácsadója, s a teremtés kezdetétől fogva szakadatlan kiséri az embert, hogy utjában elejtse. Érzem, hogy löködi könyökömet, hogy a kést szivemnek irányozzam; de jókor megismerem, hogy a teremtő szabad akaratot adott, s a szorgalomban hatalmat, hogy az alakuláshoz önerőmből adjak, hogy a magasabb rendeltetést megértsem, s a lelki bátorságban utat törjek, melyen a legegyenesebb vonalt válasszam a végczélig, melyet legbiztosabban csak azok érnek el, kik a legrövidebbet keresik.
Széttekintek a teremtett világban, a paréj és dudva buján tenyészik vetetlen magról, mig a nemesebbet a szorgalom kényszeriti ki a földből. Az aranyat a föld gyomrába mélyen lesüllyeszté a végtelen hatalom, a hitvány homokkő égbe meredezve tolakodik a fölszinre, - s ha az átalakulásban választanunk kellene, a leggyarlóbb inkább vágynék lenni gyémánt, mint malomkő, arany inkább mint rozsdának eledelül ócska vas, gazdagon illatozó rózsa szivesebben, mint szarkaláb.
A hiuság minden arányban elkisér, - s ha kellő mértékben ösztön a jóra, jobbra a hiuság; nem vetem meg, a gondviselés megteremtette, mint a mérget, s elhiszem, hogy valamire való, - kicsinyben oly hasznos, mint nagymértékben meggyilkol a folyamnak árja, melynek kezdetén, a kis patakban lubiczkolva hánykódik a gyermek.
Uram, teremtőm, a magasban, hála neked, hogy a nagyból egy részt megértettem, s most már tudom, hogy rám biztad, hogy a kezdet után a folytatást önerőmből végezzem, nekem is juttattál valami bevégezni valót önmagamon, saját urammá tettél, hogy magamnak parancsoljak, magamnak engedelmeskedjem. Nagy munka ez, midőn ezer vágy és ezer indulat csalogat jobbra, balra, hogy öszszetörjem önmagamat, s a gyarlóságban összetépve meggyalázzam a te művedet. Teremtetted a nagyravágyást, a hiuságot, mértéktelenséget csaló madaraknak, hogy leszéditsenek a legegyenesebbről; az irigységet, rágalmat és árulkodást utonállóknak, hogy visszakergessenek az élhetetlenségbe; de teremtetted az öntudatot, mely, mikor az irigység és rágalom minden léptemre hazudságot fogott, a tiszta lélek még ekkor is ép maradjon, megjutalmaz erkölcsömért, hogy magamnak parancsolni, s a józan észnek engedelmeskedni tudtam.
Miért teremtetted volna a hálás emlékezést, ha nem azért, hogy utánunk ballagván, följegyezzen minden tettet, mely az igazaknak később is fölemlit, hogy mint az illat, mely a virágtól elválik, tanuságot tegyen azon kehelyről, melyben előbb megszületett.
Nem ijedek meg a gyarlóságok özönétől, körülöttem buján tenyészhetnek, s mint nem indulok a délibábban rajzolt tornyok és paloták irányába, mert ösmerem a káprázatot: levetkezem a hétköznapi gyarlóságokat, keresem a munkát, melyért legédesebb a nyugalom, s megszánom a boldogtalant, ki a kevésben nem találja meg a sokat, az elegendőt.
A legszebb fának is van itt‑ott elrothadt gyümölcse, százra kerül talán egy kitünő példány, s az egyért vendéget hi a gazda, hogy megbámultassa vele.
Rothadt gyümölcs a gyarló ember, s hogy olyanokat gyakran láttam, nem esem kétségbe; mert azokhoz mérve tudom megösmerni az épet, száz közül az egy jót, a bizonyitványt arról, mit gondolt ki bennünk a teremtő.
Visszateszem a bonczkést, kitanultam élével az emberi gépet, s azt gondolom, hogy az a föld, melyre szemetet szórtak, buján termi azt a magot, melyet belevetek. Jertek közelembe, nem utálok senkit, a bonczteremben nem fásultam el, keresem a jobbat és nemest, azt az ihletet, melytől egykor a sárból készült anyag, a hatodik napon, egyedül nemesedett meg a teremtmények között.

A császárfürdő.
A nagyvilág vásárában a czifra boltok a főutczában vannak, az ócska ruhát és az avult vasat a melléksikátorokban rakják ki. A fürdőhelyen mulatságos ellentétül a sánták és a bénák egy sétányon találkoznak a gondtalan, épkézlábu fiatallal; egy légkörben pezsg a fiatalnak vére a megnyomorodott aggal, az elkövetett ostobaság eleven például sétál azok előtt, kik a friss ostobaságot ezután követik el. - Gyakran kijártam a császárfürdőbe, körültekinték a nagy tömegben, tanultam a sánták nyavalyáját a testi betegeken, a hiuságot, hetvenkedést a lelki betegeken, s azt gondolám, nagyobb gyógyszertár kellene az utóbbiaknak, s ha az emberek nyakára, mint az orvosságos üvegekre, czédulát kötnének: majd mindenikre fölirhatnánk, hogy a boldogtalan nagyon beteg, s ha már a testi sorvadásnak orvosságul szolgál, a lelki betegségben milyen méltón rendelhetnék a friss szamártejet!
Bátyámat gyakran láttam a tömegben kódorogni; messziről láttam, hogy folyvást a betegekkel beszél, kik neki lépet és májat mutogattak, s ezeken csalta meg az orvost, mert amely betegség hasonlitott az övéhez, az illetőnek rendelvénye szerint itta a meleg vizet ingyen. Látott a nyomorult, tudta, hogy maholnap elvégzem a harmadik pályát, s adhatnék tanácsot ingyen; de nem mert felém közeledni, félt, hogy rétegeibe látok, s az igazmondáson kezdem gyógyitását.
- Negyedéves orvosnövendék valék, midőn egy napon a császárfürdőnek udvarában a vendégsereg nem akart megoszlani, s a pesti fiatalság egymást döfödte, hogy a szük körben folyvást nyomon kisérjen egy alakot, melytől, mint az orvosságtól, még a sánták is gyógyulni kezdtek; mert még azok is megmozdultak, hogy lássák.
A tömeget engedtem a bálvány után futni, kényelmes helyemtől oldalt néha egy pillanatra megvillant az arcz, s hogy az nem közönséges szépség, könnyen felismertem.
Valaki befogta szemeimet. Markos kéz volt, s akárkinek volt a sajátja, e kezeket, ha le lehetne rakni, mint a botot és esernyőt, czingár ficzkó nem örömest lopná el vékony karja helyett.
- Én vagyok!... mondja végre Faddi uram, s mellém ült a félreeső asztalnál.
- Egészség ellen használja a császárfürdői vizet, urambátyám? - Kérdem az öreget; mert a jó egészség miatt majd kicsattant a vére.
- Csalánba nem vág a mennykő! - mondja szokott észjárással, nekem semmi bajom, hanem az asszonyt hoztam le, lányostól a tömegben sétálnak.
- Beteg az asszonyság?
- Lépe vagy a mája, mondja Faddi, nem tudom bizonyosan; mert én azt sem tudom, hogy van‑e ilyen szerszám az emberben, azt sem, hogy kivül használ‑e neki a meleg viz vagy belől? Én egy nyavalyáját ösmertem, azt kiizzasztottam belőle.
- Ugyan mivel? - Kérdem szórakozottan.
- Furcsa doktor vagyok én, kedves öcsém, nevet az öreg, a feleségem nyavalyájáról én vettem be az orvosságot, a pénzes ládának kulcsát éjjelre zacskóba dugom, nyakamba kötöm, hogy még éjjel se férjen hozzá.
- Megállta szó nélkül?
- Ki akart önteni, mint a gyerekek az ürgét, három napig reggeltől estig siránkozott. Erre megfogadtam két czigánybandát, s éjfélig huzattam az utczán ablakai alatt. Megmondtam neki, hogy itt a nóta, válogasson a sok között, s amelyik tetszik, azt huzatom; de ne nyafogjon, mert azt huzatom, ami nem tetszik. A fél város hozzánk szaladt, hogy kinek hegedülnek? Az asszony majdnem térden állva kért, hogy kergessem el a czigányokat, mert azt mondják majd, hogy mind ketten megbolondultunk. Az orvosság használt, fél a kinevettetéstől, s ezen a kóczmadzagon vezetem négy esztendő óta az én kedves életpáromat, s ha barátom piktor volna, azt mondanám: ha bárányt akar rajzolni, nézze le a feleségem képét.
