A  DEBRECENI  KOSSUTH  LAJOS  TUDOMÁNYEGYETEM
MAGYAR  NYELVTUDOMÁNYI  INTÉZETÉNEK
KIADVÁNYAI

73. szám	Szerkeszti: JAKAB  LÁSZLÓ	73. szám	

JAKAB  LÁSZLÓ

TANULMÁNYOK AZ  
IGERAGOZÁS  KÖRÉBŐL

© Jakab László, 1999

ISBN 963 472 386 1
ISSN 0209-8156

DEBRECEN,  1999

TARTALOM

Előszó
Az ikes ragozás a mai magyar nyelvben
Az ingadozó igei végződések használata
A mai magyar köznyelv múlt idejű igealakjai
Vegyes hangrendű igéink
Köznyelvünk hangzóhiányos igetövei
A változó igetövek néhány problémája
Egy hangtani változás rendszertani következményei
A felszólító módjel kérdéseihez
A t végű igék felszólító módjához
A feltételes mód és az elbeszélő múlt jelének alakulása a Jókai-kódexben
A lött, tött, vött szóalakok a Guary-kódexben
Nincsen és sincsen

Előszó
Az 1960-as években kezdtem foglalkozni a magyar igeragozás kérdéseivel. Szándékom volt monográfiát írni az igeragozás jelenéről és történetéről. Néhány kérdést fel is dolgoztam és megjelentettem a témakörből. A hetvenes években azonban az Akadémiai Kiadó megbízásából be kellett fejeznem a Papp István által megkezdett, de halála miatt félbemaradt Magyar-finn szótárt. Ez a munka 1977-től 1985-ig tartott. Az eltelt idő alatt csak mellékesen tudtam ezzel a témával foglalkozni. Közben természetesen mások is dolgoztak ebben a témakörben. Készülőben volt, s 1991-ben megjelent a Magyar nyelv történeti nyelvtanának I. kötete, amelyben E. Abaffy Erzsébet írt az igeragozás történetéről, Elekfi László pedig a Magyar ragozási szótárt készítette, hogy csak a leglényegesebb műveket említsem.
Így tehát nem volt célszerű az eredeti elgondolást folytatnom. Közben természetesen egy-egy részkérdésről írtam néhány dolgozatot. Ma úgy látom, hogy azok a cikkek, amelyeket különböző helyeken jelentettem meg, ma is megállják a helyüket, és érdeklődésre tarthatnak számot a magyar nyelvtudomány művelői és az egyes kérdések tanulmányozói körében. Ezért összegyűjtöttem és itt közreadom őket.
Ebben a kötetben nem az eredeti megjelenés időrendjét követem. A könyv elején a leíró jellegű tanulmányok vannak, majd ezeket követik a történetiek némileg témakörök szerint csoportosítva. Az eredeti szövegen nem változtattam, csak a hivatkozásokat egységesítettem. Egy-két helyen lábjegyzetben fűztem megjegyzést az eredeti szöveghez. A dolgozat korábbi megjelenésének helyét szintén lábjegyzetben közlöm.

Az ikes ragozás a mai magyar nyelvben
1. Nyelvtanaink az alanyi ragozást általában két részre osztják, ikes és iktelen ragozásra (vö. MMNyR. I, 500-7). De milyen szerepe van mai köznyelvünkben az ikes ragozásnak? Beszélhetünk-e ma ikes ragozásról? Kétségtelen, hogy az  ikes ige elnevezést meg kell tartanunk; azokat az igéket nevezzük így, amelyek szótári alakjukban, azaz jelentő mód jelen idő egyes harmadik személyében -ik ragot kapnak. Az ikes ragozásról azonban már sokan megállapították, hogy kihalóban levő nyelvi forma (vö. Balassa József: Nyr. 54: 67; Nagy J. Béla: Msn. 4: 7; uo. 85). De ugyanakkor az ikes ragozás pusztulását a nyelv más, fontosabbnak érzett funkciók kifejezésére használja fel (vö. Nagy J. Béla: Msn. 4: 11; Lőrincze Lajos: Nyr. 77: 210-2; Ferenczy Géza: Nyr. 85: 498-5). Az eredetileg szenvedő és visszaható értékű ragozás elvesztette eredeti funkcióját, előbb az intranzitív tulajdonság jelölőjévé változott, és később csupán ragozási változattá lett (vö. Simonyi: Az ikes ragozás története. NyF. 28. sz. 7-16; Horger: A magyar igeragozás története 36-41; Mészöly: NyK. 51: 1-13). Simonyi arra is rámutat, hogy az ikes ragozást Révai élesztette újjá a nyelvújítók segítségével (i. m. 3; Nyr. 47: 195). A XIX. század második felében azután az iskolák igyekeztek elterjeszteni több-kevesebb sikerrel.
Az ikes ragozás, amint tudjuk, csak egyes számban tért el az iktelentől jelentő és feltételes mód jelen időben, a régi futurumban és elbeszélő múltban, valamint felszólító módban. Valamikor - úgy látszik - következetes rendszert alkotott. De mi maradt ebből a rendszerből? A futurum és az elbeszélő múlt már teljesen eltűnt a köznyelvből, és velük együtt pusztultak természetesen az ikes alakok is. Lőrincze Lajos 1953-ban azt írja: “jelentő módban - néhány szórványos kivételt nem tekintve - szabályosan megkülönböztetjük az ikes és iktelen igéket”; de már feltételes és felszólító módban ő is megengedi mind a két ragozásmódot (Nyr. 77: 212).
Tudjuk azonban, hogy jelentő mód egyes szám második személy ma már más törvényszerűségeknek engedelmeskedik, az -sz vagy az -l rag nem az ige ikes vagy iktelen volta szerint járul a tőhöz. A MMNyR. megállapítja, hogy az “ikes ragozás 2. személyben a beszélt nyelv s, sz, z szóvégen kívül eléggé ritkán s csak irodalmias hangulattal használ l-es ragot” (I, 502). De nemcsak az s, sz, z végű ikes igék, hanem az iktelenek is -l raggal alkotják ezt a személyt: olvasol, viszel, nézel. És a kérdés másik oldalát tekintve - úgy hiszem - még íróink nyelvében sem találhatunk az l tövű ikes igék második személyében -l ragot, pedig az volna a szabályos. De melyik írónk merne ilyen formákat leírni: válol, döglöl, hajlol, siklol, züllöl stb. Ezek ma már mosolyt keltenének (vö: Msn. 4: 5). - Mi a helyzet az első személyben? Ismét az MMNyR.-t idézhetjük: a nyelvtan szerint az eszek, iszok stb. alakokat a köznyelv kerüli, de “gyökeresen nem irtotta ki a használatból, s így irodalmunk is jól ismeri” (I, 502). Ez természetes is, mert van jó néhány ikes ige, amelyet semmiképp sem lehet ikesen ragozni első személyben. Ki mondaná így: cukrot szopom. Nyilván senki; helyesen: cukrot szopok. - De nemcsak az első, második személyben, hanem még a harmadikban is van ingadozás; így például némely ige ikes, de igekötős származékainak egy része nem az: dolgozik ~ feldolgoz stb. Gyakran ikes és iktelen változat egymás mellett él, például sikoltoz ~ sikoltozik. Sokszor a két változat között jelentéskülönbség is van: golyóz ~ golyózik (vö. ÉrtSz.). A fentiekből tehát megállapíthatjuk, hogy még jelentő módban sem olyan egyértelmű az ikes ragozás mai helyzete. Így célszerű megvizsgálnunk az értelmező szótárban található valamennyi ikes igét, hogy az ikes ragozás mai állapotáról képet kapjunk. Munkánkat a VégSz. nagymértékben megkönnyíti, mert benne együtt találunk “A magyar nyelv értelmező szótárá”-ban előforduló minden ikes igét.
2. Simonyi “Az ikes ragozás története” című tanulmányában számba, veszi, hogy a nyelvtörténet során hol voltak nagyobb ingadozások, változások, és rámutat arra is, hogy az ikes és iktelen alakok között jelentéskülönülés fejlődhetett ki (NyF. 28. sz. 8-9). Először azt vizsgáljuk meg, hogy mai köznyelvünkben hogyan jelentkezik a jelentéskülönülésnek ez a módja.
Megállapíthatjuk, hogy sok igében történt szóhasadás. Az Értelmező Szótárban számos ige fordul elő ikes és iktelen címszóval, tehát külön-külön szócikk foglalkozik velük, mert közöttük már kisebb-nagyobb jelentéseltérés mutatkozik. Itt csupán felsorolunk néhányat, a köztük levő jelentéskülönbséget az Értelmező Szótárban tanulmányozhatjuk. Ezek a szópárok a következők: ágaz ~ ágazik, alányúl ~ alányúlik, átdolgoz ~ átdolgozik, áthajol ~ áthajlik, átnyúl ~ átnyúlik, bán ~ bánik, behajol ~ behajlik, behajóz ~ behajózik, búj ~ bújik, cukroz ~ cukrozik, csikland ~ csiklandik, eltel ~ eltelik, ér ~ érik, érez ~ érzik, felesz ~ feleszik, fogaz ~ fogzik, golyóz ~ golyózik, gyűrűz ~ gyűrűzik, hajol ~ hajlik, hall ~ hallik, harangoz ~ harangozik, karamboloz ~ karambolozik, karikáz ~ karikázik, kihajóz ~ kihajózik, kockáz ~ kockázik, lehajol ~ lehajlik, megold ~ megoldik, megszeg ~ megszegik, nyúl ~ nyúlik, ötöl(-hatol) ~ ötlik, párol ~ párlik, pitykéz ~ pitykézik, porol ~ porlik, poroz ~ porzik, rugóz ~ rugózik, sarkall ~ sarkallik, sugároz ~ sugárzik, szagol ~ szaglik, szeg ~ szegik, szop ~ szopik, tetőz ~ tetőzik, torol ~ torlik, tör ~ törik, vérez ~ vérzik, viharoz ~ viharzik, világol ~ világlik. Néhol a szavak jelentése között alig észlelhető eltérés mutatkozik, de számos szópárnál már nagyfokú jelentéskülönbség van. - A ragozás szempontjából vizsgálva őket, megállapíthatjuk, hogy nemigen találunk magyar embert, aki a fenti ikes igéket a harmadik személyen kívül ikesen ragozná.
3. Számításunk szerint mintegy 3400 ikes ige van az Értelmező Szótárban. Ezek nem viselkednek egyöntetűen, számos címszó mellett megtalálható a szócikkfejben a címszó iktelen változata, és sok iktelen címszó mellett is ott áll a szótárban az ikes variáns. Ezért célszerű megvizsgálni az ikes igék típusait, össze kell gyűjtenünk azokat, amelyeknek iktelen változatát említik a szócikkben, és végül figyelembe kell vennünk azt is, hogy az ÉrtSz. szerzői mit mondanak az egyes igék ragozásáról. A szótár ugyanis nem ragaszkodik a “szabályos” ikes ragozáshoz, hanem az élő nyelvhasználatot veszi alapul (I, XXV). Forrásunk közli azt is, hogy a címszó ikes vagy iktelen változatát régiesnek, tájnyelvinek, irodalminak stb. kell értékelnünk (I, XXII-XXIII). Minthogy az ÉrtSz. csak a tőigék ragozására nézve ad útbaigázítást, az igekötősek közül pedig csak azokra, amelyek igekötő nélkül nem szerepelnek címszóként a szótárban (I, XIV, XXII), a különböző összetett igék ragozására vonatkozólag a VégSz. munkatársainak a véleményét vesszük figyelembe (vö. Papp Ferenc-Jánoska Sándor: MNy. 63: 138).
a) A legtöbb ikes ige töve d hanggal végződik. A 3400-ból mintegy 1850 tartozik ide. Nagy részük -od/-ed/-öd, -ód/-őd és -kod/-ked/-köd képzős. Ebben a típusban ingadozás nemigen található, bár ma is van néhány ‑od/-ed/-öd vagy -kod/-ked/-köd képzős iktelen ige, de ezek, úgy látszik, már meg is maradnak iktelennek. Ezek a következők: csapkod, elkapkod, húzkod, kapkod, lenyomkod, lopkod, megnyomkod, nyomkod, összekapkod, szétkapkod; csípked, lépked, repked; döfköd, köpköd, tömköd, tűzköd; letapod, tapod; csügged, elcsügged; bököd. Ezek gyakorító igék, de nem állíthatjuk, hogy ezért nem váltak ikessé, ugyanis sok gyakorító és folyamatos cselekvést kifejező ige ikessé lett, például: rakodik; búvárkodik, tanárkodik stb. A d tövű ikes igék közül a hazudik és a lehazudik címszavak mellett hozzák az iktelen formát az ÉrtSz. szerzői, de a hazud alakot elavultnak, a lehazud-ot pedig ritkának minősítik. A megvénhedik mellett stílusminősítés nélkül szerepel a megvénhed, viszont az elvénhed szintén a “ritka” jelzést kapja. A több mint 1800 d tövű ikes ige közül tehát csupán négy mellett tartják szükségesnek az ÉrtSz. szerzői megemlíteni az iktelen változatot, itt a kérdés már eldőlt, a fejlődés, legalábbis egyelőre, megállapodott. Az ÉrtSz. az ilyen “állandó ikes igék” esetében a felszólító mód egyes harmadik személyében az iktelen változatot is megadja zárójelben, az ikes alakot irodalminak és választékosnak, az iktelent köznyelvinek és népiesnek tartja (vö. I, XXII-XXIII). A VégSz. ezt úgy értelmezte, hogy az ilyeneket főképpen ikesen kell ragozni (MNy. 63: 143). Az összetett (igekötős stb.) igékre vonatkozó ragozási útmutatást a VégSz. munkatársai adták meg saját elgondolásuk, nyelvérzékük szerint. Itt a d tövűeknél a két szótár véleménye nagyon jól egybevág. Ezeket általában ikesen ragoztatják. Közülük csupán a következőket kell a szótárak szerint iktelenül ragozni: alkonyodik, átforrósodik, átkínlódik, baszakodik, devalválódik, elbürokratizálódik, gabalyodik, hazudik, iperedik, megfürdik, megvénhedik, okádik, összehazudik, silányodik, takarékoskodik, tanúskodik. Amint látjuk, nincsenek túlsúlyban az igekötősek. Ezeken kívül van néhány olyan ige is, amelynek mindkét ragozási formáját elfogadják forrásaink: anyáskodik, álmodik, áporodik, csontosodik, egybekapcsolódik, egybeszövődik, egybeverődik, ékelődik, elvénhedik, fúródik, fürdik, fűződik, gazosodik, házasodik, jótékonykodik, nyakaskodik, nyughatatlankodik, panaszkodik, pörösködik, sűrűdik, sűrűsödik, törődik.
b) Az ikes igék következő csoportját nagyságrendben a z tövűek alkotják, tehát azok, amelyekben az -ik előtt z hang áll. Ezek -z, ‑doz/ ‑dez/-döz, -koz/-kez/-köz és -kóz/-kőz képzős származékok. Ebben a típusban nagyobb a változatosság. Simonyi megállapította, hogy a -z képzős tárgyatlan igék már a kódexek korában ingadoztak az ikes és iktelen ragozás között. Azután a legtöbb -z képzős tárgyatlan ige ikessé változott. Végül kialakulóban volt egy olyan szokás, hogy a tárgyas z végűek iktelenek, a tárgyatlanok ikesek. A folyamat azonban lassú, volt, “s az ingadozás úgyszólván napjainkig tart, még a 3. személyben is - írja Simonyi 1906-ban (NyF: 28. sz. 18). De az ingadozás még ma is tart, 1971-ben, még harmadik személyben is! Az ÉrtSz.-ban kb. 890 z tövű ikes ige van, és mintegy 330 mellett szerepel a szócikkfejben az iktelen változat, és természetesen az is gyakran előfordul, hogy iktelen z végű címszó mellett találunk ikes variánst.
Először vizsgáljuk meg az ikeseket! Túlnyomó részben a -z képzős származékoknál tapasztalhatunk ingadozást! Az ÉrtSz. munkatársai a következő címszavak mellett stílusérték nélkül szerepeltetik az iktelen változatot: áradozik, áthajózik, átcikázik, bagózik, bálozik, batyuzik, biciklizik, bigézik, borjazik, botorkázik, bratyizik, bridzsezik, cimbalmozik, csellózik, csemegézik, csibukozik, dáridózik, darvadozik, dermedezik, dohányzik, dominózik, ebédezik, egykézik, elábrándozik, elcsemegézik, elidőzik, előszobázik, elrévedezik, érettségizik, falatozik, ferblizik, flótázik, főzőcskézik, furulyázik, gatyázik, gordonkázik, gyakorlatozik, gyümölcsözik, hancúzik, harmóniumozik, hengerbuckázik, hugyozik, ijedezik, italozik, kárörvendezik, képesítőzik, kikocsizik, komissiózik, kornyadozik, krikettezik, kulizik, kúrázik, lábadozik, lázadozik, leáldozik, leérettségizik, leszakadozik, levegőzik, levizsgázik, megáldozik, melózik, misézik, motorozik, murizik, mutyizik, óhajtozik, ordítozik, öklendezik, örvendezik, paklizik, párbajozik, petézik, piacozik, pikulázik, pingpongozik, potyázik, rápuskázik, révedezik, sápítozik, sikolyázik, sikonkázik, szaladozik, szánkózik, szundizik, szunnyadozik, tivornyázik, üzletezik. Ezek -z képzősek, és többnyire denominális származékok. De van itt néhány -doz/-dez/-döz és egy -koz képzős ingadozó ige is: fickándozik, foszladozik, letöredezik, oszladozik, rémüldözik, sokadozik; megtanácskozik.
Az alábbi igék iktelen változatát választékosnak, irodalminak tartják az ÉrtSz. szerzői: ábrándozik, áhítozik, állomásozik, álmodozik, alsózik, amerikázik, autózik, babázik, bokázik, bolondozik, bukfencezik, ceremóniázik, cicázik, cikkezik, csónakázik, dámázik, diétázik, dikciózik, divatozik, ébredezik, éjszakázik, éledezik, elkalandozik, esküdözik, fakutyázik, fáradozik, feketézik, felbukfencezik, felburjánzik, fogyókúrázik, fonnyadozik, fulladozik, futballozik, fuvolázik, gombázik, gombozik, gondolázik, görnyedezik, gyöngyözik, háborúzik, habozik, hahotázik, hajladozik, hajókázik, hajózik, halandzsázik, hancúrozik, handabandázik, hárfázik, harmonikázik, harsonázik, hasadozik, hejehujázik, hervadozik, hibázik, hógolyózik, hokizik, hólabdázik, hurrázik, huszonegyezik, időzik, instanciázik, kacsázik, kajakozik, kalandozik, kamatozik, kerékpározik, keringőzik, kézimunkázik, kocsikázik, komédiázik, konferenciázik, korzózik, kosarazik, könnyezik, kvaterkázik, lakmározik, lankadozik, lebukfencezik, lovacskázik, málladozik, megvacsorázik, métázik, napfürdőzik, napozik, nótázik, olvadozik, pályázik, panamázik, papizik, parádézik, pásztázik, pezsgőzik, pipázik, pletykázik, polkázik, pólózik, porladozik, pukkadozik, puskázik, repedezik, rikoltozik, roskadozik, sakkozik, sápadozik, skálázik, sóhajtozik, süllyedezik, sütkérezik, szánkázik, szénázik, sziporkázik, taktikázik, tanyázik, tárogatózik, teázik, tétovázik, tízóraizik, trillázik, túlórázik, túrázik, ülésezik, vacsorázik, vágtázik, vakációzik, valutázik, verejtékezik, vitázik, vizsgázik, zsidózik. Itt is találunk néhány -doz/-dez/-döz képzős származékot: ájuldozik, ámuldozik, botladozik, esedezik, hajladozik, hulladozik, hüledezik, ingadozik, játszadozik, ömledezik, rogyadozik, romladozik, töredezik, tünedezik, ugrándozik.
Az alábbi igék iktelen változatát az ÉrtSz. “ritkának” minősíti: anekdotázik, átázik, bőgőzik, burjánzik, bűnözik, cikázik, citerázik, éhezik, elvérzik, elvitorlázik, epedezik, hozsannázik, kiegyezik, korcsolyázik, kozmetikázik, különórázik, labdázik, ladikázik, lakomázik, leszigorlatozik, létezik, malacozik, megborjazik, megmalacozik, mókázik, pilinckézik, rádiózik, razziázik, reggelizik, ródlizik, rügyezik, sízik, sorvadozik, szigorlatozik, szikrázik, tallózik, tekézik, tempózik, teniszezik, tornázik, tósztozik, totózik, tőzsdézik, trémázik, uzsonnázik, vitorlázik, vonatozik, zónázik, zongorázik, zsugázik, zsűrizik.
Vannak olyan igék is, amelyeknek iktelen variánsát az ÉrtSz. “régiesnek” tartja: adomázik, adózik, akadozik, ásítozik, átutazik, biliárdozik, cigarettázik, egyezik, elpályázik, fagylaltozik, felutazik, gyulladozik, gyűlésezik, habozik, hajcsizik, havazik, hazudozik, illatozik, kártyázik, kávézik, kocsizik, körülutazik, megegyezik, megreggelizik, összeegyezik, pálinkázik, párázik, pompázik, rókázik, rugódozik, száguldozik, szakadozik, szivarozik, tilinkózik, utazik, vigadozik, virágzik. És -doz/-dez képzősök: bomladozik, düledezik.
Két ige a bagzik és a vickándozik iktelen megfelelője pedig a “tájnyelvi” megjelölést kapta, minthogy a címszavak maguk is tájnyelviek.
A következőkben bemutatjuk azokat a z végű igéket, amelyek iktelenül szerepelnek címszóként az értelmező szótárban, de a szócikkfejben van ikes változatuk. Az alábbiak ikes párját nem minősítik a szótár szerzői, tehát a címszóval csaknem azonos stílusértékűnek tekintik: bankettez, cucliz, csatáz, dagadoz, danáz, dekáz, elméláz, fabuláz, fakadoz, gingallóz, gitároz, golfoz, gornyadoz, gurguláz, gurigáz, gyertyáz, hajráz, hallóz, írásbeliz, kenyerez, kísérletez, koncertez, kontráz, légóz, lelkendez, lóversenyez, méláz, meredez, packáz, paroláz, pecáz, pitiz, pofáz, próbáz, riposztoz, sikítoz, sikoltoz, sápítoz, süppedez, szalonnáz, széledez, szilveszterez, szirénáz, táboroz, taligáz, tanúz, tomboláz, vándliz, zenebonáz. Van néhány tőige, amely ikes változatban szerepel címszóként, de némely igekötős származékának iktelen a fővariánsa: elkártyáz, körülhajóz, végigzongoráz. S vannak olyan igék is, amelyek csak igekötővel fordulnak elő a szótárban: bedaciz, elmaradoz, lemaradoz. Ezek ikes formája is csak a szócikkfejben kerül elő.
A következő igék ikes párja az Értelmező Szótár szerint “ritka”: boroz, börzéz, céduláz, ciciz, cigányoz, digóz, éjjelez, figuráz, futkároz, galoppoz, géppuskáz, inspekcióz, palántáz, randalíroz, ricsajoz, sátoroz, szalonkáz, szedtevettéz, zsibbadoz, zsíroz. A faluz és a serkedez igék ikes változata pedig népnyelvinek minősül.
A fentiekben együtt láttuk azokat a z tövű ikes igéket, amelyeknek van iktelen változatuk, és azokat az ikteleneket, amelyeknek él ikes variánsuk. Az adatok bizonyítják, hogy a -z képzős igék ma még nem állapodtak meg 3. személyben sem, de néhány -doz/-dez/-döz és egy -koz képzős ikes igének is él még iktelen formája. Az imént felsorolt iktelenek közül néhánynak mi már az ikes változatát vennénk címszónak, pedig az ÉrtSz. utolsó kötetének megjelenésétől még tíz év sem telt el. Ennek nemcsak az lehet a magyarázata, hogy szótárunk főleg múlt századi és századunk elején élő írók nyelvét vette alapul, hiszen a szerzők figyelembe vették a legújabb nyelvi állapotot is. Ezek az adatok azt is bizonyíthatják, hogy az elmúlt évtizedben is észrevehető változás történt, egyre több z tövű ige vette fel az -ik ragot.
Hogyan kell ragoznunk a z tövű igéket? Az iktelen címszóval szereplőket természetesen iktelenül. De mit mond az Értelmező Szótár az ikesek ragozásáról? Azokat, amelyeknek a szócikkfejben van iktelen változatuk főképp iktelenül kell ragozni, és csupán néhányszor engedi meg a szótár mindkét ragozási lehetőséget. Ez jól egybevág a VégSz. munkatársainak véleményével, akik csak az átcikáz, átutazik, elvitorlázik, leszakadozik, megreggelizik igekötős változatokat ragoznák főképp ikesen. A többi z tövű ún. állandó ikes ige ragozása - érthető módon - nem egyöntetű, de abban szinte következetes mindkét szótár, hogy a ‑koz/-kez/-köz és a ‑kóz/‑kőz képzős igék ragozását ikesen kívánják. Ez az álláspont érthető, hisz ezek nagy része visszaható ige. A többi z tövű állandó ikes igét fölösleges volna felsorolnunk, mert a ragozásukra vonatkozó utalások a valóságnak megfelelően nagy tarkaságot mutatnak. De ez is érthető, mert a típusba tartozó igék nagy része - amint láttuk - változóban van, így tehát ragozásuk sem lehet egységes, és ez a ragozásbeli egyenetlenség kihat azokra is, amelyeknek már nincs 3. személyben iktelen alakjuk.
c) Külön kell szólnunk a dz tövű igékről. Ezek főleg -dz vagy -ódz/-ődz képzős származékok. Itt ingadozás nincs. Mindössze három iktelen van: edz, megedz, pedz, ezek meg is maradnak iktelennek. Az ikeseknek pedig nem él iktelen változatuk a köznyelvben. Így ragozásuk is egyöntetű, az Értelmező Szótár szerint főleg ikesen kell ragozni őket. Csupán a villódzik igét ragoznák inkább iktelenül az ÉrtSz. munkatársai, és ehhez a VégSz. hozzáveszi még a beburkolódzik, odalopódzik igekötős igéket.
d) Az ikes igék következő nagy csoportja az l tövű, amelyekben tehát az -ik rag előtt l ~ ll mássalhangzó áll. Ingadozás itt is van. Egyes tárgyatlan l végű igék ragozása már a kódexek nyelvében is ingadozott (vö. Simonyi, i. m. 21). Ma is számos l tövű, köztük némely -l ~ -ll képzős ikes igének is él iktelen változata.
Az Értelmező Szótárban stílusminősítés nélkül fordulnak elő az alábbiak iktelen variánsai: alányúlik, átnyilallik, belenyilallik, egybegyűlik, eldöglik, elfoszlik, elömlik, feltündöklik, gyűlik, kibánik, kidöglik, kigyűlik, kiötlik, ködlik, langallik, sárgállik, tündöklik. - Az alábbiak iktelen párja választékosnak, illetőleg irodalminak minősül: átfűlik, elomlik, elromlik, felbomlik, fuldoklik, haldoklik, háramlik, kiömlik, összesereglik, özönlik, visszaözönlik. - Legtöbbször régiesnek minősítik az iktelen alakot: átömlik, begyűlik, beleömlik, beomlik, bomlik, botlik, elbomlik, elbotlik, ellik, elmúlik, elnyílik, elnyúlik, eloszlik, felgyűlik, felnyílik, feloszlik, foszlik, fűlik, kettéoszlik, kibomlik, kimúlik, kiomlik, leomlik, leömlik, leözönlik, leromlik, megbomlik, megbotlik, megnyúlik, megoszlik, megválik, múlik, nyílik, omlik, oszlik, ömlik, összegyűlik, összeomlik, parázslik, romlik, sereglik, szétomlik, szétoszlik, szétömlik, szétválik, végignyílik, végigömlik. - A következők iktelen változatát az ÉrtSz. szerzői ritkának tartják: beletorkollik, betorkollik, beválik, döglik, kéklik, kifoszlik, kifűlik, kiszögellik, leválik, megdöglik, meggyűlik, összetorkollik, széjjelnyílik, szétbomlik, szétnyílik, tarkállik, torkollik, válik, zajlik. - Végül néhány ige iktelen variánsa “tájnyelvi” minősítést kap: elválik, feslik, kinyílik, kiválik, kotlik, megkotlik, nyilallik, telik, végignyilallik.
Az l ~ ll végű iktelen igék között alig találunk olyat, amelynek van ikes variánsa. A hull és némely igekötős származéka (elhull, kihull, széthull, visszahull) mellett minősítés nélkül találjuk az ikes változatot. De már az aláhúll és a lehull ikes megfelelője ritkának minősül, és ugyancsak ritkának tartja az ÉrtSz. a vezekel és a zöldell ikes alakját. Az áthull ikes párja népies, a szökell szóé pedig régies az ÉrtSz. szerint.
Szótárunkban valamivel több mint 300 l ~ ll tövű ikes ige van, ebből - amint fentebb bemutattuk - 104 esetben az iktelen variánst is megtaláljuk a szócikkfejben. Ez az idetartozó igéknek egyharmada. Ezeket a változó ikes igéket főképp iktelenül vagy mindkét módon ragozzuk a szótár szerint. Ebből következik azonban, hogy az állandó ikeseknél sincs egység a ragozásban. Az ÉrtSz. jobbára iktelenül ragozza őket.
e) A következő csoportot azok az igék alkotják, amelyekben az -ik végződés előtt sz hang áll. Ezek egy része -ász/-ész képzővel alkotott ige. Ebbe a típusba 165 szó tartozik, ebből negyvenhétnek van iktelen változata is.
Nincs minősítve, tehát csaknem a címszóval azonos értékűnek tartja az ÉrtSz. a következők iktelen variánsát: bányászik, bóklászik, csenevészik, dudorászik, egerészik, elhalászik, eprészik, foglyászik, fürjészik, galambászik, heverészik, kieszik, kotorászik, lepkészik, megmászik, rákászik. - Választékosnak, illetőleg irodalminak minősülnek az alábbiak iktelen párjai: enyészik, halászik, horgászik, nyargalászik, rókászik, solymászik, tornászik. - Az iktelen változatot régiesnek, elavultnak ítéli a szótár a következő esetekben: becsúszik, bogarászik, csúszik, elenyészik, kúszik, lecsúszik, madarászik, mászik, megúszik, nyulászik, rámászik, vadászik, visszacsúszik. - Az alábbiak iktelen változata “ritka”: agarászik, cserkészik, csikászik, eleszik, hadonászik, kicsúszik, lemászik, összeeszik, tenyészik, tyúkászik. - Az úszik ige iktelen formája pedig a “tájnyelvi” jelzőt kapta.
A fentiekkel szemben van néhány iktelen ige, amelynek él ikes variánsa. Stílusminősítés nélkül szerepel az ikes alak a következő szavak mellett: belevesz, csempész, danolász, előhalász, gombász, kacarász, kaparász, körülszaglász, legelész, odavesz2, ottvesz, tosz, vihorász. - A fürkész, fütyörész, kivesz2, szaglász és vakarász ikes változata ritka, a csesz, elvesz2, hajhász, markolász, megvesz2 és összevesz ikes párja pedig népies a szótár véleménye szerint.
Az ingadozás aránya itt is nagyfokú. Simonyi megállapította, hogy az ‑ász/-ész képzős denominális (vadász, halász) és gyakorító (legelész stb.) származékok iktelenek voltak, az enyészik, tenyészik típusúak pedig ikesek. Véleménye szerint talán ez utóbbiak hatására vagy az intranzitív jelentés kifejezésére az előbbiek is “sok vidéken ikessé váltak” (i. m. 24). Tehát Simonyi még nem tartotta ezek ikes változatát köznyelvinek, ma viszont az Értelmező Szótárba legtöbbjük ikes címszóval került be. És mi már a fenti iktelenek közül is többet ikes címszóval szótároznánk, például: csempészik, kacarászik, legelészik, fürkészik, fütyörészik, szaglászik. Az ikes változat terjedését kétségkívül elősegítette, hogy a vadász, halász stb. nomenverbumokat olykor félre lehetett érteni. Ő vadász jelenthette azt, hogy ‘vadászat a foglalkozása’, de jelenthette azt is, hogy ‘vadászik’. Amikor az ikes ragozásnak már nem volt funkciója, a nyelv az -ik ragot ilyen egyszerű különbségtételre is felhasználhatta. A továbbiakban látni fogjuk, hogy nem csak az -ász/-ész képzős igéknél fordul elő ez a törekvés.
Az sz tövűek ragozására vonatkozó utalásokban némi következetességet tapasztalhatunk. Az ÉrtSz. az -ász/-ész képzősöket főképp iktelenül ragozza, az alkuszik, alszik, esküszik, eszik, iszik, fekszik, hallatszik, hallszik, nőszik, játszik, látszik stb. igét pedig főleg ikesen. Egyeseknél mindkét lehetőséget elfogadja: aszik, csúszik, úszik. Az igekötős származékok ragozására vonatkozó utalások többször eltérnek a tőigétől a VégSz.-ban.
f) Az eddig tárgyalt d, z, l, sz tövű szavak alkotják az ikes igék zömét. A további típusok egyikéhez-másikához már csak néhány ige tartozik. A szegik, megszegik és a fingik szavakban g áll a rag előtt. A számos g tövű ige között csupán három ikes található. Miért ikesek éppen ezek? A szegik, megszegik a szeg és a megszeg szavakkal szemben visszaható jellegűek. Viszont ng végű ige több száz van nyelvünkben, és csak egy ikes van köztük: fingik. Nyilván a nyelv itt is csupán az igét akarta elkülöníteni a névszótól. Ez utóbbit iktelenül ragozza az Értelmező Szótár, a szegik-nek mindkét ragozását elfogadja.
g) Egyetlen gy tövű ikes ige van az Értelmező Szótárban: vágyik és ennek négy igekötős összetétele. Az -ik elem itt is nyilván csak a főnévtől különíti el az igét. A vágyik és a visszavágyik címszavak mellett megtaláljuk az iktelen változatot “régies” jelzéssel. - Ugyanígy előfordul a gy végű iktelen címszavak közül a rogy és a lerogy mellett ikes variáns (rogyik, lerogyik), ezeket az ÉrtSz. népnyelvinek minősíti. A vágyik ragozását mindkét módon elfogadja az Értelmező Szótár, de a VégSz. ennek igekötős változatait ikesen ragozza.
h) A bújik és a tojik, valamint ezek igekötős változataiban j-t találunk a végződés előtt. Mindkettőnek iktelen alakját is megadja az ÉrtSz, a bújik iktelen párját tájnyelvinek, a tojik-ét pedig ritkának tartja. A bújik igének 12 igekötős összetétele szerepel a szótárban, mindegyik mellett ott van az iktelen variáns is “ritka” jelzővel. A másik szónak csak két igekötős származéka fordul elő forrásunkban, és csak a megtojik mellett említik az iktelen párt szintén “ritka” minősítéssel. A bújik ragozható az ÉrtSz. szerint ikesen is, iktelenül is, a tojik főképp iktelenül. Az igekötős származékokat a legkülönfélébb módon ragozzák a VégSz. munkatársai. - Írásban ly töve van a folyik igének, de a kiejtésben ennek a töve is j hanggal végződik. Mellette és 12 igekötős összetétele mellett egyaránt megtaláljuk az iktelen változatokat. Egy kivételével mindegyiket “régies” jelzővel látta el az ÉrtSz., az átfoly pedig “ritka” minősítést kapott. Az ige egy igekötős származéka, a körülfoly iktelenül szerepel címszóként, az ikes változat csak a szócikkfejben fordul elő stílusminősítés nélkül. Az itt tárgyalt igéket főképp iktelenül ragozzák vizsgált szótáraink.
i) A következő igékben k hang áll az -ik előtt: bukik, csökik, lakik1, lakik2, szokik, szökik. A szokik és a szökik iktelenül is szerepel a fejben “népies” megszorítással. A bukik igét főleg ikesen ragozza az ÉrtSz., a csökik-et főleg iktelenül, a többit ikesen is, iktelenül is. Az említett 6 igének 36 összetett változata van, de iktelen párjuk nem szerepel a szócikkfejben. Ezek nagy többségét a VégSz. főképp ikesen ragozza.
j) Néhány ige -ik végződése előtt n hang áll: bánik, gyónik, megjelenik, (csak igekötővel szerepel a szótárban), szűnik, történik, tűnik. A bánik és történik mellett nincs iktelen variáns. A gyónik iktelen változata ritkának, a szűnik-é régiesnek, a tűnik-é pedig népiesnek minősül. Található iktelen változat az igekötős címszavak mellett is. Az elbánik iktelen párja mellett nincs minősítés, de a kibánik párja népies. Az eltűnik, letűnik, megjelenik, megszűnik iktelen variánsa pedig régies az Értelmező Szótár szerint. A többi összetétel mellett nincs iktelen változat feltüntetve. - Néhány n végű iktelen igének is van ikes formája a szócikkfejben. A kiviggyan ~ kiviggyanik azonos stílusértékűek. A csattan, durran, előbukkan, kivillan, megkoccan, nyikkan és villan címszavak ikes változata “ritka”, a pottyan, lepottyan, párja “népies”, a fogan-é pedig “régies” az ÉrtSz. minősítésében. - Amint látjuk, ez a típus is változóban van, és ez a ragozásban is megmutatkozik. A bánik, gyónik, megjelenik, szűnik iktelenül ragozódik (vö. ÉrtSz.), a történik és a tűnik harmadik személyű alakjai pedig mindkét ragozásban elfogadhatók. De ezeknek az igekötős származékait is iktelenül ragozza a VégSz. a megtörténik kivételével.
k) Az Értelmező Szótárban egy ny tövű ikes ige szerepel, az is tájnyelvi, a köznyelv nemigen használja: szunyik. A szócikkfejben ott áll az iktelen variáns is. A szótár iktelenül ragozza.
l) Két ige -ik ragja előtt p hang van: kopik, szopik. Mindkettőt iktelenül ragozza az ÉrtSz. és a VégSz. is igekötős származékaikat, a megkopik kivételével.
m) Négy ikes igét találunk, amelyekben r áll a tő végén: érik, szarik, törik, ugrik. Az Értelmező Szótár szerint az érik, szarik és a törik szavakat iktelenül kell ragozni, az ugrik-at lehet mind a két módon. Érdekes azonban, hogy az érik és az ugrik igekötős összetételei közül többet ikesen ragoz a VégSz., a törik származékainak nagy részét viszont iktelenül. A beszarik igének iktelen változata is szerepel a szócikkfejben stílusminősítés nélkül.
n) Néhány igében az -ik rag előtt s mássalhangzó van: bujdosik, bukdosik, esik, fosik, késik, vásik. A bujdosik, bukdosik és fosik címszavak mellett szerepel az iktelen variáns. Az utóbbié a “ritka”, az előbbieké a “választékos” jelzőt kapta. Az iktelen változattal rendelkező igéket főképp iktelenül, a többit ikesen ragoztatja az Értelmező Szótár. De az előzők igekötős származékai közül is többet ikesen ragoznak a VégSz. munkatársai.
o) Néhányszor t hangot találunk az -ik végződés előtt. Régi nyelvünkben az ikes igék ható és szenvedő származékai alkották ezt a típust. Ma már azonban a MMNyR. megállapítása szerint ,,Az ikes igék hatóigei származékait csak régies, választékos stílusárnyalattal ragozzuk olykor ikesen, egyébként az irodalmi nyelv is inkább iktelenül használja őket” (I, 501-2). Ezek feltételes módjában megmaradt az ikes alak az óhajtás kifejezésére: ehetnék ‘enni kíván’. Sőt ez átterjedt az iktelen igékre is: mehetnék ‘menni szeretne’ (vö. NyF. 28. sz. 51; Horger, i. m. 40-1). Meg kell azonban jegyeznünk, hogy ezek az alakok is régiesnek vagy nyelvjárásiasnak látszanak. Néhány ilyen szóalak azonban főnevesült, és az Értelmező Szótárba is belekerült “bizalmas, tréfás” stílusminősítéssel, például: ehetnék, ihatnék, mehetnék.
A szenvedő igék lassan eltűnnek nyelvünkből, az Értelmező Szótár is csak az alábbiakat tárgyalja: adatik, foglaltatik, kelletik, kénytetik, kivántatik, megadatik, megszületik, méltóztatik, születik , újjászületik, viseltetik. A méltóztatik mellett ott áll a szócikkfejben az iktelen variáns “ritka” minősítéssel. - A születik és a megszületik szavakat főleg iktelenül ragozzák a vizsgált szótárak, a többit ikesen.
4. A fentiekben bemutattuk valamennyi ikes igét. Amint láttuk, az alapformában, vagyis egyes harmadik személyben a z, l és sz tövűek csoportjában van nagyméretű ingadozás. A d tövű igék után ezek adják az ikes igék nagy többségét. De a többi, számra kisebb típusokban is tapasztalható bizonyos mértékű ingadozás egyes harmadik személyben is. Így érthető, hogy ezekben a csoportokban nem is lehet egység a szavak ragozásában. - A d tövű igék azok, amelyeket az ÉrtSz. megállapításai szerint - néhány kivétellel - ikesen, esetleg mindkét módon ragozhatunk. De a d tövű igék nem is váltakoznak harmadik személyben sem. A d tövűek mellett a -koz/kez/-köz és -kóz/-kőz képzős, valamint a -dz és -ódz/-ődz képzős ikes igéknek nincs iktelen variánsuk, és ragozásuk is csaknem egységesen ikes formában történik szótáraink véleménye szerint. Az ikes alakok továbbélése ezekben a típusokban érthető, hisz mind a d végűek, mind pedig a -koz/-kez/-köz, -kóz/-kőz és -dz, -ódz/-ődz képzősök nagy része már régen ikessé vált, és emellett még a visszaható jelleg is elősegíti az ikes formák megőrzését. Ezeken kívül a még élő t tövű szenvedő igék őrzik ikes alakjaikat.
A továbbiakban felvetődik a kérdés, mit ért az Értelmező Szótár és mit értünk mi azon, hogy egy-egy típus főképp ikesen vagy iktelenül ragozódik. Ebben a kérdésben nem értünk egyet az Értelmező Szótár álláspontjával. A szótár szerzői ugyanis úgy gondolják, hogy az állandó ikes igék feltételes mód harmadik személyben (ő aggódnék) is felveszik az ikes végződést (vö. I, XXII). Amint láttuk, Lőrincze is azt állította még az ötvenes évek elején, hogy feltételes módban mindkét ragozási mód elfogadható (Nyr. 77: 212). Mi úgy gondoljuk, hogy a feltételes mód harmadik személyében már csak egy alak él a köznyelvben, az iktelen: aggódna, birkózna stb. Helyes ez a megállapítás még akkor is, ha figyelembe vesszük azt, hogy lehet hallani iskolázott emberek szájából olykor (ő) aggódnék-féle formákat, amikor például a televízióban vagy a rádióban igyekeznek “választékosan” beszélni. Ezek azonban nem élő, hanem nagyon is könyvízű kifejezések. - Ferenczy Géza volt szíves felhívni a figyelmemet arra, hogy az illenék alak “nem ritka műveltebbjeink beszédében, írásában, jóllehet ők sem használják ennek az igének kijelentő mód jelen idő egyes első személyében (persze a másodikban sem) az ikes formát”. Egy egészen friss írott adatot is ismer Bélley Pál Tévénaplójából: “…illenék tudni, hogy a korszerű állatlélektan éppen ez ellen az antropomorfizálás ellen küzd elsősorban” (Magyar Hírlap 1971. febr. 15. 6). Valóban úgy látszik, hogy igénk bizonyos kapcsolataiban, személytelen kifejezéseiben egyelőre őrzi a feltételes 3. személyű ikes formát, de természetesen, az illene is használatos. Ilyen kifejezések még: illenék ismerni, illenék számításba venni stb. Hasonló ez az ihatnék, ehetnék, mehetnék elszigetelt alakok megőrzéséhez (l. fentebb). De ha az illenék 3. személyű funkcióban lép fel, akkor már egybeesik az első személlyel. Első személyben ugyanis senki sem használja ikesen igénket; ki mondaná így: illeném hozzád? Tehát az illenék alak nem indokolja, hogy a feltételes mód harmadik személyében továbbra is fenntartsuk általában a kettős alakot.
Most vizsgáljuk meg, a hajdani ikes ragozásból milyen alakok maradtak meg. Kezdjük talán a felszólító móddal. Itt az első és a harmadik személyben él még ikes forma (aggódjam, aggódjék), de mellettük használjuk az iktelen változatot is (aggódjak, aggódjon). A kettő között stiláris különbség van, az ikes változatok választékosabbak. Egyes nyelvjárásokban harmadik személyben az iktelen igéknek is van ikes alakjuk, például: ,,aggyík ety kis kenyeret.” Ezt az ikes változatot a beszélők udvariasabbnak érzik (vö. NyF. 28. sz. 49; MNyj. 15: 17). - A felszólító mód második személyében is két változat él (várj ~ várjál, gondolkozz ~ gondolkozzál), a rövidebb alak általában parancsot, a hosszabb kérést fejez ki, és használatuk egy cseppet sem függ az ige ikes vagy iktelen voltától (vö. Lőrincze: Nyr. 77: 211).
Feltételes módban csak egy személyben van kettős alak, ez az első személy: aggódnám ~ aggódnék. A kettő között ugyancsak stiláris különbség érezhető, az ikes régies, választékos. Mostanában egyre gyakrabban halljuk a két alak összekeveredéséből keletkező aggódnák, birkóznák változatot. Bár ezt a magánhangzó-illeszkedés törvénye is támogatja, mégis ma még helytelennek kell minősítenünk. A jelenség az iktelen igékkel kapcsolatban is észlelhető.
Végül jelentő módban a harmadik személy az állandó ikes igéknél világos. Az első személyben két alak él: aggódom ~ aggódok. Az ikes változat itt is választékosabb. A második személy, amint láttuk, ma már más törvényszerűségeknek engedelmeskedik: az s, sz, z tövű ikes és iktelen igékben -l raggal módosul, az l tövű ikesek és iktelenek pedig egyaránt -sz ragot vesznek fel. De mi a helyzet akkor, ha semleges hang áll a tő végén? Vizsgáljuk meg ezeket a típusokat is!
A d tövűek második személyében még mindkét változat él: aggódsz ~ aggódol, törődsz ~ törődöl. Az -sz ragos az általánosabb, a másik választékosabbnak, régiesebbnek látszik. Az -sz ragos formák terjedését az is elősegíti, hogy a szóalak így egy szótaggal rövidebb. A szóvégi dsz cc-vé olvad össze, így kiejtése nem okoz nehézséget. Az ikes igékben mutatkozó kettősség miatt egyes nyelvjárásokban a d végű iktelenek is kaphatnak -l ragot: adol, tudol.
Ugyancsak mindkét változatuk él a gy, k, p és t végűeknek, az -l ragos forma azonban régies vagy nyelvjárásias. Például: vágysz ~ vágyol, szöksz ~ szököl, szopsz ~ szopol, méltóztatsz ~ méltóztatol stb. Az analógia következtében némely gy, k, p és t végű iktelen ige is kaphat a nyelvjárásokban -l járulékot: hagysz ~ hagyol, löksz ~ lököl, kapsz ~ kapol, látsz ~ látol stb.
A g, j ~ ly, n és r tövű igék második személye a köznyelvben ma már ‑sz raggal alakul: fingasz; bújsz, tojsz; bánsz, gyónsz; törsz, ugrasz.
Az adatokból kiderül, hogy egyetlen típus sincs, amelyben az -l rag használata kizárólagos volna. Sőt a legtöbb típusban ma már csak az -sz ragos változat eleven. Az -l rag azonban már ezekben a csoportokban sem az ikes igék kizárólagos járuléka, mert - legalábbis a nyelvjárásokban - az iktelenek is megkaphatják.
Mi maradt meg tehát az eredeti ikes rendszerből? Elsősorban az alapforma, a szótári alak, a jelentő mód 3. személy az ún. állandó ikes igékben. Ezenkívül jelentő módban az 1. személy, feltételes módban az 1. személy és felszólító módban az 1. és a 3. személy. Összesen tehát öt alak él még az ikes ragozásból. De ezek közül négyben minden ikes igének lehetnek párhuzamos alakjai, és a párhuzamos formák között stiláris eltérés fejlődött ki. A jelentő mód harmadik személyben is vannak párhuzamos formák, de - amint láttuk - vannak szép számmal úgynevezett állandó ikes igék is mai nyelvünkben. A fentiekből következik tehát, hogy az ikes ragozás mint rendszer megszűnt, csak ikes igék vannak, amelyeknek szótári alakja -ik raggal végződik. Ezen igék nagy részének az említett négy személyben (némelyeknek még a jelentő mód 2. személyében is) kettős alakjaik vannak. De ilyen kettős alakok nemcsak az ikes igékkel kapcsolatban találhatók, hanem szinte azt mondhatjuk, az egész magyar igeragozási rendszerben, például: állsz ~ állasz, küldtök ~ küldötök, hordnak ~ hordanak, tanítlak ~ tanítalak, szállt ~ szállott, vidd ~ vigyed stb. (vö. MNyj. 15: 79-98; 16: 37-54).
Ikes alakokat tehát az ikes igék fent említett személyeiben használhatunk mai köznyelvünkben. A 3. fejezetben többször emlegetett “főképp ikesen ragozzuk” kifejezés - felfogásunk szerint - ezt jelenti. És idézzük fel még egyszer, hogy melyek azok az igék, amelyek az ÉrtSz. és a VégSz. szerint “főleg ikesen ragozódnak”, tehát amelyeket a kérdéses személyekben igényesebb beszédünkben vagy írásunkban ikes változatban kell használnunk: a d tövűek túlnyomó része, a -koz/-kez-/köz és -kóz/-kőz képzős igék, a dz, valamint a t tövűek nagy része. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy éppen az idetartozó igék nagy részét a nyelvben analitikus szerkezetek váltják fel, például a vetődik helyett azt mondjuk veti magát, a védekezik helyett védi magát stb. (vö. Bárczi: Nyr. 80: 13-4). A t tövű szenvedő igék használati köre pedig egyre kisebb körre zsugorodik. - Az ikes alakok háttérbe szorulását megakadályozni nem lehet, és nem is szükséges. Az iktelen alakok használata nem nyelvi hiba, hanem az élő, az eleven, fejlődésben levő nyelv tükörképe. Az ikes ragozás pusztulásával a nyelvet kár nem éri, sőt bizonyos értelemben pontosabbá, egyértelműbbé válik beszédünk, írásunk, amint erre már többen is rámutattak (vö. Nagy J. Béla: Msn. 4: 11; Lőrincze Lajos: Nyr. 77: 210-2; Ferenczy Géza: Nyr. 85: 493-5).
5. Végül megemlítjük, hogy hasonló képet nyújtanak nyelvjárásaink is. Temesi Mihály megállapítása szerint nyelvjárásaink nagy részében csaknem teljesen kipusztult az ikes ragozás, és talán csak a moldvai csángóban él még következetesen (vö. MNyj. 15: 16). A legtöbb nyelvjárásban azonban csak a jelentő mód jelen idő egyes 3. személyű ikes alak él, de vannak olyan vidékek is, ahol sokkal kevesebb az ikes ige, mint a köznyelvben (uo. 16-7).