- Hát a kislány?
- A kislány nagy lány, uramöcsém, mondja derülten az öreg, ha erre kerülnek, ideintem őket.
Negyed óra mulva közelünkbe kerültek. Az anyát megösmertem, bár megaszott, vonásait a test és lélek baja jól megkuszálta. A lány megdöbbentett szépségével. Könnyü fehér ruha folyta végig a szép termetet, az aranyszőke fejnek kék szemei élénken tekintenek rám, s az egykori beszédes gyermeket alig tudtam megszólitani.
Az asszony kezet nyujtott, s házuk igaz barátjának szólitott. Nem csodálkozom, hogy a lány ez értelemben szinte kezet nyujtott, s ő kezdé meg a társalgást.
- A borzas lányt nem akarja kegyed megösmerni?
- Ujra kell kezdenünk az ösmeretséget, mondám, az idő más jogokat adott kegyednek, most már vége az egykori tréfáknak, s igen okosan kell kegyeddel beszélnem.
- Ugy, ugy, kegyed sokat fog nekem mondani, miről mások nem szoktak beszélni.
A fürdői vendégek nem messze tőlünk tömegesen álltak, mert az eddigi figyelemnek tárgya e hölgy volt, s akik engem ösmertek, jelekkel tudatták, hogy irigylik boldogságomat. Nem láttak szivembe, hogy én Faddiékat más szemmel nézem. Én az egyszerü, reménnyel keveset vesződő ember csak az ösmerőst látom, meg a válaszfalat, mely a gazdag és szegény között legalább olyan vastag, mint a chinai fal a mongolok ellen. - A gyönyörü képet ugy néztem, mint a remek festményt, - most látom, később el fogom feledni.
Az asszony, mint házuk igaz barátját köszöntött. Ez adott jog megkülönböztethetett; de meg nem zavart, hogy másként tekintsem őket, mint gazdag embereket, kik lányukat a kirakat számára készitik, hogy azon mutassák meg a világnak, ám ennyit érünk, s eladó portékánknak ez az utolsó ára. Én a sorssal nem koczkáztam, - nem álltam vele szóba, hogy reményekkel csalogasson, - én parancsoltam a sorsnak, hogy a mindennapit adja ki; mert ezt megszolgáltam, s hogy most e kis tündért előmbe hozta, egykedvün nézem, mint a kerti virágot, melyhez semmi jogom.
Faddi meghivott, menjek át velük a Margitszigetre; mert több ösmerőssel összebeszéltek, s közösen ott fogunk ebédelni. Megindultunk közösen, a Dunapartnál csónakba szálltunk s áteveztünk a zöldellő szigetbe, hol Faddiék ösmerősei már vártak. Összekeveredtünk. Elkezdődött aztán a séta, Faddi urambátyám mondta, hogy leányával beszélgessek, inkább menjünk legelöl; mert szeretné tudni, az apai vagy anyai vezetés látszik meg inkább a leányon?
- Volt már ön a szigeten? - kérdem a leányt.
- Minden zugát ösmerem, a régiségeket, a virágokat, még a csalogányokat is.
- Erről tehát nem fogunk beszélni, - mondám, - a zephirszellőkről is hihetőleg beszéltek mások, nefelejcset, rózsát is emlegettek kegyednek, - folytatám czélzólag, - minderről hallgatni fogunk; szebbet én sem tudnék mondani, - hanem kegyetek bevallott jó barátjának engedje meg, hogy bizalmasan beszéljen. Az atyát egészségesnek látom, az anyát betegnek, - nem gyanitja kegyed, hogy e két egyén évek óta háborut visel, s hogy itt lenne már ideje a békekötésnek?
- Isten áldja meg önt e kérdésért, - mondja a lány, - ön az egyetlenegy ember, kivel e tárgyról beszélni merek, - s először mondok olyast, mit ezer esetben egyszer sem szabad talán kimondani, hogy apám és anyámnak nincsen közös tárgya, mely egy uton vezetné, - s reményleni sem tudom, hogy valamikor összetalálkoznának.
- Beszél‑e az anya kegyed jövendőjéről?
- Szivemen kapott, - ha távolabb lennénk a többitől, keservesen sirnék, - mondja a lány, - mert én el vagyok alkudva vagy cserélve, - én apámnak jutottam, - s az anyai sziv helyettem a testvért választotta.
- Mit tud ön testvéréről?
- Hogy Budán van, - s hogy anyám testvérem leveleit könnyekkel áztatva olvassa.
- S az apa mit szól?
- Mint rólam mondja anyám, hogy apádé vagy, - apám viszont testvéremről ugy beszél, mintha kialkudott egyezkedésben egészen anyámnak engedte volna, s az apának semmi gondja reá.
- Találkozik ön fivérével?
- Évenkint egyszer vagy kétszer. - Hidegen megölel, - szokásaimat, modoromat kigunyolja, - s elég gyengédtelen azt mondani, mai napon a gyuródeszka mellett is megkivánják az elegancziát.
- S az apa mit mond e kedélyes észrevételekhez?
- Szerencsére nem tudja, - mert még nagyobb szerencsére én könnyen sirok, és még könnyebben nevetek, kivált ha apámat látom, kit fájdalmaimmal megkeseriteni éppen nem akarok.
- Hosszan kellene beszélnem, hogy önt a multnak minden sötét képével megösmertessem. Higyje el ön első találkozásunkban azon figyelmeztetésemet, hogy a családi kötelékét pénzviszonyok szaggatták meg, s hogy az anya kegyedet mint fia kényelmének jövendő megcsonkitóját tekinti.
- Szegény anyám, - nem akar szivembe tekinteni, - mondja fájdalmasan lehajtva fejét, én a vagyonra soha sem számitok, - egy napon elfujhatja a szél, mit számitsak rá? Csak azt tudom, hogy a csapás engem készen talál, - s abban bizom, hogy kenyeret is tudok dagasztani.
- Ez áron könnyen megkapja ön a kulcsot az anya szivéhez, - mondám a leánynak, - a lehető legközelebbi alkalommal vigasztalja meg kegyed az anyját, hogy testvérét inségben nem hagyandja, bármiként rendelkeznék egykor az apa vagyona fölött.
- Köszönöm a jó tanácsot, s magam kérem anyámat, hogy tulajdon vagyonát hagyja testvéremnek.
- Éppen erről ne szóljon kegyed, - az anyai vagyon elpusztult, kegyednek fivére már jól lakott e zsiros falattal; hanem annál éhesebb lenne az apai keresményre, ha az apa másként nem rendelkeznék.
- Mi boldogságom lenne nekem e vagyonban, midőn anyám szivében nem kapnék helyet?
- Mondtam már, hogy miként jut kegyed oda.
- Igy veszik a helyeket a szinházban is.
- Nem egészen hasonló a viszony, - kegyed a szinházban két órára veszi meg a kényelmes helyet, s ha keresett az előadás, kegyed kapott kegyelmet, hogy a pénztárnok jegyet adott. Itt lemondásról van szó, - és én itt csak akkor adom a tanácsot, mikor tudom, hogy ön a lemondásért olyant kér, mi természet szerint való járandósága kegyednek.
- Hány ember irigyli az én sorsomat, pedig ha tudnák, minő szegény vagyok.
- Ma talán még nem az, eljöhet az idő, melyben önt a sors megkisérti, - s ha ön az, kit én ösmerni vélek, - azt mondandja ön, hogy gazdag, s azon szó szent lesz, mint az imádság, melyet az égben is meghallanak.
Talán nagyon elmélyedtünk, a közelgőkre nem ügyeltünk, már sarkunkban voltak, pedig a lány nem tartóztathatá könyüit. Édesek vagy keserüek valának, nem kutatom; hanem e könyük nem idegen szemek látványára valók.
- Menjen ön előre, - mondám hirtelen sugva, - amott a virágágynál egyedül maradhat ön.