Az ingadozó igei végződések használata
1. A magyar igeragozási rendszerben vannak ingadozást mutató toldalékok, amelyeknek ingadozása a kötőhangzó meglétén vagy hiányán alapszik. Ezek a következők: az alanyi ragozás egyes szám második személyű ‑sz, a többes második személyű -tok/-tek/-tök, a többes harmadik személyű ‑nak/-nek; a második személyű tárgyat kifejező ‑lak/‑lek; a feltételes mód jele: -na/-ne, és ide kell vennünk még a főnévi igenév -ni képzőjét. Ezek a végződések általában közvetlenül a szótári tőhöz járulnak (vársz, vártok, várnak, várlak, várna, várni), bizonyos esetekben kötőhangzóval bővülve kapcsolódnak (vedlesz, vedletek, vedlenek, vedlene, vedleni), de olyan igék is vannak, amelyekből mindkét alak képezhető (borítsz ~ borítasz, boríttok ~ borítotok, borítnak ~ borítanak, borítna ~ borítana, borítni ~ borítani). Megemlítjük, hogy hasonló jelenség van a múlt idő jele előtt is (állt ~ állott; adtam ~ adott stb.), ez azonban elválik az előzőktől, így erre ezúttal nem térünk ki. A továbbiakban arra a kérdésre keresünk feleletet a ÉrtSz. anyagában található összes tőige és képzett ige alapján (az igekötős igéket nem vesszük figyelembe), hogy mikor szükséges a kötőhangzó, és mikor lehet a kötőhangzós és a kötőhang nélküli formákat is megképezni ugyanabból a tőből.
Erre a jelenségre már nagyon régen felfigyeltek nyelvtaníróink. A legrégibb nyelvtanokkal most nem kívánunk foglalkozni, véleményüket Sebestyén Árpád “Tanítani ~ tanítni” című tanulmányában, amelyben az -ít képző utáni kötőhangzó használatával foglalkozik, összefoglalta (MNyj. 4: 43-6). Kiindulásul csupán néhány nyelvtan megállapítását mutatjuk be. Simonyi Révaihoz kapcsolódva azt írja, hogy a két vagy hosszú mássalhangzóra végződő igetövek, továbbá az -ít képzősek (minthogy régebben jt-re végződtek) és az -űt végűek (hűt) megtartják a kötőhangzót (TMNy. 227-38). Hozzáfűzi azonban Simonyi, hogy a népnyelv ezeket az igéket inkább kötőhangzó nélkül használja (uo.). Szabó Dénes “A mai magyar nyelv” című egyetemi jegyzetének szabályai szerint kötőhangzó van a feltételes mód jele előtt ha a tő a) két mássalhangzóra, b) hosszú magánhangzóra + t-re végződik. Megállapítja továbbá a jegyzet, hogy “A ni képző olyan módon járul az igetőhöz, mint a feltételes módnak a jele”, és ugyancsak ott van az -sz, ‑tok/-tek/-tök és a -nak/-nek ragok előtt kötőhangzó, ahol a feltételes módban is az van (MNyj. 4: 37). Sebestyén Árpád Szabó megállapításaihoz hozzáfűzi: “Mai értekező és köznyelvünk valóban szigorúan követi e szabályokat. Mindjárt megváltozik azonban a kép, ha nyelvjárásainkat és szépirodalmi nyelvünket fogjuk vallatóra” (uo. 38). A továbbiakban számos példán mutatja be az -ít képző utáni kötőhangzó használatát a Szamosháton és különböző nyelvjárásokban, valamint az irodalmi nyelvben. De a köznyelv valóban szigorúan követi a fenti szabályokat?
Legújabb összefoglalása a kérdésnek a MMNyR.-ben található. A nyelvtan az egyalakú, a hangzóhiányos és az sz-szel és d-vel bővülő v-tövű igékkel kapcsolatban foglalkozik a kérdéssel (I, 313-9). Megállapítja, hogy a kérdéses toldalékcsoport kötőhangzóval kapcsolódik vagy kapcsolódhat a két vagy hosszú mássalhangzóra végződő igetövekhez, a -t végű igékhez, ha a -t előtt hosszú magánhangzó van. Néhány esetben a részletekre és néhány kivételre is rámutat a szerző (uo.). Mégis bizonyára nem lesz érdektelen, ha az ÉrtSz.-ben található egész tőige és képzett ige csoportot megvizsgáljuk ebből a szempontból.
A Magyar szóvégmutató szótárban együtt találjuk ezeket az igéket fordított sorrendben, tehát a szótár mindjárt a szóvég szerint rendszerezve adja anyagunkat. De a VégSz. az igéket tövük szerint is csoportosította, 99 tőtípust különböztetett meg. A típusok megállapításánál itt tárgyalt végződéseinket is figyelembe vette a második személyű tárgyat kifejező -lak/-lek kivételével. Tehát a VégSz. utat mutathat számunkra az egyes igék raghasználatára vonatkozóan is. Minthogy azonban a fenti tőtípus-kategóriákat az ÉrtSz. anyagának feldolgozása előtt kellett kialakítani, érthető módon nem utalhat a VégSz. olyan esetekre, amelyek csak akkor derültek ki, amikor az anyag már a tergo sorrendben volt, vagyis amikor a szótár már elkészült. A szótár nélkül csak igen hosszadalmas és körülményes munkával lehetne nyelvünknek ezt az érdekes, mozgásban, fejlődésben levő problémáját boncolgatni. Így azonban nagyszámú, bizonyos esetekre vonatkozóan az összes szóbajöhető ige ismeretében talán pontosabban körvonalazhatjuk a nyelvünkben e téren tapasztalható bonyolult helyzetet.
2. Először is azt kell számbavennünk, milyen mássalhangzó-kapcsolatok, milyen hosszú mássalhangzók vannak a magyar igetövek végén, továbbá milyen hosszú magánhangzó + t végű igék találhatók nyelvünkben. Papp Ferenc Tőigéink című cikkében bemutatja, hogy milyen hangokra végződnek a tanulmánya címében jelzett igék tövei, de kérdésünkre nem tér ki (Nyr. 91: 48). A magyar tőigék az alábbi mássalhangzó-csoportokra végződhetnek:

ld	nd	rd	sd	zd	
áld, fold, küld, old, száguld,	fecskend, mond,	hord,	esd,	kezd, küzd	

ng	lyg (jg)	lg	
bong, dong, döng, cselleng, leng, pang, ing, ring, fingik,	kóvályog ~ kóvályg-	enyeleg ~ enyelg-	

dl	hl	nl	nyl	ml	rl	sl	szl	tl	
vedlik	ihlik	ajánl	sínylik	bomlik, romlik	sárlik	feslik	foszlik	botlik, kotlik, ötlik	

dr	gr	pr	tr	
sodor ~ sodr-, pödör ~ pödr-	ugrik ~ ugr-	söpör ~ söpr-, teper ~ tepr-, tipor ~ tipr-	kotor ~ kotr-, gyötör ~ gyötr-	

jt	lt	nt	rt	st	szt	
ejt, fojt, hajt, lejt, rejt, sejt, sújt	kiált, ölt	int, ránt, szánt, tekint	árt, gyárt, irt, márt, tart	fest	emészt	

rm	tsz	dz	
terem ~ term-	játszik, tetszik, metsz	edz-, pedz	

A táblázatból kiderül, hogy a tőigék tövének végén levő mássalhangzócsoportok második tagja -d, -g, -l, -m, -r, -sz, -t, -z. Ezek a hangok, még az m is, igeképzők, vagy igeképzők voltak a magyar nyelvben (vö. D. Bartha Katalin, A magyar szóképzés története 20-7). Nyilvánvaló, hogy a fenti szavak egy része képzett szó, amelyekben a mai nyelvérzék a képzőt már nem ismeri fel. Kiderül az is a táblázatból, hogy a mássalhangzó + l-re végződő tövű igék az ajánl kivételével ikesek. Úgy látszik, nyelvünk sokáig nem tűrte szó végén a mássalhangzó + l kapcsolatot. Az ajánl helyett is szívesen mondunk teljes hasonulással ajáll-t. Valószínű, hogy az ikes igék terjedésében ilyen kiejtésbeli nehézségek kiküszöbölése is szerepet játszott. A romol, bomol stb. igékből, minthogy hangzóhiányos tövűek voltak (romlok, romlasz, romlott), létrejött jelen idő egyes harmadik személyben is a hangzóhiányos roml változat, amelynek kiejtése szokatlan volt.
Megjegyezzük még, hogy a dz és tsz végű igék látszólag tévesen kerültek ide, hisz ezek a betűk egy hangnak a jelei. Mégis itt kell tárgyalnunk őket, mert vizsgált végződéseink a dz és tsz után úgy viselkednek, mintha a tő végén hosszú vagy két mássalhangzó lenne. Az íráskép miatt soroltuk őket a két mássalhangzóra végződő tövek közé. Figyelemre méltó az is, hogy csupán egy olyan tő szerepel a táblázatban, amelynek a végén mássalhangzó + m van (terem ~ term-). Természetesen a képzett szavak között sem találunk többet, mert m igeképzőnk nincs. Ezt a szót azonnal ki is rekeszthetjük a további vizsgálódásból, mert az itt tárgyalt igealakokat nem a term- tőből, hanem a szótári tőből alkotja “szabályosan” kötőhangzó nélkül, mint általában az egy rövid mássalhangzóra végződő igék.
A képzett igék töve az alábbi mássalhangzó-csoportokra végződhet:

ld	nd	rd	sd	
told	csikland	fürdik ~ fürd-	mosdik	
	csiklandik	kérd		
	örvend			

jg (lyg)	lg	ng	
sajog ~ sajg-	rivalg	állong	
zajog ~ zajg-	uralg	borong	
zsivajog ~ zsivajg-	andalog ~ andalg-	csapong	
bazsalyog ~ bazsalyg-	bájolog ~ bájolg-	cseng	
émelyeg ~ émelyg-	bűzölög ~ bűzölg-	dereng	
hömpölyög ~ hömpölyg-	díszeleg ~ díszelg-	feszeng	
mosolyog ~ mosolyg-	érzeleg ~ érzelg-	hőzöng	
somolyog ~ somolyg-	fanyalog ~ fanyalg-	jajong	
támolyog ~ támolyg-	gőzölög ~ gőzölg-	kong	
tébolyog ~ tébolyg-	hizeleg ~ hizelg-	lappang	
tévelyeg ~ tévelyg-	oldalog ~ oldalg-	őrjöng	
	párolog ~ párolg-	rajong	
	tiszteleg ~ tisztelg-	sikong	
	stb.	stb.	

rg	rg	zg	
acsarog ~ acsarg-	csicsereg ~ csicserg-	buzog ~ buzg-	
ácsorog ~ ácsorg-	csorog ~ csorg-	rezeg ~ rezg-	
bizsereg ~ bizserg-	didereg ~ diderg-		
bódorog ~ bódorg-	dörög ~ dörg-	zsg	
csavarog ~ csavarg-	dübörög ~ dübörg-	nyüzsög ~ nyüzsg-	
csámborog ~ csámborg-	stb.	pezseg ~ pezsg-	

bl	csl	dl	gl	
rabol ~ rabl-	becsül ~ becsl-	ködlik	döglik	
		vádol ~ vádl-	sereglik	
			szaglik	
			világlik	
			vonaglik	

gyl	kl	ml	ml	
irigyel ~ irigyl-	énekel ~ énekl-	érdemel ~ érdeml-	sillámlik	
	mérsékel ~ mérsékl-	káromol ~ károml-	szüremlik	
jl (lyl)	nyeldekel ~ nyeldekl-	ostromol ~ ostroml-	türemlik	
csekélyell ~ csekélyl-	vezekel ~ vezekl-	áramlik	villámlik	
homálylik	bicsaklik	csillámlik		
fejlik	csuklik	csuszamlik		
hajlik	fuldoklik	gyüremlik		
morajlik	haldoklik	hámlik		
rejlik	kereklik	iramlik		
robajlik	kéklik	omlik		
sejlik	siklik	ömlik		
zajlik	tündöklik	sikamlik		

nl	nyl	rl	
igenel ~ igenl- 	kicsinyell ~ kicsinyl-	bérel ~ bérl-	
	vezényel ~ vezényl	ingerel ~ ingerl-	
	aránylik	kóborol ~ kóborl-	
	fénylik	töröl ~ törl-	
	örvénylik	udvarol ~ udvarl-	
	viszonylik	vásárol ~ vásárl-	
		csömörlik	
		fehérlik	
		hírlik	
pl	szl	párlik	
szerepel ~ szerepl-	díszlik	porlik	
	oszlik	torlik	

sl	tl	zl	zsl	
helyesel ~ helyesl- javasol ~ javasl-	gátol ~ gátl- 
ismétel ~ ismétl-	nehezell ~ nehezl- gázol ~ gázl-	kuruzsol ~     kuruzsl-	
orvosol ~ orvosl- piroslik
vöröslik	pótol ~ pótl- hanyatlik 
sötétlik	közöl ~ közl- 
tékozol ~ tékozl- üdvözöl ~ üdvözl-	varázsol ~ varázsl-
parázslik	
		bűzlik		
		ízlik		

gsz	ksz	lsz	
gazdagodik ~ gazdagszik	cselekedik ~ cselekszik	alszik	
vastagodik ~ vastagszik	dulakodik ~ dulakszik	hallszik	
haragszik	emlékezik ~ emlékszik		
nyugszik	gyanakodik ~ gyanakszik	psz	
	mosakodik ~ mosakszik	alapszik	
	tanakodik ~ tanakszik		
	tolakodik ~ tolakszik	tsz	
	törekedik ~ törekszik	hallatszik	
	fekszik	látszik	

jt	lt	mt	nt	rt	szt	
bujt	félt	teremt	bont	ért	erjeszt	
fejt	kelt		érint	sért	fagyaszt	
felejt	költ		firkant	kísért	füröszt	
gyújt	olt		füttyent		gerjeszt	
gyűjt	rikolt		kacsint		ijeszt	
hajt	sikolt		köszönt		készt	
nyújt	süvölt		legyint		kotyvaszt	
ojt	tölt		ment		veszt	
sóhajt	üvölt		önt		stb.	
szakajt	vált		dönt			
szalajt			pillant			
veszejt			stb.			

bz	gz	gyz	kz	
koboz ~ kobz-, sebez ~ sebz-, habzik	bélyegez ~ bélyegz-, végez ~ végz-, 
bagzik, fogzik, hangzik, hólyagzik, lélegzik, magzik, pattogzik, rögzik, virágzik	jegyez ~ jegyz-	patakzik, tajtékzik	

jz (lyz)	lz	mz	nz	
segélyez ~ segélyz-	céloz ~ célz-	hímez ~ himz-	ellenez ~ ellenz-	
szegélyez ~ szegélyz-	túloz ~ túlz-	jellemez ~ jellemz-	kínoz ~ kínz-	
fajzik	nyálzik	szemez ~ szemz-	ösztönöz ~ ösztönz-	
rajzik		nemz	rögtönöz ~ rögtönz-	
		fogamzik	viszonoz ~ viszonz-	
		hullámzik	vonz	
			burjánzik	

nyz	pz	rz	dz	
irányoz ~ irányz-	képez ~ képz-	cserez ~ cserz-	akaródzik	
versenyez ~ versenyz-		érez ~ érz-	borsódzik	
dohányzik		őriz ~ őrz-	bőrödzik	
hiányzik		szerez ~ szerz-	csókolódzik	
horgonyoz ~ horgonyz-		szoroz ~ szorz-	dobálódzik	
		toboroz ~ toborz-	dörgölődzik	
		bogárzik	fiadzik	
		érzik	hallgatódzik	
		ivarzik	kéredzik	
		párzik	leledzik	
		porzik	nyáladzik	
		sugárzik	tekerődzik	
		vérzik	stb.	
		viharzik		