Hirtelen megfordulék, egy pár régi téglára figyelmeztettem az utánunk jövőket, s a düledékromokról hamarjában olyan csodálatosakat hazudtam őseink viselt dolgairól, hogy Faddi bátyánk egy egész téglát akart fölemelni, hogy emlékezet okáért haza viszi. Lebeszéltem szándokáról, mert hátha valaki meglátná, hogy a szent romokból elidegenitünk, - az alatt a lány a virágágytól kitért az utra, s hogy egyedül ne álljon, megint utána siettem.
Később összevegyültünk, éppen a szigetnek végső sarkán.
Faddi szivarral kinált, s visszamenet együtt mendegéltünk; mert az öreg aranyos madaráról kivánt velem beszélgetni.
- No, öcsém, - kezdi az öreg azon vágygyal, hogy legkedvesebb nótáját fogom hegedülni, mit mond hozzá?
- Jó szivar, - mondám készakarva másfelé csavarva a gondolatot, mintha azt vélném, hogy illatos szivarját kivánná dicsértetni, - ünnepnapra való.
- Hát a kislány? Kérdi visszavezetve az ároknak tulsó partjáról, hova átugrottam.
- Kimondhatlan szereti az anyját. Mondám neki váratlan, mire a szivart is elejtette.
- Az anyját? Kérdi az öreg, kimeresztve szemeit, hogy most egy akkora volt, mint előbb kettő.
- Bátyám ugy néz, mintha azt mondtam volna, hogy a lány mérget kevert volna a szivar végére.
- Talán nem az anyját akarta mondani, uramöcsém?
- Igen is, azt mondám, hogy kimondhatlan szereti az anyját.
- Még egyszer, kedves öcsém, - ezt a két betüt mondja ön: n - és ypsilon?
- Azon bizonyos két betüt mondám, hát mi csudálkozni való van azon?
- Hogy a mennykőbe ne csudálkoznám? hisz az anyja miatt ma kinyujtóztathatnák azt a gyereket.
- Hát a jeruzsálemi zsidók nem feszitették meg Krisztust?
- Megfeszitették; hanem nem is látta ám uramöcsém, hogy én ölelgetném őket, pedig kétezer esztendeje lesz innen‑onnan, hogy koczkát vetettek az Ur köntösére.
- S az üdvözitő a kereszten bocsájtott meg nekik.
- Nem is az én erőmmel cselekedte azt, kedves uramöcsém, én már akkorát csakugyan nem tudnék emelni.
- Dicsérje meg urambátyám a lányát, hogy erősebb apjánál.
- Nálamnál?
- Igen, - hogy anyját ingyen is oly forrón szereti, mint az édes apját, - hogy azt szereti, Faddi bátyám legjobban tudhatja.
Rám nézett az öreg, - én vissza ő rá, mintha a malasztot akarnám belényujtani, - s kezébe adnám a legnagyobb termésaranyat, mit idáig kiástak, s azt mondanám: tessék, Faddi uram, ilyen kincse csak önnek van, - gyönyörködjék benne. Megértett az öreg, szemeiben fényleni kezdett az a gyöngy, mely, ha viz nem volna, aranyba kellene foglaltatni; de a vén kereskedő szégyenlé gyengeségét, - s azt mondja:
- Ki eszi a szememet a szivarunk füstje.
- Mitől enné, mikor nem is ég.
- Eb anyja, ki hazud, - kedves öcsém, - mondja kendőjével szárogatván a nedves szemeket, - az igazság akkor is igazság, mikor nem nekem, hanem másnak adják; jól esik, hogy az a gyerek szereti az anyját, hisz egykor én is szerettem.
- Csakhogy nem okosan, kedves Faddi bátyám. Furcsa könyv az asszony, nem olvasta figyelmesen, végig pedig éppen nem, pedig egy példányt egészen önnek irt a sors. - Ön megelégedett, hogy czifra táblába köttette, talán eleinte mutogatta is, - utóbb a titkos értelemmel ön nem törődött, - nem tanulta meg a tartalmat, s hogy ön nem tudta a leczkét: mindketten lakolnak. Hej, ha ön a nyomtatási hibákat erélyesen kijavitja, s helyes értelmet ad a soroknak, - sokkal boldogabb ember lenne. Ami a kevélységről volt irva a könyvben, azon lapokat kiszakasztottam volna jókor, mint később az uralkodási vágyat, - ennyi bátorság untig elég lett volna a maga idejében. Most ön a sarokba lökte a könyvet, - s megijed ön, hogy lánya fölveszi a földről, s áhitattal kebléhez öleli.
- Mosdasson meg, öcsém.
- Kevés a szappanom, - urambátyám, bizza a többit a sorsra, ne féljen, helyettem jobban elvégzi az.
Hosszan ballagtunk az elnyujtózkodó szigeten, - a társaság összevissza kuszálódott, virágot, bokrot nézegetett, s a kerti lakon tul Faddinét láttuk lányával karon fogva járni.
Az öreg megállt, hogy a látványnak valódiságáról meggyőződjék. Csakugyan az anya ölté karjára a leányt, és kétségtelen láttuk, hogy az anya magához ölelé a leányt, és forrón ölelkezve hosszan megcsókolta.
Még ebéd előtt találkoztam a kislánnyal, az aranyfürtök között egy rózsát pillanték meg, még egészen friss volt, s midőn a lány kitalálta, hogy a virágot szemlélem, áhitattal mondja:
- Anyám tüzte oda.
- Megrabolnám önt, ha el nem mondanám, mit beszéltünk az öreggel.
Az elbeszélés végén a jó gyermek virágjához nyult, egy levélkét szakasztott ki a virágból, s nekem adta, mondván:
- Adóslevelemül adom.

A harmadik diploma.
Lakómnak elbeszélését a következő fejezetekben csak annyiban szakasztom meg, hogy röviden megemlitsem, hogy elhoztam a diplomát az egyetemről, s asztalára helyeztem. Hogy gyengédségét meg ne sértsem, háziorvosomnak választám, s az évi tiszteletdijnak esendő részét is kiegészitem. Ezzel nem elégedtem meg, bemutattam néhány háznál, s félév alatt a gyakorlatból folyt haszon biztositá megérdemlett kényelmét.
Mint később orvos barátom elbeszélé, következőleg végződött e történetke, melynek leirására vállalkoztam.
Az ifju Faddi kopogtatott be az orvoshoz, halavány arczáról lehullott az ifjuságnak virága. A külsőleg még mindig csinos urfi nagyon hasonlitott a koldushoz, csak azt nem lehetett tudni, minő alamizsnát kiván.
- Engem keres ön? - Kérdi az orvos; mert az egykori világfi nem kereste föl a szegény orvosnövendéket.
- Önt keresem, - mondja félhangon, - ha volna ideje velem vesződni, - fontos közlendőm lenne.
- Foglaljon helyet, - mondám - gyujtson szivarra. S odanyujtám a szerény fajta dohánygyüredéket.
- Nem érek én már egy pipadohányt, - ne pazarolja rám.
- Nagyon bölcselkedve kezd ön beszélni, - nem fiatalemberek közé való hang ez, - gondolja ön, hogy családjának legigazabb barátjánál van; tehát némileg itthon.
- Ha tudná, minő hitvány ember vagyok, nem kinálna székkel; hanem kilökne az ajtón.
- Ön valóban tul őszinte, - s ha tán könyvekből tanulja ön e különös őszinteségét, figyelmeztetem, hogy Diogenes csak mások irányában volt goromba, - magáról nem beszélt ily keményen, mint ön.
- Diogenes régen élt, - s akik a mai korban némileg hasonlitanak hozzá, - udvariasabban mondanak igazat.
- Mit mondtak önnek?
- Elszenvedhető dolgokat, hogy szeleburdi vagyok, - hogy öltönyöm zsebeire készakarva lyukat varratok, hogy könnyebben kipotyoghasson a pénz, - és szándékosan ugy járok, hogy utánam a gazemberek szedhessék össze.
- Ön ezért megharagudott?
- Mosolyogtam, mintha csiklandoztak volna; mert, uram, a költésnek is van kéje, pénzért csuszni‑mászni láttam az embert, - s ha megtörténhetnék, hogy az ember az állatnak alakját magára kaphatná, néhány forintért napszámban, akadna, ki talyigás lónak is beállna.
- Nem megvetendő élettapasztalat, - talán orvosság lenne ez az undor.