A képzett igetövek végén levő mássalhangzó-csoport második tagja a d, g, l, sz, t, és a z. Tehát a tőigékhez viszonyítva az m-en kívül csak az r hiányzik. Ez érthető, mert az -r képző már régen nem produktív nyelvünkben. A táblázatból kiderül, hogy d és sz végű mássalhangzó-csoportra végződő igénk viszonylag kevés van, viszont annál több g, l, t és z végű található. Itt jegyezzük meg, hogy ott, ahol túlságosan sok adat volt, nem soroltuk fel mindet, de a feldolgozásban figyelembe vettük őket. Azt is megfigyelhetjük, hogy az l, sz és z végűek a dz-re végződő tőigék kivételével ikesek, vagy pedig hangzóhiányos tövűek, és csak a hangzóhiányos tőváltozatukban jön létre a megfelelő mássalhangzó-kapcsolat. Ezzel szemben a g-re végződőek általában iktelenek, és az ng végűek kivételével hangzóhiányos tövűek. Az ÉrtSz. anyagában található még két régies szó, az uralg és a rivalg, amelyekben abszolút szóvégen van lg. A t végű mássalhangzó-kapcsolatra végződő igék mind iktelenek, és nincs köztük hangzóhiányos tövű. Érdekes, hogy van egy mt-re végződő igénk: teremt. Vajon miért nem működött a részleges hasonulás törvénye itt is, mint például az omlik ~ ont, romlik ~ ront; szánt stb. szavakban? Talán azért, mert fiatalabb származék, mint a többiek, vagy azért, mert egy szótaggal hosszabb mint amazok?
Be kell mutatnunk azt is, milyen hosszú mássalhangzók lehetnek a magyar igetövek végén. A tőigék végén előfordul dd: fedd; gg: agg, csügg, függ; ll: áll, dall, hall, hull, kall, kell, pall, száll, vall; ellik, illik, hallik, mállik, pállik, pitymallik, züllik; rr: forr, varr; zz: izzik. A képzett igék végén viszont csak hosszú ll van, minthogy ez az egyetlen igeképzőnk, amely hosszú mássalhangzóból áll, vagy hosszú mássalhangzóra végződik. Az -ll képzős igék között van néhány hangzóhiányos tövű is: csekélyell, kevesell, kicsinyell, nehezell, de a többség nem tartozik ehhez a tőtípushoz: átall, drágáll, furcsáll, fuvall, gyengéll, hátall, hosszall, javall, későll, lövell, nagyoll, restell, rivall, rosszall, rühell, sarkall, sokall, sugall, szégyell, szökell, vénell, vétkell, zöldell. Van néhány -ll képzős ikes ige is, amelyek azonban személytelenek vagy többnyire személytelen használatúak: barnállik, feketéllik, hajnallik, langallik, nyilallik, párállik, rózsállik, rozsdállik, sárgállik, sarkallik, szögellik, szürkéllik, tarkállik, torkollik.
Végül a hosszú magánhangzó + t végű igék számbavétele következik. Már tudjuk, hogy az -ít képzős igéken kívül mindössze tíz olyan ige van nyelvünkben, amelyekben a -t előtt hosszú magánhangzó van. Ezek a következők: bocsát, dűt, fűt, hűt, műt, lát, lót, szit, tát és a vét (vö. Jakab, MNy. 63: 194).
Az itt felsorolt igecsoportok azok, amelyekhez vizsgált végződéseink kötőhangzóval vagy mindkét formában járulhatnak. A továbbiakban nézzük meg, hogy az egyes végződések, hogyan kapcsolódnak az itt bemutatott igékhez.
3. Kezdjük talán az alanyi ragozás jelentő mód jelen idő egyes szám második személyű -sz rag előtti kötőhangzó problémájával. Általánosan ismert, hogy az iktelen ragozásban általában -sz rag van, amely közvetlenül kapcsolódik a szótári tőhöz, de a MMNyR. szerint kellemetlen mássalhangzó-kapcsolatokra végződő tövek után az -sz előtt ‑a-/-e- kötőhangzó van (I, 500). Természetesen az igetövek tárgyalásánál ennél bővebben nyilatkozik a nyelvtan (I, 313 kk.).
Megállapítja továbbá a MMNyR., hogy az ikes és iktelen ragozás keveredik, az s, sz, z végű iktelen igék második személyben -sz helyett -l ragot kapnak, az -l végű ikesek pedig -sz-t (I, 500).
Az ÉrtSz. nem adja meg az alanyi ragozás jelen idejének egyes második személyű alakját rendszeresen. A szótár szerkesztői azonban azt írják: ha a ragos alakoknak változataik vannak vagy eltérnek a szabályos formától, akkor azokat is közlik (I, XXII-XXIII). Sajnos, azonban ebben nem következetes a szótár, mert például az áll igének megadja állasz ~ állsz változatait, de a száll igénél vagy a tanít stb. igéknél nem tér ki az egyes második személyre. Így a Magyar Szóvégmutató Szótár munkatársai részben támaszkodhattak az ÉrtSz. útmutatásaira, de ahol ez nem adott útbaigazítást, saját nyelvérzékük alapján döntöttek (vö. Papp F.-Jánoska S., MNy. 63: 138-43).
A) Először azt vizsgáljuk meg, hogy milyen tővégi mássalhangzó-csoport kívánja meg feltétlenül a kötőhangzót az -sz rag előtt.
a) Szükséges a kötőhangzó, ha a mássalhangzó-kapcsolat g-re végződik, kivéve az ng végű igéket. Az idetartozó szavak az uralg és a rivalg kivételével hangzóhiányos tövűek, de a rivalg-nak is volt rivalog változata (vö. ÉrtSz.). Ha az uralg és a rivalg igékből még egyáltalán képezzük a második személyt, akkor kötőhangzó szükséges. A többiek azonban inkább a szótári tőből alkotják ezt az alakot, és természetesen kötőhangzó nélkül: enyelegsz, kóvályogsz, zajongsz, mosolyogsz, ácsorogsz, andalogsz, bájologsz stb. Némelyiknek azonban ritkán még előfordul a hangzóhiányos tőből alkotott kötőhangzós formája is: zsivajgasz, émelygesz, enyelgesz, oldalgasz, csicsergesz, zörgesz, rezgesz, pezsgesz.
b) Ugyancsak kötőhangzóval kapcsolódik az -sz, ha a tő végén levő mássalhangzó-csoport l-re végződik. Az ilyen tőigék az ajánl kivételével mind ikesek. Az utóbbiak kötőhangzóval képezik második személyüket: vedlesz, ihlesz, sinylesz, bomlasz, romlasz, sárlasz, feslesz, foszlasz, botlasz. Az ajánl-nak mindkét változata él: ajánlasz ~ ajánlsz, a kiejtésben: ajXlsz ~ ajálsz. Némely ikes ige a fentiek közül a hangzóhiányos tőtípusba tartozik, és a másik tövéből is megalkothatja a második személyt, nyilván kötőhangzó nélkül, minthogy a tővégén nincs mássalhangzó-torlódás: bomolsz, romolsz, feselsz, botolsz. Ezek a formák azonban csak ritkán fordulnak elő.
Az idetartozó -l (-ll) képzős igék között is vannak ikesek és iktelenek. Az utóbbiak mind a hangzóhiányos tőtípushoz tartoznak, és általában a szótári tövükből képezik az egyes második személyt. Pl.: rabolsz, becsülsz, irigyelsz, érdemelsz, szerepelsz, gátolsz, varázsolsz stb. Némelyiknek még a hangzóhiányos tövéből is megalkotható ez az igealak, de természetesen csak kötőhangzóval: érdemlesz, káromlasz, ostromlasz, nyeldeklesz, kicsinylesz, nehezlesz. Ezek azonban régies és nyelvjárási színezetűek. Az ikes igéknél pedig - amennyiben használatos második személyű alakjuk - a kötőhangzós forma az általános: döglesz, szaglasz, vonaglasz, csuklasz, siklasz, hámlasz, fénylesz, fehérlesz, piroslasz, hanyatlasz, bűzlesz stb. Vannak köztük olyanok is, amelyeknek a másik tövéből is megalkotható a második személy: dögölsz, fuldokolsz, tündökölsz, omolsz, bűzölsz, oszolsz. Az idetartozó ikes igéknél az -l ragos forma nem él, mert a tő végén l hang van.
c) Szükséges a kötőhangzó, ha a tővégi mássalhangzó-csoport r-re végződik. Ezek az igék mind hangzóhiányos tövűek: sodrasz, pödresz, ugrasz, söpresz, tepresz, tiprasz, kotrasz, gyötresz. Mindegyiknek a másik tövéből is képezhető a második személy, és napjainkban ez az általánosabb: sodorsz, pödörsz, söpörsz stb. Kivételként csak az ugrik igét említhetjük, ennek az ugrasz változata a gyakoribb. Érdekes, hogy a “szabályos” ugrol formánál még az ugorsz is elevenebb.
d) Kötőhangzó van az -sz előtt akkor is, ha a mássalhangzó-kapcsolat első eleme s, sz, z. A következő igéket soroljuk ide: esd, mosdik, fest; emészt, készt, veszt; kezd, küzd; és természetesen az összes -szt képzős igét, mint például erjeszt, fagyaszt, füröszt, gerjeszt, ijeszt, kotyvaszt stb. Láthatjuk, hogy a tő végén levő mássalhangzó-csoport második eleme d vagy t (a zg, sl, szl és zl végűeket az előző pontokban tárgyaltuk). A d és t hangokkal a kötőhangzó nélkül járuló -sz összeolvadhatna c-vé a kiejtésben, tehát nem lenne három mássalhangzó a szó végén. Mégis elengedhetetlen a kötőhangzó, mert s + c-t, sz + c-t és z + c-t nem tudunk egy szótagban ejteni. Talán éppen azért, mert s, sz, z van a mássalhangzó-kapcsolatban, ezeknek az igéknek kialakult -l ragos második személyük is, mégpedig nemcsak az egyetlen ikes (mosdik), hanem az ikteleneknél is: festel, kezdel, küzdöl, vesztel, emésztel, fagyasztol, fürösztöl, kotyvasztol stb.
Megjegyezzük, hogy a VégSz. a mássalhangzó + d végű igéket egy típusban foglalta össze. Ezeknek egyes második személyben általában két alakjuk van: küldsz ~ küldesz. Ebbe a típusba került az esd, kezd és a küzd ige is, bár ezeknek kötőhangzó nélküli változatuk nincsen. Azt azonban, hogy a mássalhangzó + d végűek között néhány kivétel van, csak most állapíthattuk meg, amikor éppen a VégSz. alapján összeállítottuk anyagunkat. Ezek mellé negyedikként még idesoroltuk a mosdik igét is, minthogy az ikes mosdol formája mellett csak mosdasz lehet a másik variáns.
e) A többi mássalhangzó + d végű igék közül még a fürdik tartozik ebbe a típusba. Ha a fürd- tőből alkotjuk a második személyt szükséges a kötőhangzó: fürdesz. Használatos azonban a másik tövéből kötőhangzó nélkül alkotott fürödsz alak is.
f) Ha a tő végén levő mássalhangzó-csoport sz-re vagy z-re végződik, a második személy ragja -l akár ikes az ige, akár iktelen. De még ma is találkozhatunk ritkán régies -sz ragos alakokkal, amelyekben a végződés természetesen csak kötőhangzóval kapcsolódhat a tőhöz. Ilyen például némely tsz végű ige, ezekben a tsz tulajdonképpen hosszú cc-nek a jele: játszasz, metszesz, tetszesz. Megtalálhatjuk ezt a formát néhány mássalhangzó + z végű igénél is: edzesz, pedzesz, célzasz, nemzesz, fogamzasz, kínzasz, vonzasz. Ezek kétségtelenül régies alakok, de talán a nyelvjárásokban még szélesebb körben élnek.
B) Az alábbiakban bemutatjuk, milyen tővégi mássalhangzó-csoport után lehet kötőhangzós és kötőhangzó nélküli egyes második személy.
a) Mindkét alak elképzelhető, ha a tővégi mássalhangzó-kapcsolat második eleme d, kivéve az sd és zd kapcsolatokat, valamint a fürdik igét (vö. 3. A) d és e pont). Pl.: áldsz ~ áldasz, oldsz ~ oldasz, mondsz ~ mondasz, hordsz ~ hordasz stb. A kiejtésben az összeolvadás miatt a kötőhangzó nélküli változatokban csak két mássalhangzó van, így ejtése nem okoz nehézséget. Az ÉrtSz. nem utal ezekre a kettős alakokra, a VégSz. munkatársai mindkét változatot elfogadják. Magunk úgy látjuk, a kötőhangzós formák az elevenebbek.
b) Párhuzamos alakok keletkeznek akkor is, ha a tő végén ng van. Pl. ingsz ~ ingasz, lengsz ~ lengesz, ringsz ~ ringasz, zengsz ~ zengesz, sikongs ~ sikongasz, ujjongsz ~ ujjongasz. Egy ng tövű ikes igénk van: fingik, amelynek az ÉrtSz. szerint második személyben csak fingasz változata van. De mi hallottuk már a másik két lehetőséget is. Számos -ng képzős igének azonban ma már inkább a kötőhangzó nélküli változatát használjuk: dühöngsz, esengsz, feszengsz fetrengsz, forrongsz, hőzöngsz, jajongsz, lázongsz, lézengsz, merengsz, ődöngsz, őrjöngsz stb. Szokatlannak hangzik az esengesz, merengesz, tolongasz, versengesz, visongasz stb. alak. A fejlődés kétségtelenül a kötőhangzó nélküli formák elterjedésére mutat. Ez annál is érdekesebb, mert itt szóvégi helyzetben három mássalhangzó van. A kiejtés mégsem okoz nehézséget, mert az n képzés helye szerint hasonul a k-hoz: -áksz, és a palatális nazális zárának felpattanásából keletkezik a k. Így tehát egy képzésmozzanatot megtakarítunk. Megfigyeltük, hogy egyesek kiejtésében a nazális beleolvad a magánhangzóba, nazalizálja azt: csapKksz stb.
c) Ugyancsak mindkét variáns él, ha a tő végén mássalhangzó + t van, kivéve az st és szt végű igéket (vö. 3. A) d pont). Pl.: ártsz ~ ártasz, értsz ~ értesz, gyártsz ~ gyártasz, tartsz ~ tartasz stb.; ejtsz ~ ejtesz, fojtsz ~ fojtasz, gyújtsz ~ gyújtasz stb.; féltsz ~ féltesz, kiáltsz ~ kiáltasz, öltsz ~ öltesz, üvöltsz ~ üvöltesz stb.; teremtsz ~ teremtesz; dobbantsz ~ dobbantasz, intsz ~ intesz, kacsintsz ~ kacsintasz, legyintsz ~ legyintesz, mentsz ~ mentesz, rántsz ~ rántasz, szántsz ~ szántasz stb. A rövidebb formában két mássalhangzó van, mert a kiejtésben összeolvadás történik: t + sz > c. Megjegyezzük, hogy az ÉrtSz. nem utal ezekre a párhuzamos alakokra, a VégSz. azonban mindkét változatot felveszi. Valóban mind a kötőhangzós, mind a kötőhangzó nélküli előfordul köznyelvi használatban.
Összegezésül megállapíthatjuk: ha a tő végén két mássalhangzó van, a fejlődés a kötőhangzó nélküli rövidebb formák létrejötte és elterjedése felé halad azokban az esetekben, amikor a mássalhangzó-csoport végén olyan hang van, amely az -sz raggal összeolvadhat (d, t), illetőleg ha a tő végén ng áll. Gátolja ezt a fejlődést, ha a d és t előtt s, sz vagy z van, mert ekkor feltétlenül szükséges a kötőhangzó.
C) A továbbiakban azt vizsgáljuk meg, hogyan viselkedik az egyes második személy kötőhangzója hosszú mássalhangzó után.
Egy igető végén találunk hosszú zz hangot: izzik. Ezt az igét rendszerint csak harmadik személyben használjuk (ÉrtSz.), de átvitt értelemben második személyben is előfordul. Minthogy ikes ige, izzol a szabályos formája, de az izzasz is él, és ez utóbbi el sem képzelhető kötőhangzó nélkül.
Ha hosszú dd vagy gg van a tő végén, mindkét formát képezhetjük: feddsz ~ feddesz; csüggsz ~ csüggesz, függsz ~ függesz. Az agg ige régies és ritka, de ebből is elképzelhető mindkét változat.
Két ige van, amelyeknek a töve hosszú rr-re végződik: forr, varr. Az előbbit az ÉrtSz. szerint csak harmadik személyben használjuk. Ha netalán mégis átvitt értelemben kellene élni vele egyes második személyben, mindkét változatot elfogadhatnánk. A varr viszont csak kötőhangzó nélkül képzelhető el.
Bonyolultabb a helyzet a hosszú ll végűeknél. Az iktelen tőigéknek általában mindkét változatuk megvan: állsz ~ állasz, hallsz ~ hallasz, hullsz ~ hullasz szállsz ~ szállasz, vallsz ~ vallasz. Idetartozik a dall, kall és a pall ige, ezek azonban régiesek, illetőleg nyelvjárásiak, így nagyon ritkán fordulnak elő. Az előzők analógiájára mindkét változatuk elképzelhető. A kell igének azonban csak a kellesz második személyű alakja él. A kellsz teljesen idegen, és egybeesik a kel ige megfelelő formájával. Talán éppen ez gátolja az elterjedését. Az ll tövű ikes tőigéknél, amennyiben előfordulnak egyes második személyben, kötőhangzót találunk: ellesz, illesz, mállasz, pállasz, züllesz. Minthogy tövük l re végződik ikes alakjuk ma már nemigen él. Más a helyzet viszont az -ll képzős igéknél, itt a kötőhangzó nélküli változat az általános. A hangzóhiányos tövűeket már tárgyaltuk a mássalhangzó + l végűeknél, a szótári tövükből azonban ezek is kötőhangzó nélkül alkotják a második személyt: csekélyellsz stb., mint a többiek drágállsz, hosszallsz, lövellsz, nagyollsz, restellsz stb. Ennek az a magyarázata, hogy az -ll képző eredetileg rövid -l volt (vö. D. Bartha i. m. 36). Analogikusan némely igének kialakult a kötőhangzós változata is: sugallasz, szégyellesz, szökellesz, ezek azonban ritkán fordulnak elő. Az -ll képzős ikes igék, ha nem személytelenek, kötőhangzóval alakítják ezt a személyt: barnállasz.
Hosszú mássalhangzóra végződő tőből tehát ugyancsak háromféle módon jöhet létre az alanyi egyes második személy. Vannak olyan igék, amelyekből egyaránt megalkotható a kötőhangzós és a kötőhangzó nélküli alak, de vannak olyanok is, amelyeknek vagy csak a kötőhangzós, vagy csak a kötőhangzó nélküli változatuk él.
D) Végül hogyan képezik az egyes második személyt a hosszú magánhangzó + t végű igék? Az -ít képzősöknek mindkét változatuk megvan: borítsz ~ borítasz, készítsz ~ készítesz, tanítsz ~ tanítasz (vö. Sebestyén, MNyj. 4: 37-47). A lát és a lót kivételével a többi is hasonlóképpen viselkedik: bocsátsz ~ bocsátasz, dűtsz ~ dűtesz, fűtsz ~ fűtesz, műtsz ~ műtesz, szítsz ~ szítasz, tátsz ~ tátasz, vétsz ~ vétesz. A lát és a lót igéknek viszont csak a rövidebb alakjuk él: látsz és lótsz. Az -ít képzősök, valamint a dűt, fűt, hűt és a szít korábban jt mássalhangzó-csoportra végződtek, a bocsát-nak pedig ma is van bocsájt formája. Így érthető, hogy ezek úgy viselkednek, mint a mássalhangzó + t végűek. Ezekhez azután analogikusan hozzáidomult a tát és a vét ige. A műt új szó, amely teljesen a dűt, fűt, hűt mintájára ragozódik. Miért nem alkalmazkodik a lát és a lót is a többi hosszú magánhangzó + t végű igéhez? A lót csak a lót-fut összetételben szerepel, és a fut-nak szabályosan futsz alakja van, így a fut segítségével a lót ellenállhatott az analógiának. A lát ige pedig gyakori használatú, és nemcsak ebben a személyben, hanem minden tekintetben úgy viselkedik, mint a rövid magánhangzó + t végűek, vagyis az analógiának ellenáll (vö. Jakab: MNy. 63: 196).
Az ÉrtSz. az itt tárgyalt igék párhuzamos alakját nem jelöli. Úgy látszik, a szótár szerzői az ingadozást nem tartják köznyelvinek. De ma már nyugodtan feltehetjük a kérdést, hogy akkor melyik változatot tartják annak? A VégSz. munkatársai mindkét alakot elfogadták.
4. Az alanyi ragozás kijelentő mód jelen idő többes szám második személyének végződése -tok/-t(k/-tök, amely rendesen közvetlenül járul az igetőhöz. A MMNyR. megjegyzi, hogy “nehéz kiejtésű mássalhangzó-csoportok feloldása végett” o ~ ( ~ ö kötőhangzó előzheti meg a ragot. A nyelvtan a következő példákat említi: oldotok (vagy oldtok), értetek (vagy érttek), küldötök (vagy küldtök) (I, 502). Amint látjuk, csak olyan példákat hoz, amelyeknek megvan a kötőhangzó nélküli változatuk is, pedig vannak olyanok is, amelyeknek csak kötőhangzóval képezhető a többes második személyük.
A) Először azt mutatjuk be, milyen mássalhangzó-csoportok kívánják meg  f e l t é t l e n ü l  a rag előtti kötőhangzót.
a) Szükséges a kötőhangzó, ha a tő végén levő mássalhangzó-kapcsolat g-re végződik, kivéve az ng-t. Az idetartozó igék az uralg és a rivalg kivételével hangzóhiányos tövűek. A MMNyR. azt állítja róluk, hogy többes második személyt a szótári tőből alkotják. Kétségtelenül igaz, hogy mindegyik szótári tövéből meg lehet formálni ezt az alakot. Van azonban közöttük néhány ige, amelyeknek még a hangzóhiányos tövükből alakult kötőhangzós második személy is használatos: kóválygotok, rezgetek, nyüzsgötök, pezsgetek. A nyelvjárásokban bizonyára több ilyen is található. Az uralg és a rivalg igék többes második személye a régiségben is nagyon ritka lehetett.
b) Nem hagyható el a kötőhangzó, ha a tő végén l-re végződő mássalhangzó-csoport van. A tőigék az ajánl kivételével mind ilyen típusúak: vedletek, ihletek, sinyletek, bomlotok, romlotok, sárlotok, fesletek, foszlotok, botlotok, kotlotok, ötlötök. Az ajánl-nak mindkét változata él: ajánltok ~ ajánlotok. A képzett ikes igék szintén kötőhangzósan alkotják a második személyt: döglötök, szaglotok, vonaglotok stb. De néhánynak a másik tövéből is megalkotható: dögöltök, fuldokoltok, tündököltök, omlotok, bűzlötök, oszoltok. Az iktelen l képzős igék hangzóhiányos tövűek, és a többes második személyt általában a szótári tövükből képezik: raboltok, becsültök, irigyeltek stb. Némelyiknek azonban a hangzóhiányos tövéből is létrejön ez az alak: káromlotok, ostromlotok, nyeldekletek, kicsinyletek. Ezek régies vagy nyelvjárási formák.
c) Szükséges a kötőhangzó, ha a mássalhangzó-csoport végén r van, és a hangzóhiányos tőből formálódik ez a személy: sodrotok, pödrötök, ugrotok, söprötök. De általánosabb a szótári tőből alakuló sodortok, pödörtök, söpörtök, tepertek, tiportok, kotortok, gyötörtök, az ugortok viszont még szokatlan.
d) Ha a tővégi mássalhangzó-kapcsolat sz-re végződik elkerülhetetlen a kötőhangzó: játszotok, metszetek, tetszetek; haragszotok, nyugszotok; cselekszetek, dulakszotok, gyanakszotok; alszotok; látszotok stb. A gsz és a ksz kapcsolatot egyformán ksz-nek ejtjük, és ezeknek inkább a másik tövükből képzett többes második személyük a gyakoribb: gazdagodtok, vastagodtok; mosakodtok, tolakodtok stb.; emlékeztek. Kivételként csak a haragszik, nyugszik és a fekszik igét említhetjük.
e) Ha a tő végén mássalhangzó + z van, a dz kivételével kötőhangzóval kapcsolódik a többes második személy ragja: bagzotok, tajtékzotok, fajzotok, rajzotok, nemzetek, vonzotok stb. A dz végű tőszavaknak is általánosabb a kötőhangzós változatuk: edzetek, pedzetek, de hallottunk már edztek formát is. A dz végű képzett igékből viszont inkább kötőhangzó nélkül jön létre ez az alak, és a kötőhangzós egészen szokatlan lenne: csókolództok, dörgölődztök, hallgatództok, leledztek stb.
f) Szükséges a kötőhangzó, ha a tő végén mássalhangzó + t van. Pl.: bujtotok, ejtetek, fojtotok, hajtotok; kiáltotok, öltötök, oltotok; intetek, teremtetek, ártotok, sértetek; festetek, emésztetek, gerjesztetek stb. A MMNyR. azt írja, hogy a mássalhangzót követő t végűeknél a kötőhangzós alakok a gyakoribbak (I, 314), vagyis megengedi a kötőhangzó nélküli változatokat is. Szerintünk azonban a fest-tek, gyárt-tok, gyújt-tok, ért-tek stb. formák holt alakok. Ezen azt értjük, hogy csak írásban fordulhatnak elő, kiejtésben nem. Könnyen megtéveszthet bennünket, hogy a tő végén t van, ehhez járul még egy t, tehát a kiejtésben hosszú tt lenne. A rövidülés törvénye értelmében azonban mássalhangzó után hosszú mássalhangzót nem ejtünk (vö. Papp István, Leíró magyar hangtan 144; MMNyR. I, 103). A tt hosszúságát lehetne érzékeltetni a zár mozzanat megnyújtásával vagy intenzitásával, ez azonban megtöri a beszéd folyamatosságát. Tehát a fenti példák a normális kiejtésben így hangzanak: festek, gyártok, gyújtok, értek stb. Ezek pedig azonosak az alanyi ragozás egyes szám első személyével. Bár igaz, hogy a beszédhelyzetből kiderülhet, hogy például az értek mikor jelent egyes első személyt és mikor többes másodikat, mégis a két alak egybeesése gátolja, hogy a többes második személyű rag közvetlenül, kötőhangzó nélkül járuljon a mássalhangzó + t végű igékhez (vö. még 4. B) a pont).
B) A következőkben azt vizsgáljuk meg, milyen mássalhangzó-csoportok után lehet mindkét, tehát kötőhangzós és kötőhangzó nélküli többes második személy.
a) Általában mindkét változat képezhető, ha a tő végén mássalhangzó + d van. Pl.: küldtök ~ küldötök, száguldtok ~ száguldotok; csiklandtok ~ csiklandotok, fecskendtek ~ fecskendetek, mondtok ~ mondotok, örvendtek ~ örvendetek; hordtok ~ hordotok, kezdtek ~ kezdetek, küzdtök ~ küzdötök. A többi idetartozó ige viszont kivétel. Először is a fürdik említhető, minthogy a két mássalhangzóra végződő tövéből csak kötőhangzóval lehet vizsgált alakunkat létrehozni: fürdötök, általánosabb azonban a másik tövéből képzett fürödtök forma. Ugyancsak kötőhangzóval találjuk a következő igék második személyét: áldotok, foldotok, oldotok, toldotok; kérdetek; esdetek, mosdotok. A MMNyR. megadja az oldtok alakot is (I, 502), ez azonban holt alak, a kiejtésben nem él. A d + t-ből ugyanis hosszú tt lenne, viszont mássalhangzó után hosszú mássalhangzót nem ejtünk (vö. 4. A) f pont). A kötőhangzó nélküli változatok tehát a folyamatos beszédben így hangzanának: áltok, foltok, oltok, toltok, kértek, estek, mostok, mint ahogy a kültök, szágultok, montok stb. szavakban sem mondunk d-t, vagy hosszú tt-t. Míg azonban ez utóbbiak nem esnek egybe a szó más alakjával, vagy más ige többes második személyű alakjával, addig az előző igéknél ilyen veszély fennáll. Egyesek más ige többes második személyű alakjai (áll, tol, kér esik, mos), az oltok pedig ugyanazon szónak egyes első személyű formája, a foltok pedig a folt főnév többes száma. Kétségtelen, hogy ezek a megértési nehézségek gátolják ezeknek a kötőhangzó nélküli alakoknak a meghonosodását.
b) Párhuzamos alakok képezhetők, ha a tő végén ng van. Pl.: bolyongtok ~ bolyongotok, csellengtek ~ csellengetek, dühöngtök ~ dühöngötök, hőzöngtök ~ hőzöngötök, jajongtok ~ jajongotok, lengtek ~ lengetek, rajongtok ~ rajongotok, versengtek ~ versengetek, zsongtok ~ zsongotok stb. A kötőhangzó nélküli változat a gyakoribb (vö. MMNyR. I, 314).
C) Az alábbiakban megvizsgáljuk, hogyan alakul a többes második személy hosszú mássalhangzó után.
Ha a tő végén zz van, szükséges a kötőhangzó: izzotok. Izztok már csak azért sincs, mert a kiejtésben isztok lenne. Ha dd, gg vagy rr van a tő végén mindkét variáns képezhető, ha egyáltalán használjuk az idetartozó igék többes második személyét (vö. 3. C). Pl.: feddtek ~ feddetek; aggtok ~ aggotok, csüggtök ~ csüggötök függtök ~ függötök; forrtok ~ forrotok. Kivétel a varr, mert ennek csak kötőhangzó nélküli alakja él.
Az ll tövű igék itt sem viselkednek egyöntetűen. Az ikes tőigéknél kell kötőhangzó: illetek, mállotok, pállotok, züllötök. De így viselkednek azok a tőigék is, amelyeknek a tövében levő magánhangzó a vagy e: hallotok, vallotok, kelletek. (A halltok, kelltek a kiejtésben: haltok, keltek - más igék többes második személye lenne.) Így viselkedik a dall, kall, pall ige is, amennyiben használjuk őket. A többi tőigének azonban mindkét variánsa él: álltok ~ állotok, hulltok ~ hullotok, szálltok ~ szállotok. Az -ll képzős igéknek viszont inkább csak a kötőhangzó nélküli formájukkal találkozunk: csekélyelltek, lövelltek, nagyolltok, rivalltok, sarkalltok, szökelltek stb., de barnállotok. A jelenséget itt is a képző eredeti rövid voltával magyarázhatjuk (vö. 3. C).
D) Végül vessünk egy pillantást arra, hogyan viselkedik a többes második személyű igerag előtti kötőhangzó a hosszú magánhangzó + t végű igéknél. Általában mindkét alak megvan: állíttok ~ állítotok, boríttok ~ borítotok, hevíttek ~ hevítetek stb.; bocsáttok ~ bocsátotok, dűttök ~ dűtötök, fűttök ~ fűtötök, hűttök ~ hűtötök, műttök ~ műtötök, szíttok ~ szítotok, táttok ~ tátotok, véttek ~ vétetek. A lát és a lót igének csak kötőhangzó nélküli alakja van: láttok, lóttok (-futtok) (vö. 3. D).
5. A többes szám harmadik személyű -nak/-nek rag, a feltételes -na/-ne módjel és a főnévi igenév -ni képzője előtti kötőhangzó használatát együtt tárgyalhatjuk, mert mindhárom bizonyos esetekben kötőhangzóval járul a tőhöz, ez a kötőhangzó mindhárom előtt -a-/-e-, és végül mindegyik n hanggal kezdődik. Tehát nagy a valószínűsége annak, hogy általában egyforma módon járulnak az itt tárgyalt igékhez.
A) Először azt mutatjuk be, milyen mássalhangzó-csoportok után szükséges feltétlenül kötőhangzó.
a) Szükséges a kötőhangzó, ha a tővégi mássalhangzó-kapcsolat végén g van, kivéve az ng végű igéket. Pl.: rivalganak, rivalgana, rivalgani; uralganak, uralgana, uralgani. A hangzóhiányos tőtípushoz tartozók inkább szótári tövükből képezik ezeket az alakjaikat: sajognak, sajogna, sajogni; tisztelegnek, tisztelegne, tisztelegni stb., viszont némelyik igének megvan a hangzóhiányos tőből képzett kötőhangzós változata is: kóvályganak, kóválygana, kóválygani; rezgenek, rezgene, rezgeni; nyüzsgenek, nyüzsgene, nyüzsgeni. Ilyenek még a tévelyeg, ácsorog, csorog, dörög, dübörög, pezseg igék is.
b) A mássalhangzó + l tövű tőigékhez szintén kötőhangzóval kapcsolódnak ezek a járulékok: vedlenek, vedlene, vedleni; ihlenek, ihlene, ihleni; sinylenek, sinylene, sinyleni stb. Az ajánl-nak mindkét változata megvan: ajánlnak (ajálnak), ajánlna (ajálna), ajánlni (ajálni) ~ ajánlanak, ajánlana, ajánlani. A képzett ikes igék szintén kötőhangzóval alkotják ezeket az alakokat: hámlanak, hámlana, hámlani; fénylenek, fénylene, fényleni stb. Némely ikes igének azonban a másik tövéből is megformálhatók: dögölnek, dögölne, dögölni; ilyenek még a fuldoklik, tündöklik, bomlik, omlik, romlik, bűzlik és az oszlik. A hangzóhiányos tőtípushoz tartozó iktelen -l képzős igék itt vizsgált alakjaikat általában szótári tövükből képezik: vádolnak, vádolna, vádolni; vezényelnek, vezényelne, vezényelni stb. Néhánynak azonban a hangzóhiányos tövéből is megformálhatók ezek az alakok: csekélylenek, csekélylene, csekélyleni; káromlanak, káromlana, káromlani. Ilyenek még a nyeldekel, érdemel, ostromol, kicsinyell, vezényel és a nehezell.
c) Nem hagyható el a kötőhangzó, ha a mássalhangzó + r végű igéknek a hangzóhiányos tövéből jönnek létre ezek az alakok: sodranak, sodrana, sodrani; ugranak, ugrana, ugrani; tipranak, tiprana, tiprani stb., de csak tepernek, teperne, teperni él.
d) Szükséges a kötőhangzó a tsz mássalhangzó-kapcsolat után: hallatszanak, hallatszana, hallatszani; játszanak, játszana, játszani; metszenek, metszene, metszeni stb.
e) A többi mássalhangzó + sz végű (gsz, ksz, lsz ~ llsz, psz) tövekből csak a többes harmadik személyű alakot képezhetjük: gazdagszanak, haragszanak, nyugszanak, vastagszanak; cselekszenek, fekszenek, gyanakszanak, alszanak; alapszanak stb., de a furakszanak, marakszanak, tanakszanak és emlékszenek már nagyon is nyelvjárásiak. A feltételes mód és a főnévi igenév más tőből alakul: gazdagodna, gazdagodni; nyugodna, nyugodni; emlékezne, emlékezni stb.
f) A z végű mássalhangzó-csoportra végződő töveknél bonyolultabb a helyzet. Szükséges a kötőhangzó, ha a szótári tő végén két mássalhangzó van: nemzenek, nemzene, nemzeni, ilyen ige még a vonz, edz, pedz. Ugyancsak elkerülhetetlen a kötőhangzó használata az ikes igék egy részénél: habzik (habzanak, habzana, habzani), bagzik, fogzik, magzik, pattogzik, hangzik, rögzik, fajzik, patakzik, fogamzik, hullámzik, érzik, ivarzik, párzik, porzik, sugárzik, viharzik. Ezek közül némelyiknek látszólag másik változata is van, például: haboznak, habozna, habozni; poroznak, porozna, porozni; sugároznak, sugározna, sugározni. De a két tőváltozat között jelentéshasadás történt, ez utóbbiak más igének a megfelelő alakjai (habozik, poroz, sugároz). A többi ikes igének mindkét tövéből képezhetők ezek az alakok, kötőhangzó nyilván csak akkor kell, ha a két mássalhangzóra végződő tőből alkotjuk őket. Ilyen igék a következők: lélegzik (lélegzenek ~ lélegeznek, lélegzene ~ lélegezne, lélegzeni ~ lélegezni), hólyagzik, virágzik, tajtékzik, nyálzik, burjánzik, dohányzik, hiányzik, bogárzik, vérzik. A dz végű ikes igékből általában kötőhangzó nélkül alakulnak: csókolódznak, csókolódzna, csókolódzni stb. De némelyiknek mindkét alakja él: fiadzanak ~ fiadznak, fiadzana ~ fiadzna, fiadzani ~ fiadzni, ilyenek még: bőrödzik, kéredzik, leledzik, nyáladzik, pelyhedzik.
A hangzóhiányos tőtípushoz tartozó szótári alakjukban magánhangzó + z-re végződő igék inkább szótári tövükből alkotják ezeket az alakokat: túloznak, túlozna, túlozni, ilyen még a koboz, végez, szegélyez, jellemez, ellenez, viszonoz, ösztönöz, rögtönöz, irányoz, képez, őriz, szerez, toboroz ige. Olyanok is vannak, amelyeknek a hangzóhiányos tövéből is létrejöhetnek ezek az alakok: sebeznek ~ sebzenek, sebezne ~ sebzene, sebezni ~ sebzeni, továbbá céloz, cserez, himez, jegyez, kínoz. De egészen mást jelent a szemzenek, szemzene, szemzeni, mint a szemeznek, szemezne, szemezni. Itt tehát jelentéshasadás történt, egyébként a kötőhangzós formák régiesek és nyelvjárásiak.
B) Az alábbiakban megvizsgáljuk, milyen mássalhangzócsoportok után alakulhatnak  e g y a r á n t  kötőhangzóval vagy kötőhangzó nélkül az itt tárgyalt igealakok.
a) A többes harmadik személyben mindkét alak használatos, ha a tő végén mássalhangzó + d van: küldnek ~ küldenek, kezdnek ~ kezdenek, hordnak ~ hordanak stb. A feltételes mód és a főnévi igenév kötőhangzó nélkül már fokozottabban nyelvjárási színezetű: küldne (kűdne) ~ küldene, küldni (kűdni) ~ küldeni stb. A MMNyR. szerint a mássalhangzó + d végű tőből alkotott kötőhangzó nélküli alakok mindhárom esetben régies vagy nyelvjárási színezetűek (I, 314). Különösen szokatlannak tartjuk az nd és sd kapcsolatra végződő szavakból kötőhangzó nélkül született alakokat: mondnak, mondna, mondni; mosdnak, mosdna, mosdni. Éppen ezért a VégSz. csak a kötőhangzós alakot fogadja el ebben a típusban.
b) Párhuzamos alakok élnek, ha a tő végén ng van: bongnak ~ bonganak, bongna ~ bongana, bongni ~ bongani; döngnek ~ döngenek, döngne ~ döngene, döngni ~ döngeni; lázongnak ~ lázonganak, lázongna ~ lázongana, lázongni ~ lázongani stb. A főnévi igenév kötőhangzó nélkül itt is elég szokatlan.
c) Mindkét változat képezhető, ha a tővégi mássalhangzó-csoport végén t van: felejtnek ~ felejtenek, felejtne ~ felejtene, felejtni ~ felejteni; teremtnek ~ teremtenek, teremtne ~ teremtene, teremtni ~ teremteni; sikoltnak ~ sikoltanak, sikoltna ~ sikoltana, sikoltni ~ sikoltani kotyvasztnak ~ kotyvasztanak, kotyvasztna ~ kotyvasztana, kotyvasztni ~ kotyvasztani stb. A MMNyR. a kötőhangzó nélküli alakokat régieseknek vagy nyelvjárásiaknak tartja (I, 314). A VégSz. nem jelöli az ingadozást, csak a kötőhangzós alakokat fogadja el.
d) Ugyancsak mindkét alakjuk él a mássalhangzó + z tövű igék egy részének (vö. 5. A) f pont).
C) Hogyan viselkednek végződéseink, ha a tő végén  h o s s z ú  mássalhangzó van?
Az izzik igének kötőhangzóval jönnek létre ezek az alakjai: izzanak, izzana, izzani. A dd, gg és rr végűekből mind a két forma képezhető, pl.: forrnak ~ forranak, forrna ~ forrana, forrni ~ forrani stb. De a varr igének csak varrnak, varrna, varrni alakjai léteznek.
Az ll végű tőigék egy részének ugyancsak párhuzamos alakjai vannak: állnak ~ állanak, állna ~ állana, állni ~ állani: hullnak ~ hullanak stb., szállnak ~ szállanak stb. De azokból az igékből, amelyeknek a tövében a vagy e magánhangzó van, csak kötőhangzóval módosulhatnak ezek az alakok: hallanak, hallana, hallani; kellenek, kellene, kelleni stb.; és ugyancsak kötőhangzóval jönnek létre az ikes tőigékből: illenek, illene, illeni stb.
A hangzóhiányos tövű -ll képzős igék nem kapnak kötőhangzót, ha szótári tövükből jönnek létre ezek az alakok: csekélyellnek, csekélyellne, csekélyellni stb. (vö. 5. A) b pont). A többi képzett igéből általában mindkét alak képezhető: drágállanak ~ drágállnak, drágállana ~ drágállna, drágállani ~ drágállni; sárgállanak ~ sárgállnak, sárgállana ~ sárgállna, sárgállani ~ sárgállni stb. De a sarkallanak, sarkallana, sarkallani a sarkallik igéhez, a sarkallnak stb. pedig a sarkall igéhez tartoznak. Ugyancsak jelentéskülönbség van a nagyollanak, nagyollana, nagyollani, valamint a nagyolnak, nagyolna, nagyolni között. Megjegyezzük, hogy a kötőhangzós formák már régiesnek vagy nyelvjárásinak tűnnek, így némely igének inkább csak a kötőhangzó nélküli változatát használjuk: lövell, restell, rivall.
D) Általában mindkét változatuk él a hosszú magánhangzó + t végű igéknek: borítnak ~ borítanak, borítna ~ borítana, borítni ~ borítani; bocsátnak ~ bocsátanak, bocsátna ~ bocsátana, bocsátni ~ bocsátani stb. Kivétel a lát és a lót ige, ezeknek csak kötőhangzó nélküli változatuk van.
6. A második személyű tárgyra utaló ragunk a -lak/-lek, amely a “mássalhangzó-torlódás elkerülésére esetleg a ~ e kötőhangzós” (MMNyR. I, 508). Az alábbiakban ennek a problémáit mutatjuk be.
A) Vizsgálódásainkból kirekeszthetjük az intranzitív igéket. Így azt állapíthatjuk meg, hogy olyan eset nincs, amikor f e l t é t l e n ü l szükség lenne kötőhangzóra. Egyes mássalhangzócsoportok után, mint például a gsz, ksz, lsz, psz kellene ugyan magánhangzó a rag előtt, de az ilyen tövű igékből nem képezzük ezt az alakot (haragszik; emlékszik stb.) Tehát csak olyan igék vannak, amelyeknek két mássalhangzóra végződő tövükből kötőhangzóval és a nélkül is létrehozható a második személyű tárgyra utaló igealak. Ezek a következők:
a) Ha a tő végén mássalhangzó + d van: áldlak ~ áldalak, csiklandlak ~ csiklandalak, kérdlek ~ kérdelek stb.
b) Ha a tővégi mássalhangzócsoport g-re végződik az ige intranzitív. Egyik-másik ng végű szóból olykor mégis létrejön ez az alak: zenglek ~ zengelek.
c) A mássalhangzó + sz tövű igék ikesek és intranzitívok. De van egy iktelen és tranzitív is: metsz. Ebből - amennyiben élünk a második személyre utaló tárgyas formával -, képezhető mindkét változat: metszlek (meclek) ~ metszelek. Az ikesek közül a játszik kivétel, tárgyas ige és olykor találkozhatunk ezzel az alakjával is: játszlak ~ játszalak.
d) A mássalhangzó + t végű igékből is megalkothatjuk mindkét formát: rejtlek ~ rejtelek, felejtlek ~ felejtelek, féltlek ~ féltelek; teremtlek ~ teremtelek; érintlek ~ érintelek, köszöntlek ~ köszöntelek, értlek ~ értelek, ijesztlek ~ ijesztelek stb.
e) A dz végű tőigéknek is párhuzamos alakjaik vannak: edzlek ~ edzelek. A képzett igék azonban ikesek és intranzitívok (akaródzik, borsódzik stb.)
f) A többi mássalhangzó + z tövű közül a nemz és a vonz igéknek mindkét formájuk él: nemzlek ~ nemzelek, vonzlak ~ vonzalak. Az idetartozó hangzóhiányos tövűek szótári alakjukból hozzák létre ezt a formát természetesen kötőhangzó nélkül: sebezlek, célozlak, kínozlak stb. De némelyiknek a hangzóhiányos tövéből is alakulhat, például: jegyzelek. Az ebbe a csoportba tartozó ikes igék intranzitívok.
g) Megjegyezzük, hogy a hangzóhiányos tövükben mássalhangzó + l, valamint mássalhangzó + r végű igék ezt az alakot szótári tövükből formálják: töröllek, nehezellek, varázsollak stb.; sodorlak, ugorlak, gyötörlek stb. A nyelvjárásokban azonban a mássalhangzó + r végű tőből is létrejöhet: ugralak stb.
B) Hogyan keletkezik ez az igealak a hosszú mássalhangzóra végződő tövekből? Csupán három idetartozó tőigéből képezhetjük ezt a formát: fedd, hall, vall. A többiek vagy intranzitívok, vagy nem használatosak ebben az alakban. A fedd igének mindkét változata megvan: (meg) feddlek ~ feddelek, a hall és a vall igének viszont csak kötőhangzó nélküli változata lehetséges: hallak, vallak. A tranzitív -ll képzős igékből szintén csak kötőhangzó nélkül módosulhat ez az alak: drágállak, sokallak, rühellek stb.
C) Arra is vessünk egy pillantást, hogyan viselkedik ragunk a hosszú magánhangzó + t végű igéknél. Ha használjuk az igének ezt az alakját, akkor mindkét variánst képezhetjük: borítlak ~ borítalak; bocsátlak ~ bocsátalak stb., csupán egy kivétel van, a lát (látlak), minthogy a lót ige intranzitív.
7. A MMNyR. rámutat, hogy néhány más igéhez is úgy járulhatnak az itt tárgyalt végződések, mint a két vagy hosszú mássalhangzó, valamint hosszú magánhangzó + t végűekhez. Nyelvtanunk a nyílik és a szól igéket hozza példának (I, 314). Valóban a szól kaphat kötőhangzót ezek előtt a végződések előtt: szólsz ~ szólasz, szóltok ~ szólotok, szólnak ~ szólanak, szólna ~ szólana, szólni ~ szólani. Előfordulhat a második személyű tárgyra utaló alakja is, ez azonban csak kötőhangzó nélkül: (meg)szóllak. A nyílik ritkábban mondható kötőhangzóval, talán a nyílotok, nyílanak, nyílana még használatos. Az előző fejezetekben láttuk, hogy a hosszú ll után igen változatos e ragoknak az alakja, sokszor már a tőigékben sincs kötőhangzó, viszont olyan -ll képzős igék is vannak, amelyekben él a kötőhangzós változat, annak ellenére, hogy a hosszú ll nyúlás eredménye. És ha figyelembe vesszük még azt is, hogy hosszú magánhangzó után levő hosszú mássalhangzó a szó végén gyakran megrövidül, akkor nem csodálkozhatunk azon, hogy a szól úgy viselkedik mint az áll ige. Sok ember kiejtésében pedig magánhangzó közi helyzetben a szól l hangja is geminálódik. Vagyis a tő végén levő írott rövid l és hosszú ll a kiejtésben igen sok esetben azonos időtartamú.
Vizsgáljuk meg tehát az összes hosszú magánhangzó + l tövű igét, hogyan járulnak hozzájuk az itt tárgyalt végződések. Az egytagúak tartoznak ide: dől, dúl, fúl, gyúl, hűl, nyúl, szól; fűlik, gyűlik, múlik, nyílik, nyúlik, válik. Ezek közül talán a válik az, amelynek - érthető módon - a legtöbb alakja fordul elő még kötőhangzóval: válotok, válanak, válana. A többi igének csak a többes második személyben használható a kötőhangzós változata, de ezek is régies vagy nyelvjárási színezetűek: dőlötök, fűlötök, fúlotok, gyűlötök, múlotok, nyúlotok, gyúlotok. Nyilvánvaló azonban, hogy a nyelvjárásokban a többi rag is járulhat még kötőhangzóval. A dúl és a hűl igéket azonban már nemigen mondjuk kötőhangzóval. A fenti adatok tehát azt mutatják, hogy a hosszú ll végűek hatására, a hosszú magánhangzó + l végű igék is tovább őrzik egyes esetekben a kötőhangzós változatokat.
8. Végül utalnunk kell arra, hogy Jánoska Sándor a VégSz. kézirata alapján kidolgozta a magyar ige automatikus toldalékolásának egy modelljét (NytudÉrt. 58. sz. 464-8). Jelen dolgozatunk értelmében ezt a modellt néhány ponton módosítani kell. Megemlítjük továbbá, hogy ezen dolgozat eredményeinek egy részét a VégSz. nyomtatott kiadásában már hasznosítottuk.
Összefoglalásképpen megállapíthatjuk, hogy az itt tárgyalt végződések előtti kötőhangzó megléte vagy hiánya a mai magyar nyelv egyik bonyolult problémája. Egyes típusokban szinte igék szerint változik a használat módja még a köznyelvben is. Nem lenne érdektelen ezt a kérdést megvizsgálni egyes írók nyelvében és az egyes nyelvjárásokban. Nyilvánvaló, hogy a nyelvjárások még érdekesebb, változatosabb képet mutatnak az itt bemutatottnál.

A mai magyar köznyelv múlt idejű igealakjai
1. A mai magyar köznyelvben csak a -t ~ -tt jeles múlt idő él, amely hol kötőhangzóval, hol kötőhangzó nélkül kapcsolódik a tőhöz. A jelenséget már régen ismerik, és többen próbálkoztak a szabályok megfogalmazásával is. A Tüzetes Magyar Nyelvtan korábbi kutatások figyelembevételével az időjel kapcsolódását három típusban foglalja össze: 1. minden személyben kötőhangzó nélkül, közvetlenül kapcsolódik a tőhöz, 2. minden személyben kötőhangzóval járul, és 3. egyes szám harmadik személyben van az időjel előtt kötőhangzó, a többiben nincs (231-5). A nyelvtan igyekszik tisztázni, hogy az egyes tővégződések melyik típusba tartoznak, és rámutat arra, hogy sokszor nem lehet az azonos hangokra végződő szavakat egy típusba besorolni.
A MMNyR. megállapítja, hogy a múlt idő jele “mássalhangzós tővég után -t vagy o ~ ë ~ ö kötőhangzós -tt, magánhangzós tővég után -tt toldalék. A jelváltozatok megoszlására vonatkozó szabályok eléggé bonyolultak” (I, 493). Hogy e szabályok bonyolultak, az nagyon természetes, hisz a múlt idő jele előtti magánhangzó használata nyelvünk jelenleg is változásban levő jelenségei közé tartozik. Eredetileg mássalhangzós tővég után mindig volt kötőhangzó, a nyelv azonban arra törekedett, és törekszik napjainkban is, hogy ahol a kiejtés nem kívánja meg feltétlenül, ott ne legyen. Nem szükséges itt most történeti adatokat hozni, ezt megteszi a TMNy. (235-6), de hogy ma is él nyelvünkben ez a törekvés, bizonyítja, hogy a TMNy. megjelenése óta is történt változás ezen a téren. A TMNy. például azt írja, hogy a hord ige múlt ideje: hordottam, hordottál, hordott stb. Ma már viszont csak harmadik személyben ejtjük kötőhangzóval (ÉrtSz.). Az állandó változásról tanúskodnak mai nyelvünk ilyen párhuzamos alakjai: álltam ~ állottam, álltál ~ állottál, állt ~ állott stb. A MMNyR. szerint ingadozás “szinte valamennyi csoportban akad; ha egyébként nem, a versforma követelményeihez igazodó egyszeri alakokban” (I, 494).
Az alábbiakban megvizsgáljuk A magyar nyelv szóvégmutató szótára segítségével az ÉrtSz.-ban előforduló igéket, hogyan kapcsolódik tövükhöz a múlt idő jele. Szeretnénk rögzíteni, hogy napjainkban milyen típusú igékben állapodott már meg a fejlődés, és mely típusokban van még folyamatban ez a változás. Az ÉrtSz. az ige jellemző alakjai között rendszeresen közli az egyszerű igéknél a múlt idő egyes harmadik személyét, és az első személyt is ott, ahol a harmadik kapcsolódása eltér a többi személyétől (I, XXII). Így következtetéseink levonásában az ÉrtSz. szerzőinek és szerkesztőinek a véleményére is támaszkodhatunk. A VégSz. pedig együtt adja az azonos végű igéket, és közli általában az ÉrtSz. adatai alapján, hogy milyen ragozási típusba tartoznak. Az igék ragozási típusait a VégSz. számára Jánoska Sándor állította össze. Az olvasó ne reménykedjen abban, hogy itt sokkal egyszerűbb szabályokat kap, mint amelyekkel a TMNy. vagy a MMNyR. szolgál, de a köznyelvben előforduló igékre, vagy helyesebben az értelmező szótárban található teljes anyagra vonatkozó leírást talál ebben a dolgozatban. Hasonló leírást készítettünk az egyes szám második (-sz), a többes második (-tok/-tek/-tök) és harmadik személyű (‑nak/ ‑nek) ragok, valamint a feltételes mód jele, a főnévi igenév képzője és a második személyű tárgyra utaló -lak/-lek személyrag kapcsolódásáról (vö. MNyj. 15: 87-107).
Lényegében mi is megtartjuk a TMNy. felosztását, de külön csoportosítottuk a változóban levő, illetőleg nem egységesen viselkedő igetöveket. Meg kell említenünk, hogy ez a hármas felosztás csak az alanyi ragozásban érvényes. A tárgyas ragozásban csak két változat van: 1. a jel előtt egyetlen személyben sincs, 2. a jel előtt minden személyben van kötőhangzó. Az a típus, amelyben alanyi ragozásban csak egyes harmadik személyben találunk kötőhangzót (adtam, adtál, adott), beolvadt az első csoportba (adtam, adtad, adta). Jelen feldolgozásunkban mindig az igék szótári alakjából indulunk ki, ahhoz viszonyítjuk a múlt idő alakulását. Külön csoportba soroljuk tehát azokat az igevégeket, amelyek teljes egészében egy típusba tartoznak, és külön azokat, amelyek többe, illetőleg amelyekben ma még folyamatban van a változás, tehát kötőhangzós és kötőhangzó nélküli alakok egymás mellett élnek.
2. Kötőhangzó nélkül járul a múlt idő jele minden személyben az olyan igékhez, amelyeknek szótári alakjuk magánhangzóra végződik, továbbá azok egy részéhez, amelyeknek szótári alakjuk végén magánhangzó + rövid mássalhangzó áll. Az előbbi típusban magánhangzó után -tt, az utóbbiban mássalhangzó után -t jel használatos.
A) Szótári alakjában magánhangzóra végződő ige nem sok van a magyar köznyelvben. Az ÉrtSz. a következőket tartalmazza: ró; fő, lő, nő, sző; nyí, rí, (sír-)rí, sí, sí-rí és nyű. Ezek közül a nyí, sí és a sí-rí nem tekinthető köznyelvinek. Az értelmező szótár a nyí igét népies hangutánzó szónak tartja, a sí és a sí-rí változatokat pedig a költői nyelvből ismeri. Természetesen a népnyelvben még sok ezekhez hasonló szó lehet, például: hí (hív), szí (szív), fú (fúj) stb.
Ha tehát az ige szótári alakjában magánhangzóra végződik, akkor a múlt idő jele (-tt) közvetlenül ehhez az alakhoz járul az alanyi és tárgyas ragozás minden személyében: róttam, rótt; lőttem, lőtte stb. Megemlítjük, hogy az ÉrtSz. a nyí igének egyes harmadik személyben nyítt mellett nyívott változatát is megadja. Minthogy ez az ige nem köznyelvi, a fenti szabályt a mai köznyelvre vonatkozólag kivétel nélkülinek jelenthetjük ki.
Az alanyi ragozás múlt idő egyes szám harmadik személye általában azonos a befejezett történésű melléknévi igenév alakjával, például: lőtt (vad) stb. Egyes igéknél azonban az igenév olykor régebbi egyes harmadik személyt őriz, illetőleg a mai harmadik személlyel azonos alakú igenév mellett él egy másik változat is olykor csak bizonyos kifejezésekben. Ebben a csoportban például ilyen a ró igenevének rovott (múltú) változata. Ez a v-s tőből alkotott régebbi egyes harmadik személyű forma megfelelője.
B) Ebbe a típusba tartozik a jön ige, eredetibb formában: jő. A szó magánhangzója tehát hosszú volt, és a tő végén nem volt -n. Múlt időben a mai szótári alak végén levő mássalhangzó elmarad, és minden személyben közvetlenül a tő rövid magánhangzója után járul az időjel: jöttem, jött stb. Kötőhangzó tehát itt sem szükséges.
A jön igéhez hasonlóan viselkednek az sz-szel bővülő v-tövű igék a két ikes kivételével. A lesz, tesz, vesz, hisz és a visz elhagyják a végső mássalhangzót, és magánhangzós tövükből képezik a múlt időt: lett, tett, vett, hitt, vitt. Az eszik és iszik annyiban különbözik az előzőktől, hogy az alanyi ragozás harmadik személyét a v-s tövükből kötőhangzóval képezik: evett, ivott. A többi személy és a tárgyas ragozás múlt idejű alakjai a magánhangzós tőből formálódnak: ettem, ittam; ette, itta stb.
C) Egyes rövid mássalhangzóra végződő szótári alakok vagy ikes igéknél az -ik rag elhagyásával kapott rövid mássalhangzóra végződő tövek után is közvetlenül, kötőhangzó nélkül járul az időjel, de ekkor természetesen rövid -t. A j (ly), n és ny végű igék vehetők ebbe a típusba.
a) Az ÉrtSz. anyagában a következő j (ly) végű igék vannak: búj, fáj, fej, fúj, váj, valamint bújik, tojik és folyik. Ezek múlt ideje tehát a mai köznyelvben: bújtam, bújtál, bújt stb. A TMNy. a tojik igét a CzF. nyomán még kivételnek tartja, és harmadik személyű alakjának a tojott formát jelöli meg (232). Ugyancsak kötőhangzóval alkotja a TMNy. a folyik harmadik személyét: folyott (uo.). A nyelvtan megjelenése óta (1895) ezek a kivételek eltűntek a köznyelvből. A nyelvjárásokban azonban még ma is élhetnek és élnek ezek a régi változatok. Sőt a tojott alakot az ÉrtSz. is felveszi vagylagosan, példát is idéz rá, de népdalból. Szerintünk nem tekinthető köznyelvi formának, és nem vették annak a VégSz. munkatársai sem.
b) Az n végű igék nagy részét a hangutánzó-hangfestő tőből származó ‑n képzős szavak adják: biccen, csobban, dobban, döccen, kettyen, kottyan stb. Számuk, igekötős változataikat nem számítva is, csaknem eléri a százat. Ezeken kívül a bán, csen, fen, fon, (meg)gyón, jön, ken, ken-fen, kíván, köszön, oson, pihen, rohan, szán, szán-bán, un, üzen, van, von igék, valamint a bánik, gyónik, (meg)jelenik, szűnik, történik és tűnik igék töve végződik n-re. A jön és a van igéket ki kell innen rekesztenünk, mert másik tövükből alkotják a múlt időt (vö. 2. B. és 4. B.). Egyébként az egész csoportban minden ige minden személyében közvetlenül a szótári alak után járul az időjel. A régebbi kötőhangzós változat emlékét talán csak az un és a fon igeneve őrzi, például az unott ember, fonott korsó kifejezésekben, de ezek mellett is él természetesen a mai múlt idejű harmadik személlyel azonos igenév is: megunt (ruha), font ~ fonott (ostor) stb.
A fentieken kívül itt kell megemlítenünk a megy igét, amely a men- tőből képezi múlt idejét kötőhangzó nélkül: mentem, ment stb.
c) Mindössze négy ny végű ige van az ÉrtSz. anyagában: hány, huny, suny, szunyik. Minden személyben közvetlenül az ny utánjárul a -t időjel.
d) Felvetődik a kérdés, hogy miért éppen a j (ly), n és ny után tűnt el leghamarabb és következetesen az időjel előtti magánhangzó. Ennek valószínűleg hangtani okai vannak. Hisz a magánhangzó + j-s kapcsolatok tulajdonképpen -Ç végű diftongusok, így az utánuk közvetlenül járuló -t ejtése nem okoz nehézséget. Ugyancsak megerőltetés nélkül ejthető az nt mássalhangzó-kapcsolat, minthogy tagjai azonos helyen képződnek. A múlt idő ilyen alakulásában szerepet játszhatott a nyelvünkben levő nagyszámú nt végű szó. Az ÉrtSz. szókincsében 561 nt-re végződő szó van (vö. VégSz. 545). Az nyt végűek pedig nyilván az nt mintájára fejlődtek, annál is inkább, mert a t előtti ny a nyelvterület egy részén depalatalizálódik.
3. A következőkben azokat az igéket tárgyaljuk, amelyek múlt idejű ragozásában csak az alanyi ragozás egyes harmadik személyében van kötőhangzó. Idetartoznak azok az igék, amelyeknek szótári alakjuk p, b, k; gy; f, v, s mássalhangzóra végződik.
a) A szótári alakjukban p, b és k zárhangokra, valamint gy-re végződő igék egyöntetűen viselkednek. Mindössze két b végű igénk van: dob és szab, múlt időben: dobtam, dobtál, de dobott stb. A p tövűek száma sem sokkal több: csíp, harap, kap, köp, lep, lép, lop, rop, szop, tép és két ikes: kopik, szopik. Ezek múlt ideje is megállapodott már: csíptem, csípett stb. A k tövűekhez természetesen csak azok az ikes igék tartoznak, amelyekben az -ik rag előtt is k hangot találunk: bukik, csökik, lakik, szokik, szökik. Iktelenek: bök, csuk, lök, pök és rak (buktam, bukott stb.). Szótári alakjukban gy-re végződnek a fagy, fogy, hagy, megy, rogy igék, rajtuk kívül még egy ikest is ide sorolhatunk: vágyik. Múlt idejük: fagytam, fagyott stb. Közülük a megy nem tartozik ebbe a típusba, mert másik tőből (men-) alkotja a vizsgált időt (vö. 2. C. b).
b) Ugyancsak harmadik személyben kapnak kötőhangzót az f, v és s réshangokra végződő igék. Számuk nem nagy, f végű mindössze egy van az ÉrtSz. szókincsében: döf (döftem, döfött stb.). A köznyelvben kétségtelenül v-re végződik a hív, szív, vív és az óv ige (hívtam, hívott stb.). Bizonyos nyelvjárásokban ezek v nélküli tövükből képezik a múlt időt. Az ivik, dívik szavak is ebbe a csoportba tartoznak, de leginkább csak harmadik személyben élünk velük. Több mint negyven s-re végződő igénk van, de kivétel nincs közöttük. Pl.: olvastam, olvasott; lestem, lesett; csipdestem, csipdesett; késtem, késett stb.
c) Miért állt meg a fejlődés ezen a fokon, miért maradt meg a harmadik személyben a kötőhangzó? Nyilván azért, mert a pt, bt, kt, gyt, ft, vt hangkapcsolatok szó végén a magyarul beszélők számára nehéz és szokatlan volt. Mai nyelvünkben is csak a pt, kt és ft szóvégre van példa néhány idegen szóban, például: recept; akt, defekt; seft, szaft stb. (vö. VégSz.). Ezek nem szolgálhattak mintául a változóban levő múlt idő számára. Bár st végű szó kétségtelenül több van, sőt egy ige is van közöttük (fest), mégsem alakult ki, és nincs alakulóban sem az s végű igéknek kötőhangzó nélküli formája. Ez annál is érdekesebb, mert például az s végű főnevek nagy részéhez kötőhangzó nélkül fűződik a tárgy ragja: garast, kölest, sast, tojást stb. Vagy talán éppen az alaki egybeesés. akadályozza a múlt idő hasonló fejlődését? A lest forma a les főnév tárgyragos alakja, a kést a kés szóé, de a les ige múlt ideje lesett, a késik múlt ideje késett.
4. A továbbiakban azokat a szóvégeket vizsgáljuk meg, amelyek múlt időben nem viselkednek egységesen, tehát nem sorolhatók be kizárólag az előbb tárgyalt két típus egyikébe sem. S ugyancsak itt tárgyaljuk azokat, amelyeknél a változás most is folyamatban van. Először azokat az igéket vesszük sorra, amelyek fejlődési iránya arra mutat, hogy minden személyben elhagyják az időjel előtti magánhangzót. A változás azonban maradéktalanul még nem ment végbe, és bizonyos esetekben, úgy látszik, meg is marad legalább egyes harmadik személyben a kötőhangzó. Ebbe a típusba tartoznak az l, r és részben a d végű igék.
A) A d végű igék egyik csoportja már kialakította minden személyben a kötőhangzó nélküli múlt időt, például: ijed (ijedtem, ijedt stb.). Egy másik csoport egyes szám harmadik személyében pedig már megállapodott a kötőhangzó, és további változás nem várható, például: ad (adtam, adott stb.). És végül a harmadik csoportban még áll a harc egyes harmadik személyben a kötőhangzós nélküli változatok között, például: görnyedtem, de görnyedt ~ görnyedett stb.
a) Először is kötőhangzó szükséges az összes idetartozó ikes ige egyes harmadik személyében: dulakodik (dulakodtam, dulakodott), esteledik, gazdagodik, ínyenckedik, kötődik, ocsúdik stb. Meg kell itt említenünk az alkuszik, esküszik, haragszik, gyarapszik, nyugszik, telepszik, ülepszik igéket, mert az alkud-, esküd-, haragud-, gyarapod-, nyugod-, teleped-, üleped- tövekből alkotják a vizsgált időt, és a kötőhangzót csak harmadik személyben őrzik meg (vö. 5. C).
Az ikes igék nagy része -kod/-ked/-köd képzős, így érthető, hogy a nem ikes -kod/-ked/-köd képzővel ellátott szavak is az előzők mintájára ragozódnak múlt időben: csapkod (csapkodtam, csapkodott), kapkod, lopkod, nyomkod; csipked, lépked, repked; döfköd, köpköd, tömköd, tűzköd.
A magánhangzó + d végű iktelen igék szótári alakjukban az ad, fed, szed, szid, tud, véd kivételével két szótagból állanak. Ezek az egytagúak feltétlenül megkívánják harmadik személyben a kötőhangzót: adtam, adott; fedtem, fedett stb.
Végül néhány szótári alakjában két szótagú ige is kötőhangzóval fűzi az időjelet a tőhöz egyes harmadik személyben. Ezek a következők: bököd (böködtem, böködött), csügged, enged, feled, fogad, görbed, imád, lankad, okád, szenved, szörnyed, tagad, tapod, vigad. A csügged, lankad, szörnyed igék harmadik személyében kétségtelenül van kötőhangzó, így adja ezt meg az ÉrtSz. is. Ha azonban igekötőt kapnak, már mindkét variánsuk él: elcsüggedt ~ elcsüggedett, lelankadt ~ lelankadott, ellankadt ~ ellankadott, elszörnyedt ~ elszörnyedett. Vagyis megindult a fejlődés a kötőhangzó nélküli harmadik személy irányába. S úgy látszik, ez a fejlődés akkor indul meg, amikor a szó igekötős, tehát hosszabb a szokottnál. Az igekötős igék nyelvtani formáit az ÉrtSz. nem közli. A VégSz. munkatársai az elcsüggedt, elszörnyedt alakokat is megadják, viszont az ellankadt, lelankadt változatokról nem szólnak. Érdekes módon ezek az igék befejezett történésű melléknévi igenevüket kötőhangzó nélkül alkotják, például: csüggedt (ember) stb. A többi itt tárgyalt kéttagú igénél azonban nemigen várható a harmadik személyű kötőhangzó elhagyása.
b) Az ÉrtSz. szerint az alábbi d végű szavaknak van párhuzamos alakjuk harmadik személyben: gennyed (gennyedt ~ gennyedett), gerjed, görnyed, izzad, kushad, porlad, poshad, senyved, szárad, támad, tesped. Megemlíti még az ÉrtSz. az ébredett, gyulladott, sarjadott, szakadott formákat is, de régies jelzéssel. Szerintünk régiesnek hat már a száradott, tespedett változat is. A VégSz. munkatársai a poshad, szakad, szárad igekötős alakjainak csak a kötőhangzó nélküli harmadik személyét fogadják el. A téved igének pedig csak egy jelentésében él kötőhangzós harmadik személy (vö. ÉrtSz.), például tilosba tévedt, de az orvos tévedett. Az igenév ebben a csoportban is általában kötőhangzó nélkül jön létre: izzadt (arc) stb.
c) Az előző két (a és b) pontban fel nem sorolt magánhangzó + d végű igéknek harmadik személyében sincs kötőhangzó. Ilyenek például: akad (akadtam, akadt), dagad, higgad, ijed, süpped stb. A kötőhangzós változat azonban néha az igenévben él: előrehaladott (állapot) stb. Ide tartoznak még az alszik és fekszik igék, mert az alud-, illetőleg feküd- tövükből hozzák létre a múlt időt minden személyben kötőhangzó nélkül (vö. 5. C).
d) Az egyöntetűség kedvéért itt kell tárgyalnunk a mássalhangzó + d végű igéket. Ezek is átmeneti típust alkotnak, mint a magánhangzó + d végűek. De míg az utóbbiak egy része harmadik személyből is igyekszik kiküszöbölni a kötőhangzót, addig egyes mássalhangzó + d végű igék a többi személyben hagyhatják csak el, a harmadikban viszont mindig meg kell tartaniuk. A VégSz. a mássalhangzó + d végű igéket az értelmező szótárral ellentétben egyöntetűen kezeli, vagyis az egyes harmadik személy kivételével minden személyben elfogadja a kötőhangzós és a kötőhangzó nélküli változatot is. Pl.: küldtem ~ küldöttem, küldtél ~ küldöttél, de küldött stb. A kérdés azonban nem ilyen egyszerű.
Amint ezt már korábban megállapítottuk a mássalhangzó + d végű csoportot az ld, nd, rd, sd és zd végű vagy tövű igék alkotják (vö. MNyj. 15: 88-90).
Az ÉrtSz. az ld végűek közül a fold, told, küld és a száguld igéknek a harmadik személy kivételével mindkét variánsát elfogadja (foldtam ~ foldottam, foldtál ~ foldottál, de foldott), Megemlíti azonban, hogy a küld kötőhangzós változatai (küldöttem stb.) csak ritkán fordulnak elő, a másik háromra vonatkozólag nem ad ilyen megszorítást. Az áld és old igéknek viszont csak a kötőhangzós alakjait ismeri el az értelmező szótár (áldottam, oldottál stb.). Az áld esetében ez az eljárás már csak azért is indokolt, mert az áldtam stb. alakok a kiejtésben egybeesnének az áll ige megfelelő formáival. Hasonló jelenség tapasztalható a told és a tol igékkel kapcsolatban, ha a told kérdéses személyeit kötőhangzó nélkül alkotjuk. De ha a foldtam, foldtál stb. változatokat elfogadjuk, akkor az oldtam, oldtál stb. formákat is el kellene ismernünk.
Az nd végűek csoportjában a csikland és mond igéknek mindkét változatuk él, a fecskend és az örvend viszont az egyes harmadik személy kivételével ma már csak kötőhangzó nélkül használatos. Pl.: mondtam ~ mondottam, mondtál ~ mondottál, mondott stb., de fecskendtem, fecskendtél, fecskendett stb.
A kérd és hord igéknek csak kötőhangzó nélküli változatát közli az ÉrtSz. a kérdéses személyekben: kérdtem, hordtam stb. A kérdtem, kérdtél stb. alakok egybeesnek a kiejtésben a kér ige múlt idejével, de nemigen élünk a kérdettem stb. alakokkal sem. Ez utóbbiakat inkább egy kérdet igéhez kapcsolnánk. Ezért szerintünk mai köznyelvünkben a kérd múlt időben csak alanyi ragozás egyes harmadik személyben (kérdett) használatos, egyébként a kérdez igét mondjuk (kérdeztem stb.). Van egy rd tövű ikes igénk is: fürdik. A fürd- tőből minden személy csak kötőhangzóval jöhet létre (fürdöttem stb.). Ma azonban már csak az egyes harmadik személy alakul ebből a tőből, a többi a füröd- tőváltozatból kötőhangzó nélkül (fürödtem stb.).
Az sd végűek közül az ÉrtSz. az esd igének mindkét változatát elfogadja, természetesen a harmadik személy itt is csak kötőhangzós lehet, a mosdik-nak viszont csak kötőhangzós alakjairól szól. Szerintünk az esd kötőhangzó nélküli múlt idejű formái a kiejtésben azonosnak az esik ige múlt idejével, ezért inkább az esdettem stb. alakok használatosak.
A két zd végezetű ige múlt ideje különbözik egymástól (vö. ÉrtSz.). A kezd ma már csak egyes harmadik személyben kívánja meg a kötőhangzót: kezdtem, kezdtél, kezdett stb. A küzd minden személyben megtartja a jel előtti magánhangzót: küzdöttem stb. A küzdtem stb. változatok mai köznyelvünkben még szokatlanok.
B) Az l végű igék nagy csoportja ugyancsak fejlődésben, átmeneti állapotban van. Kétségtelen, hogy a magánhangzó + l végűek nagy része minden személyben kötőhangzó nélkül képezi a múlt időt, például: szavaltam, szavaltál, szavalt stb. Megjegyezzük, hogy idetartozik a van ige múlt ideje is, minthogy a vol- tőből jön létre: voltam stb.
a) Néhány olyan ige, amelynek a töve egytagú, és az l előtt hosszú magánhangzó áll, kivételként viselkedik. Ezek egyébként részben kivételek az ingadozó végződések kapcsolásában is (vö. Jakab: MNyj. 15: 105). Az ÉrtSz. a múlik és a szól igékről megállapítja, hogy harmadik személyükben ritkán a kötőhangzós változat is előfordul (múlott, szólott). A nyílik harmadik személye pedig a szótár szerint vagylagosan nyílt vagy nyílott. Ezekhez a megállapításokhoz talán annyit fűzhetünk, hogy az említett szavaknak nemcsak harmadik személyében hallhatjuk ritkán a kötőhangzós variánsait, hanem a többiben is. A VégSz. a szól párhuzamos alakjait elfogadja, a másik kettőnek csak a kötőhangzó nélküli formáit veszi fel. A többi ilyen típusú igének a kötőhangzós változata már egyes harmadik személyben sem él a köznyelvben, de olykor a fűlött, gyűlött, nyúlott alakokat még lehet hallani főképp igenévi értékben. A nyelvjárásokban ezek nyilván nagy változatosságot mutatnak.
b) A rövid magánhangzó + l végű igék egy csoportja hangzóhiányos tövű. Ezek nagy része azonban ma már szótári alakjából formálja a múlt időt minden személyben kötőhangzó nélkül, például: béreltem, béreltél, bérelt stb. Van azonban még néhány, amelyeknek a hangzóhiányos tövéből vagy abból is létrejönnek az itt tárgyalt igealakok kötőhangzó segítségével. Az ÉrtSz. szerint a kétel igének csak a hangzóhiányos tövéből alkotható a múlt idő. Ezt az igét egyébként csak tárgyas ragozásban használjuk: kétlettem, kétletted, kétlette stb. Az alábbi igéknek mindkét tövéből képzett múlt idejét elfogadja az értelmező szótár: bitorol (bitoroltam ~ bitorlottam, bitorolt ~ bitorlott stb.), búvárol, kicsinyel, könyököl, örököl, őröl. Az öldököl és torol igéknek öldöklöttem stb., torlottam stb. változatait azonban régiesnek, illetőleg ritkának tartja a szótár. Az országol szónak pedig csak egyes harmadik személyében vesz fel váltakozást: országolt ~ országlott. Némely igének a befejezett melléknévi igeneve módosulhat még a hangzóhiányos tőből is: irigylett, ócsárlott, panaszlott. A vádlott pedig már főnevesült (ÉrtSz.). A többi itt nem említett rövid magánhangzó + l végű hangzóhiányos tövű ige tehát, múlt időben már változatlan tövű, és a vizsgált igealakokat kötőhangzó nélkül formálja. És a kétel kivételével a fentiek is közelednek ehhez az állapothoz.
c) A mássalhangzó + l tövű igék, az imént tárgyalt hangzóhiányosokat nem tekintve, ikesek. Egy ige van, amely nem ikes, és szótári alakjában az l előtt mássalhangzót találunk: ajánl (vö. MNyj. 15: 89-91). Ennek harmadik személye az ÉrtSz. szerint: ajánlott, de a többi személyben kettős alakja van: ajánltam ~ ajánlottam stb. Megjegyezzük, hogy a kötőhangzó nélküli (ajánltam stb.) formák kiejtése: ajáltam stb., így nem látjuk okát a harmadik személyű ajánlt (ajált) alak kirekesztésének.
Általában megállapíthatjuk, hogy az ide tartozó ikes igék múlt ideje minden személyben kötőhangzóval alakul, például: sínylettem, sínylettél, sínylett stb. De az ikes igék között is van változó tövű, amelyeknek mindkét tövéből megalkothatjuk a múlt időt, például: döglöttem ~ dögöltem stb. Ilyenek még: bomlik, haldoklik, omlik, oszlik. Az ÉrtSz. szerint csak egyes harmadik személyben van kettős alakja a feslik, foszlik és fuldoklik igéknek: feselt ~ feslett stb. A feslik és foszlik főként csak harmadik személyben használatosak, de a fuldoklottam mellett a fuldokoltam is él. A romlik igének pedig minden személyben két alakja van, kivéve az egyes harmadikat: romlottam ~ romoltam stb., de csak romlott.
C) A TMNy. az r végű igéket a kötőhangzó nélküli típusba sorolja (232). Ez a megállapítás valóban érvényes az r végű igék nagy részére (vártam, várt). De már a TMNy. is megállapítja, hogy az érik és a törik kivételek (uo.). Valóban ezeknek harmadik személyben még ma is él mindkét változatuk: ért ~ érett, tört ~ törött (ÉrtSz.). A nyelvtan szerint talán azért élnek a kötőhangzós változatok, mert ezek az igék ikesek (232). De van még egy r tövű ikes ige, a szarik, amelynek viszont csak kötőhangzó nélküli alakja van harmadik személyben is. Némely r végű igének az igenevében él még a régi forma: gyűrött (lap), nyírott (haj), fúrott (kút).
Az r végű igék között is van néhány hangzóhiányos tövű (vö. MNyj. 15: 89). Ezek közül a gyötör, kotor, sodor, söpör, tipor és az ugrik igének mindkét tövéből létrejöhetnek a múlt idejű alakok, például: tiportam ~ tiprottam, tiport ~ tiprott stb. Az ÉrtSz. megjegyzi, hogy a gyötör és sodor igék hangzóhiányos tövéből alkotott múlt idő (gyötröttem stb.) régies. Az ugrik-nak viszont a kötőhangzó nélküli (ugortam stb.) formái fordulnak elő ritkán. Az értelmező szótár szerint a pödör és a teper múlt időben már változatlan tövű; de a pödrött (bajusz) igenév még őrzi a régi típust.
Az r-re végződő szavak tehát közel állnak ahhoz, hogy egységesen, csaknem teljes számban kötőhangzó nélkül képezzék múlt idejüket minden személyben. Már a hangzóhiányos tövűek is megindultak a változás útján, s a múlt időben változatlan tövűek lettek, vagy párhuzamos alakjaik vannak, de a kötőhangzós, hangzóhiányos tőből keletkező variánsok már régies színezetűvé váltak. Egyetlen kivétel van, az ugrik, amelynek kötőhangzó nélküli alakjai ma még szokatlanok.
5. A továbbiakban szintén változóban levő típusokkal foglalkozunk, olyanokkal, amelyek abba az irányba fejlődnek, hogy csak az alanyi ragozás egyes szám harmadik személyükben maradjon meg a kötőhangzó. Ebben a személyükben viszont meg is fog maradni. Az előző fejezetben már láttuk, hogy ilyen típusú a d végű igék egy része (vö. 4. A). De ebbe a típusba tartoznak a g, m, sz, t, z mássalhangzóra végződő igék is. Az egyes tővégződésekhez tartozó szavak természetesen nem viselkednek egyöntetűen, hiszen a fejlődés különböző fokain állanak. És valószínűleg egyes igecsoportokban meg is fog maradni minden személyben az időjel előtti magánhangzó.
A) A magyar nyelvben több száz g-re végződő ige van. A magánhangzó + g végűek tőtípusukat tekintve két részre oszlanak. Az egyik csoportba tartoznak a változatlan, a másikba az ún. hangzóhiányos tövűek. A múlt időt mindkét csoport azonos módon képezi, tehát csak egyes harmadik személyben van kötőhangzó. A hangzóhiányos tövűek harmadik személyében azonban a tővégi g előtt levő magánhangzó hiányzik. Változatlan tövű például a kacag: kacagtam, kacagtál, kacagott stb., hangzóhiányos tövű a morog: morogtam, morogtál, de morgott stb.
a) A kérdés tehát az, hogy a szótári alakjukban g-re végződő igék közül melyek a hangzóhiányos tövűek. A választ a g előtt levő két másik hang figyelembevételével adhatjuk meg. Hangzóhiányosak a -log/-leg/-lög végűek: társalog (társalogtam, de társalgott), szédeleg, füstölög stb. De ha a szóvég l eleme hosszú, vagy előtte mássalhangzó áll, akkor a szó változatlan tövű, például: billeg (billegett), pillog, kullog stb.; pislog. Ugyancsak hangzóhiányos a -rog/-reg/-rög végű ige: csavarog (csavargott), didereg, csörög stb. Egyetlen kivétel a károg, amely -rog végű, és mégis változatlan tövű. Ha a szóvégben hosszú rr van, akkor a szó töve változatlan: berreg (berregett), herreg, cserreg, durrog stb. Hangzóhiányos a töve a ‑jog és a -lyog/-lyeg/-lyög (a kiejtésben: -jog/-jeg/-jög) végű igéknek, például: sajog (sajgott), zajog, zsivajog; nyavalyog, émelyeg, hömpölyög stb. De ha a j hosszú, a tő változatlan: vijjogott. A -zog/-zeg végűek (-zög végű nincs) szintén hangzóhiányosak: mozog (mozgott), buzog, rezeg. Megemlítjük, hogy az ÉrtSz. felveszi a hangzóhiányos harmadik személy mellett a buzogott és rezegett formákat is, az előbbit ritkának, az utóbbit régiesnek tartja. A VégSz. ezeket nem veszi figyelembe.
A -zseg/-zsög végű igék (-zsog nincs) megoszlanak. Az értelmező szótárban összesen hat található. Ezek közül a bizseg, hemzseg és a zsizseg változatlan tövű az ÉrtSz. szerint, múlt idő egyes harmadik személyük tehát: bizsegett, hemzsegett, zsizsegett. A nyüzsög és a pizseg harmadik személyében az értelmező szótár két változatot vesz fel: nyüzsgött ~ nyüzsögött, pizsgett ~ pizsegett. A VégSz. csak a nyüzsgött és pizsgett alakokat vette át. A pezseg igét a vizsgált személyben mindkét szótár hangzóhiányosnak veszi: pezsgett.
Szólni kell még az inog igéről, amelynek az ÉrtSz. szerint a harmadik személyben párhuzamos alakjai vannak: ingott ~ inogott, de az inog-binog ikerszóban csak ingott ~ bingott. A VégSz. csak az ingott formát tartja köznyelvinek.
Az itt nem említett többi magánhangzó + g végű ige változatlan tövű. És ha csak magánhangzó + g végű ige lenne nyelvünkben, akkor ezt a csoportot nem kellene itt, a változóban levő típusok között tárgyalni, hisz ezeknél már kialakult a múlt idő, öt személyben már véglegesen eltűnt a kötőhangzó, ingadozás nincs, az egyes harmadik személyben pedig nem is várható a magánhangzó eltűnése, mert gt szóvég a magyarban nem található. A gt ugyan a kiejtésben a hasonulás miatt kt lenne, de ez a hangkapcsolat is csak néhány idegen szóban fordul elő szóvégi helyzetben (vö. VégSz.). Viszont van mássalhangzó + g végű ige is, ezek múlt ideje még nem egyöntetű.
b) A magyar igék szótári alakja végén a g előtt lehet l vagy n mássalhangzó. Mindössze két lg végű van: rivalg és uralg (vö. MNyj. 15: 90). Ezek ma már nemigen elevenek, múlt időben egyébként úgy viselkednek mint a magánhangzó + g végűek: rivalgtam, rivalgtál, de rivalgott. Az ng-re végződő igék száma sokkal nagyobb, és van közöttük egy ikes is: fingik (vö. MNyj. 15: 89-90). Érthető módon mássalhangzó-kapcsolat után a kötőhangzó tovább él, de mégis az ng végű igék nagy többsége már a magánhangzó + g végűek mintájára ragozódik múlt időben, például: csellengtem, csellengtél, de csellengett stb. Mindössze két szó van, amelyek az ÉrtSz. szerint még minden személyben megkívánják a kötőhangzót: ing (ingottam, ingott) és a ráng. Bár az ÉrtSz. példái között is van egy kötőhangzó nélküli első személyű alak: rángtam. Ezeken kívül még két szónak párhuzamos formái vannak, természetesen az egyes harmadik személy kivételével: ringottam ~ ringtam, fingottam ~ fingtam stb. Megjegyezzük, hogy a VégSz. csak az utóbbi ige párhuzamos alakjait veszi fel, a többinél csak az egyes harmadik személyben ír elő kötőhangzót.
Amint látjuk, mindössze négy olyan szó van, amelyek megakadályozzák, hogy a szótári alakjukban g-re végződő igéket egységesen kezeljük, vagyis a már kialakult, harmadik személyben kötőhangzót megőrző típusokkal együtt tárgyaljuk.
B) Az értelmező szótárban három m végű ige van: nyom, töm és terem, ikes nincsen. A nyom és a töm igék csak harmadik személyben kívánnak kötőhangzót. A terem hangzóhiányos tövű. A VégSz. szerint csak a harmadik személye alakul a hangzóhiányos tőből: teremtem, teremtél, de termett stb. Az ÉrtSz. azonban a többi személyben párhuzamos alakokat vesz fel: teremtem ~ termettem, teremtél ~ termettél stb. A fejlődés valóban nem zárult még le, a szó ragozása múlt időben még változóban van.
C) Bonyolultabb a helyzet az sz-re végződő igék csoportjában. Ha az sz előtt magánhangzó áll, csak harmadik személyben van kötőhangzó, például: fütyörész (fütyörésztem, fütyörészett), markolász, szaglász, tosz stb., ikesek: csúszik (csúsztam, csúszott), horgászik, mászik, úszik stb. Nem az sz-es tövükből alkotják a múlt időt a tesz, vesz, lesz, hisz, visz igék, ezért más típusba soroltuk őket (vö. 2. B). Az eszik és iszik igék harmadik személyében pedig van kötőhangzó, a többiben nincs. Ezek szerint tehát idetartoznának, de a harmadik személyt v-s tőből (evett), a többit magánhangzós tőből formálják (vö. 2. B). Ugyancsak tőváltás van az alkuszik és esküszik igéknél. A múlt időt d-s tövükből hozzák létre, de csak harmadik személyben van kötőhangzó: alkudtam; alkudtál, de alkudott stb. E két igénél a VégSz. - helytelenül - kötőhangzó nélküli harmadik személyt is felvesz.
Ha a tővégi sz előtt mássalhangzó van, akkor az igék ikesek, csupán egy kivétel van, a metsz. Amint azt már megállapítottuk gsz, ksz, lsz, psz, és tsz hangkapcsolat lehet az igetövek végén (vö. MNyj. 15: 89-91). Egy általában igekötővel előforduló igében rsz tővég is található: megismerszik. Ez az ige csak jelen időben él. A többi nem viselkedik azonos módon a vizsgált időben.
A gsz tövű szavak közül csak a haragszik és a nyugszik szerepel címszóként az értelmező szótárban. Ezek a szavak d-s tőből alkotják a múlt idejüket. A d-s tő a következőképpen születik: az sz elmarad, s helyette a haragszik tövéhez -ud-, a nyugszik-éhoz -od- kapcsolódik (haragud-, nyugod-). Ebből a tőből azután az egyes harmadik személyben kötőhangzóval, a többiben anélkül alakul a múlt idő: haragudtam, haragudott stb. Megjegyezzük, hogy él nyugodt alak is, de egyelőre csak igenév. Ezekhez hasonlóan viselkedik a gazdagszik, melegszik, öregszik, vastagszik. Tövükben o, illetőleg e lép fel a d előtt.
Az ÉrtSz. a ksz tövű szavak közül csak az emlékszik és a fekszik igéket tárgyalja címszóként. Kétségtelen azonban, hogy sok -kod/-ked képzős szónak él ilyen változata: cselekszik, dulakszik, gyanakszik, mosakszik, veszekszik stb. Ezek is a d-s tőből képezik a múlt időt (vö. 4. A. a). Ugyancsak a d-s tőből keletkezik a fekszik múlt ideje, de minden személyben kötőhangzó nélkül: feküdtem, feküdt stb. Az emlékszik és az ÉrtSz.-ban címszóként nem szereplő igyekszik eltér az előbbiektől. Ezek az emlékez-, igyekez- tövekből alkotják a vizsgált időt, s a kötőhangzót csak harmadik személyben tartják meg (vö. 5. E).
Az lsz tövűek közül csak az alszik használatos múlt időben. Alakjai a d-s tőből kötőhangzó nélkül jönnek létre: aludtam, aludt stb. Megemlítjük, hogy a VégSz. a haragszik, nyugszik, fekszik és alszik igéket az alkuszik-kal veszi egy ragozási típusba, nyilván tévesen.
Csak az alapszik szerepel a psz tövűek közül címszóként az értelmező szótárban. Ez az ige csak jelen időben fordul elő. A múlt időt az alapul-ból kell alkotni. A gyarapszik, telepszik, ülepszik a d-s tőből formálja múlt idejét, és csak egyes harmadik személyben szükséges a kötőhangzó: gyarapodtam, gyarapodott stb. (vö. 4. A. a).
Végül a tsz végű, illetőleg tövű igék mai köznyelvünkben még minden személyben kötőhangzóval fűzik az időjelet. Ilyenek a játszik (játszottam, játszottál, játszott stb.), látszik, metsz, tetszik és a többnyire csak harmadik személyben előforduló hallatszik. A játszik igének kötőhangzó nélküli változataival is találkozhatunk olykor, természetesen az egyes harmadik személy kivételével: játsztam stb. Ezek azonban a mai köznyelvben még szokatlanul hangzanak (vö. Sebestyén Árpád: Hajdú-Bihar megyei Napló, 1969. július 6. szám). A nyelvjárásokban talán szélesebb körben élnek.
D) A t végű igék sem viselkednek egyöntetűen, bár elég világosan két típusra oszlanak. Csak harmadik személyben van kötőhangzó az at/et/ot végűeknél. Tehát idetartozik az összes -at/-et, -gat/-get, -hat/-het és ‑tat/‑tet képzős ige. Például: adattam, adatott; adogattam, adogatott; adhattam, adhatott; alkottam, alkotott stb. Csupán két kivétel van, a hat és a vet, amelyek minden személyben kötőhangzóval kapcsolják a -tt jelet: hatottam, hatott stb. A többi t végű ige akár rövid, akár hosszú magánhangzó, illetőleg mássalhangzó van a t előtt, minden személyben kötőhangzóval alkotja a múlt idejét. Például: futottam, futott; fűtöttem, fűtött; vétettem, vétett; tanítottam, tanított; rejtettem, rejtett stb. Ebben a csoportban is van azonban egy kivétel, a lát, amelyben hosszú magánhangzó előzi meg a t hangot, mégis csak egyes harmadik személyben van kötőhangzó: láttam, látott stb. Ez az ige más tekintetben is eltér a hosszú magánhangzó + t végű igéktől (MNyj. 15: 98; MNy. 63: 196).
A szabály első részét úgy is megfogalmazhatnánk, hogy csak harmadik személyben van kötőhangzó akkor, ha a t előtt rövid magánhangzó áll. Ekkor azonban több kivételt kell számontartanunk, ugyanis az egytagúakhoz (fut, hat, jut, köt, nyit, süt, üt, vet) minden személyben magánhangzó fűzi az időjelet. Egyébként úgy látszik, hogy a t végű igék csoportjában a múlt idő eléggé megállapodott, mert kettős alakok - legalábbis a köznyelvben - nincsenek.
E) A z végű és tövű igék múlt ideje szintén megoszlik. Ha a z előtt magánhangzó van és a tő változatlan, akkor csak egyes harmadik személyben van kötőhangzó, egyébként nincs, például: néztem, néztél, nézett stb. Ezek adják a z végű igék nagy részét.
a) Az előzőkhöz hasonlóan ragozódnak a hangzóhiányos tövűek is, de közöttük vannak olyanok, amelyek csak hangzóhiányos tövükből alkotják a harmadik személyt, és olyanok, amelyek mindkét tövükből. Például: cserzett, patakzott, szerzett, szorzott, tajtékzott; elemzett ~ elemezett, hímzett ~ hímezett, kínzott ~ kínozott stb. Az első típusba tartoznak még az ÉrtSz. szerint: céloz, horgonyoz, irányoz, jellemez, ösztönöz, rögtönöz, viszonoz, az ikesek közül pedig a hiányzik, hólyagzik, hullámzik, vérzik. Kettős alakjaik vannak még a következőknek: bélyegez, címez, ellenez, képez, koboz, kölcsönöz, poroz, sebez, sugároz, szemez, utánoz, túloz, versenyez; dohányzik. Az ÉrtSz. megemlíti a jegyezett, őrizett, végezett alakokat is, de régiesnek tartja őket. Ezzel a megállapítással egyet is érthetünk, viszont ha vagylagosan használhatónak ítéljük a kölcsönzött ~ kölcsönözött formákat, akkor az ösztönözött, rögtönözött alakokat sem lenne szabad elvetnünk.
Érdekesen ragozódnak a toboroz, valamint az érez, lélegzik, viharzik, virágzik igék. Az ÉrtSz. szerint a toboroz múlt ideje mindkét tövéből minden személyben egyaránt megképezhető, tehát toboroztam, toboroztál, toborozott stb. és toborzottam, toborzottál, toborzott stb. Szerintünk ez utóbbiak az egyes harmadik személy kivételével megérdemelnék a régies jelzőt.
Az érez, lélegzik, viharzik, virágzik szavak külön csoportot alkotnak. Az ÉrtSz. ugyanis harmadik személyben csak egy alakjukat: érzett, lélegzett, viharzott, virágzott ismeri el, a többiben kettőt: éreztem ~ érzettem, lélegeztem ~ lélegzettem, viharoztam ~ viharzottam stb., és csak az érez címszó alatt említi, hogy az érzettem stb. forma régies. Szerintünk mai köznyelvünkben múlt időben a viharzik kivételével már csak a harmadik személyt alkotják hangzóhiányos tőváltozatukból ezek az igék, tehát csak a lélegeztem, lélegeztél, lélegzett formákat tartjuk köznyelvinek.
A fentiekből kitűnik, hogy a fejlődés a hangzóhiányos tő kiküszöbölésére irányul. Ez a folyamat a harmadik személy kivételével csaknem lezárult. Az ÉrtSz. szerint még kivétel az imént tárgyalt öt ige (toboroz, érez, lélegzik, viharzik, virágzik). Úgy látszik, harmadik személyben sok szóban meg is marad a hangzóhiányos tő, bár a harmadik személyű párhuzamos alakok közül is némelykor szívesebben használjuk a változatlan tőből létrejövő származékot, és a hiányos tőből alkotott forma inkább csak igenévként él. Pl.: elemzett regény, de a diák elemezett egy verset; hímzett ruha, de hímezett-hámozott stb. Olykor a két alak között jelentéskülönbség van: szemzett ~ szemezett, porzott ~ porozott, sugárzott ~ sugározott (vö. MNyj. 15: 102).
b) Ha a tővégi z előtt mássalhangzó van, akkor minden személyben szükséges a kötőhangzó, például vonzottam, vonzottál, vonzott stb. A vonz-hoz hasonlóan mássalhangzó-kapcsolat áll a nemz ige szótári alakjának a végén is. A többi idetartozó ige ikes, amelyeknek egy része, amint láttuk az előző fejezetben, hangzóhiányos tövű (dohányzik stb.). A változatlan tövűeknek minden személyében van kötőhangzó, ha egyáltalán használjuk őket minden személyben. Ilyenek például: burjánzik, fajzik, fogamzik, habzik, párzik. Itt is megfigyelhető jelentésmegoszlás. Más az értelme a haboztam, haboztál, habozott, valamint a habzottam, habzottál, habzott formáknak. Csak az utóbbiak tartoznak a habzik igéhez (vö. MNyj. 15: 102).
c) Külön kell szólnunk a dz végű igékről. A dz tulajdonképpen egy hangnak a jele, mégis a mai nyelvállapot még megkívánja minden személyben a dz végű tőigék múlt idejében a kötőhangzót: edzettem, edzettél, edzett stb., pedzettem, pedzettél, pedzett stb. De olykor hallhatjuk az edztem (ectem), edztél (ectél), edzett stb. ragozásmódot is. A dz végű képzett igéknek viszont csak az egyes harmadik személyükben szükséges a jel előtti magánhangzó: csókolództam, csókolództál, csókolódzott stb. Kivétel a fiadzik, ugyanis minden személyében szükséges a kötőhangzó.
A z végű igék tehát változatos képet mutatnak. Vannak olyanok, amelyeknek minden személyükben van kötőhangzó, de a nagy többség csak egyes harmadik személyben fűzi az időjelet magánhangzóval a tőhöz. A párhuzamos alakok pedig igazolják, hogy a fejlődés folyamatban van.
6. A hosszú mássalhangzóra végződő igék külön típust alkotnak, de ezek múlt ideje is megoszlik. Már korábban bemutattuk, melyek a hosszú mássalhangzóra végződő szavak (MNyj. 15: 93). Egy ige végén áll hosszú dd: fedd. Ennek harmadik személyében a kötőhangzó nem hagyható el, a többiben viszont mindkét alak él: (meg)feddtem ~ feddettem, de csak feddett. A gg végűeknél is hasonló a helyzet: függtem ~ függöttem, függött. Az ÉrtSz. azonban az agg és csügg igéknek csak a harmadik személyét adja kötőhangzóval: csüggtem, de csüggött stb.
A varr és a forr szavak hosszú rr-re végződnek. Az előbbi ma már nem kíván egyetlen személyben sem magánhangzót a jel előtt. A kötőhangzós varrott alak azonban még igenévként él. Az utóbbinak az ÉrtSz. szerint csak harmadik személyében van párhuzamos alakja: forrtam, de forrt ~ forrott. A varr az ingadozó végződések kapcsolása tekintetében is úgy viselkedik, mintha rövid r lenne a szó végén (vö. MNyj. 15: 97, 100, 103).
Egy igénk töve végződik hosszú zz-re: izzik. Ez rendszerint csak harmadik személyben használatos, de ha átvitt értelemben a többiben is szerepelne, a kötőhangzót nem hagyhatná el múlt időben: izzott, izzottak.
Az ll végű tőigék (vö. MNyj. 15: 93) többsége minden személyben kötőhangzós, például: vallottam, vallottál, vallott stb. Van azonban közöttük három, az áll, hull és a száll, amelyeknek minden személyben van kötőhangzó nélküli alakjuk is: álltam ~ állottam, állt ~ állott stb. A VégSz. munkatársai ezeknek némely igekötős változataiban, helytelenül, csak a kötőhangzós formákat fogadták el. Pedig az igekötős származékok általában inkább kötőhangzó nélküliek: nekiállt, megszállt stb., és például a megszállott ma már csak igenévként él.
Számos -ll képzős igénk van (vö. MNyj. 15: 93), amelyek a múlt időben nem viselkednek egységesen. A hangzóhiányos tövűek mindkét tőből megalkotják ezt az időt. A csekélyell és kevesell szótári alakjukból kötőhangzó nélkül: csekélyelltem, csekélyellt stb., de a hangzóhiányos tőből kötőhangzóval: csekélylettem, csekélylett stb. A kicsinyell a harmadik személy kivételével a szótári tőből is kötőhangzóval hozza létre alakjait: kicsinyellettem ~ kicsinylettem, de kicsinyellt ~ kicsinylett stb. A nehezell igének pedig három variánsa is van az ÉrtSz. szerint minden személyben, kettő a szótári tőből: nehezelltem ~ nehezellettem, és egy a hangzóhiányos tőből: nehezlettem.
A nem hangzóhiányos -ll képzős igék közül az alábbiak sohasem kívánnak kötőhangzót: gyengéll, hátall, lövell, nagyoll, restell, rivall, sugall, szégyell, vétkell. De az igenév néhol őrzi a régi alakot: sugallott (gondolat). A következő igéknek pedig párhuzamos származékaik vannak minden személyben: általl (átalltam ~ átallottam), drágáll, furcsáll, fuvall, későll, rosszall, rühell, sokall, szökell, zöldell, vénell. Az ÉrtSz. - feleslegesen - különbséget tesz a hosszall és javall igékkel. Az előbbinek csak harmadik személyben ismeri el a párhuzamos alakjait: hosszalltam, hosszalltál, de hosszallt ~ hosszallott, az utóbbinak éppen fordítva csak harmadik személyben nincs kettős alakja a szótár szerint: javalltam ~ javallottam, javalltál - javallottál, de csak javallott. Megemlítjük, hogy a VégSz. a gyengéll, hátall, restell, rosszall, rühell és sugall igéket tévesen olyan típusba sorolja, amelyeknek tagjai mindig kötőhangzóval kapcsolják az időjelet.
Az -ll képzős személytelen vagy többnyire csak harmadik személyben előforduló igék közül a barnállik, feketéllik, hajnallik, hallik, páráll, rozsdállik, sarkallik, szürkéllik megkívánják a kötőhangzót (barnállott, barnállottak). A szögellik tövéhez viszont az ÉrtSz. kötőhangzó nélkül kapcsolja a jelet: szögellt. Mindkét változatuk él a langallik, nyilallik, rózsállik, sárgállik, tarkállik, torkollik igéknek (nyilallt ~ nyilallott).
A hosszú mássalhangzóra végződő igék között tehát vannak olyanok amelyeknek minden személyében szükséges a kötőhangzó (izzik, hall stb.). A dd és gg végűek változóban vannak, de harmadik személyben mindig meg fogják tartani a kötőhangzót. Az rr végűek viszont minden személyben elhagyhatják a jel előtti magánhangzót. Az ll-re végződő igék között mindenféle típusú előfordul, vannak olyanok, amelyek mindig megőrzik, és olyanok, amelyek minden személyben elhagyhatják.
7. Végül vessünk egy pillantást arra, mikor szükséges feltétlenül minden személyben az időjel előtti vokális. Amint az már az eddigiekből is világos, egyetlen szóvéget, tövet sem tudunk említeni, amelyhez tartozó igék megtartották volna egységesen, ingadozás nélkül, minden személyben a kötőhangzót. Még a hosszú mássalhangzóra vagy két mássalhangzóra végződő töveket sem sorolhatjuk maradéktalanul ide. De főleg a harmadik személyben kötőhangzót megőrző típus felé fejlődő igék között találkozhatunk olyanokkal, amelyek minden személyben megtartják múlt idejük eredeti formáját. Szedjük most ezeket is egy csokorba.
a) Az értelmező szótár szerint minden személyben kötőhangzóval kapcsolódik az időjel a mássalhangzó + d végű igék közül a következőkhöz: áld, old; mosdik és küzd (vö. 4. A) d).
b) Minden személyben megmarad a kötőhangzó a kétel ige múlt idejű alakjaiban (vö. 4. B. b), valamint a mássalhangzó + l végű ikes igékben, kivéve a hangzóhiányos tövűeket (vö. 4. B) c).
c) Ma még a köznyelv az ugrik igének csak a kötőhangzós változatait fogadja el (vö. 4. C).
d) Csak kötőhangzós múlt idejű alakjai vannak az ÉrtSz. szerint az ing és a ráng igéknek az ng végűek csoportjában (vö. 5. A) b).
e) A mássalhangzó + sz végűek közül a tsz-re végződő tövek után járul még minden személyben kötőhangzó (vö. 5. C).
f) Megőrzik a jel előtti vokálist a hosszú magánhangzó + t, valamint a mássalhangzó + t végű igék, egyetlen kivétel a lát. A rövid magánhangzó + t végűek közül pedig az egytagúak fűzik kötőhangzóval az időjelet (vö. 5. D).
g) Szükséges a kötőhangzó a mássalhangzó + z végű igék múlt idejében, kivéve a hangzóhiányos tövű ikes igéket. Ugyancsak megvan a kötőhangzó a dz végű tőigék, valamint a képzettek közül a fiadzik múlt idejében (vö. 5. E) b és c).
h) A hosszú mássalhangzóra végződő tövek közül csak kötőhangzós származékai vannak az izzik igének, az ll végű tőigék többségének (dall, hall, kall, kell, pall, vall; ellik, illik, hallik, mállik, pállik, pitymallik, züllik), valamint az -ll képzős többnyire csak harmadik személyben használt igék egy részének (vö. 6.).
Az itt említett igék tehát még őrzik minden személyben az időjel előtti magánhangzót. A bemutatott kép azonban csak a jelenlegi állapot tükre, és nem jelenti azt, hogy ez már nem változhat. A részletes vizsgálatkor sok helyen rámutattunk a még elismerést nem nyert új képződményekre. Az itt felsorolt igék egy része is lassan átkerülhet az átmeneti kategóriákba, az átmeneti típusokból pedig továbbfejlődnek majd egyes szavak, sőt egyes tőváltozatok a kötőhangzót teljesen elhagyó, illetőleg a kötőhangzót egyes harmadik személyben megőrző csoportba. A magyar igék múlt idejében észlelhető változási folyamat azonban még egyhamar nem zárul le.