- Mondám, hogy csiklandozott a költésnek kéje, s ha még valaha meggyógyulhatnék, más fogott ki rajtam.
- Bizony lekötelezne ön, ha nekem is megmondaná, - mondám tréfálózva, - mert orvos létemre hasznát vehetnem egy vagy más lelki gyógyitásban.
- Elmondom, - mondja az ifju lassanként otthoniasabban, - hanem előbb emlékeztetem önt, hogy ugy‑e kimondhatatlan haszontalan ficzkó voltam. Ne tagadja ön, ha ezzel dicsekednem lehetne, ön nem tagadhatná meg a bizonyitványt.
- Tegyük, - mintha igent mondtam volna.
- Anyám bedugott a hivatalba, - ott voltam, mint több más urfi, kik helyett szegények dolgoznak, s a kiadott szakma valamiképpen elkészül. Ezen helyettesek azonban ügyes ficzkók, - eszünkhöz mérik a munkát, hogy szerfölött okosat ne csináljanak, - részint, hogy ezáltal tulajdon értéküket ne fogyasszák, részint pedig, hogy el lehessen hinni, hogy olyasmit magunk is meg tudnánk erőlködéssel csinálni. Legközelebb áthelyeztek más osztályba, az elnök szigoru ember, s mint hallám, az urfiakat munkára szoktatják, vagy tisztességesen megsugják, hogy menjenek láb alól. Rám került a sor, - az elnök egy kényes tárgyat helyezett asztalomra, megmagyarázta, hogy minő segédeszközökkel élhetek; mert a tárgy egészen a régi viszonyokra vonatkozik. Szorultságomban munkához fogtam, s először életemben gondolkozni kezdék. Álló hétig nem szaladhattam sugó után. Az elnök folyvást nyakamon ült, a részleteket előmutattam, melyek aprónkint halomra gyültek, s a hétnek végével összeszerkeszthettem az egészet. A keresztülolvasott regényekből rámragadott irálygyakorlatnak maradékából türhető levet önték az egészre, s az elnök a porzó alól mindjárt kivette kezemből a munkát. Most remegtem először életemben. Hires valék hidegvérüségemről a kártya mellett, - a százakat megnyertem vagy elvesztettem fütyülés közben, s ellenfelemet megöltem nyugalommal.
- Most féltem, hogy életemben először komolyan, s az irodában dolgozó bajuszos kamaszok között - leszamaraz az elnök. Amint olvasta a munkát, kezemben volt a nagy olló, hogy magamba vágom; mert társaimnak gunymosolyát el nem birom. Az elnök letette a dolgozatot, intett, hogy menjek az oldalszobába. Az ollót ruhám bő ujjába toltam. “Barátom! - mondja az elnök, - mától fogva ön leszen az én jobb kezem. Eddigi főnökei vagy részegek voltak, vagy kislelkü ellenségei; mert önt rágalmazni merték.” Visszaszédelegtem az osztályba, - kalapomat levettem a szegről, kijöttem a szabadra, s ha ön belém nem fog kapaszkodni, bizonnyal mondom, hogy megőrülök; mert megundorodtam magamtól. Ez a dicséret megöl.
- Most már beszéljünk komolyan, - figyelmeztetem vendégemet, - van még önnek titka?
- Van amit el nem mondhatok önnek, - ennyi becsületérzésről még rendelkezhetem. Hitvány ember voltam.
Volt! - Ez az igehajlitás szabályai szerint multat jelent.
- Hanem a következmény itt van.
- Mit előbbi nyilatkozata szerint kegyed nekem meg nem mondhat. Tehát azt kell tudnom, hogy kinek akarja ön fölfedezni?
- Annak, kit hihetőleg meg fogok ölni, - tulajdon édesapámnak.
- Ugy hallgasson ön!
- Egyebet nem mondhat ön; mert nem tudja, mit cselekedtem. Mondja az ifju szilárd hangon, s utána teszi: Dicsekedtem ön előtt, hogy valami derék ficzkó vagyok?
- Bámulatos őszinteséggel az ellenkezőt mondá ön.
- Emlékszik ön egykori tanárunk leczkéjére, mikor a polgári bátorságról szólt? Véletlen ezen előadásra még emlékszem, nem a szavakra; hanem a gondolatokra. Sokáig hevert bennem az orvosság, ma felforditotta véremet, s van annyi bátorságom, hogy amit önnek, apámnak is megmondom magamról, hogy hitvány ember voltam. Az ő dolga, hogy meg tud‑e bocsájtani, - én a magamét megteszem, s a hinárt, melybe jutottam, megmutatom. Ugy tekintsem rám, hogy száz öles kutba estem, s hosszu keze legyen apámnak, hogy kihuzzon onnét.
- Száz ölet mondott ön?
- Utánam oda csak az a meggyőződés nyulhatna le, mely lehajlás előtt elhitetné apámmal, hogy ismét vissza nem esem.
- Én elhiszem, hogy nem esik ön vissza.
- Uram! - pattan föl az ifju a pamlagról, - ne koczkázzék ön a kecsegtetéssel. - Ösmerem a pénzkölcsönzőket, sok dolgom volt velük, - azok a gazemberek, nem vesződnek a psichologiával, hogy egy jól szavalt igéretet a lelki becsületesség jótállásaképpen fogadjanak el. Az uzsorások megmérik a bizonyitékot, s amennyit az ér, annyit kölcsönöznek. Ne kecsegtessen ön, mondja ön inkább, hogy apám meglő; mert nevét meggyaláztam. Nem iszonyodom, uram, a lakolástul. Örömest bezárom hitvány életmultamnak kapuját, - legalább bebizonyitottam, hogy valahol meg mertem állni.
- Anyjára nem gondol ön?
- Mindketten méltán lakolunk.
- Anyjának lakoltatását nem bizta a sors önre. Az anyai hiuság mámor, mely akármily oktalan, mindig oda czéloz, hogy az elkényeztetett gyermek magasabbra emelkedjék, mint a szülők. Ezt az adósságot nem pénzzel fizetik ki, barátom, - s ezt még bizonyosabban köteles ön kifizetni, mint a becsületbeli adósságot.
- Megadom magamat.
- Előbb a bátorságról beszélt ön, s nem kétlem, hogy azt mondta, amit érzett. Ne vesztegesse ön az időt, rögtön utazzék el, menjen atyjához, s a legőszintébben mondja el ön állapotát. Ne beszélje ön szinpadi nyelven, - bizton mondom, hogy az öreg az ön szavait hallani, s arczán látni fogja, - s az öreg örömestebb hisz önnek, ha gyarlóságát megvallja, mintha reményeivel dicsekednék. A rágalom azért bukik meg, mert másról mondják; a bevallott hibát elitélni nehéz, mert az is biró, ki magát bevádolni meri. Még egyszer mondom, - menjen ön atyjához, fogja meg a munkában megkeményedett kezeket, s mondja az öregnek: az anyai kéz gyönge volt a fiugyermeket vezetni, - ha az apai kezek még egyszer megtámasztják, többé nem fog ön elesni.
- Ha nekem most ezt az én fiam mondaná? - Kiált föl az ifju kinos vergődésben.
- Még bizonyosabban mondhatja el ön apjának. Ne feledje ön, amit mondok, - minden embernek van egy kedves nótája, melyért az utolsó garasát is kiszórja. Az apához menjen ön először, - beszéljen ön férfias komolysággal, - a többi magától következik.
Nyakamba borult a fiu, - szenvedélyesen megölelt, kezemet hatalmasan megrázta, és szó nélkül távozott el tőlem.
Alig egy órával később egy öregasszony jött hozzám, beteghez hivott egy zugutczába.
Nyomban követtem az asszonyt, ő elöl ment, én hátul, Agyam tele volt az előbbi jelenetnek behatásával, - néha felsóhajtottam; mert én sem valék kőből s megsajnáltam a gazdag Faddit, hogy polgártársai között bár a legirigylettebb, pénzén nem kapott boldogságot az életben. Beszélgettem magamban, hogy a megelégedésnek más föltételei is vannak, - s hogy a gazdagság a józan észen kezdődik, mely a vágyaknak határait ösmeri, s nem rohan az ároknak, ha ki nem mérte, hogy testének ruganyossága megfelelhet az árok szélességének.