Vegyes hangrendű igéink
1. A magyar anyanyelvű emberek számára nem okoz gondot az, hogy a csíp igéhez magas hangrendű végződések (csípünk, csíptek, csípnek), a hív igéhez viszont mély hangrendű járulékok (hívunk, hívtok, hívnak) kapcsolódnak. Napjainkban azonban egyre több idegen ajkú ember is megismerkedik nyelvünkkel, akiknek bizony komoly nehézséget okoz, hogy az ilyen típusú igék közül melyekhez járul mély és melyekhez magas toldalék. Az alábbiakban számba vesszük, és az illeszkedés szempontjából megvizsgáljuk a VégSz. segítségével az Értelmező szótárban található összes vegyes hangrendű igét. Együttes vizsgálatukból igyekszünk szabályokat levonni, ezzel pontosabb ismereteket kapunk anyanyelvünkről, és az idegenek számára is megkönnyítjük a nyelvünkkel való ismerkedést.
Igeragozási rendszerünkben vannak úgynevezett egyalakú (‑ik), két alakú (-nak/-nek) és három alakú végződések (-tok/-tek/-tök). Az egyalakúak nem illeszkednek, tehát egyaránt járulhatnak magas és mély hangrendű tövekhez. A két alakúak a palato-veláris illeszkedés szabályait követik: magas hangrendű tőhöz a magas változat (kér + nek), mély hangrendűhöz a mély változat járul (vár + nak). A három alakú végződések palatális változatai a tő utolsó magánhangzója szerint illeszkednek: ha ez illabiális magas hang, akkor a végződés illabiális formája (vesz + tek), ha labiális, akkor pedig a végződés labiális változata (derül + tök) kapcsolódik a tőhöz (vö. MMNyR. I, 95-8; Papp István, Magyar hangtan 124-8).
Hogyan illeszkednek a többalakú toldalékok a vegyes hangrendű vagy más néven vegyes magánhangzójú igetövekhez? Hangtanaink együtt tárgyalják a vegyes hangrendű névszók és igék illeszkedését, és főképpen a névszók problémáival foglalkoznak. Hasonlóképpen jár el Szépe György is “Vegyes magánhangzójú szavaink illeszkedésének kérdéséhez” című tanulmányában (NytudÉrt. 17. sz. 105-29), pedig a vegyes magánhangzójú igékben tapasztalható illeszkedés nem teljesen azonos a hasonló névszók illeszkedésével.
2. A vegyes hangrendű igéket két csoportra oszthatjuk. Az egyik csoportba tartoznak azok, amelyek szótári alakjukban csak magas magánhangzót tartalmaznak (hív), de mély járulékot kapnak (hív + nak). A másik csoportot azok az igék alkotják, amelyeknek már szótári alakjuk is vegyes magánhangzójú (kiabál).
Melyek azok az igék, amelyek szótári alakjukban magas magánhangzójúak, de mély járulékokat vonzanak? A nyelvünkkel ismerkedő idegenek már az első magyarórákon megtanulják, hogy nyelvünkben illeszkedés van, és később bizony sok szóról kiderül, hogy bár szótári alakjukban csak magas hangot tartalmaznak, mégis mély magánhangzójú végződést kell fűzni hozzájuk. Volt olyan próbálkozás, amely az ilyen szavak ragozását külön kívánta tárgyalni, és vegyes hangú ragozásnak nevezte el (vö. Szabó Sándor, A vegyeshangúság: Nyr. 41: 201-8).
Ismeretes, hogy az olyan egy szótagból álló igék egy részéhez járulnak mély végződések, amelyekben i ~ í magánhangzó áll. Az Értelmező szótárban a következő ilyen igék szerepelnek címszóként: bír (el-, ki-, le-, meg-, rábír), bíz (meg-, rábíz), hív (át-, be-, elő-, fel-, haza-, ide‑, ki-, le-, létre-, meg-, mellé-, oda-, össze-, visszahív), ing (meging), ír (alá-, át-, be-, bele‑, egybe-, el-, elő-, fel-, felül-, gép-, gyors-, hozzá-, jóvá-, ki-, körül-, külön-, le-, oda-, össze-, rá-, tele-, visszaír), írt (el-, kiírt), nyí, nyír (ki-, le-, megnyír), nyit (be-, fel-, ki-, meg-, rá-, szétnyit), rí (ki-, le‑, sí-rí, sír-rí), ring, sí, sír (el-, ki-, tele-, visszasír), szid (ki-, le-, meg-, összeszid), szít (felszít), szív (be-, el-, ki-, le-, meg-, tele- visszaszív), tilt (be-, el-, ki-, le-, meg‑, visszatilt), vív (ki-, meg-, visszavív). Idetartozik néhány ikes ige is, amelyeknek a töve szintén csak egy i ~ í-t tartalmaz: bíz + ik (megbízik), dívik, fingik, hízik (ki-, meghízik), iszik (bele-, be-, ki-, le-, meg-, összeiszik), ívik, izzik (átizzik), nyílik (ki-, széjjel-, szétnyílik), siklik (el-, le-, végigsiklik). Összesen 27 egyszerű ige és ezeknek 103 összetett változata található fenti összeállításunkban. Ha csak a 27 egyszerű igét vesszük, az is túl sok ahhoz, hogy könnyen fejben lehessen tartani.
Talán egyszerűbb lenne azokat az egytagú i ~ í-t tartalmazó igéket megjegyezni, amelyekhez magas magánhangzójú végződések fűződnek. Ezek a következők: csíp, hint, hisz, int, nincs, sincs, visz; díszlik, hírlik, ihlik, illik, ízlik, sízik. De ez is még 13 szót jelent. Hogyan foglalhatnánk szabályba a két igecsoport elkülönítését? Könnyen megjegyezhető és kivétel nélküli szabály nincs. Annyi azonban mégis levonható, hogy az egyszótagú i ~ í hangot tartalmazó ikes igék közül magas végződéseket kapnak a képzettek (díszlik, ízlik, sízik), valamint az ihlik és az illik, a többihez mély hangrendű formáns járul. Az iktelenek közül magas toldalékot vesznek fel cs, p, sz végűek, valamint a hint és az int (az nt végűek). A többi mély magánhangzójú járulékot kap.
Már kevésbé ismert az a tény, hogy nem csak az egytagú tövek között találunk ilyen típusúakat. Vannak két szótagból álló igék is, amelyek szótári alakjukban csak magas magánhangzót tartalmaznak, de mégis mély magánhangzójú végződéseket kapnak. Ilyen szavakat az -ít képzős származékok között találunk. Az -ít egyalakú képző, tehát mindenféle hangrendű tőhöz ugyanabban a formában járul.
Így jönnek létre az alábbi igék: bénít (megbénít), csitít (el-, lecsitít), fitít, hígít (felhígít), ifjít (megifjít), indít (be-, el-, fel-, ki-, meg-, visszaindít), izzít, pirít (le-, meg-, rápirít), piszkít (le-, oda-, összepiszkít), rikít, ritkít  (ki-, megritkít), sikít, simít  (el-, hátra-, ki-, le-, meg-, végigsimít), sipít, sivít (be-, felsivít), tisztít (ki-, le-, megtisztít), vidít (felvidít), virít (el-, ki-, levirít), visít. Összesen 19 ilyen ige és ezeknek 34 összetett változata fordul elő címszóként az ÉrtSz.-ban, valamint az elnémít és megnémít, amelyek csak igekötővel szerepelnek.
Amint látjuk, a fenti igék nagy többségében is i hangot tartalmazó tőhöz járul az -ít, egyszer találunk a tőben hosszú í-t (hígít), a bénít, (el-, meg‑) némít szavakban pedig é-t. Hogyan jegyezhetjük meg, hogy a nagyszámú ‑ít képzős, szótári alakjukban csak magas magánhangzót tartalmazó igék közül, melyekhez járulnak mély magánhangzójú végződések? A szabály egyszerű: azok a két szótagból állóak, amelyeknek első szótagjában i ~ í van, valamint a bénít és a némít. A csíp, hint stb. szintén i ~ í -t tartalmazó magas hangrendű igéknek ugyanis nincs -ít képzős származékuk. A névszói származékok között pedig csak két kivétel van, a frissít és a díszít; ezek magas hangrendűek, és két kivétel könnyen megjegyezhető.
Megemlítjük, hogy a szótári alakjukban csak magas magánhangzót tartalmazó, de mély magánhangzójú végződéseket vonzó igék az illeszkedés tekintetében nem ingadoznak. Mind az egytagúak, mind a kéttagúak következetesen viselkednek: mindig mély hangrendű végződéseket kapnak a ragozásban, és továbbképezni is mély magánhangzójú képzővel képezhetjük őket, kivéve természetesen az egyalakú magas magánhangzójú járulékokat.
3. Nagy számmal vannak olyan igéink, amelyek már szótári alakjukban is vegyes magánhangzójúak. Ilyeneket találunk a d, g, l, n, r, sz, t, z és dz végűek között.
a) A d végűek csoportjában találunk ikes és iktelen vegyes hangrendű igéket. Az iktelenek a következők: csikland, elsikkad, hervad (el-, le-, meghervad), higgad (le-, meghiggad), imád, izzad (át-, bele-, ki-, meg-, összeizzad), pirkad (megpirkad), riad (el-, fel-, meg-, visszariad), szikkad (ki-, megszikkad), tikkad (eltikkad), vigad, virrad (fel-, ki-, megvirrad), zsibbad (elzsibbad). A szavak végén levő d, nd elem képző.
Nagyobb számban fordul elő vegyes magánhangzójú a d végű ikes igék között. Ezek -od, -ód, valamint -kod/-ked képzősök, csupán egy kivétel van, az előzőkben már említett csikland szónak csiklandik változata is szerepel címszóként az ÉrtSz.-ban.
Az -od végű igék különböznek az előző csoporttól először is alaki tekintetben. Míg a fentiek két szótagúak, az utóbbiak töve három vagy több szótagból áll, itt is csupán egy kivétel van a (meg/ifjod/ik). Másik különbség az, hogy az -od képző a csillapodik, elkámpicsorodik, elvigyorodik, iramodik (el-, nekiiramodik), iszonyodik (eliszonyodik), kificamodik és a megtébolyodik igéken kívül melléknévi alapszóhoz járul. A ficamodik, iramodik szavakban a képzőnek -mod változatával találkozunk, és ugyancsak ez volt az iszonyodik igében is (vö. TESz.). A melléknévi alapszó többnyire -s képzős származék: acélosodik, (megacélosodik), csillagosodik, csinosodik, férfiasodik, ikrásodik, indásodik, iparosodik, iszaposodik (eliszaposodik), izmosodik (megizmosodik), kristályosodik (kikristályosodik), nyirkosodik, piszkosodik, pirosodik (ki-, megpirosodik), világosodik (ki-, megvilágosodik), virágosodik (megvirágosodik), zsírosodik (elzsírosodik). Némely -s képzős származékból létrejött ige csak igekötővel fordul elő: bebizonyosodik, megbizonyosodik, meghibásodik, megittasodik, eliszákosodik, elproletárosodik, elsivatagosodik, elvilágiasodik, elzsidósodik, rábizonyosodik. Néhány más vegyes hangú, nem -s képzős melléknévből is keletkezik -od képzős származék: fiatalodik (megfiatalodik), finomodik (kifinomodik), igazodik (el- kiigazodik), silányodik, szilajodik, vékonyodik (el-, megvékonyodik), vidámodik. - Végül néhány vegyes hangú -od képzős igében csak az egyalakú -i melléknévképző miatt állt elő a vegyes hangrend: elállatiasodik, elparlagiasodik, elvárosiasodik, polgáriasodik (elpolgáriasodik). Ezekben a szavakban az -i képző mélyhangú tőhöz járult, majd ebből először -s képzős szó jött létre, és ebből született azután az ige: polgár + i + as + od + ik. 
Az -ód képzős igék között találunk néhány olyat, amely a már ismert egyszótagú i ~ í-t tartalmazó mély járulékokat felvevő igei tövekből keletkeztek. Ilyenek az átivódik (be-, beleivódik), íródik, nyitódik, szívódik (felszívódik), vívódik. A cívódik szóban eddig nem szereplő, de hasonlóképpen viselkedő hangutánzó tő jelentkezik, amely azonban csak képzett szavakban fordul elő. A többi -ód képzős vegyes magánhangzójú ige már korábbi képzett igéből származott. A tipródik -r, a számítódik -ít képzős alapszó sarja, a pallérozódik, tájékozódik és tisztázódik pedig -z képzős tőből született. Nagy számban találunk -l képzős alapszóból keletkező származékokat. Ezek közül néhány régi tagja szókincsünknek: beigazolódik, csinálódik, csiszolódik (lecsiszolódik), kínlódik (át-, elkínlódik), piszkálódik, piszkolódik (be-, elpiszkolódik), vigasztalódik (megvigasztalódik), vizsgálódik, de a többségnek idegen szó az alapszava: akklimatizálódik, aktualizálódik, amerikanizálódik amortizálódik, asszimilálódik, civilizálódik, deklasszálódik, demokratizálódik, devalválódik, differenciálódik, elbürokratizálódik, fasizálódik, indignálódik, informálódik, komplikálódik, koncentrálódik, materializálódik, nivellálódik, normalizálódik, orientálódik, oxidálódik, palatalizálódik, proletarizálódik (elproletarizálódik), regenerálódik, regrutálódik, specializálódik, verbuválódik.
A -kod/-ked képzős vegyes hangú igék között is találunk olyant, amely egyszótagú i-t tartalmazó igei tőből keletkezett: bizakodzik (elbizakodik). Eddig elő nem forduló hangutánzó-hangfestő tő származékai a bámészkodik (elbámészkodik), civakodik, rimánkodik, ripakodik (ráripakodik). A csimpaszkodik (bele-, rácsimpaszkodik) és a pironkodik töve önállóan szintén nem él. A többi idetartozó szó azonban vegyes hangrendű névszói tőből származik. Az alábbiak alapszava főnév: betyárkodik, cigánykodik, farizeuskodik, hóhérkodik, inaskodik, leánykodik, mecénáskodik, partizánkodik, virtuskodik, viszálykodik, titánkodik; kóklerkedik, korteskedik, kupeckedik. A következőkben vegyes hangú melléknév szerepel alapszóként: bizonykodik, dévajkodik, dévánkodik, finomkodik, finnyáskodik, hamiskodik, hitványkodik, jótékonykodik, kacérkodik, komiszkodik, pimaszkodik, ripacskodik, zsiványkodik; konfidenskedik, korhelykedik. Néhány szóban pedig fosztóképzős melléknévi alapszót találunk: bizalmatlankodik, bizonytalankodik, csintalankodik, méltatlankodik. - Képzőnknek analógiás úton kialakult -lkod/-lked, illetőleg -skod/-sked változata is (vö. D. Bartha, A magyar szóképzés története 60). Megtaláljuk ezeket a változatokat vegyes hangú igéinkben is. A pletykálkodik igei alapszava él a köznyelvben, a nyelvjárások ismerik a tisztálkodik (megtisztálkodik) alapszavát is, például kitisztál (SzamSz.), de az alamizsnálkodik, álmélkodik, cifrálkodik, disznólkodik, hivalkodik, sivalkodik szavakban alighanem ‑lkod képzőt kell keresnünk. - Hasonlóképpen számos -s képzős vegyes magánhangzójú melléknévből alakult -kod/-ked képzős ige: áhítatoskodik, akadékoskodik, aprólékoskodik, bizalmaskodik, diadalmaskodik, diákoskodik, díjnokoskodik, fortélyoskodik, hazafiaskodik, hepciáskodik, hivatalnokoskodik, indulatoskodik, írnokoskodik, iszákoskodik, katicáskodik, piszkoskodik, primadonnáskodik, szélhámoskodik, takarékoskodik, tanítóskodik, titokzatoskodik, turistáskodik, udvariaskodik; kotnyeleskedik (belekotnyeleskedik), krakélereskedik. De az alábbiak -s képzős alapszavát aligha lehet kimutatni: bíráskodik, csacsiskodik, izgágáskodik, kíváncsiskodik (bekíváncsiskodik), léháskodik, viaskodik, zsugoriskodik.
Az Értelmező szótárban a d végű igék között 165 vegyes hangrendű található, továbbá ezeknek 58 összetett variánsa szerepel külön címszóként, 23 szó pedig csak igekötővel szerepel anyagunkban.
b) A g végű vegyes hangrendű igék között találunk két és három szótagúakat. Ezek mind iktelenek mint a g végű igék általában, és a tő végén álló g elem képző, amely egyedül vagy képzőbokorban általában önállóan nem élő, többnyire hangutánzó-hangfestő tőből képez igét. A következők két szótagból állanak: cincog, csillog (csillog-villog), csicsog, csipog, csivog, inog (meginog, inog-binog), nyifog, nyikog, nyiszog, nyivog, picsog, pillog, pislog, piszmog (elpiszmog), riog, rivalg, szipog, vernyog, vihog (ihog-vihog), vijjog, villog, vinnyog, zsibog. Az alábbi szavak -ng képzővel jöttek létre: sikong, villong, visong, zsibong. Három szótagból állanak a következők: csikorog, fintorog, imbolyog, nyikorog, szivárog (át-, be-, el-, fel-, haza-, ki-, le-, visszaszivárog), tébolyog, vicsorog, vigyorog, viszolyog, zsivajog. Ezek utolsó szótagja jog ~ lyog és rog. Az utóbbi kétségkívül képzőbokor (vö. D. Bartha, i. m. 30), de az lehet a -lyog ~ -jog is (vö. uo. 28). Talán csak a tébolyog-ban van puszta -g képzőelem.
A g végű igék között 37 vegyes magánhangzójú fordul elő, és ezeknek 13 összetett változata szerepel címszóként forrásunkban.
c) Az l végű igék csoportjában igen sok vegyes magánhangzójú szót találunk. A nagy szám elsősorban az idegen szavaknak köszönhető. Az idetartozó igék mind származékszók, -l, -ll, -al, -ál/-él, -ol, -ul, -dul, -lal, ‑bál, -gál, -dogál, -kál, -kol, -ákol/-ékol, -ikol, -ácsol, -icsál, -fikál, -izál és -ml képzős származékok.
A magánhangzóra végződő jövevény vagy idegen névszóhoz közvetlenül járul az -l képző: árendál, bérmál (megbérmál), bírál (el-, felül-, le-, megbírál), centrifugál, cimborál, citerál, dézsmál (megdézsmál), differenciál, disputál, eszkábál (összeeszkábál), esztergál (megesztergál), esztrengál, fantáziál, hintál, intrikál, kintornál, masinál, muzsikál, piál, pipál (el-, ki-, le-, megpipál), pisál (be-, le-, összepisál), pletykál (kipletykál), prédál (el-, felprédál), prófétál, repetál, sétál (át-, be-, el-, fel-, ki-, le-, végig-, visszasétál), statisztál, szervál, szitál (át-, ki-, megszitál), tréfál (el-, meg-, visszatréfál), trombitál (összetrombitál), vizsgál (át‑, felül-, ki-, meg-, végigvizsgál). Az itt felsorolt szavakban á hangra végződő tőhöz járul a képző. A kótyavetyél szóban é áll a formáns előtt, a puszil igében pedig i.
Mássalhangzóra végződő vegyes hangú tövekhez a képzőnek előhangzóval bővült változata járul. Csupán néhány szóban találunk -al ~ -all elemet: inal (elinal), irdal, lehidal (áthidal), rivall (rárivall), vigasztal (megvigasztal). Ugyancsak a magánhangzó van a fial igében és a -lal képzőbokorban a bírlal, hizlal (fel-, ki-, meghizlal) szavakban. E származékokban található alapszavak mind régi elemei szókincsünknek.
Már nagyobb számban található -ál képzős származék, de a képző magas hangú -él párjával mindössze egy vegyes hangrendű ige alakult: alél (TESz.). Az -ál változatot megtaláljuk ősi, ugor tőhöz fűződve: herdál (elherdál), valamint hangutánzó-hangfestő jellegű szavakban, amelyekben mintegy igésítő funkciót tölt be: cincál, csiszál, fitymál (lefitymál), kalimpál, káricál, kelebólál, kiabál (át-, be-, bele-, el-, ki-, tele-, túlkiabál), kínál (fel-, meg-, visszakínál), kóricál, nyiszál, piszkál (fel-, ki-, le-, meg-, szurkapiszkál), riszál, sikál (fel-, ki-, le-, megsikál), zihál, zilál (össze-, szétzilál). - Ugyancsak -ál végződéssel illeszkedett nyelvünkbe néhány jövevény ige: citál (becitál), cirkál, csinál (be-, el-, fel-, ki-, le-, meg-, össze-, rá-, utána-, végig-, visszacsinál), diktál (be-, bele-, lediktál), dirigál, diskurál, elsinkófál, firkál (irka-, ki-, össze-, telefirkál), ibrikál, licitál (fel-, rá-, túllicitál), pingál (lepingál), prédikál (kiprédikál), testál (el-, rátestál). Jövevényszóból hoz létre igét képzőnk a telefonál (át-, le-, meg‑, rátelefonál) kifejezésben.
A legtöbb -ál végű ige azonban még ma is idegen szónak tekinthető: adminisztrál, adresszál, affektál, agitál (megagitál), akceptál, akkreditál, akvirál, alliterál, alterál, ambicionál, animál, annektál, apellál, aprehendál (megaprehendál), argumentál, artikulál, aspirál, asszekurál, asszimilál, asszisztál, asszociál, buzerál, cedál, celebrál, cementál, cirkulál, cizellál, dedikál, deferál, definiál, dehonesztál, deklamál, deklarál, deklinál, dekorál, delegál, demonstrál, denunciál, deponál, deportál, deprimál, derogál, destruál, desztillál, determinál, devalvál, dezavuál, dezertál, dezignál, dezinficiál, diffamál, diszkreditál, diszponál, disszertál, disszidál, disztingvál, dokumentál, dominál, egzaminál, egzekvál, egzisztál, eliminál, elparentál, emancipál, emigrál, evakuál, exkommunikál, exkuzál, expediál, experimentál, expiál, explodál, exponál, exportál, fabrikál, farcinál, filozofál, filtrál, fixál, frekventál, fumigál, funkcionál, fuserál (elfuserál), fuzionál, gesztikulál, gravitál, guberál (kiguberál), habilitál, hallucinál, hezitál, hospitál, ignorál, illuminál, illusztrál, imitál, imponál, importál, impregnál, imprimál, indukál, inficiál, informál, inhalál, inkasszál, inspiciál, inspirál, instál, instruál (beinstruál), integrál, internál, interpellál (meginterpellál), interpolál, interpretál, interveniál, intonál, invesztál, invitál (meginvitál), involvál, inzultál, iringál, irrigál, irritál, izolál, jubilál, kandidál, kapacitál, kapitulál, kokettál, koledál, kombinál, kommendál, kommentál, kompenzál, kompilál, komplikál, kompromittál, koncentrál, kondenzál, kondicionál, kondoleál, konfekcionál, konferál (bekonferál), konfirmál, konfiskál, konspirál, konszolidál, kontemplál, konveniál, konvergál, konvertál, konzervál, kooperál, koordinál, korrepetál, korrigál, kreál, kulminál, kultivál, kurrentál, kvietál, lamentál, ledegradál, lektorál, liferál, likvidál, litografál, macerál, manifesztál, manipulál, maximál, meditál, menstruál, ministrál, modellál, moderál, molesztál, motivál, navigál, nivellál, numerál, operál (ki-, le-, megoperál), orientál, oxidál, penzionál, percipiál, perfektál, perforál, permutál, perorál, persziflál, peticionál (megpeticionál), poedál, predesztinál, prelegál, preparál (kipreparál), presszionál, prezentál, prézsmitál, profitál, prosperál, prostituál, protestál, protezsál, publikál, rafinál, reagál, reaktivál, recitál, redukál, referál, reflektál, reformál (megreformál), regenerál, regnál, regisztrál, rehabilitál, rekapitulál, reklamál (megreklamál), rekommendál, rekompenzál, rekvirál (elrekviál), renovál, reparál (kireparál), repatriál, reprezentál, respektál, restaurál, retirál (megretirál), retusál, revanzsál, revelál, revideál, rezonál, spekulál (kispekulál), stimulál, szankcionál, szekál, szekundál, szelektál, szeparál, szignál, szimulál, sztenografál, szublimál, szubvencionál, szuggerál, szuperál (kiszuperál), telegrafál, temperál, tendál, tetovál, titulál, travesztál, triumfál, vacillál, variál, vegetál, vegzál, verbuvál, vibrál, vindikál, vizitál, zsirál.
Az -ál formáns előfordul képzőbokorban is. Itt a vegyes magánhangzójú igékben megtaláljuk a -bál, -gál, -dogál, -kál változatokat: cibál (le-, megcibál), himbál, nyírbál (megnyírbál); birizgál, kapirgál; iddogál (eliddogál), írdogál, sírdogál; babirkál, bóbiskál, csicsikál, fluoreszkál, foszforeszkál, hajcsikál, irkál, kapiskál, nyirkál, piszterkál, tapicskál. E képzőváltozatok közül vizsgált igéink csoportjában csak a -kál fordul elő idegen szavakban is. - Képzőinknek van i hanggal bővült -ibál, -igál, ‑ikál variánsuk a következő származékokban: ordibál; hajigál (ki-, meghajigál), ráncigál (ki-, le-, megráncigál), taszigál; csórikál, kandikál (kikandikál), kornyikál, mórikál, sántikál (be-, lesántikál), subrikál, suprikál, szundikál, (elszundikál). Ezekben a szavakban a vegyeshangrendűséget éppen a képző vegyeshangúsága okozza. Hasonló alakulat az -icsál formáns, amely szintén létrehoz vegyes hangrendű igéket: hangicsál, rágicsál. Ezek között a játszi képzőkkel keletkező származékok között szintén nincs idegen szó.
Az -ál elemre végződik két latin eredetű képzőnk: -fikál, -izál (vö. Gyalmos János: MNyTK. 31: 24-7; D. Bartha, i. m. 132-3). A megfelelő idegen szóvéget a nyelvtudat az -l képzőhöz vonta, és az így kiegészült képző önállóan is hozott létre új származékokat. Mindkettő vegyes magánhangzójú, így bármilyen alapszóhoz is járulnak, vegyes hangrendű alak keletkezik. Az Értelmező szótárban a következő -fikál végű igék szerepelnek: diszkvalifikál, elektrifikál, glorifikál, identifikál, klasszifikál, kodifikál, kvalifikál, nosztrifikál, perszonifikál, pontifikál, ratifikál, sétifikál, trafikál. Ezek a sétifikál és trafikál kivételével idegen szavak. E két említett szóban kétségkívül már egészében magyar -fikál toldalék van.
Nagyobb számban fordulnak elő az ÉrtSz.-ban -izál végű igék. Ezt a végződést is latin eredetű szavakból vontuk el, de később más idegen (főképp német) igék is illeszkedtek be ezzel a formánssal nyelvünkbe. A mai nyelvben elsősorban idegen szavakban szerepel: agonizál, akklimatizál, allegorizál, amerikanizál, analizál, archaizál, atlétizál, atomizál, automatizál, avizál, bagatellizál, bolsevizál, botanizál, centralizál, civilizál, decentralizál, demilitarizál, demoralizál, demokratizál, demoralizál, detronizál, dezorganizál, dramatizál, egalizál, etimologizál, exorcizál, extemporizál, fanatizál, fasizál, favorizál, fetisizál, galvanizál, gargarizál, generalizál, germanizál, harmonizál, hipnotizál, idealizál, immunizál, improvizál, individualizál, ionizál, irizál, ironizál, kanalizál, karakterizál, katalogizál, kategorizál, katolizál, kollektivizál, kolonizál, konkretizál, kritizál (le-, megkritizál), legalizál, lokalizál; mechanizál, militarizál, mobilizál, modernizál, monologizál, monopolizál, moralizál, motorizál, nacionalizál, narkotizál, neutralizál, normalizál, onanizál, opalizál, organizál, palatalizál, parodizál, pasztörizál, plagizál, polemizál, politizál (átpolitizál), popularizál, praktizál, privatizál, privilegizál, profanizál, proletarizál, racionalizál, realizál, reorganizál, rivalizál, sematizál, silabizál (kisilabizál), specializál, stabilizál, standardizál, sterilizál, stilizál (át-, megstilizál), szatirizál, szekularizál, szimbolizál, szimpatizál, szinkronizál, szisztematizál, szocializál, terrorizál, tipizál, uniformizál, valorizál, vulgarizál, vulkanizál. Néha olyan “idegen” igéket is alkotunk a képzővel (idegen alapszóból), amelyek más nyelvekben nemigen mutathatók ki: humorizál, kurizál, szincerizál, szolmizál. Az alábbi származékok pedig már magyar tőből keletkeztek: hévizál, komótizál, pityizál, urizál.