A harmadik diploma kinyitotta előttem az ajtókat, mindenütt nyögést hallok és panaszt, fölül rá késő vallomásokat elkövetett oktalanságokról. - Ha folyvást részeg lettem volna eddigi életemben, most kijózanodhatnám.
Az öregasszony egy ócska ház kapuján bement, az udvar felől a konyhába vezetett, megnyitá előttem az ajtót, s az ágyban fekvőre mutatott, hogy az az, kinek orvosra van szüksége.
A beteg a fal felé fordult, vártam, mig észre vesz.
- Te vagy itt, Pista?
- Urambátyám hivatott? - Mondám meglepetve, midőn bátyámnak hangját fölismertem.
Kifordult az öreg, feje lángolt a forróságtól, - mindjárt gyanitám, hogy bennem ingyen orvost akar fogni. Szokott módon kikérdeztem, nyavalyája nem volt veszedelmes; hanem két hétig meg fogja nyomni az ágyat.
- Ne haragudjál, kedves öcsém, hogy hivattalak, másban nem volt bizodalmam.
- Köszönöm a bizodalmat, - ne vesztegesse rám urambátyám.
- Kiben bizzam, ha benned nem, kedves öcsém, - mondja nyögve, - senkim e széles földön, kivüled.
- Ejnye, hogy egészséges korában nem izente meg urambátyám, talán megörültem volna szivbeli ragaszkodásának.
- Nagyon beteg vagyok, ugy‑e?
- Ne féljen, nem mondom, hogy végrendeletet csináljon, - nem szorultam kegyelmére.
- Nem kegyelem, rokoni szeretet lesz, kedves öcsém, csak viseld gondomat, - mert meggyulladok.
- Mindjárt rendelek valami hűsitőt, bátyám.
- Mi lesz az, kedves Pistám?
- Hogy előre fizessen kedves urambátyám; mert én ingyen egyet sem lépek e piszokutczába. Másnak két forint az egyszeri látogatás, magának három forint.
- Jaj, te pogány, - hová fajzottál el anyádtól?
- Anyám emlékezetének hagyjon békét, urambátyám; mert maga még kevesebbet hasonlitott hozzá. Köszönje meg, ha eljövök, - ez is már nagy áldozat, s ha mindjárt nem fizet, azonnal elbucsuzom; mert azt ugyan ne higgye, hogy atyafiságos szeretetből fogom gyógyitani. Ezt apám természetével mondom, remélem, elhiszi.
- Nem félsz, hogy kitagadlak?
- Nem fél urambátyám, hogy egy óra mulva olyan agyvelőgyulladást kap, hogy félre beszél, s még életében odaajándékozza mindenét annak a jámbor öregasszonynak, ki idáig vezetett. Ne féljen, az nem veri ám félre a harangot, ha bátyám az ezereseket egyenkint adja a markába, - persze, hogy eszén kivül.
- Itt a három forintod, - méregkeverő, - mondja egy hosszu kapczaszárból kikaparva a pénzt, - rendeld meg az orvosságot.
Egyenkint megnéztem, hogy igaz pénzt ád‑e? aztán tárczámból kihasiték egy lapot, s a rendelvényt megirtam.
Akár el se küldtem volna a rendelvényt, a kinos pénzkiadás kiverte testén az izzadtságot, folyt róla a viz másfél óráig. Ezt megjegyeztem tapasztalásképpen, hogy a fösvény embernek a pénzkiadás igen hatásos izzasztószer, s akárkinek merem hasonló esetekben ajánlani.
Tiz napig jártam hozzá, a látogatás árát pontosan fölvettem előre. Nem használt egy vagy más fogása, kiszedettem vele a pénzt, s azonkivül már utóbbi napokban jó tartást rendeltem a legjobb vendéglőből, s megtanitottam a nyomorultat emberséges emberek módja szerint élni. Finom tésztákat, izes pecsenyéket etettem vele, s a drágán fizetett falatokat utolsó falatig megette.
- Meddig élhetek én még, kedves öcsém?
- Hat pengő forintért megmondom, - alább egy krajczárral sem.
- Orvos vagy te voltaképpen, vagy embernyuzó?
- Három diplomával keresek, urambátyám. Mint orvos, kiösmerem természetét, mint mérnök, kimérem az életét, s mint ügyvéd, lenyuzok bőréből egy kis darabot. Hiába, sokba kerül ám három diploma, egyiket sem adták hitelben.
- Engedj el egy forintot. Alkudozik az öreg, - mert a kiváncsiság erősebb volt fösvénységénél.
- Mindjárt tiz pengő forintot mondok, urambátyám! - Ijesztegetém, hanem elő is rántotta a hat forintot.
- Ne, - most már beszélj.
- Alkudott bér, osztott koncz, - drága urambátyám, - most már megmondhatom, hogy száraz csontjai meddig birják el. Ön évtizedek óta csalja magát, mint télen a fecske, csontjainak erejéből élt, s ha mostantól fogva becsületesen nem táplálkozik, s a jó ételen kivül erőteljes borral nem él, - bizvást fölmondhatja jövő évre a szállást; mert elalszik magában, mint a mécs, melynek olaja elfogyott.
- Megeszem mindenemet! Siránkozik az öreg.
- Okosan cselekszi; - igy nem kell végrendelet, magával viheti fölfalt értékét a másvilágra. Ez tiszta nyereség.
- S ha majd mindenemet megettem, mi marad neked?
- Nem indit meg, - eszik vagy nem? Ha eszik, elélhet akár huszonöt esztendeig, sőt tovább is.
Egyszerre kipirult, az előtte levő tányéron még volt egy kis fölfujtmaradék, mutatóujjával kitörölte a tányérból, s a jövendölésnek vigyorgott is!

A lelki betegek.
Az ujságokban sokféle kikürtölt erkölcsöt olvastam, melyek érhetnek nagyon sokat; de hogy az ember legnagyobb csak a bocsánatban lehet, midőn az ember a maga várát ostromolja, s maga ellen veszi be, - nem én állitom először.
Az elbeszélt részletek után következett megint a nyár, s a császárfürdői vendégek között a Faddi család megjelent; hanem a tavaly oly boldog piros Faddi bácsi nagyon kisoványkodott a maga takarójából, tavaly őt irigylették egészsége miatt a betegek, az idén leginkább őt sajnálták meg az egészségesek.
Tudtam, hogy leérkeztek, azt is tudtam, hogy az öreg fiának megbocsájtott; mert az öreg megirta, - s nemrég irtam az öregnek, hogy fiában jövendőre megbizhatik. Kizajlott, - most következik a nyugalmasabb élet.
Midőn az öreget megláttam a császárfürdői meleg vizes poharak között, nappal is megijedtem a kisértettől, mely a multnak minden boldogságát meghazudtolá. Az asszony s a szép lány örömmel fogadtak; a betegség megrohanta, s a hervadás oly rohamos, hogy az egykor erős embert maholnap letépi a vihar az életnek fájáról.
Minden körülményt kikérdeztem, amiért az orvosok a császárfürdőbe küldték; de a mondott kórjelek miatt a toronyba is elküldhették volna harangozni, vagy a pinczébe hordókat eregetni, csak annyit használt volna, mint a császárfürdő. Föltettem, hogy az öreget ki fogom kérdezni; mert amit igennel felelt az orvosoknak azon kérdésére, hogy ugy‑e: szaggatásokat érez, meg a végtagok is zsibbadoznak? csak takarója lehetett a léleknyavalyának.
Figyelmeztettem az asszonyt, hogy az öreget kémlelni fogom, s ha tán Pestre fognám átvinni, ne kisérjék át, hogy időm legyen az öreget fölrázni, mint az orvosságot; talán fölülkerekedik a titok, mely a lelken rágódik. Beleegyeztek, bár az asszony el nem tudta gondolni, mi bánthatná a lelkületet; mert a bocsánatadáskor zajgott a boldogságban, azóta pedig semmi figyelemre méltó sem történt, miért aggódnia kellene.
Ennyiből könnyen kiokoskodtam, hogy ami az öreg és fia között a titoknak nevét érdemlette, az anya nem tudta, s a féreg valahol itt kezdi megmarni az öregnek különben igen könnyü vérét.