Az -l képző igen gyakran középső nyelvállású magánhangzóval bővül. Vegyes hangrendű igéket az -ol végűek között találunk. Itt is előfordul néhány idegen szóból képzett ige: batikol, dauerol, doppingol, gründol, interjúvol (meginterjúvol), kistájgerol, kifiruncvancigol, móringol, sakterol, síbol (kisíbol), suvikszol (kisuvikszol). Az idetartozó igék nagy része azonban nem idegen szó. Hangutánzó-hangfestő eredetűek a következők: csihol (kicsihol), csiszol (ki-, le-, összecsiszol), karistol, koszpitol, sikárol, szimatol (ki-, megszimatol), tiktakol, viháncol. Egyes hangutánzó szavakban az -ol képzőbokorban jelentkezik. Így előfordul az -ácsol végződés vegyes magánhangzójú igékben: rikácsol; a -kol képző: bóbiskol (elbóbiskol), ficánkol, iszkol (eliszkol), lubickol; ennek találunk ‑ákol/‑ékol, valamint -ikol változatát: cikákol, miákol, nyivákol, pislákol, szipákol, vernyákol; kukorékol, toporzékol, turbékol; tapsikol. Az utóbbi ‑ékol és ‑ikol végű szavak vegyeshangúságát a képzők maguk okozzák.
Az alábbi igék vegyes magánhangzójú névszókból születtek az -ol végződéssel: árnyékol, (beárnyékol), besuszterol, bírságol (megbírságol), birtokol (elbirtokol), bitangol (elbitangol), borítékol, bugyborékol, csibukol, gyilkol (le-, meggyilkol), hézagol, hiányol (meghiányol), igazol (át-, be-, leigazol), indokol, istápol, iszapol, kavicsol, kubikol, kuvikol, méltányol, mészárol (lemészárol), miskárol, piacol, piszkol (be-, le-, összepiszkol), pocsékol (elpocsékol), silbakol, sípol, szándékol, tartalékol, titkol (eltitkol), viaszol, világol, záradékol, zsinatol. - A leszámítol, visszleszámítol igék pedig deverbális származékok.
Az -ul képzős igék között is találunk vegyes hangrendűeket. Ezek főként vegyes hangrendű névszókból keletkezett denominális származékok, idegen szó nincs közöttük: bénul (megbénul), bizonyul (be-, rábizonyul), csinosul, elnémul (megnémul), finomul, hígul, idomul (hozzáidomul), ifjul, irányul (odairányul), ittasul (megittasul), izmosul, meghiúsul, megigazul, nyilvánul (ki-, megnyilvánul), pirosul, ritkul (megritkul), silányul, simul (el-, hozzá-, ki-, le-, oda-, össze-, rásimul), szilárdul (megszilárdul), tisztul (fel-, ki-, le- megtisztul), vékonyul, vidul (felvidul), viszonyul. - Hangutánzó-hangfestő tőből keletkeztek a következők: csillapul (lecsillapul), csitul (el-, lecsitul), pirul (bele-, el-, irul-, ki-, megpirul), virul (el-, fel-, kivirul). Ugyancsak hangutánzó tőből, de -dul képzővel jött létre a csikordul (megcsikordul). - Önállóan már nem élő nem hangutánzó tő származéka az indul (el-, fel-, ki-, meg-, neki-, visszaindul) és az izgul (felizgul).
Néhány l tövű ikes ige is vegyes hangrendű. Ezek is képzett szavak. Denominális -l képzővel vegyes hangrendű névszóból származik a piroslik, világlik, villámlik, viszonylik. Hangutánzó tőből keletkezett a kibicsaklik (megbicsaklik). Ugyancsak hangutánzó tőből, de -ml képzőbokorral alakultak az iramlik (eliramlik), csillámlik, sikamlik, sillámlik szavak. A pitymallik és nyilallik (bele-, végignyilallik) igékben -ll képző van, az előbbi hangutánzó-hangfestő tövű, az utóbbi vegyes hangrendű névszóból keletkezett.
Az l végű igék között 599 vegyes hangrendű fordul elő vizsgált forrásunkban. Ezeknek 207 összetett változata szerepel címszóként, 16 igét pedig csak igekötővel szótároztak.
d) Az n végű igék között csak néhány vegyes magánhangzójút találunk: csillan (át-, fel-, ki-, megcsillan), illan (elillan), kiviggyan, meghibban, nyikkan (megnyikkan), nyisszan, rian, rikkan, sikkan, villan (át-, fel-, ki-, meg-, összevillan). Ezek mind hangutánzó-hangfestő tő származékai, az ‑n képző. A kíván (el-, meg-, visszakíván) az egyetlen szó ebben a típusban, amely feltehetőleg nem hangutánzó-hangfestő eredetű (vö. TESz.). Itt 9 igét és ezeknek 14 összetett változatát, valamint 2 csak igekötővel szereplő szót találunk.
e) Az r végű igék között mindössze 2 vegyes hangrendű fordul elő: csikar (kicsikar) és tipor (el-, ki-, le-, meg-, össze-, rá-, széttipor). Mindkettő hangutánzó tőből jött létre -r képzővel. E két szónak 8 igekötős változatát tartalmazza az Értelmező Szótár.
f) Ugyancsak 2 sz végű vegyes magánhangzójú igét találunk az ÉrtSz.-ban: vihorász és csikászik. Az előbbi hangutánzó tő származéka, az utóbbi vegyes hangrendű névszóból keletkezett.
g) A t végű igék csoportjában sok vegyes hangrendű fordul elő. Ezek ‑t, -at, -gat, -tat, -tatik, -(o)lt, -(a)nt, -(a)szt, -ít, -int képzős származékok.
 A -t képző magában a vitat (el-, megvitat), és a vizslat denominális származék, valamint a megcsillant, villant (megvillant) deverbális származékokban szerepel. De ugyancsak egyszerű -t az igésítő elem a (keát >) kiált (át-, be-, bele-, el-, elő-, fel-, hátra-, ki-, közbe-, le-, meg-, oda-, rá-, visszakiált), ríkat (megríkat) hangutánzó szóban. Az -at változattal már több vegyes hangú ige alakult névszói vagy igei alapszóból: csirkorgat, fintorgat, hívat (át-, le-, meghívat), iklat, ingat (megingat), írat (át-, be-, fel-, ráírat), izgat (felizgat), kisiklat, megfingat, méltat, nyírat, ringat (elringat), riogat, sikongat, sirat (el-, megsirat), tiprat, vicsorgat, villogat.
A -gat képző előfordul hangutánzó-hangfestő szavakban: cirógat (körül-, megcirógat), csicsígat, csígat, óbégat, pirongat (le-, megpirongat). A többi -gat képzős idetartozó szó vegyes hangrendű igéből vagy névszóból származik: állítgat, ámítgat, bizgat, bizonygat, biztatgat, bólingat, célozgat, csitítgat, hintázgat, hívogat, igazgat (el-, megigazgat), írogat, irtogat, iszogat (eliszogat), javítgat, kacsingat, nyitogat, példázgat, sétálgat, simogat (meg-, végigsimogat), számítgat, tisztogat (el-, fel-, ki-, le-, megtisztogat).
A -tat képzős vegyes hangrendű igék általában deverbális származékok: biztat (fel-, megbiztat), cincogtat, csillogtat (megcsillogtat), csináltat, csíráztat, egzecíroztat, felvirágoztat, hibáztat, igazoltat, itat (át-, fel-, le-, megitat), iskoláztat, kifordíttat, kinyilatkoztat, kivirágoztat, muzsikáltat, sétáltat, tájékoztat, taníttat (kitaníttat), villogtat, vizsgáztat. Hangutánzó-hangfestő tőből keletkezett a firtat (kifirtat) és a fitogtat. Az iktat (be-, ki-, közbeiktat) töve pedig ma már önállóan nem él. - A -tatik formáns mindössze egy vegyes magánhangzójú szóban fordul elő: méltóztatik.
Az -(o)lt képző a rikolt és sikolt (felsikolt) szavakban található. Mindkettőben hangutánzó tőből formál igét. - Az -(a)nt szintén hangutánzó-hangfestő igéket alkot: nyisszant (lenyisszant), pillant (át-, bele-, be, fel-, félre-, ki-, le-, oda-, rá-, visszapillant), pislant (le-, végigpislant), rikkant, sikkant, szippant (felszippant). Talán csak a firkant (alá-, le-, megfirkant) nem hangfestő eredetű. - Az -(a)szt képzős vegyes hangrendű igék a következők: izzaszt (ki-, megizzaszt), hervaszt (el-, lehervaszt), riaszt (el-, fel-, meg-, szét-, visszariaszt), sikkaszt (elsikkaszt), szikkaszt, tikkaszt (eltikkaszt), virraszt (átvirraszt), zsibbaszt. Ezekben a szavakban a képző hangutánzó-hangfestő, illetőleg ma már nem élő tövekből képez származékokat.
Az -int és az -ít végződések egyalakúak, így egyaránt járulhatnak magas és mély hangrendű tőhöz. Az -int képzős vegyes magánhangzójú szavakban csupán a járulék okozza a vegyes hangrendet. Hasonló a helyzet az -ít végűek csoportjában is, nagy részükben csupán az egyalakú képző bontja meg a hangrendet, de van vegyes hangú tőből keletkező -ít képzős származék is.
Az -int képzősök között aránylag sok hangutánzó-hangfestő tőből jött létre: bólint (rábólint), csahint, kacsint (hátra-, oda-, össze-, rákacsint), kattint, koccint, kólint, koppint, pattint, suhint, tapint (ki-, meg-, rátapint), zuhint. Deverbális származékok az alábbiak: csavarint, habarint, kaparint (el-, megkaparint), nyalint (megnyalint), nyomint, sodorint (megsodorint).
Az -ít vegyes magánhangzójú hangutánzó-hangfestő tövekből alkot igét a következő szavakban: csillapít (lecsillapít), ficamít (kificamít), fintorít (elfintorít), vicsorít (kivícsorít). Denominális származékok vegyes hangú névszókból: bizonyít (be-, rábizonyít), biztosít (bebiztosít), csírátlanít, csinosít (fel-, kicsinosít), elállatiasít, fiasít, fiatalít (megfiatalít), finomít (kifinomít), fiúsít, hamisít (meg-, odahamisít), idomít (átidomít), igazít (be-, el-, előre-, hátra-, helyre-, hozzá-, ki-, meg-, össze-, visszaigazít), illatosít, iparosít, irányít (át-, rá-, visszairányít), ivartalanít, izmosít, korszerűsít, kristályosít, meghiúsít, nyilvánít (kinyilvánít), nyirkosít, okszerűsít, pirosít (kipirosít), silányít (tönkresilányít), szigorít (megszigorít), szilárdít (megszilárdít), tárgyiasít, tébolyít, vékonyít, vidámít, világít (át-, be-, el-, ki-, le-, meg-, rávilágít), világosít (fel-, ki-, megvilágosít), villamosít, villanyosít, viszonyít.
Az esetek többségében azonban képzőnk mély hangrendű tőhöz járul, és csupán a képző miatt áll elő vegyes magánhangzójú ige. Néhány szóban ma már nem élő tövet találunk: alít, bódít (elbódít), bonyolít (le-, összebonyolít), borít (be-, el-, fel-, ki-, le-, ráborít); fordít (alá-, át-, be-, bele-, el-, fel-, félre-, hátra-, ki-, le-, meg-, rá-, szembe-, visszafordít), gyarapít, háborít (fel-, megháborít), hajít (át-, be-, el-, fel-, ki-, le-, visszahajít), hasít (át-, be-, bele-, el-, ketté-, ki-, le-, össze-, szét-, végighasít), hódít (el-, meg-, visszahódít), homlít, homorít, lódít (át-, el-, ki-, meglódít), megállapít, passzít (összepasszít), rándít (ki-, megrándít), sajdít, sápit2, szárít (be-, fel-, ki-, le-, megszárít), szorít (agyon-, át-, bele-, be-, el‑, hátra-, ki-, le-, meg-, oda-, össze-, rá-, visszaszorít), szundít (elszundít), tódít, zsugorít. - Hangutánzó-hangfestő tőből keletkeztek az alábbiak: áhít, ámít (elámít), andalít (elandalít), ásít, buzdít (felbuzdít), csábít (át-, elcsábít), csordít, csurdít, gabalyít (ki-, összegabalyít), gombolyít (fel-, legombolyít), gurít (el-, ki-, legurít), hárít (át-, elhárít), hurít (meghurít), kondít (megkondít), konyít (lekonyít), kukorít, kunkorít, mozdít (el-, elő-, ki-, megmozdít), ordít (be-, el-, fel-, leordít), sápít1, tántorít (el-, le-, megtántorít), uszít (ráuszít), zúdít (ki-, le-, rázúdít).
Találunk néhány -ít képzős vegyes hangú deverbális származékot is: állít (át-, be-, bele-, egybe-, el-, elő-, fel-, félre-, helyre-, ki-, le-, meg-, oda- össze-, szembe-, visszaállít), dugít, elfacsarít, fájdít (megfájdít), hajlít (fel-, ki-, le-, meghajlít), hunyorít (összehunyorít), szállít (alább-, át‑, be-, el-, fel-, haza-, ki-, le-, visszaszállít), szólít (be-, el-, fel-, haza-, ki-, le-, meg‑, visszaszólít), takarít (be-, el-, fel-, ki-, le-, meg-, összetakarít), taszít (el-, fel-, hátra- ki‑, le-, meg-, visszataszít), vásít, vonít, zsongít (elzsongít). Az idetartozó szavak nagy többsége azonban névszói alapszóból keletkezett. Ha a névszó magánhangzóra végződik, akkor a tő végén levő magánhangzó kiesik, és képzőnk a kieső magánhangzó előtt levő mássalhangzóhoz járul: bandzsít, barnít (megbarnít), butít (elbutít), csonkít (megcsonkít), csorbít (kicsorbít), csúnyít (be-, el-, lecsúnyít), drágít (megdrágít),durvít, ellustít, kábít (elkábít), kurtít (megkurtít), lazít (fel-, meglazít), legorombít, puhít (el-, megpuhít), pusztít (el‑, ki-, pusztít), rondít (összerondít), sandít (rásandít), sántít (lesántít), sárgít, satnyít, szaporít (el-, megszaporít), tarkít, tompít (el-, letompít); kancsít, sunyít; aprít (bele-, el-, fel-, összeaprít), hasonlít (összehasonlít), kifakít, porhanyít (fel-, megporhanyít); domborít (kidomborít), gyanít, lassít (le-, meglassít), savanyít (be-, elsavanyít), szomorít (el-, megszomorít). A névszói alapszó végén a, i, ó és ú magánhangzó áll.
Képzőnk igen sok s végű melléknévből hoz létre származékot. Ezekben szintén csak az -ít miatt lesz a hangrend vegyes: aknásít, aljasít (elaljasít), álmosít (elálmosít), általánosít, arányosít, árusít (el-, kiárusít), azonosít, benyálkásít, bolyhosít, búsít, cukrosít, csoportosít (átcsoportosít), dúsít, elhomályosít, eloroszosít, elzálogosít, fásít (befásít), foganatosít, folyósít (cseppfolyósít), forradalmasít, gázosít (elgázosít), gyanúsít (meggyanúsít), gyarmatosít, gyorsít (fel-, meggyorsít), hajlamosít, hasznosít, házasít (ki-, meg-, összeházasít), honosít, jogosít (feljogosít), kohósít, korcsosít, központosít, langyosít, laposít (ellaposít), lekozmásít, lovasít (meglovasít), magasít (felmagasít), magyarosít (el-, megmagyarosít), másít (megmásít), megkárosít, megvalósít, módosít, okosít (ki-, megokosít), összpontosít, párhuzamosít, parkosít, párosít (összepárosít), polgárosít, ráncosít, sokszorosít, súlyosít, szabványosít, szagosít, szakosít, szlávosít (elszlávosít), tagosít, tartósít, tanúsít, tornyosít, tudatosít, tudósít, utasít (el-, ki-, rendre-, visszautasít). A fenti és a hozzájuk hasonló magas hangrendű szavakból azután önállósult egy -sít végződés, és a nyelv ezzel is alkot új igéket. Például állandós melléknév nincs, de állandósít ige van: ennek alakulása tehát: állandó + sít. Ehhez hasonló alakulatok még: államosít, egyenjogúsít, karcsúsít, mozgósít, nagykorúsít, önállósít, sokasít (megsokasít), társadalmasít. És -sít képző van a már korábban felsorolt korszerűsít, okszerűsít szavakban is.
Az -ít képző egyéb denominális vegyes hangrendű származékai: alacsonyít (lealacsonyít), alakít (át-, ki-, meg-, újjáalakít), alapít (megalapít), arányít, azonít, boldogít, bolondít (el-, fel-, ide-, ki-, megbolondít), bodorít (felbodorít), bátorít (felbátorít), csucsorít, csúfít (elcsúfít), elbátortalanít, elsajátít, eltávolít, fodorít (kifodorít), gazdagít, gyámolít, gyógyít (meggyógyít), halkít (lehalkít), halványít, haragít (fel-, megharagít), hasonít (áthasonít), hatálytalanít, hatástalanít, hosszabbít (meghosszabbít), javít (fel-, ki-, megjavít), jobbít, kancsalít, kanyarít (el-, ki-, körül-, le-, odakanyarít), kártalanít, kiábrándít, kiakolbólít, kijózanít, kimarjít, kisajátít, lágyít (el-, meglágyít), lapít (el-, összelapít), lázít (fellázít), lomtalanít, magyarít, mámorít, megfutamít, megjuhászít, nagyít (fel-, megnagyít), nagyobbít (megnagyobbít), nyomorít (el-, megnyomorít), nyugtalanít, okít, olcsóbbít, páratlanít, portalanít, porít, rokonít, romtalanít, rosszabbít, rútít (elrútít), salaktalanít, sarkít, soványít (lesoványít), súlyosbít, szabadít (fel-, ki-, meg-, rászabadít), szagtalanít, szakít (át-, el-, félbe-, fel-, ketté-, ki-, le-, meg-, széjjel-, szétszakít), számít (át-, bele-, be‑, fel-, hozzá-, ide-, ki-, le-, meg-, oda-, össze-, utánaszámít), tágít (ki-, megtágít), tanít (be-, el-, ki-, megtanít), társít, torzít (eltorzít), továbbít, tulajdonít (eltulajdonít), újít (fel-, megújít), undorít (elundorít), vadít (el-, megvadít), vakít (el-, megvakít), vastagít.
A t végű igék között 357 vegyes hangrendűt találtunk. Ezeknek 446 összetett változata szerepel címszóként az Értelmező szótárban, 31 ige pedig csak igekötővel fordul elő forrásunkban.
h) A z végű vegyes magánhangzójú igék mind képzettek, általában -z képzős származékok, de a -z elem többször magánhangzóval kiegészülve vagy képzőbokorban is jelentkezik.
Ha az alapszó magánhangzóra végződik, akkor a -z képző közvetlenül járul a vegyes magánhangzójú tőhöz. A tővégi a természetesen megnyúlik: bélistáz, beszekundáz, céduláz (kicéduláz), cenzúráz (ki-, megcenzúráz), cérnáz, cicomáz (fel-, kicicomáz), cifráz (fel-, kicifráz), csigáz (agyon-, el‑, fel-, túlcsigáz), csipáz, csíráz, dekáz, deszkáz (be-, kideszkáz), elhibáz, felpántlikáz, figuráz (kifiguráz), fricskáz (fel-, megfricskáz), gerendáz, gurigáz, gyertyáz, hintáz, iskoláz (beiskoláz), karikáz (bekarikáz), karimáz, kicikornyáz, kipletykáz, kozmetikáz, krétáz (be-, megkrétáz), kukoricáz, leigáz, megbicskáz, megreguláz, megszentenciáz, megvörösceruzáz, méláz (elméláz), mintáz (le-, megmintáz), összetintáz, paprikáz (fel-, megpaprikáz), parcelláz (felparcelláz), parittyáz, parkettáz, példáz, pocskondiáz (lepocskondiáz), ráhibáz, replikáz, rubrikáz, simáz, szecskáz, szentenciáz, szirénáz, talicskáz, taligáz, tapétáz, tarisznyáz, tégláz (kitégláz), tisztáz (el-, le-, kitisztáz), tituláz, tréfáz, végigraziáz, vitláz. Némely idetartozó ige ikessé vált: amerikázik, anekdotázik, ceremoniázik, cicázik, cigarettázik, citerázik, csigázik, csírázik (kicsírázik), devernyázik, diétázik, éjszakázik, harmonikázik, hibázik, hintázik, hisztériázik, iázik, instanciázik, karikázik (bekarikázik), kocsikázik, konferenciázik, kozmetikázik, kvaterkázik, kukoricázik, métázik, pálinkázik, pikulázik, pipázik (elpipázik), plelykázik, razziázik, sikolyázik, sikonkázik, szénázik, szentenciázik, sziporkázik, taktikázik, talicskázik, tarisznyázik, teázik, teketóriázik, tétovázik, tivornyázik, trémázik, trillázik, vitázik, vitorlázik, vizsgázik (alap-, levizsgázik).
A fenti igékből elvonódott egy -áz végződés, amellyel mássalhangzóra végződő vegyes magánhangzójú tőből is alkottak új szót: cikázik (által-, átcikázik), furikázik, ladikázik; bifláz (bebifláz), fennhéjáz, mórikáz, pecáz, tépáz (megtépáz), vigyáz (felvigyáz).
A vegyes magánhangzójú alapszó végződhet é hangra: csetepatéz, ganéz (kiganéz), pomádéz; kávézik, parádézik. A morzézik szóban e > é nyúlás történt a -z képző előtt. - Számos ige ó végű alapszóból keletkezett: béklyóz (megbéklyóz), digóz, gingallóz, hernyóz, injekcióz, inspekcióz, istállóz, légóz, megvétóz, porcióz (kiporcióz), silóz, simítóz, torpedóz (megtorpedóz); bimbózik (kibimbózik), csellózik, csikózik (megcsikózik), dáridózik, deputációzik, dikciózik, dominózik, frakciózik, kacskaringózik, kaszinózik, kígyózik, komissiózik, melózik, passziózik, pillangózik, rádiózik, tempózik, tilinkózik, vakációzik, zsidózik. Ezek analógiájára néhány mássalhangzóra végződő vegyes hangrendű alapszóból is képződött ige ‑óz járulékkal: ácsingózik, szállingózik (be-, el-, le-, visszaszállingózik), birkózik (megbirkózik), irtózik (elirtózik).
Az alábbi igék i végű névszókból keletkeztek: bebóvliz, bedaciz, bedutyiz, cucliz, csakliz (elcsakliz), faramuciz, fásliz, frocliz, gumiz (kigumiz), írásbeliz, kurbliz (be-, felkurbliz), pusziz, vándliz; batyuzik, bumlizik, focizik, fusizik, hajcsizik, hokizik, kocsizik (át-, kikocsizik), kuglizik, kulizik, murizik, mutyizik, paklizik, papizik, ródlizik, szóbelizik, szundizik, tízóraizik, ultizik. - Egy szóban a -z képző előtt ú áll: szivattyúz (kiszivattyúz).
A fentiekben láttuk, hogy analogikusan kialakult a képzőnek -áz és -óz változata, amelyek mássalhangzós tőhöz járulnak. Ezekre itt, a vegyes hangrendű igék között csak néhány példát találunk. Ugyancsak ritkán fordul elő képzőnknek az a hanggal bővült variánsa. Ez él az egyszótagú vegyes magánhangzójú névszókból képzett igékben: díjaz (nyug-, kényszernyugdíjaz), héjaz, nyilaz (le-, megnyilaz), szíjaz (hozzá-, láb-, leszíjaz), valamint a hasonló alapszavú -alom képzős névszók igei származékaiban: cirkalmaz (kicirkalmaz), irgalmaz, szidalmaz, tilalmaz. És képzőnknek alsó nyelvállású palatális rövid e-vel bővült változata szerepel az alábbi igékben: bankettez, kábelez, káderez (lekáderez, koncertez, mágnesez, manőverez, revolverez; bukfencezik (felbukfencezik), pókerezik. Ezek főként idegen névszókból képzett igék.
Gyakrabban fordul elő ez a járulék -oz formában, így névszóból és igéből egyaránt képezhet származékot: ajándékoz (el-, meg-, odaajándékoz), ankétoz, árnyékoz (beárnyékoz), betonoz, borítékoz, céloz (megcéloz), ciánoz, cigányoz, csiklandoz (ki-, megcsiklandoz), csíkoz, csillagoz, csínoz, elbarikádoz, esztergályoz (ki-, megesztergályoz), felszerszámoz, felvirágoz, furnéroz, gálicoz, generáloz, gitároz, indítványoz, irányoz (előirányoz), kárpitoz, kavicsoz, kiáltoz, kínoz (agyon-, megkínoz), kivirágoz, kvártélyoz (bekvártélyoz), leszerszámoz, megacéloz, megtáviratoz, palléroz (kipalléroz), páncéloz, papíroz (kipapíroz), polítúroz, profiloz, púderoz, radíroz (ki-, leradíroz), reklámoz, ricsajoz, rigoloz, riposztoz, sikítoz, sikoltoz, sípítoz, szállítmányoz, szigonyoz, szipolyoz (kiszipolyoz), szivárványoz, tájékoz, tányéroz, táviratoz, telefonoz (át-, ki-, le-, meg-, rátelefonoz), templomoz, viaszoz, viharoz, villamoz, villanyoz (felvillanyoz), visítoz, viszonoz, vivátoz, zsibbadoz, zsinóroz, zsíroz (be-, megzsíroz); áhítozik, ásítozik, biliárdozik, cimbalmozik, cirkuszozik, csibukozik, divatozik, harmóniumozik, hervadozik, illatozik, italozik, máriásozik, ordítozik, piacozik, rikoltozik, sápítozik, szándékozik, szigorlatozik (leszigorlatozik), szivarozik, vigadozik. - És előfordul a -z képző ö-vel bővülve is vegyes magánhangzójú szavakban: manikűröz (kimanikűröz), parfűmöz, pasztőröz.
A továbbiakban a -z képzőbokrokban szerepel. Az ingadozik, nyiladozik szavakban egytagú vegyes hangú alapszóból képez újabb igét a -doz képző. A fickándozik és a vickándozik igék pedig hangutánzó-hangfestő tőből keletkeztek.
Ugyancsak járulhat vegyes hangrendű tövekhez a -koz képző: beiratkozik, dévánkozik, feliratkozik, hivatkozik, imádkozik (el-, le-, rá-, végigimádkozik), kínálkozik (felkínálkozik), kívánkozik (át-, be-, el-, haza-, ide‑, ki-, le-, visszakívánkozik), nyilatkozik (megnyilatkozik), nyiratkozik (megnyiratkozik), síránkozik, szárítkozik, szorítkozik, tiltakozik, tréfálkozik, vitatkozik.
A -z képzőelem előfordul az -éroz, -íroz német eredetű képzőben (vö. D. Bartha, i. m. 133). Minthogy a képző maga vegyes magánhangzójú, akár magas, akár mély hangrendű tőhöz járul, mindenképpen vegyes hangú szó jön létre. Az -éroz változat mindössze két tájszóban fordul elő vizsgált anyagunkban: dombéroz, kunéroz. Az -íroz variáns az ÉrtSz.-ban idegen szavak járuléka: alarmíroz, brillíroz, defilíroz, dresszíroz, egzecíroz, finanszíroz, fixíroz, forszíroz (kiforszíroz), frappíroz, frottíroz, gardíroz, garníroz, guvríroz, hazárdíroz, kandíroz, karikíroz, kasíroz, klisíroz, kopíroz, lanszíroz, lavíroz, markíroz, masíroz (bemasíroz), maszíroz (megmaszíroz, maszkíroz (kimaszkíroz), morfondíroz, paníroz, parkíroz, paszíroz (átpaszíroz), patentíroz, planíroz, plisszíroz, poentíroz, profilíroz, randalíroz, reszkíroz (megreszkíroz), rigolíroz, satíroz, sifríroz, spendíroz, stafíroz (kistafíroz), storníroz, studíroz, szaldíroz, szceníroz, szekíroz, szervíroz, szondíroz, szortíroz, tempíroz, trancsíroz (feltrancsíroz), treníroz, vagoníroz (bevagoníroz ), zseníroz.
Néhány hangzóhiányos tövű igében közvetlenül a mássalhangzóra végződő névszói tőhöz járul a -z képző: hiányzik, ivarzik, tajtékzik, viharzik, (elviharzik), virágzik (el-, fel-, kivirágzik).
A z végű igék között 346 vegyes hangrendűt találtunk. Ezeknek 126 összetett változata szerepel az ÉrtSz.-ban címszóként. Ezeken kívül van még 27 olyan ige, amelyeket csak igekötővel szótároztak.
i) A vegyes magánhangzójú dz tövű igék szintén képzettek, -dz, illetőleg -ódz képző van bennük. Számuk mindössze 6, és van 1 igekötős változat: fiadzik (megfiadzik); himbálódzik, példálódzik, ringatódzik, titkolódzik, tréfálódzik.

Összefoglalva megállapíthatjuk, hogy már szótári alakjában is vegyes magánhangzójú ige 2495 van az Értelmező szótárban. Papp Ferenc számításai szerint 14 986 ige van forrásunkban (vö. OMKDK. 11. sz. 106), ennek tehát 16,65 százaléka tartozik ebbe a típusba a következő megoszlás szerint:
	Egyszerű ige	Összetett változat	Csak igekötős	Összesen	
d végű	165	58	23	246	
g végű	37	13	-	50	
l végű	599	207	16	822	
n végű	9	14	2	25	
r végű	2	8	-	10	
sz végű	2	-	-	2	
t végű	357	446	31	834	
z végű	346	126	27	499	
dz végű	6	1	-	7	
Összesen:	1523	873	99	2495	

Ezek a vegyes hangrendű igék mind képzettek. Az idegen szónak tekinthető igék is valamilyen képzővel illeszkednek be nyelvünk rendszerébe. A vegyeshangrendűség egyrészt függ az alapszótól, másrészt a járuléktól. A fenti igék egy része vegyes magánhangzójú alapszóból keletkezett. A vegyes hangú alapszó szókincsünknek eredeti, főként hangutánzó-hangfestő eleme, vagy jövevény, illetőleg, idegen szó. Előfordul, hogy vegyes hangrendű igénk alapszava csupán a benne előforduló egyalakú formáns miatt lett vegyes magánhangzójú (pl. elpolgáriasodik). Igéink másik csoportja pedig az alapszóhoz fűződő igeképző következtében válik vegyes hangrendűvé. Vannak egyalakú képzők, amelyek egyaránt járulhatnak magas és mély hangú tőhöz. Így az -ít és az -int számos vegyes hangrendű igét hoz létre veláris hangrendű alapszóból. Azután vannak vegyes magánhangzójú képzőink is: -ibál, -icsál, -igál, -ikál, -fikál, -izál, ‑éroz, -íroz, amelyekkel szintén sok szó alakul. Megemlítjük még, hogy az -él képző is formált egy vegyes magánhangzójú származékot: alél.
4. Milyen szabályok szerint járulnak a végződések az igeragozásban ehhez a 2495 vegyes hangrendű szóhoz?
a) Először is megállapíthatjuk, hogy ezekben az igékben az illeszkedést az utolsó szótagban levő magánhangzó szerint kell vizsgálnunk. Ha az utolsó szótagban veláris magánhangzó áll, akkor a többalakú végződéseknek mindig a mély magánhangzójú variánsa járul a tőhöz, például izmosod + nak, agitál + tok, vihorász + unk, cincogtat + juk, birkóz + na stb. Ez a szabály azonos a megfelelő névszók illeszkedésére vonatkozó szabállyal (vö. MMNyR. I, 97; Papp István, i. m. 125).
b) Ha a vegyes hangrendű ige utolsó szótagjában magas magánhangzó van, akkor a szabály már nem ilyen egyszerű. A következő magas magánhangzók fordulnak elő az ilyen igék utolsó szótagjában: i - í, e - é és ö. A g, n, r, sz és a dz végű vegyes hangrendű igék között nincs olyan, amelynek utolsó szótagjában magas magánhangzó lenne. A d végűek között olyanokat találunk, amelyeknek kérdéses szótagjában e van (vö. 3. a). Az l végűek utolsó szótagjában é és i található (vö. 3. c), a t végűekében i és í (vö. 3. g), a z végűekében pedig e, é, i és ö (vö. 3. h).
Ha számszerűen vizsgáljuk a kérdést, megállapíthatjuk, hogy sokkal kevesebb az olyan vegyes hangrendű ige, amelynek az utolsó szótagjában magas magánhangzó áll, mint az olyan, amely veláris magánhangzójú utolsó szótagra végződik. A 246 d végű között 8, a 822 l végű között 3, a 834 t végű között 655, és a 499 z végű között 49 ilyen szót találunk. Amint látjuk, csak a t tövűek csoportjában vannak ezek többségben. Összesen 715 olyan vegyes hangrendű szó van vizsgált anyagunkban, amelynek utolsó magánhangzója palatális.
c) Az első szabály, amit ezek illeszkedésére levonhatunk a következő: ha a vegyes hangrendű ige utolsó szótagjában ö, tehát palatális labiális hang áll akkor a szó mindig magas magánhangzójú járulékot kap, például manikűröz + nek, parfümöz + tök, pasztőröz + ne. Ez a szabály is azonos a megfelelő névszókra vonatkozó szabállyal (vö. MMNyR. I, 97; Papp István: i. m. 125). A különbség csupán annyi, hogy a másik palatális labiális magánhangzó, az ü nem fordul elő az anyagunkban szereplő vegyes magánhangzójú igék utolsó szótagjában.
d) Ha a vegyes magánhangzójú ige kérdéses szótagjában é van, akkor a ragozásban általában mély toldalék járul a tőhöz. Ilyen szavakat az l és a z végű igék között találunk. A z végűekre kivétel nélkül érvényes a fenti megállapítás. Összesen 7 ilyen szavunk van: csetepatéz, ganéz, pomádéz kávézik, morzézik, parádézik, tajtékzik. Az l végűek között az alél és a kótyavetyél utolsó szótagjában áll é hang. Az alél mély magánhangzójú járulékokat vonz, a másik viszont magasat. Mi az oka a kótyavetyél kivételes viselkedésének? Az egyik ok az lehet, hogy a mai nyelvérzék ezt a szót összetételnek fogja fel (vö. TESz.), és a magas hangú utótaghoz magas járulékokat kapcsol. De az okot kereshetjük a szó hangszerkezetében is. Szépe megállapítása szerint a mély magánhangzó + e + é szerkezetű idegen szavak általában magas toldalékot kapnak nyelvünkben (vö. i. m. 118). - Egyébként az utolsó szótagban é-t tartalmazó névszók is általában mély járulékot vesznek fel. A névszók között azonban járulékolás tekintetében ingadozó szavakat is találunk, olyanokat, amelyek magas és mély toldalékokat egyaránt felvehetnek, például oxigénnal ~ oxigénnel (vö. Papp I., i. m. 126). Ez a típus az igéknél hiányzik. Fenti szavainkhoz a kótyavetyél kivételével, mindig mély végződések kapcsolódnak, a kótya-vetyél-hez viszont mindig magasak.
e) Az l és a z végű vegyes magánhangzójú igék egy részében rövid i szerepel az utolsó szótagban, a t végűek utolsó szótagjában pedig lehet rövid és hosszú is. Az l tövűek között mindössze egy ilyen szó van, a puszil, a z végűek között 37 (vö. 3. h). A t végűek csoportjában, amint már említettük, 655 olyan vegyes hangú ige van, amelynek utolsó szótagjában palatális magánhangzó áll. Ebből 626 -ít képzős szó, 29-ben pedig az -int formáns van a szó végén (vö. 3. g). Összesen 693 vegyes magánhangzójú ige utolsó szótagjában van i vagy í. Ezek általában mély hangú járulékokat kapnak a hasonló szerkezetű névszókhoz hasonlóan: puszil + tok, cucliz + nak, kugliz + na, tanít + unk, kacsint + nak stb. A névszóknál azonban előfordul ingadozás: pozitívnak ~ pozitívnek (vö. Papp I., i. m. 126; Szépe, i. m. 114-25). Ilyen ingadozó alakok az igeragozásban nincsenek. Ellenben van ebben a típusban is néhány ige, amely magas magánhangzójú járulékot kap. Ezek a következők: korszerűsít, okszerűsít; írásbeliz, szóbelizik (korszerűsít + ünk, írásbeliz + nek stb.). Ingadozás itt sincs, ezek következetesen magas toldalékokat vonzanak. Mi az oka annak, hogy a csaknem 700 hasonló ige közül csupán ez a 4 viselkedik kivételesen? Nyilván az, hogy a -(s)ít, illetőleg -z képzők előtt egy másik járulék, a -szerű, valamint a -beli áll. Ezek pedig viszonylag fiatal végződések. D. Bartha Katalin írja az előbbiről, hogy “néhány régebbi adatban már képzőnek érezzük, alkalmilag formált újabb kapcsolatokban még mindig inkább önálló szónak hat, illetve összetétel utótagjának” (i. m. 125-6). Papp István szerint pedig ezek a járulékok funkciójukban már képzőként viselkednek, alakjukban azonban még önálló szóként (i. m. 127). Ezt bizonyítja az is, hogy a végződések hozzájuk illeszkednek.
f) Végül azokat a vegyes hangú igéket vizsgáljuk meg, amelyeknek az utolsó szótagjában e áll. Ilyeneket a d és a z végűek között találunk: kóklerkedik, konfidenskedik, korhelykedik, korteskedik, kotnyeleskedik (belekotnyeleskedik), krakélereskedik, kupeckedik; bankettez, kábelez, káderez (lekáderez), koncertez, mágnesez, manőverez, revolverez; bukfencezik (felbukfencezik), pókerezik. Egyöntetű szabályként vonható le az, hogy a fenti igékhez magas magánhangzójú végződések járulnak: kóklerked + nek, korhelyked + ne, kábelez + ünk, bukfencez +tek stb. Ingadozás nincs. A fenti szavak származékszavak, és az illeszkedés már eldől az illető szóban levő képző, illetőleg képzők kiválasztásával.
Így a d végűek csoportjában például a vegyes magánhangzójú névszói alapszóhoz -ked, magas magánhangzójú igeképző járul: kotnyeles + ked(ik). Némelykor a -kod változat is megfelelne, az Értelmező Szótár azonban a fenti d végű igéknek a -ked képzős változatát vette kivétel nélkül címszónak. Csupán a kupeckedik mellett szerepel a szócikkfejben a kupeckodik minden minősítés nélkül, tehát a szótár szerzői ugyanúgy helyesnek tartják, mint az előbbit. A többi szócikkfejben nem említik a -kod képzős alakot, pedig a korteskodik, korhelykodik él a népnyelvben (vö. SzegSz.), tehát “tájnyelvi” minősítéssel meg lehetett volna említeni őket. Mi hallottuk már a kóklerkodik változatot is. A többi igének nemigen van ‑kod képzős alakja. - Hasonló a helyzet a z végűeknél is. Itt mindössze a bankettoz és a káderoz szerepel a szócikkfejben minden megszorítás nélkül. Kétségtelenül él azonban a kábeloz, koncertoz és a mágnesoz is. Ezekről nem esik szó forrásunkban. Meg kell viszont említenünk, hogy 2 szónak a mély toldalékos változatát vették címszónak: ankétoz, púderoz, ezek magas variánsai a szócikkfejbe kerültek.
Az Értelmező szótár itt tehát észrevehetően a magas változatokat részesíti előnyben. És a szakemberek nagy része is hasonló esetekben a magas változatokat pártfogolja. (A kérdés irodalmát l. Szépe, i. m. 111-3). Ez azonban - amint erre Deme László már 1954-ben felhívta a figyelmet - “nem szerencsés törekvés” (Nyr. 78: 307, 449). A -kod és az -(o)z képzős alakok használatával csökkenteni lehetne az e hang amúgy is nagy megterheltségét. Ha ugyanis a képző magas magánhangzójú, akkor az utána következő összes járulék az lesz: kupeckedjenek, kupeckedésekkel stb., és ezek tovább növelik az e hangok számát. A mély képzőváltozat alkalmazásával ezt elkerülhetjük: kupeckodjanak, kupeckodásokkal.
A fentiekben együtt láthattuk az Értelmező szótárban található vegyes magánhangzójú igéket. A belőlük levonható illeszkedési szabályok elég világosak és egyszerűek, nincs sok kivétel, és azok is jól megmagyarázhatók. A megfelelő névszók illeszkedésében észlelt ingadozások itt teljesen hiányoznak.

Köznyelvünk hangzóhiányos igetövei
Ebbe a tőtípusba soroljuk az őriz ~ őrz-ök, tékozol ~ tékozl-ok, boml-ik ~ bomol-jon stb. igéket, amelyekben a tő végső mássalhangzója előtt levő magánhangzó bizonyos végződések előtt hiányzik. Történeti szempontból - amint tudjuk - ebben a tőtípusban kétfajta tőváltozat egyesült, az úgynevezett hangzótoldó és az úgynevezett hangzóvesztő tő (vö. Bárczi, A szótövek 47-50). A MMNyR. ezt a tőtípust tisztán leíró meggondolások alapján a többalakú tövek között tartja számon, és hangzóhiányos változatú tőnek nevezi (I, 314-7). Ezt az elnevezést tartja meg A mai magyar nyelv című egyetemi tankönyv is (96-8). Annak idején a TMNy. ezt a tövet hangzóvesztő igetőnek nevezte el (246).
A kérdés tárgyalása előtt tisztáznunk kell, mit nevezünk szótári tőnek. Szerintünk az a szórész tekinthető szótári tőnek, amely a szótárakban előfordul, tehát alanyi ragozás kijelentő mód jelen idő egyes szám 3. személyben az iktelen és ikes igéknél egyaránt. Ezt azért szükséges kiemelnünk, mert a MMNyR. szótári tőnek ebben a tőtípusában azt a tövet veszi, amelyből a magánhangzó nem hiányzik, tehát szembeállítja a hiányos tővel: seper, romol- ~ sepr-, roml- (vö. I, 315). A mi felfogásunk szerint az ikes igék szótári tövének is azt a szórészt kell vennünk, amely az egyes 3. személyű -ik rag előtt áll.
Ha már most közelebbről megvizsgáljuk a típushoz tartozó szavakat, akkor világosan két csoportra oszthatjuk őket. Az egyik csoportba azok az igék tartoznak, amelyeknek szótári töve magánhangzó + mássalhangzóra végződik, és a magánhangzó bizonyos esetekben kiesik: őriz ~ őrz- stb. Mi ezt hangzóvesztő tőnek nevezzük, minthogy a szótári változatból egy magánhangzó kiesett. Megtartjuk tehát a TMNy. és Bárczi elnevezését, de más tartalommal töltjük meg. A második csoportba soroljuk azokat a töveket, amelyeknek szótári alakjuk két mássalhangzóra végződik, tehát eleve hangzóhiányosak, bizonyos járulékok előtt azonban ez a mássalhangzó-torlódás egy magánhangzó közbeiktatásával megszűnik: boml-ik ~ bomol-jon. Ezt a típust hangzótoldó tőnek nevezzük. Amint látjuk, itt is új értelmet kapott a régi név. A két tőtípus elkülönítése tehát pusztán a leíró szemlélet alapján történik.
Hangzóvesztő igetövek
A hangzóvesztő igetöveknek két tövük van, a szótári tő (őriz) és a hiányos tő (őrz-). Ebbe a típusba tartozik a g, l, m, r és z végű igék egy része. Több ezer ilyen igénk van, melyek közülük a hangzóvesztő tövűek? Az alábbiakban erre a kérdésre válaszolunk az Értelmező szótárban előforduló igék vizsgálata alapján.
a) A g végű szavak közül változók először is az összes három szótagú, magánhangzó + g-re végződőek. A magánhangzó mindig o/e/ö: társalog ~ társalg-.
Idetartoznak a log/leg/lög trigrammára végződő igék, amelyekben a magánhangzó kiesése után lg mássalhangzó-kapcsolat kerül a tő végére: andalog, bájolog, fanyalog, oldalog (be-, el-, kioldalog), párolog (el-, kipárolog), társalog; díszeleg, édeleg, enyeleg, érzeleg, feszeleg, hízeleg (körülhízeleg, behízelegi magát), incseleg, kéjeleg, képzeleg, közeleg (elközeleg), őgyeleg, szédeleg, szenveleg, szépeleg, tetszeleg, tiszteleg; bűzölög, füstölög (elfüstölög), gőzölög (el-, kigőzölög). Összesen 25 ige és ezeknek 9 igekötős összetétele.
Változóak az összes lyog/lyeg/lyög (a kiejtésben jog/jeg/jög) végű igék: ámolyog, bazsalyog, gomolyog, imbolyog, kóvályog, mosolyog (le-, meg-, össze-, rámosolyog), nyavalyog, somolyog, sompolyog (be-, el-, le-, odasompolyog), támolyog (be-, elő-, ki-, letámolyog), tébolyog, viszolyog; émelyeg, tévelyeg; hömpölyög. Ezek - amint látjuk - három szótagú szavak, de szintén hangzóvesztő tövű az egyetlen két szótagú lyog végű ige: bolyog ~ bolygott. És ugyancsak ebbe a típusba tartozik az összes jog-ra végződő ige is: sajog, zajog, zsivajog. (Megjegyezzük, hogy jeg/jög trigrammára végződő ige nincs az ÉrtSz.-ban.) Ha azonban a szóvég j eleme hosszú, akkor a tő változatlan: vijjog. Ebben a csoportban van 19 szó és 12 igekötős változat. A szóvég magánhangzójának kiesése után a tő lyg, jg (a kiejtésben mindkettő jg) mássalhangzó-kapcsolatra végződik.
Mindössze 3 ige végén találunk nog/nög trigrammát az ÉrtSz.-ban. Ezek két szótagból állanak, közülük az inog (meginog) hangzóvesztő, a donog és a dönög változatlan tövű. Itt a hiányos tő végén ng mássalhangzó-kapcsolat van.
Ugyancsak változó minden három szótagú rog/reg/rög végű igető: acsarog, ácsorog (elácsorog), bódorog, csámborog, csavarog (elcsavarog), csikorog, fintorog, háborog, hunyorog, kanyarog, kavarog, kóborog (elkóborog), kódorog, koncsorog, kucorog, kujtorog, kuncorog, kuncsorog, kunkorog, kuporog, mocorog, motyorog, nyikorog, nyomorog, (elnyomorog), sanyarog, sustorog, sóvárog, sunyorog, szivárog (át-, be-, el-, fel-, haza-, ki-, le-, visszaszivárog), szomorog, tántorog (el-, ki-, letántorog), toporog, vánszorog (visszavánszorog), vicsorog, vigyorog, zavarog, zuborog; bizsereg, csepereg, csicsereg, didereg, fentereg, hempereg, (meghempereg), hencsereg, hentereg, kecmereg (ki-, lekecmereg), kesereg, kevereg, nyekereg, pityereg, sistereg, szemereg, szendereg, sziszereg, tekereg, ténfereg; dübörög, hőbörög, könyörög (kikönyörög), lődörög, nyöszörög, sündörög, ücsörög. A hasonló végű kétszótagú tövek túlnyomó része is hangzóvesztő: csorog (be-, el-, ki-, lecsorog), forog (el-, fenn‑, körül-, leforog), korog, morog (megmorog); pereg (ki-, le-, szétpereg); csörög, dörög (menny-, túldörög), dürög, görög, hörög, pörög, sürög, zörög. Csupán a károg kivétel, amely változatlan tövű. És természetesen változatlan a tő akkor is, ha a szóvég r eleme hosszú: durrog, kurrog, lehurrog, surrog; berreg, cserreg, csirreg, herreg. - Ebben a típusban a szóvég magánhangzójának kiesése után rg mássalhangzó-kapcsolat kerül a hiányos tő végére. Összesen 76 ige és ezeknek 34 összetett változata alkotja ezt a csoportot.
Van 5 zog/zeg végű igénk. Ezek két szótagból állnak. Közülük 3 hangzóvesztő tövű: buzog (felbuzog), mozog; rezeg (átrezeg). A zizeg töve változatlan, és ugyancsak nem változik a duzzog szótári alakja, mert a szóvég z hangja hosszú. Ebben a típusban a hiányos tő zg kapcsolattal zárul: mozg-.
Végül 6 zseg/zsög végű igénk is van, amelyek szintén két szótagból állnak. Közülük változó tövű a pezseg, pizseg és a nyüzsög, változatlan a bizseg, hemzseg és a zsizseg. Ebben a csoportban a hiányos tő zsg kapcsolatra végződik: pezsg-.
Összegezve megállapíthatjuk, hogy a g végű igék közül 127 egyszerű ige és ezeknek 58 összetett változata tartozik a hangzóvesztő tövek csoportjába.
b) Magánhangzó + l végű igék nagy számban fordulnak elő nyelvünkben, de csupán az ol/el/öl végűek között találunk változó tövűeket. Itt már nem jelenthetjük ki, hogy a három vagy esetleg több szótagból álló ol/el/öl végűek mind a változó típusba tartoznak, mert vannak köztük szép számmal változatlanok is. A hangzóvesztő tövekben a szóvég o/e/ö magánhangzója kiesik bizonyos helyzetekben, és a hiányos tő végére mássalhangzó-kapcsolat kerül.
Az idetartozó szavakat két csoportba oszthatjuk. Az első típust azok az igék alkotják, amelyeknek a töve a ragozás során változik: énekel ~ énekl-em. A másik csoportba azok az igék tartoznak, amelyeknek csak bizonyos, főképp névszói származékaikban fordul elő a hiányos tő, a ragozásban nem: gátol ~ gátl-ó, érzékel ~ érzékl-et stb. Az igeragozás szempontjából tehát ez utóbbiak változatlan tövű szavak.
Először a ragozásban is változó tövű igéket mutatjuk be. A hiányos tőben az l a következő mássalhangzó-kapcsolatban szerepel: gl, gyl, lyl (jl), kl, ml, nl, nyl, pl, rl, sl, szl, tl, zl. A csak származékokban változó tövek hiányos variánsában előfordul még bl, csl, dl és zsl kapcsolat is (vö. MNyj. 15: 82-3). Négy -ll képzős ige is tartozik ide: csekélyell, kevesell, kicsinyell és nehezell. A hiányos tőben ezek ll hangja természetesen megrövidül.
Az igeragozásban is változó tövű igék a következők: gl: elégel (megelégel), vendégel (megvendégel); gyl: irigyel (megirigyel); lyl: csekélyell; kl: énekel, érdekel, érzékel, indokol (megindokol), könyököl (fel-, kikönyököl), mellékel (visszamellékel), mérsékel, nyeldekel, öldököl, örököl (át-, megörököl), szándékol, vezekel; ml: érdemel (ki-, megérdemel), káromol; nl: elözönöl, igenel (megigenel); nyl: igényel (ki-, visszaigényel), kicsinyel (lekicsinyel), kicsinyell, méltányol, vezényel (el-, kivezényel); pl: csépel (el-, kicsépel), ünnepel (megünnepel); rl: becsmérel (lebecsmérel), bérel (fel-, kibérel), bitorol, búvárol, fecsérel (elfecsérel), hengerel (ki-, le-, meghengerel), ingerel (felingerel), kóborol (be-, elkóborol), megkísérel, ócsárol, őröl (be-, fel-, ki-, le-, megőröl), perel (be-, el-, visszaperel), torol (meg-, visszatorol), töröl (bele-, el-, fel-, ki-, le-, megtöröl), vándorol (át-, be-, ki-, le-, visszavándorol), vezérel; sl: helyesel, javasol, jósol (megjósol), kevesell; szl: panaszol (be-, el-, felpanaszol); tl: ismétel (át-, el-, megismétel), kétel; zl: eszközöl (kieszközöl), közöl1 (leközöl), megbűzöl, nehezell, tékozol (eltékozol), üdvözöl. Összesen 53 ige és ezeknek 61 összetétele fordul elő fenti összeállításunkban, ezeken kívül még említettünk 3 igét, amelyek csak igekötővel szerepelnek címszóként az ÉrtSz.-ban (elözönöl, megkísérel, megbűzöl).
Az alábbi igék hiányos töve csak származékokban fordul elő: abárol (abárló), becsül (becslő), birtokol (birtokló), bujdokol (bujdokló), ebédel (ebédlő), elnököl (elnöklő), esdekel (esdeklő), gátol (gátlás), gázol (gázló), gyalogol (gyalogló), hajol (hajló), kerepel (kereplő), kuruzsol (kuruzsló), mángorol (mángorló), merészel (merészlő), mészárol (mészárlás), ostromol (ostromló), párol (párló), pazarol (pazarló), pótol (pótló), rabol (rabló), remekel (remeklő), szerepel (szereplő), tárol (tárló), térdepel (térdeplő), tolvajol (tolvajlás), udvarol (udvarló), vádol (vádló), varázsol (varázsló), vásárol (vásárló), zarándokol (zarándokló). Az ÉrtSz. szerint a lovagol és orvosol igék hangzóhiányos töve egyéb névszói származékaikon kívül még főnévi igenevükben is él. De a lovaglani változat a szótár szerzői szerint is ritka és régies. Szerintünk az orvoslani sem tekinthető köznyelvinek. Összesen 33 olyan igénk van, amelynek a töve a ragozásban változatlan, de egyes származékaiban megőrződött a hangzóvesztő változat.
c) Mindössze egy m végű hangzóvesztő tövű igét találunk nyelvünkben: terem ~ term-ett. Igekötős változatai közül az előterem, megterem és az újjáterem szerepel címszóként az Értelmező Szótárban. A hiányos tő végén rm mássalhangzó-kapcsolat áll.
d) A kétszótagú r végű igék közt fordul elő változó tövű. Hangzóvesztő minden or/ör végű: gyötör (el-, meggyötör), kotor (elő-, ki-, összekotor), pödör (ki-, megpödör), sodor (be-, bele-, egybe-, el-, fel-, le-, meg-, összesodor), söpör (be-, el-, ki-, le-, össze-, végigsöpör), tipor (el-, ki-, le-, meg‑, össze-, széttipor). Megemlítjük, hogy a pödör és a söpör igéknek illabiális peder és seper változatuk él a köznyelvben is. Természetesen ezek is hangzóvesztő típusúak. Összesen 6 ige és ezeknek 27 igekötős változata tartozik ide. A hiányos tő végén dr, pr és tr mássalhangzó-kapcsolat lehet.
e) A magánhangzó + z-re végződő tövek közül csak az oz/ez/öz, valamint az iz végűek között találkozunk hangzóvesztő tövűekkel. A hiányos tövek végén bz, gz, gyz, lz, lyz (jz), mz, nz, nyz, pz, rz mássalhangzó-kapcsolat állhat. Csupán az őriz (ellen-, megőriz) változó tövű az iz végűek közül, a másik fajtából már több található. Hangzóvesztő tövűek a következő oz végű szavak: céloz (megcéloz), horgonyoz (lehorgonyoz), irányoz (előirányoz), kínoz (agyon-, megkínoz), koboz (elkoboz), szoroz (be-, meg‑, összeszoroz), toboroz (összetoboroz), túloz (eltúloz), viszonoz; ez végűek: bélyegez (fel-, felül-, le-, megbélyegez), cserez (kicserez), ellenez, érez (át-, bele-, fel-, ki-, megérez), hímez (ki-, ráhímez), jegyez (alá-, be-, el-, ellen-, elő-, fel-, ki-, le-, meg-, túljegyez), jellemez, képez (át-, ki-, továbbképez), rétegez, sebez (fel-, megsebez), segélyez (felsegélyez), szemez3 (beszemez), szerez (be-, el-, hozzá-, meg-, össze-, visszaszerez), végez (be-, el-, kivégez), versenyez; öz végűek: elfüggönyöz, lefüggönyöz, ösztönöz, rögtönöz. A z végűek között összesen 27 hangzóvesztő tövű ige van, és ezeknek 51 igekötős összetételük fordul elő címszóként az ÉrtSz.-ban. Az elfüggönyöz, lefüggönyöz szavak pedig csak igekötővel szerepelnek a szótárban.
Néhány oz/ez végű igének a köznyelvben csak a származékaiban él a hiányos tő: osztályoz (osztályzás), szegélyez (szegélyzet), vonalaz (vonalzó). Ezek a ragozás szempontjából ma már változatlan tövűek.
f) Az eddigiekből megállapíthatjuk, hogy összesen 214 ige tartozik a hangzóvesztő tőtípushoz. Ezeknek van 200 összetett változatuk, 5 szó pedig csak igekötővel fordul elő vizsgált szótárunkban. Ezeken kívül pedig 36 olyan igénk van, amelyeknek csak a származékaikban él a hiányos tőváltozat. A ragozásban is hangzóvesztő tövek megoszlása:

Tővég	Egyszerű ige	Összetett ige	Csak igekötős ige		
g végű	127	58	-	185	
l végű	53	61	3	117	
m végű	1	3	-	4	
r végű	6	27	-	33	
z végű	27	51	2	80	
Összesen:	214	200	5	419	

A fentiekben azt is láttuk, hogy a szótári tőből kieső magánhangzó általában o/e/ö. Csupán az őriz és a becsül szavakban találunk más kieső hangot. De tudjuk, hogy az őriz-nek is volt a régiségben, és van a nyelvjárásokban őröz változata (vö. NySz., MTsz.). A becsül a ragozás szempontjából változatlan tövű. Szólnunk kell a kieső e hang hangszínéről is. Kétségtelen, hogy a mai köznyelvi kiejtésben ez minden szóban nyílt e. Az (-ző nyelvjárást beszélők azonban ma is legtöbb idetartozó szóban zárt (-t ejtenek. Így ezekben a nyelvjárásokban következetesen zárt a kieső ( az m és g végűek csoportjában (ter(m; díszel(g, édel(g, enyel(g stb.). Az l végűek túlnyomó többségében is zárt ( van (ének(l, érdek(l, fecsér(l stb.). Kivételt képez a kevesell és a nehezell. Ezekben a kieső hang nyílt. Érdekes, hogy mindkét ige alapszava a hangzórövidítő tőtípushoz tartozik (kevés ~ keves-), és a rövid váltóhangú tőváltozatból jöttek létre a fenti igei származékok. Talán ez lehet az oka, hogy ebben a két szóban nyílt e-t találunk. Ha ugyanis a hosszú váltóhangú tőből keletkezik az ige, akkor a kieső magánhangzó zárt: elég(l. Nyílt e-vel jelöli az ÉrtSz. a kétel ige e hangját, de azt, hogy ebben az alakban nyílt vagy zárt ( van-e, nehéz eldönteni mert a kétel nem élő alak. Ezt a szót tulajdonképpen csak tárgyas ragozásban használjuk. Végül a z végű igék többségében is zárt ( a kieső hang (bélyeg(z, cser(z, ellen(z stb.). Három szóban azonban nyílt e van: jegyez, képez, végez. Megjegyezzük, hogy az ÉrtSz. a jegyez kieső e-jét is zártnak jelöli.
Hangzótoldó igetövek
A hangzótoldó tőtípushoz tartozó igék mind ikesek. Szótári tövükben az -ik rag előtt két mássalhangzó áll, bizonyos járulékok előtt azonban ez a mássalhangzó-torlódás egy úgynevezett bontóhang segítségével megszűnik. Ebben a típusban is két tőváltozat van, egyik a szótári tő (boml-ik), másik a kiegészült tő (bomoljon). A d, l, r és z végű igék közül kerülnek ki a hangzótoldó tövűek. Természetesen nem minden olyan ikes ige hangzótoldó tövű, amelynek a szótári töve két mássalhangzóra végződik. Van közöttük változatlan tövű is, például csiklandik, mosdik stb. Megjegyezzük, hogy az ÉrtSz.-ban előforduló iktelen rivalg és uralg igék is ebbe a tőtípusba tartoznának. A szótár az előzőnek rivalog alakváltozatát is megadja a szócikkfejben. Minthogy ezek az igék a mai nyelvünkben nem használatosak, tárgyalásuktól eltekinthetünk.
a) A d végű igék csoportjában csak egyetlen hangzótoldó tövűt találunk: fürd-ik (füröd-nek). Tehát csupán ez az ige és igekötős változata (megfürdik) alkotja ezt a típust.
b) Az r végűek között szintén egy ige, az ugrik hangzótoldó tövű. Ennek számos összetétele szerepel címszóként forrásunkban: át-, bele-, be-, elő-, előre-, el-, félre-, fel-, hátra-, helyre-, ki-, le-, meg-, neki-, oda-, össze-, rá-, széjjel-, szét-, visszaugrik.
c) Az l végűek között nagyobb számban találunk hangzótoldó tövűeket. Az nl, tl és zsl mássalhangzó-kapcsolatra végződő tövek mind hangzótoldók. A többi mássalhangzó + l végű igék között van változatlan tövű is. A hangzótoldó típusba tartozókat az alábbiakban mutatjuk be. A szótári tő végén dl kapcsolat áll: ködlik (felködlik); gl: döglik (be-, bele-, el-, ki-, megdöglik), sereglik (be-, egybe-, oda-, összesereglik), világlik (kiviláglik); jl: hajlik (alá-, át-, be-, el-, előre-, fel-, ki-, le-, meg-, össze-, rá-, szét-, visszahajlik), zajlik, (lezajlik); kl: bicsaklik (ki-, megbicsaklik), csuklik (el-, előre-, le-, összecsuklik),fuldoklik, haldoklik, kéklik, tündöklik (feltündöklik); ml: áramlik (be-, kiáramlik), bomlik (el-, fel-, ki-, meg-, szétbomlik), csillámlik, csuszamlik (megcsuszamlik), hámlik (fel-, ki-, lehámlik), háramlik (át-, visszaháramlik), iramlik (eliramlik), omlik (be-, el‑, ki-, le-, össze-, szétomlik), ömlik (át-, bele-, el-, ki-, le-, meg-, össze-, szét-, végigömlik), romlik (el-, le-, megromlik), sikamlik, sillámlik, türemlik (be-, fel-, kitüremlik), villámlik; nl: özönlik (át-, be-, el-, ki-, le-, szét-, visszaözönlik); nyl: aránylik, fénylik (visszafénylik), örvénylik; sl: feslik (el-, fel-, ki-, lefeslik), vöröslik; szl: foszlik (el-, ki-, le-, szerte-, szétfoszlik), oszlik (el-, fel-, ketté-, meg-, szétoszlik); tl: botlik (be-, bele-, el-, megbotlik), hanyatlik (alá-, el-, hátra-, le-, visszahanyatlik), kotlik (megkotlik), ötlik (fel-, kiötlik1, kiötlik2), sötétlik; zl: bűzlik; zsl: parázslik. Összesen 41 igét és ezeknek 102 összetett változatát soroltuk itt fel. Ezeken kívül idetartozik még 4 olyan szó, amelyek csak igekötővel szerepelnek a vizsgált szótárban: felgyülemlik, megfeneklik, meghasonlik, megszólamlik.
d) A mássalhangzó + z végű ikes igék között is szép számmal találunk hangzótoldó tövűt. A szótári tő végén bz, gz, jz, kz, lz, mz, nz, nyz, rz mássalhangzó-kapcsolatok fordulnak elő. A következő szavak alkotják ezt a típust: bz: habzik; gz: hangzik (át-, egybe-, el-, fel-, ide-, ki-, össze-, össz-, vissza-, visszhangzik), hólyagzik (felhólyagzik), lélegzik (be-, fel-, kilélegzik), magzik (felmagzik), pattogzik (fel-, ki-, lepattogzik), vérengzik, virágzik (el-, fel-, kivirágzik); jz: fajzik (el-, visszafajzik), rajzik (elő-, kirajzik); kz: patakzik, tajtékzik; lz: nyálzik; mz: hullámzik; nz: burjánzik (el-, fel-, túlburjánzik); nyz: dohányzik, hiányzik; rz: bogárzik, érzik (ide-, ki-, megérzik), ivarzik, párzik, porzik, sugárzik (át-, be-, ki-, le-, visszasugárzik), vérzik (át-, elvérzik), viharzik (elviharzik). Az itt felsorolt 25 ige és ezeknek 39 összetétele, valamint a befellegzik, amely csak igekötővel fordul elő az ÉrtSz.-ban, tartozik ebbe a tőváltozatba.
e) A fentieket összegezve megállapíthatjuk, hogy a hangzótoldó tőtípust 68 egyszerű ige és ezeknek 162 igekötős változata, valamint 5 csak igekötővel szereplő szó alkotja az alábbi megoszlásban:

Tővég	Egyszerű ige	Összetett ige	Csak igekötős ige		
msh + d 	1	1	-	2	
msh + r 	1	20	-	21	
msh + l 	41	102	4	147	
msh + z	25	39	1	65	
Összesen:	68	162	5	235	

A szótári tő végén levő mássalhangzó-kapcsolatot felbontó magánhangzó o/e/ö. Az e a köznyelvben természetesen itt is nyílt. Az (-ző nyelvjárásokban azonban zárt ez a hang ma is (léleg(zz(n, ér(zz(n stb.). Csupán a kéklik szóban van nyílt bontóhang: kékeljen.