Találkozásunk után negyed nap mulva áthoztam az öreget Pestre. Utközben azt a kedvencz tárgyat kaptam elő, miről a lassan gyógyuló betegek nagyon örömest beszélnek, hogy nem tudnak az orvosok semmit. Eleinte az öreg huzódva mondott véleményt; mert bennem az orvost kimélte; de midőn elősoroltam, hogy tüdőt csinálni nem tudunk, a levágott ujj örökre csonka marad, s egy jó része foglalkozásunknak abban áll, hogy a hideglelőst megmelegitjük, a forrólázast meghüsitjük, s aki körmeink között meghal, olyan nyavalyában szenvedett, állitásunk szerint, mely Párizsban is egyszer fordult elő száz esztendő alatt, - az öreg könnyebben lélegzett, s az otthon való orvosokat rendre szidta, hogy már minden nyavalyáról gyógyitották, csak himpókról nem.
Szállásomra érkezvén, az öreg körülnézett a szobában, s feltünt neki három aranyozott keretü kép, melyekben három diplomám volt behelyezve. Sorba nézegette őket, s figyelme középen ragadt meg, az ügyvédi diplomán. Hosszan nézegette, - a “kitünő” osztályzatot botjával kisérve betüzgette, majd leereszté botját s jobbjával füle mellett vakarva mondja:
- Kedves öcsém, maga fiskális is?
- Azt a mesterséget is megtanultam urambátyám - bennem három mesterember van egyszerre, s nem bánom, akármelyiknek hiszi el, amit mondani fogok, - holnaptól kezdve ne igya a császárfürdői meleg vizet, - a maga nyavalyájának nem orvos kell, hanem más.
Hirtelen leült az öreg, kezeit vastag botjára támasztá, s azt kérdi:
- Mit akar mondani, uramöcsém?
- Urambátyám egészséges korában megbirkózott volna tán egy szilaj csikóval, - ugyan, az istenre, és családjának boldogságára kérem, miért nem birkózott önmagával? ma már visszatérőben volna a lelki nyugalom.
- Ne vádoljon, uramöcsém, - mondja magasztos nyugalommal az öreg, - fiamnak öt percz alatt, mig baját elmondta, megbocsájtottam, - én tudom, mily rettenetes áron.
- Ezereket értett urambátyám?
- Nagyon sok ezeret, uramöcsém, - s azon ezerek, mint a hangyák, hirtelen fognak szaporodni, s a vén Faddit elevenen eszik meg.
- Ezt ön nejének sem merte megmondani.
- Öcsém, - ezelőtt egy pár esztendővel nagy gyönyörüségem tellett volna a hirtelen csapásban, hogy beállithattam volna még ekkor az ugorkafán mászkáló feleségemre, hogy: asszony, készen vagyunk a vagyonnal, jer le a magasról a földre: koldusok vagyunk. Az idő megváltozott, öcsém, - nőm és fiam lábam poráig alázkodtak, s a helyett, hogy fölemelhetném magamhoz, térdeim rogyni kezdenek, bocsánatom nem ad örömet; mert szeretteimet a szegénységnek hirével kell megijesztenem.
- Bátyám, - gyakran hallám, hogy ön családja barátjának vallott, - ez a jó barát kéri önt, méltassa bizalmára, talán megmenthetem, - e perczben az ügyvéddel beszéljen ön.
- Jól van, fiskális uram, - mondja Faddi nagyot lélegezve, - fiam másodszor került uzsorás körmök közé. Nincsen szükség a névre, - elég az enyém, mely a lelketlennek markába jutott. Az uzsorások hideg eszüek, most már annyira haladtak, hogy a hamis váltót örömestebb veszik, mint az igazit, - fiammal tehát évek óta az én nevemet iratja egy gazember a váltóra, mint kibocsájtóét, tudván, hogy fiam miatt kinomban átvállalom a fizetést, s hogy gyermekemet a nyilvános gyalázattól megmentsem, egy fillérig kifizetem az uzsorát.
- Az ön nevét iratta alá a fiuval; tehát bizonyosan tudta, hogy az aláirás hamis.
- Szóról szóra ugy van, - igenli az öreg majdnem nevetve, - no fiskális ur, ösmert‑e már ilyen gazembert?
Majdnem kivakkantám, hogy az tulajdon bátyám lesz, s ami több, hasonló körülményre én figyelmeztettem, - tehát amit óvatosságért mondtam neki, hiven megtanulta, s azzal a borotvával nyuz most.
- Min tünődik, kedves uramöcsém?
- Uj kérdésen, - mondám hirtelen, hogy zavaromban ki ne valljam szép atyafiságomat, - azt mondja meg, kérem, hogy az ön vagyonát fölemészti ez adósság?
- Rendes körülmények között harmadrész vagyonommal fütyörészve kifizetném; hanem az uzsorással kezet fogott a kereskedelmi fordulat, mely a gyenge legényt ugy elfujja, mint a gabonaport.
- Megmagyarázhatná nekem ezt, urambátyám?
- Miért nem, - időtöltésből ostobábbat is beszélhetnék, - megtanitom önt a gabonakereskedés titkára. Ha a gabonakereskedő annyira megerősödött, hogy vagyonának meghatározott összegét rendesen bennhagyhatja a kereskedésben, s a soványabb években nem kénytelen a tőkét megcsonkitani, nem félhet az árak esésétől; mert a tavalyi gabonát eladja, s a bevett pénzen rögtön azon fajból ujat vesz, s ekkint a mérőszám megvan, habár az ár nem felel meg a tavalyi vételnek. Két, három, ritkán a negyedik évig kell folytatni e csereberét mig a negyedik évben megjön az eredeti ár, s a vagyon meg van mentve. Amely kereskedő kénytelen az üzleti tőkét időközben megcsonkitani, - az a silány árban elveszti az eredeti vagyont, üzletét a sorvadás eléri, s mint a gabonakereskedők mondják, a patak kiszárad, elfogy. Két év óta vesztegel igy az én tőkém, - raktáraimban csordultig áll a rendes mennyiség, az idén harmadszor fogok változtatni, s okvetlen szükségem van a tőkekimélésre, hogy a következő áremelkedést a teljes mérőszámmal beérjem. Ha a mostani árak mellett eladok, kedves uramöcsém, s hirtelen megrohan az uzsorás, a dobszó, még gonoszabbul fog gazdálkodni a szerencsétlenség s egyszerre megfulladok.
- S önt az orvosok a Császárfürdőbe küldték, hogy ott gyógyuljon meg?
- Kénytelen valék magamra vallani a csuzt és köszvényt, hogy lelki nyomoruságomat az üzletvilág káromra ki ne találhassa.
- Istenemre mondom, megáll az eszem.
- Az enyém már megállt, kedves uramöcsém; mert ha már meg kell vallanom, mit tartózkodom ön előtt, szégyenlem megtanulni a szegénységet.
Tudtam, hogy az erős Faddit nem közönséges gyötrelem forditotta ki régi alakjából.
- A bánat, kedves uramöcsém, hogy ártatlan leányomnak sorsát a véletlennek markába ejtem, s irgalomfalatra szorul.
- Soha!... mondám az öregnek kezét megragadva; de tovább nem folytathattam; mert valaki kopogatott az ajtón. Faddiné volt leányával, - s mint elbeszélték, ösmerősökkel átjöttek Pestre, s tudván hogy együtt vagyunk, meg akarták mondani, hogy estére szinházba mennek.
A nőknek szállásomat mutatám meg, igyekeztem a lelki háborodást zabolázni, s erőltetett kedélyességgel mutogattam meg kis gazdaságomat.
Az öreg előbbi helyén maradt. Faddiné a harmadik szobában aggódva kérdé, hogy mit vélek férjének állapotja felől?
- Asszonyom, - nem tudom, helyesen cselekszem‑e, hogy önnek megmondom, - férjét csak egy váratlan öröm mentheti meg, különben vége, rövid idő alatt, vége.
- Istenem!... mondja a nő, - mit kérjek tőled, hogy az férjemet megörvendeztesse?
- Valóban nem tudom megmondani.
- Mit mondjak egyebet, - beösmerem, hogy könnyelmüen játsztam sorsommal, - szivébe mégis visszafogadott férjem, - mit adjak neki, mint amim még volt, az engedelmességet.
- Gondolkodjunk, kedves barátunk, - mondja a lány egész közelembe állva, - testvéremet ön adta vissza apámnak, anyám szivét ön szerezte meg nekem, - találjon ön mentőgondolatot, hogy atyám a mienk maradhasson.
- Kedves gyermek,... kit az Isten oly szépnek teremtett, - mondám szivfájdalommal, - ön azt mondá, hogy: “a vagyont egy napon elfujhatja a szél, mit számitsak rá? Csak azt tudom, hogy a csapás engem egészen készen talál, s abban bizom, hogy kenyeret is tudok dagasztani.” Emlékszik ön azon napra?
- Anyám csókjára ne emlékezném! Mondja rólam anyjára tekintvén, ki a különös idézetet nagyon megértette.
- Hát egy rózsalevélkére?
- Ó, - ha ön azt megőrizte volna, mint én az enyémet!
- A rózsalevél itt van, - mondám egy kis szekrénykére mutatva, melyből azonnal elővettem. -Viszszakéri ön?
- Ha viszsza tudja ön adni!
- Gyermek!... mondám ihletetten, kezeért adhatnám vissza, - a levélkét csak az ön kezeért adnám vissza, atyját csak az ön kezével tudom én megmenteni.
- Anyám!... mondja lány, - az ön szive mondja meg, hogy elég öröm‑e a szülőnek, ha gyermeke boldog?
- Menjünk apádhoz, - ha ez nem öröm, ugy mást nem adhat már az ég.
Ki akaránk menni, hogy az öreget fölzaklassuk - s ime jön az öreg, s mondja, hogy valaki kopogatott, talán cseléd s azt kérdi, fogadhat‑e vendéget!
- Öt perczig senkit, - mondám a lányt karomra füzve, - tekintsen ide, Faddi ur, leánya nem lesz a sorsnak játéka, - ha ön megengedi, hogy támasza legyek.
- Üres kezekkel adjam oda?
- Az atyai áldással, Faddi ur, - még az mindig nagy kincs becsületes emberek között.
- Nem iszom több meleg vizet! Mondja az öreg összeölelve bennünket. - Engem a szeretet meggyógyitott.

A vendég.
Vendégemet kikivántam a Rákosra, hogy onnét induljon hozzám gyalog, s ne alkalmatlankodjék egy óráig. Hátha majd valami rásztkórost hozott az ördög a nyakamra s elkezdi a beszédet azon, hogy gyermekkorában lenyelt egy haltüskét, az most a gyomrában megnőtt egy arasznyira, s hol egyenesre magasodik, hol keresztbe fekszik, néha balra esik a hegyesebb vége, néha jobbra, s órákig kinozza. Ki nem dobhatom; mert a rásztkóros végig futja a várost, megáll minden borbélynál, s utána bolondul a városnak minden betege.
Kinyitám dolgozószobámnak ajtaját, s bátyámat látom - meghizva!
- Mi lelte bátyámat, hogy igy fölfujódott? Kérdem, s majdnem elhittem, hogy Revalenta arabicát evett.
- Jól élek, öcsém, - mondja különös vidámsággal, - megtanitottál okosan élni.
- Megijedt, urambátyám, - s ijedtében hust eszik, hogy a természettől kicsaljon vagy husz esztendőt, - s kiszámitotta, hogy a kamatokban majd másról lenyuzza a tartásnak diját.
- Goromba ficzkó vagy, öcsém, - igy tiszteled te nagybátyádat.
- Ne rágalmazzon, - azt nem mondtam, hogy tisztelem! Köszönje, hogy goromba vagyok, az igazat megmondom, s elegendőképpen megijesztettem, hogy vénségére mégis rendesen eszik.
- Nem tagadom, öcsém, - tőled sokat tanultam, - vigyorog a prédaéhes vadállat, - eszeddel milliókat tudnék keresni.
- Nem mondaná el, mit mindent tanult tőlem?... mondom csömörlettel; mert hogy az ifju Faddit ő halászta el, azon nem kételkedtem, s e perczben nagy kedvem kerekedett a megátalkodott gonosszal ölre kapni.
- Semmit sem mondok, öcsém, - elbiznád magadat, pedig fiatalembert nem tanácsos elkapatni.
- Akkor azt mondja meg, urambátyám, mi kergette hozzám? mert ok nélkül nem jött.
- Látogatóba jöttem, - hallottam, hogy hirtelen fölkaptak, - hát meg akartam mondani, hogy örülök.
- Azt nem mondja, hogy hirtelen gazdagodjam meg, s aztán hirtelen egyem egy maroknyi mérget, s vagyonomat hagyjam magának?
- Bomlik az eszed öcsém, - mikor leszel te gazdag ember? - ha csak gazdagon nem házasodol.
- Házasodom; de nem gazdagon.
- Megházasodol?... kérdi rám meresztve szemeit.
- Igen, - megházasodom, - igy előre lemondhat a gondolatról, hogy valaha örökösöm legyen, - sőt magának is tanácslom, házasodjék, - annyira‑mennyire emberi alakot kapott, vegyen el valami gazdagot.
- Ezen tanácsért semmit sem kérsz előre, mint a gyógyitásért?
- Ezt ingyen adom; hanem ha megint beteg lesz, megkettőztetem látogatásaimnak diját, - arra készen lehet.
- Majd akkor, - kedves öcsém, - előbb kiheverem drága látogatásaidat.
- Jobb lenne ugy‑e a Császárfürdőben ingyen meleg vizet inni. Vallja meg, hány akót ivott meg?
- Nem iszom, - legföllebb megfürdöm, - most is kijárok.
- Még hirt kap a fürdő, s az emberek azt hiszik, hogy bátyám ott hizott meg, - hogy rohannak oda a soványak!
- Láttam ott Faddit, tavaly lehetett két mázsás, most aligha nyom kilenczven fontot.
- Az meg nem hizik a Császárfürdőtől.
- Nem?... mondja oly figyelemgerjesztő kiváncsisággal, hogy kabátomat is megkapta, mintha ki akarná belőlem rázni az okot, melynek alapján állitani mertem.
- Nem! válaszolám nyugodt meggyőződést jelezve, - valamint azt is várva, hogy mire szaglász?
- Persze, - mesterséged, hát tudhatod, hogy mikor esik ki bőréből.
- Attól függ, hogy valaki ezen bőrben megkapaszkodik és huzza, mindjárt készen van Faddi uram földi számadásával.
- Mégis szép az a te tudományod!... bámul az öreg,... nekem is megmondtad, hogy elvisz az ördög, ha nem eszem.
- Ne feledje, hogy hat forintért mondtam meg!
- Arra kár emlékeztetned, - amugy sem feledném el; hanem megérdemletted! - mondja hizelegve. - Ha drágás nem volnál, bizony Isten adnék valamit, ha megmondanád, Faddi meddig élhet? mert jobb az ilyent tudni, hogy el ne feledkezzem magamra vigyázni!
- Egy ujdonatuj bankóért megmondom.
- Nem alkuszom, - mondja mohón az öreg, s egy gyürt tárczából kitett öt forintot, - ne, ez most jött ki a sajtóból.
- Kár lenne hirtelen elválasztani testvéreitől, még eláznék keserüségében, - mondám ingerkedve, - ha még tizenkilencz darabot letesz, megmondom, meddig birná ki e soványságban?
- Te, mindjárt visszaveszem ezt a szép uj bankót.
- Engem ugyan meg nem ijeszt; mert most már meg nem mondom százötven forinton alul.
Reszketett a nyomorult, a kiváncsiság lázzá változott, - s elhittem, hogy amiért öt forintot kinált, neki megér ezreket; tehát föltettem magamban, hogy nem tágitok és gyötröm, ha kinjában a padlóra esik is.
- Melyik mesterségednek nyelvén beszélsz most, hogy tulajdon nagybátyádat is megnyuzod?
- Ha ugy tetszik, - most mint ügyvéd beszélek, s azon gondolkozom, hogy ne árvereljek‑e föllebb; mert, tudja bátyám, hogy ez ügyvédi hajlam, s az ügyvédi diplomával még csak két forintot kerestem.
- Itt a százötven forint!... Mondja, elém szórva az uj bankjegyeket.
Most már én ijedtem meg; mert az ilyen szőrü emberek százötven forintért hason fölmásznak a Gellérthegyen, s egy lábon elbaktatnak Budától Martonvásárig. Szerettem volna megalkudni, hogy először: a kérdésre felelek, másodszor: visszaadom a százötven forintot, ha megmondja, mint nyer a felelettel, ha Faddit még ma kiteritenék is?
- Üljön le, bátyám, - mondám az öregnek, - hosszabban akarok valamit mondani, s a százötven forintért kimeritőleg fogok felelni.
- Már ülök.
- No, hát ott kezdem, urambátyám, hogy sokfélétől meg lehet részegedni. Tanulókoromból jut eszembe, hogy pajtásaim a convictusban hetenkint háromszor ettek savanyu káposztát, s a vizivó fiuk a káposztás napokon délután pár óráig igen vidámak voltak; mert a könnyen ingerelhető fiatal vér a káposztának savanyuságától is meglódul. Az emberi természet fogékony a benyomások irányában, a jó hir kipirositja az arczot, a kellemesen meglepett ember bódult örömre képes, s ugy tánczol, mint a részeg. Ha már most a szerencse folyvást kerget valakit, s a kincset utána szórja valakinek, az a valaki folyvást részeg. Ilyen volt a Faddi család, mely egy kis városban legirigylettebb sorsban volt. E fajta emberek a kényelemben elpuhulnak, a bajoktól elszoknak, s azt türni vagy elviselni képtelenek.
Én gabonakereskedőkkel gyakran érintkezem. Egytől egyig mind panaszolkodik, s a panasz már három esztendős mióta a gabonaár folyvást száll, s a jobb árat némelyik be nem fogja érni; mert addig is élni kell, s egyéb terheket kénytelenek azonnal kielégiteni, az üzleti tőkének megcsonkitásával. Ha tiz‑husz gabonakereskedő panaszkodik, a huszonegyedikről kérdés nélkül tudom, hogy mi baja, ha gyakran vakarja füle mellékét. Faddit én ilyen vakaródzáson kaptam néhányszor a Császárfürdöben. Máskor az öreg elköltött egy huszasból öt garast, s a maradékot a pinczérnek hagyta. Most az öreg az utolsó krajczárt is szeretné visszakapni; tehát gyanitom, hogy a csizmában tyukszem van, s az öreg fél a szegénységtől, melynek terhét lelke nehezen birná el.
Néha beszélek az öreggel, mint régi ismerős. Kérdezgetem nyavalyájának okáról; de semmi olyas jelt nem látok, mi a császárfürdőben való tartózkodást igazolná. Mit okoskodjam tovább, ez embert elérte valami hirtelen nyomás, melytől menekülni nem tud. (Itt visszadől az öreg a székbe, hogy a kilövendő puskatöltelék ne találja.) Ez ember igen rövid idő alatt elpusztul...
- Meghal? - ...Kiált fölegyenesedve.
- Azt még nem mondám.
- Hát mit akarsz még mondani?
- A föltételt, urambátyám, - mi ez embert talán még menthetné: mert egy véletlen öröm még megmentené.
- Például, ha a nagysorsjegyet megnyerné.
- Mást gyanitok, urambátyám, - Magyarázgatám odább. A fürdőben van az asszony és a lány is. - Nem lehetetlen, hogy a rendkivül szép lány valakinek föltünik, beleszeret és elveszi, s lelkében az öreg legalább azon gondtól menekszik meg, hogy lányának sorsa biztositva lesz.
- Semmi hihetőség, - én hallottam suttogni az embereket, hogy már gyanitják Faddinak állapotát; mert aki most vakaródzik, az mind gabonakereskedő.
- Tehát ugy‑e hihetetlen, hogy valaki hirtelen elvegye a lányt?
- Magam is azt gondolom.
- Én meg nem gondolom, urambátyám, hanem tudom, hogy Faddi uramnak lánya ez órában menyasszony.
- Ki volt az a féleszü?
- Történetesen én vagyok, urambátyám!
- Végem van. - Nyögi az öreg, s a divánon végig nyujtózkodott.

A megfejtett talány.
Még egy kis türelmet kérek, mindjárt vége lesz.
Bátyámat nem értettem. Mint orvos, kötelességemnél fogva segélyhez láttam. Erősen csöngettem, hogy cselédemet figyelmeztessem, és a szükséges orvosságért szalaszszam. A zajra Faddi is kijött, látta a végig nyult embert; de nem ösmerte meg. Negyedóra alatt észre hoztam a boldogtalant, cselédemmel levetkőztettem, s a külső szobában mindjárt ágyba helyezém. Mig igy lassankint a valódi nyugalom megtért, bementem vendégeimhez.
- Mi történt? kérdi Faddi.
- Az amit nem értek, s amit talán ön fogna valamiképpen megmagyarázhatni.
- Nem ösmerem azt az embert.
- Senki jobban, mint ön, - minden bajának legfőbb oka éppen ez az ember.
- Balogh?
- Igen!
- S mi lelte, hogy itt rogyott össze?
- Megmondám neki, hogy kegyednek veje leszek. Arra kétségbeesetten kiáltá, hogy: vége van!
- Meg nem foghatom, mi köze lehetne a kegyed viszonyához?
- Jogilag tudtommal éppen semmi, - hogy mi köze lehetne hozzám azért, mert anyámnak édes testvére, következésképpen nagybátyám.
- Nagybátyja? - kap hozzám Faddi, s kabátomat éppen ugy megragadá, mint előbb nagybátyám.
- Igen, - nagybátyám, - egyetlen rokonom a széles világon, - valamint neki sincsen több rokona, mint én.
- Megszabadultam! Mondja Faddi nyakamba borulva, s az egykor erős ember sirt, mint a kis gyermek.
Amaz elájult ijedtében, emez örömében sir. Most mindjárt kórház lesz a szállás.
- Persze, hogy nem értenek semmit kedves uramöcsém, mondja az öreg később megcsillapodva, - hát miért nem mondta meg ön nekem, hogy ön Baloghnak rokona?
- Mert az öreg réges‑régen ugy kivánta, hogy az atyafiságról sohase emlékezzem senki előtt.
- Ugy ön azt sem tudja, hogy egy végrendeletnek értelme szerint tekintélyes összeg, közel harmincz év óta növekszik kamataival, s annak örököse az lesz, ki hármunk közül, t. i. én, a fekete kutya‑fűszeres és Balogh közül legtovább él, kivévén az esetet, ha gyermekeink, vagy hármunk rokonsága közül egy a másiknak gyermekével házasságra kelne.
- Mindjárt az ágyba fekszem én is, - mondám szédelegve, hát e szerint a fűszeres ezért akarta lányát nekem adni nőül, - bátyám pedig ezért akarta tudni, hogy ön meddig élhet? s ami a legnyomorultabb, ezért számitott az ön vesztére, hogy a fájdalom kipusztitsa, s a vagyon rámaradjon?
- No hát ezért is ájult el; mert kegyednek egyesülése lányommal a rég remélt vagyont elüti kezéről.
- E vagyon e szerént...
- ...A kegyedé...
- Nem egészen,... e vagyon csak az egyesülés által lesz tulajdonom fele részben, a másik rész kegyetek gyermekéé, - mondám menyasszonyomnak kezét megragadva, - mi csak egyesülve rendelkezhetünk e vagyonról, s hogy jól használhassuk, kegyednek teljes megmentésére forditandjuk.
***
Elképzelheti kegyed, - mondja lakóm, hogy a család a teljes megmenekülésben mennyire elérzékenyült. Az asszony sirt, Faddi leült egy karos székbe, hogy kinyugodja a - nyugalmat.
- Fiam, - mondja később, - ne ütődjék meg hallgatagságomon, - hosszu utról jövök, a kétségbeesésből. Egy pár órával előbb semmisem voltam, - most mindenem van! ön adta vissza nőmet, fiamat, vagyonomat...
- S elviszem érettük lányát...
- Ön pedig az én fiam lesz; s igy kimondhatlan gazdag vagyok.
Apa, anya megölelt, s az asszony elfojtván zokogását, szeretettel mondja:
- Egy büszkeséget megbocsájt az isten, - hogy büszke legyen önre.
- Jól van, anyjuk, - mondja az öreg, - látom, kigyógyultál, most már nem az emberek titulusát szereted, hanem az - embert!

.oOo.