A változó igetövek néhány problémája
Ebből a témakörből már korábban foglalkoztam a hangzóhiányos típussal (MNyj. 18: 53-60). Újabban Keszler Borbála “Az igetövek kvantitatív vizsgálata” című dolgozatában bemutatja a VégSz. alapján, hogy az Értelmező szótárban található igék között milyen arányban fordulnak elő a változatlan és a különböző változó típusú igetövek (Rácz Endre-Szathmári István, Tanulmányok a mai magyar nyelv szófajtana és alaktana köréből. Bp., 1974, 91-8). Az alábbiakban néhány problémát tárgyalok a változó tövek témaköréből.
1. A MMNyR. a változó tövek között nem szerepelteti az ad ~ ád típust. Nyilván azért, mert nem tekinti köznyelvinek. Hasonlóképpen jár el “A mai magyar nyelv” című egyetemi tankönyv is (103). Így nem vesz róla tudomást Keszler Borbála sem idézett tanulmányában. Az ÉrtSz.-ban az ad, hagy, kel és a vesz2 igék fordulnak elő egyes szám 3. személyben alanyi ragozásban ád, hágy, kél, vész formában is, tehát hosszú magánhangzóval. A hosszú változatokat azonban a szótár népiesnek és régiesnek minősíti, így véleménye egyezik a fent említett nyelvtanok véleményével. Szerintem azonban a vesz2 ige hosszú magánhangzós alakját nem lehet tájnyelvinek vagy régiesnek minősíteni. Tájnyelvinek tekinti egyébként a Magyar értelmező kéziszótár is. A szó egyes igekötős összetételeinek stílusminősítése azonban már az ÉrtSz.-ban sem egyértelmű. A kivész régies, népies és kissé választékos, az odavész, ottvész kissé választékos, az összevész pedig a kissé régies minősítést kapta. A megvész gyakran használatos a szótár szerint, a belevész és az elvész mellett nincs semmi megszorítás, tehát a forrás szerint azonos értékűek a rövid magánhangzós címszóval. Szerintem a hosszú magánhangzós változat, a belevész és az elvész a fő variáns. Hogy általában ezeket használjuk, arra csak egy példát legyen szabad idéznem. Az odavesz2 jelentésének a meghatározásában az ÉrtSz. is és a ÉKsz. is az elvész alakot használja, nem pedig az elvesz formát. És ez az eljárás nagyon is érthető, minthogy a rövid magánhangzós alak jelentése nem egyértelmű. A szót tehát így ragozzuk: elveszek, elveszel, elvész, elveszünk, elvesztek, elvesznek. Csak alanyi ragozás kijelentő mód jelen idő egyes szám 3. személyben él a hosszú váltóhangú alak, de él. A vész, belevész, elvész stb. formák feltétlenül köznyelviek, és használatukban nemcsak stilisztikai különbség, hanem a megfelelő alakpárban a hosszú magánhangzónak jelentéselkülönítő szerepe is van: vesz ~ vész, belevesz ~ belevész, elvesz ~ elvész stb. Igaz, hogy ez a különbség csak egyetlen személyben van meg, de éppen ez a legfontosabb és leggyakrabban használt igealak.
Ugyancsak gyakori a kel igének kél változata. Előfordulásainak 80%-ában a hosszú váltóhangú variáns szerepel. A hosszú magánhangzós változatot itt az támogatja, hogy a kel ~ kell pár így jobban elkülönül. Hisz az ll hosszúsága azonnal eltűnik a kiejtésben, ha utána mássalhangzóval kezdődő szó következik. Ezt a feltevést bizonyítja még az, hogy az ige összetett változatait nem találtam hosszú magánhangzóval: átkel, egybekel, elkel, felkel, kikel, megkel, összekel. Úgy látszik, az átkél stb. formákat inkább nyelvjárásinak vagy régiesnek érzik az emberek, minthogy ezek használatát már nem támogatja a funkcióelkülönítés igénye. Tehát a kel ~ kél alakpár tagjait azonos értékűeknek tekinthetjük, a hosszú váltóhangú variáns alkalmazása sokszor indokoltabb is, mert egyértelműbbé teheti beszédünket.
A kell igének is van hosszú magánhangzós tőváltozata, ugyancsak 3. személyben, de nem a kijelentő módban, hanem a feltételesben: kéne ~ kék ~ kellene. A tőbelseji magánhangzó időtartamának változásán kívül az ll is kiesik a tőből a kéne változatban. A kék még jobban redukálódott, és csak a nyelvjárásokban él. A kéne alakot - bár az ÉrtSz. szerint népies - minden nap halljuk, sőt használjuk, nemcsak mi, hanem íróink is (vö. Kortárs 1972. 8. sz. 1228; Alföld 1972. 5. sz. 16, 26; Valóság 1973. 4. sz. 2, 48; Élet és Irodalom 1973. ápr.14. 16. 1.), sokkal gyakrabban mint a hosszabb, kellene formát. Kétségtelen, hogy ma már a kéne köznyelvi.
Az ad ~ ád, hagy ~ hágy alakpárok viszont már nem egyértékűek. Stilisztikai különbség van köztük, az ád, hágy változatok régies és nyelvjárási színezetűek (vö. MNyelvh.2 183).
A fentiekből nyilvánvaló, hogy ezt a tőtípust nem lehet száműzni a leíró nyelvtanokból. Talán nevezhetnénk magánhangzó időtartamot váltakoztató igetőnek.
2. Az úgynevezett v tövű igéknek a magyar nyelv különböző rétegeiben a következő változatai vannak: a) magánhangzó + v változatú tő (lő ~ lövö-), b) v+j változatú (fúj ~ fuv-), c) l+v változatú (fől ~ főv-), d) sz+v-s tő (tesz ~ tev-), e) sz+d+v változatú (alsz- ~ alud- ~ alv-) (Bárczi, A szótövek 50-63). A jön igét - érthető módon - Bárczi az első típusban tárgyalja (i. m. 51), de a MMNyR. is ebben a fejezetben foglalkozik vele (I, 318). Az egyetemi tankönyv viszont a megy és a van szavakkal együtt az n-es változatú tövek közé sorolja (102), és ezt a felosztást veszi át Keszler Borbála (i. m. 96). Szerintünk a jön igének nemcsak történetileg, hanem leíró szempontból is a v-s tövek között van a helye. Az egész ragozási rendszere közelebb áll a lő, sző stb. ragozásához, mint a megy vagy a van szavakéhoz. Talán nevezhetnénk magánhangzó + n + v változatú tőnek.
3. A fent felsorolt v-s tőváltozatok közül a leírónyelvtanok csak a magánhangzó + v, az sz + v és az sz + d + v változatokat tekintik köznyelvieknek (MMNyR. I, 318; MMNy. 98-101). Az sz + v típusról általában megjegyzik, hogy 7 ige (tesz, vesz, lesz, eszik, iszik, hisz, visz) tartozik bele (MMNyR. I, 318; MMNy. 99). Az Értelmező szótárban azonban 8 ilyen szót találunk. A szótár ugyanis külön címszónak veszi az esz igét és annak felesz, megesz, teleesz összetett változatait. Hasonlóképpen jár el a Magyar értelmező kéziszótár is. Az esz és az eszik tehát két külön szó, nemcsak alakban térnek el egymástól, hanem jelentésben is, az előbbi jelentése ‘mar, pusztít’ (ÉKsz.). Indokolt lenne tehát, ha nyelvtanírásunk is tudomást venne erről.
4. Az Értelmező szótárban 13 sz + d + v tövű ige található (vö. Keszler, i. m. 96-7). Ezek két csoportra oszlanak. Az egyik típust azok alkotják, amelyeknek a szótári tövében sz van: alszik, fekszik, haragszik, nyugszik, alkuszik, esküszik; a másikat pedig azok, amelyeknek a szótári tövében d áll: cselekedik, dicsekedik, gyanakodik, menekedik, növekedik, tolakodik, törekedik. Ez utóbbiak -kod/-ked képzős származékok. Az első típusba tartozóknak a jelen időben nincs d-s tövük, illetőleg a d újabban igyekszik a jelen időbe is behatolni. Az Értelmező szótár már elfogadja az alkusztok, alkusznak mellett az alkudtok, alkudnak és a haragusztok mellett a haragudtok formákat. De széles körben élnek már a nyugodtok, esküdtök, nyugodnak, esküdnek alakok is.
A másik típusban viszont jelen időben minden szónak két változata él: cselekedik ~ cselekszik, dicsekedik ~ dicsekszik stb. Az ÉrtSz. a d-s változatokat veszi címszónak, annak ellenére, hogy a dicsekedik, gyanakodik, növekedik alakokról megjegyzi, hogy jelen időben ritkán fordulnak elő. A szótár az sz-s változatot csak a szócikkfejben és utalószóként közli. A két típusba tartozó szavak - amint tudjuk - nemcsak leíró szempontból, hanem történetileg is különböznek egymástól. Kölcsönösen egymásra hatottak, és így kerültek végül is egy tőtípusba (vö. Bárczi, i. m. 58-63). A kölcsönhatás ma is tart, a d-s forma terjed az alszik típus szavainak jelen idejében.
Az alszik, fekszik, haragszik, nyugszik, valamint az alkuszik, esküszik szavak különböznek egymástól. Az utóbbi kettőben az sz előtt magánhangzó áll, az előbbiekben viszont mássalhangzó. Ma is él azonban az aluszik, feküszik, haraguszik, nyugoszik változat a nyelvjárásokban. A kialussza magát kifejezés megvan a köznyelvben. Kétségtelen, hogy az sz elem ezekben is a tővéghangzóhoz járult, és a kétnyíltszótagos törvény értelmében esett ki előle a vokális. Az alkuszik, esküszik szavakból azonban nem eshetett ki, mert nincs bennük két nyílt szótag. Ugyancsak a kétnyíltszótagos törvény hozta létre az al-, fek-, nyug- tőváltozatokat az altat, alhat stb. származékokban. Egyébként az esket szóban csak -t a képző, a szónak tehát eskü-, eske- töve volt. Az eskü főnév nyelvújítási elvonás (TESz.).
5. Az sz + d tövű igéket szintén két csoportba oszthatjuk. Az egyikbe tartoznak az -od/-ed képzősök: gazdagodik ~ gazdagszik, gyarapodik ~ gyarapszik, hidegedik ~ hidegszik, le-/megbetegedik ~ le-/megbetegszik, lerészegedik ~ lerészegszik, megelégedik ~ megelégszik, melegedik ~ melegszik, öregedik ~ öregszik, telepedik ~ telepszik, ülepedik ~ ülepszik, vastagodik ~ vastagszik. A másik csoportot a -kod/-ked képzősök alkotják: dulakodik ~ dulakszik, furakodik ~ furakszik, kenekedik ~ kenekszik, kötekedik ~ kötekszik, marakodik ~ marakszik, mosakodik ~ mosakszik, tanakodik ~ tanakszik, verekedik ~ verekszik, veszekedik ~ veszekszik, vetekedik ~ vetekszik. Ez összesen 21 ige (vö. Keszler Borbála, i. m. 96-7). Megjegyezzük, hogy a nyelvjárásokban több ilyen szó található. A fentiek közül sem mind köznyelvi. A dulakszik és tanakszik az ÉrtSz. szerint népies, a hidegszik ritka, a kötekszik nem is található a szótárban, pedig elég általános.
6. A MMNyR. szerint az sz + d + v tövű igék egy része -kod(ik)/ ‑ked(ik)/-köd(ik) képzős (I, 318), az sz + d tövűek ugyancsak -kod/-ked     -köd vagy ‑od/-ed/-öd képzősek (I, 319). A fenti összeállításokból azonban kiderül, hogy -köd, illetőleg -öd képzős szavak nem tartoznak ezekbe a tőtípusokba.
Felmerül a kérdés, hogy miért nincs -köd, illetőleg -öd képzős változó tövű ige. Hogy a kérdésre válaszolhassunk, meg kell vizsgálnunk e szavak hangtani felépítését.
A változó -kod/-ked képzős szavakról először is megállapíthatjuk, hogy a szótári, d-s tövük 3 szótagból áll, az sz-s tövük kettőből: cseleked- ~ cseleksz-, dulakod- ~ dulaksz-. A ragozás során azonban egy magánhangzóval bővül mindkét tő: cselekede-m ~ cseleksze-m. A kétnyíltszótagos törvény érvényesülése miatt nincs meg az utóbbiban a k és az sz között a magánhangzó.
A következő, amit megállapíthatunk az, hogy a -kod/-ked ezekben az igékben a teljes tőhöz járul: dicse+ked-, fura+kod-. Azok az igék, amelyekben a -kod/-ked mássalhangzó után járul, mind változatlan tövűek: árulkodik stb. Ezekből nem alakulhatott ki az sz-s tő, mert egyrészt nem működhet bennük a kétnyíltszótagos törvény, de másrészt analogikusan sem jöhetett létre sz-s változat, mert 3 mássalhangzó került volna egymás mellé.
Végül azt is láthatjuk, hogy a -kod/-ked képző előtt ezekben a változó tövű szavakban mindig a vagy e hang áll: gyanakodik, verekedik. Ebből következik, hogy minden magashangrendű szóban e van a kérdéses helyen, függetlenül attól, hogy a tőben labiális vagy illabiális magánhangzó van: verekedik, növekedik, törekedik, kötekedik. Viszont a -köd változat csak akkor kapcsolódhat a tőhöz, ha az előtte levő szótagban labiális palatális magánhangzó áll, mint ahogy ez van például az öltözködik, kötözködik, szörnyűködik ~ szörnyűlködik szavakban. - Ezekből következik, hogy -köd képzős változó tövű igénk azért nincs, mert nincs olyan szó, amely a fenti követelményeknek megfelelne, vagyis amelyben a -köd előtt a/e lenne, és két-három nyílt szótag lenne benne.
Az -od/-ed képzősök szótagszáma megegyezik az előbbiekével. Az is közös vonás, hogy a képző előtti szótagban a, illetőleg e hang van: gazdagodik ~ gazdagszik, melegedik ~ melegszik. Kivétel csak a megelégedik ~ megelégszik, amelyben é van a szóbanforgó helyen. Legtöbbjük abban is megegyezik a -kod/-ked képzősökkel, hogy az sz-s tőben ksz kapcsolat jön létre. Az írott gsz kapcsolatot ugyanis ksz-nek ejtjük: gazdakszik, hidekszik, betekszik, részekszik, elékszik, melekszik, örekszik, vastakszik. Mindössze két szóban keletkezik psz hangkapcsolat: gyarapszik, telepszik.
Több olyan -öd képzős igénk is van, amelyek megfelelő számú szótagból állnak, és a nyílt szótagok is megvannak bennük: büdösödik, csücsörödik, ködösödik, örökösödik, rökönyödik, tömörödik, töpörödik, vörösödik. Még sincs köztük sz + d tövű! Azért, mert a többi követelménynek nem felelnek meg. A képző előtti szótag magánhangzója nem a/e vagy esetleg é, és ami talán fontosabb: az sz-s tőben egyikben sem jönne létre a megszokott ksz vagy a ritkább psz kapcsolat. Az -öd képzős igék között tehát nincsen olyan, amelynek a hangtani felépítése lehetővé tenné azt, hogy az sz + d tövű igék közé beilleszkedjék.
7. Megfigyelhetjük, hogy egyes -od/-ed képzős sz + d tövű igék mellett él vagy élt -ul/-ül képzős származék is: gyarapodik ~ gyarapul, hidegedik ~ hidegül, betegedik ~ betegül, elégedik ~ elégül, melegedik ~ melegül, öregedik ~ öregül, részegedik ~ részegül, telepedik ~ települ. Egy -ked képzős szónak is van -ül képzős párja: menekedik ~ menekül. Az -ul/-ül képzős származékok keletkezési ideje különböző: a betegül a Jókai-kódexből, elégül 1517-ből, gyarapul 1770-ből, hidegül 1466-ból, melegül 1527-ből, öregül 1808-ból, részegül 1508-ból, települ 1833-ból és a menekül 1841-ből van adatolva (vö. TESz., NySz., NyÚSz.). Az adatokból láthatjuk, hogy a régiek (betegül, elégül, hidegül, melegül, részegül) mintájára a nyelvújítás korában is keletkeztek újabb származékok. Elvileg a gyarapszik, telepszik stb. mellé a gyarapul, települ stb. változatokból is megalkothatók a hiányzó alakok. Tehát a gyarapszik ~ gyarapul, telepszik ~ települ stb. párok alapján egy sz+l tőtípust is fel kellene vennünk az igetövek rendszerébe. Erre azonban a nyelvtanírók eddig nem gondoltak, valószínűleg azért, mert az -ul/-ül képzős változatokat teljesen függetlennek tekintették. Van azonban egy igénk, az alapszik ~ alapul, amely indokolja az sz + l tőtípus felvételét. Itt nem él -od képzős származék, amely az alapszik-nak párja lehetne. Az alapszik ~ alapul ugyanúgy kiegészíti egymást a ragozásban, mint például a melegszik ~ melegedik. Az alapszik ~ alapul nyelvújítási alkotás, 1830-ból idézi a TESz. A fenti példák mintájára alkották nyelvújítóink, csupán az -od képzős változatról feledkeztek el. Maga az alap sem sokkal idősebb, 1774-ből van rá első adatunk (TESz.).
8. Keszler Borbála egy korábbi tanulmányában is foglalkozott már az sz-s és z-s változatú igetővel (MNy. 68: 209-10). A VégSz. alapján az igyekezik ~ igyekszik és az emlékezik ~ emlékszik szavakat sorolja ide. Fentebb idézett tanulmányában szintén csak ezt a két szót tárgyalja ebben a tőtípusban. A VégSz. szerkesztői sem figyeltek fel rá, hogy még egy ige tartozik ide, ez a szándékozik ~ szándékszik. Az ÉrtSz. a következőket írja róla: “a jelentő mód jelenben gyak.: szándékszik”. A Végsz. munkatársai az Értelmező szótár megjegyzését nem vették figyelembe, és változatlan tövűnek minősítették szavunkat. Megemlítjük, hogy a nyelvjárásokban a gyülekezik-nek is van gyülekszik változata, ezt azonban az ÉrtSz. nem említi. Így tehát eddigi tudomásunk szerint a köznyelvben 3 ige tartozik ebbe a tőtípusba. A szándékozik az emlékezik-hez kapcsolódik, minthogy nincs v-s tőváltozata, mint az igyekezik-nek (igyekv-ő).
Az emlékezik és az igyekezik -kez képzős származék. Az előbbi az ismeretlen eredetű emle- tőből, az utóbbi pedig az igy ~ ügy szóból származik (vö. TESz.). Az emlék nyelvújítási elvonás (uo.). A szándékozik -z képzős ige. Mindhárom szónak a z-s változata jelentkezik először, az emlékezik és az igyekezik a XIV. században (JókK.), a szándékozik a XVI-ban (SzófSz.). Az sz-s tövek később keletkeztek. A -kod/-ked képzős szavak mintájára a -koz/-kez képzősök mellé is megszülettek az sz-s variánsok. Az igyekszik a XVI. század végén fordul elő először, az emlékszik a XIX. században Petőfi nyelvében (TESz.). A szándékozik, bár -z képzős származék, beilleszkedett ebbe a típusba, mert a tő végén -koz hangsor áll. A szándékszik változat talán még az emlékszik-nél is fiatalabb, mindenesetre Balassa már szótározza 1940-ben (A magyar nyelv szótára).
Felvetődik a kérdés, miért van az igyekezik-nek v-s töve is, és miért nincs a másik kettőnek. Az talán nem kielégítő válasz, hogy az előbbinek az sz-s töve már korán kialakult, és az analógia a v-s variánst is létrehozta a XIX. században. A másik kettőnek viszont az sz-s töve is igen fiatal, így a v-s tő megszületéséhez még nem volt elég idő. A helyes magyarázatot valószínűleg a szavak hangtani felépítésében kell keresnünk. A v-s tövű ‑kod/-ked képzős szavakban - amint láttuk - a járulék a/e tővéghangzóhoz járul: gyanakodik ~ gyanakvó, törekedik ~ törekvő. Ennek a követelménynek megfelel az igyekezik, képzője előtt rövid e hang áll, így a v-s tő létrehozását számos minta segítette elő. A másik két szóban azonban hosszú é áll az említett helyen. Olyan -kod/-ked képzős v tövű ige viszont nincs, amelyben a toldalék előtt é lenne. A változó tövű -od/-ed képzősök között előfordul a megfelelő helyen é hang, például megkeményedik ~ megkeményszik, de v-s tövük ezeknek sincs. Felvetett kérdésünkre tehát azt válaszolhatjuk, hogy nincs olyan felépítésű v tövű ige, amelynek az analógiájára az emlékezik és szándékozik szavakban v-s tőváltozat jöhetett volna létre.
9. Végül van még egy másik tőtípus, amelyről a leíró nyelvtanok hallgatnak, ez a tsz (cc) + t változatú tő. A hallatszik, látszik, tetszik és a metsz igék tartoznak ide. Ezekben a tsz (cc) t-vel váltakozik az igeragozásban: hallatsz- ~ hallat-, látsz- ~ lát-, tetsz- ~ tet-, metsz- ~ met-. A ragozás során a t-s tő a felszólító módban kap szerepet. A tő végén levő t a módjellel összeolvad, és hosszú ss lesz: hallassék, lássék, tessék, messen. Ma már ezek az alakok a szótári tőből is létrejöhetnek: hallatsszék ~ hallatsszon, látsszék ~ látsszon, tetsszék ~ tetsszen, metsszen. Az ÉrtSz.-ban mindkét változatot megtaláljuk mindenféle korlátozó stílusminősítés nélkül. Helyesírási szabályzatunk is elfogadja mindkét formát. A hallatszik és a látszik igéknek a t-s tőből alakuló felszólító formái egyre inkább háttérbe szorulnak, mert iktelen változatukban egybeesnek a hallat, illetőleg a lát megfelelőivel. A másik két igének a t-s tövéből létrejövő felszólító módját azonban még köznyelvinek kell tekintenünk. Így az igetövek rendszerében a tsz (cc) + t változatú típusról sem szabad elfeledkeznünk.

Egy hangtani változás rendszertani következményei
Jön igénk finnugor eredetű. Finnugor alapalakját a TESz. és a MSzFgrE. *j"á‹-, az UEW. pedig *j"á‹, *j"Û‹, *(j"k‹-) formában következteti ki. Ezekből szabályos hangtani fejlődéssel alakult ki a szónak jő- és jövö- töve az ómagyar korban (vö Bárczi, Szótöv. 52).
A XVI. században szavunk a fő, lő, nő, nyű, rí, ró, sző igékkel együtt az ún. tiszta v tövű igék csoportjába tartozott, alapalakja, azaz jelen idő egyes szám 3. személye jő volt. S ugyanúgy ragozták, mint ahogy napjainkban is ragozzák a csoport többi tagját. Emlékeztetőül álljon itt a lő és a jő ragozása:

lövök	- jövök	 lőttem	- jőttem	 lőnék	- jőnék	 lőjek	- jőjek	
lősz	- jősz	 lőttél	- jőttél	 lőnél	- jőnél	 lőj(él)	- jőj(él)	
lő	- jő	 lőtt	- jőtt	 lőne	- jőne	 lőjön	- jőjön	
lövünk	- jövünk	 lőttünk	- jőttünk	 lőnénk	- jőnénk	 lőjünk	- jőjünk	
lőtök	- jőtök	 lőttetek	- jőttetek	 lőnétek	- jőnétek	 lőjetek	- jőjetek	
lőnek	- jőnek	 lőttek	- jőttek	 lőnének	- jőnének	 lőjenek	- jőjenek	

A XV. században még kétségkívül így ragozták igénket. A jön alakra a TESz. 1657-ből hozza az első példát. Ennek keletkezéséről a szótár a következőket írja: “A v nélküli tő diftongusból lett korábbi hosszú ő-je a legtöbb nyelvjárásban és a köznyelvben megrövidült, részben a v-s tő ö-jének hatására, részben időtartam-átváltás eredményeképpen (jőni > jönni, jőtek > jöttek, jőnek > jönnek stb.). A korábbi jő helyébe lépő jön változat a jönnek-ből való elvonás eredménye”.
Ez a megállapítás több kérdést is felvet, ha a szóban végbemenő változást nem a többi idetartozó igétől függetlenül szemléljük. Először is a többi szóban miért nem rövidült meg az ő a v-s tő ö-jének hatására? Mindegyikben hosszú ez a hang mind a mai napig. Másodszor miért történt időtartam-átváltás, miért lett a jőni-ből jönni, a jőnek-ből jönnek? A többi igében ez a változás nem ment végbe. Harmadszor pedig megállapíthatjuk, hogy a múlt időben a többi tiszta v tövű igében is hosszú -tt jel van, a tőbeli magánhangzó viszont megmaradt hosszúnak: főtt, lőtt, nőtt, szőtt stb. A jön ige megfelelő alakjaiban azonban a rövidülés megtörtént (jött). Miért?
A fenti kérdésekre a választ akkor adhatjuk meg, ha tudjuk, miért jöttek létre a hosszú nn hangot tartalmazó (jönnek, jönne, jönni) alakok. Ez a változás ugyanis az ige különböző alakjaiban végbemenő összes többi változásnak az elindítója. A jelenséget egyszerű geminációval nemigen magyarázhatjuk, hisz a többi szóban is ugyanilyen hangtani helyzetben van az n, és azokban a nyúlás nem történt meg (lőnek, lőne, lőni). Kräuter Ferenc 1913-ban azt írta, hogy a “jönnek, jönnék, jönni alakok pl. véleményem szerint a mennek, mennél, menni hatása alatt keletkeztek, a jön pedig a jönnek alakból van elvonva” (NyK. 42: 329). Hasonlóképpen vélekedik később Bárczi is (Szótöv. 51-2). Az n nyúlását tehát analógia idézte elő. Nyilvánvaló, ezt az analógiát elősegítette, hogy a két ige laza mellérendelő összetételt is alkotott: jő-megy. A jőnek-mennek, jőne-menne, jőni-menni összetételekben jött létre a jönnek-mennek, jönne-menne, jönni-menni forma. S az n nyúlásával együtt járt az ő megrövidülése, így a kapcsolat ritmusa megmaradt. A többi ige nem szerepelt ilyen összetételben, ezért ilyenfajta analógia rájuk nem hathatott, ezért alakjuk nem változott meg. A jönnek, jönne, jönni formákból azután a nyelvérzék elvonta az új, a jön alapalakot.
A régi jő és az új jön évszázadokon át egymás mellett él (vö. Petőfi-szótár). Napjainkban a jő változatot az ÉrtSz. tájnyelvinek és régiesnek minősíti. Hasonló minősítést kap a jő-megy összetétel is.
Azzal, hogy a magánhangzós és a v-s tő mellé kialakult az n-s tő, a szó kiszakadt a tiszta v tövű igék csoportjából. Kivétel lett, azaz az igetövek rendszerében új típus született. Az n-s tő azonban ma is csak ott fordul elő, ahol n-nel kezdődő járulék követi emlékeztetve arra, hogy ebben az összefüggésben keletkezett.
Fentebb említettük, hogy a TESz. a jön alakot a XVII. századból idézi. A hosszú nn-t tartalmazó adatok azonban már a XVI. század közepén élnek. A ki i×nni alakot Székely István “Krónika ez világnak jeles dolgairól” című 1559-ben megjelenő művéből idézi a NySz. A TESz. ugyancsak ebből az évből hozza a i×ennenec példát. Az természetes, hogy ezek a formák korábban megjelentek, hisz a jön elvonásához idő kellett. Egy ideig a régi és az új alakok egymás mellett éltek: jőnek ~ jönnek, jőne ~ jönne, jőni ~ jönni stb. A nyelvterület nagyobb részén azonban az újak kezdtek állandósulni, s ezzel az ige ragozása a következőképpen alakult: 

jövök	 jőttem	 jönnék	 jőjek	
jősz	 jőttél	 jönnél	 jőj(él)	
jön	 jőtt	 jönne	 jőjön	
jövünk	 jőttünk	 jönnénk	 jőjünk	
jőtök	 jőttetek	 jönnétek	 jőjetek	
jönnek	 jőttek	 jönnének	 jőjenek	

A jelen idő egyes és többes 2. személyében, a múlt időben és a felszólító módban egyelőre megmaradt a szó tövében a hosszú ő. A továbbiakban az ún. belső analógia hatott, azaz a szó rövid magánhangzós alakjainak mintájára rövidültek meg a még hosszú ő-t tartalmazó formák.
A kijelentő mód jelen idejének két 2. személyében is megrövidült a következő lépésben a tőbeli magánhangzó. De az egyes számban a rövidülés ellentételezéseképpen megnyúlt az -sz rag, a többesben pedig megnyúlt a végződés t eleme. Ezzel itt kiegyenlítődött a sor, mindenütt rövid az ö: jövök, jössz, jön, jövünk, jöttök, jönnek. Ugyanakkor azonban változás történt az igeragozási rendszerben. Olyan járulékok keletkeztek, amilyenek eddig nem voltak. A jössz alakban levő -ssz és a jöttök-ben élő ‑ttök más szóban nem fordul elő, az igeragozási rendszerben mindkettő kivétel.
A belső analógia tovább működött, a rövid magánhangzó bekerült a felszólító módba is. Az ő megrövidülésével együtt járt a módjel nyúlása: jöjjek, jöjj(él), jöjjön, jöjjünk, jöjjetek, jöjjenek. Az időtartam-átváltás itt is rendszertani változást idézett elő. Létrejött ugyanis a hosszú -jj módjel, amely kivételképpen csak ebben az egy igében él.
Ismeretes, hogy eredetileg rövid -t volt a múlt idő jele, amely magánhangzók között geminálódott, majd magánhangzó után szóvégi helyzetben is megnyúlt (vö. Bárczi, A HB. nyelvtört. elemzése 57). Az első geminálódott példa már a Halotti Beszédben jelentkezik: odutta. A Jókai-kódexben a jő igében magánhangzók között is rövid -t van: ÿewtel ide (45). A Bécsi-K.-ben viszont hasonló helyzetben már következetesen hosszú -tt-vel fordulnak elő az ige múlt idejű alakjai: ivttel (4, 33, 58), ivttec (119, 176, 317), ivttenec (142. 193) stb. Szóvégi helyzetben azonban még mindig rövid a -t magánhangzó és mássalhangzó előtt egyaránt: ivt (73, 107, 204, 228, 286) stb. A példákat mindkét típusra még hosszan idézhetnénk (vö. Károly Sándor, A Bécsi Kódex nyelvtana 69). Az adatok egyértelműen azt bizonyítják, hogy a kódex korában szó belsejében hosszú, szó végén azonban rövid volt az időjel. A tőbeli magánhangzó azonban hosszú volt, ezek az adatok tehát így hangzottak: jőttem, jőttél, jőt stb. Az egyes 3. személyben később a többi személy mintájára megnyúlt a jel: jőtt. A tőbeli magánhangzó megrövidülése itt is a belső analógia eredménye, és a felszólító módban végbemenő változással párhuzamosan zajlott le.
Ezzel a nyelvterület nagy részén és a köznyelvben is a hosszú magánhangzós tő eltűnt az ige ragozásából. Napjainkban talán csak két helyen él még, a jődögél gyakorító származékban és a jőve határozói igenévben. Mindkettő akkor keletkezett, amikor még jő volt az ige alapalakja. A rövidülés nem hatott rájuk. A jődögél elszakadt alapszavától, az igenévben pedig nyilván azért nem érvényesülhetett az analógia, mert a jöve az elbeszélő múlt egyes szám 3. személyű alakja volt.
A fentiekben láttuk, hogy az analógiás hangváltozás, amely a jőnek-mennek > jönnek-mennek stb. alakokban végbement, több rendszertani változás kiváltója, ún. kivételek létrehozója lett. Ezekkel azonban még nem fejeződött be az ige alaki formálódása. Mindenki hallotta, esetleg használta is már a többes 2. személyű jösztök formát. Érdemes megvizsgálnunk, hogyan keletkezett ez az egyre többször hallható szóalak. Amint bemutattuk, az időtartam-átváltás következtében megszületett a hosszú ‑ssz és a -ttök egyes, illetőleg többes 2. személyű rag. Ezek az igeragok rendszerében kivételek, ezt nyilván érzik a beszélők, és önkénytelenül is igyekeznek ezt a rendellenességet megszüntetni. Minthogy az egyes számú végződés szabályos formája rövid -sz, ezt érzik a jössz alakban is, és így elemzik: jösz+sz, vagyis egy jösz- tövet következtetnek ki belőle. Azután ebből a tőből képezik meg a többes 2. személyű jösztök alakot. Ez természetesen még nem általános, az ÉrtSz. például még meg sem említi. Kétségtelen azonban, hogy él. És azokon a nyelvterületeken, ahol ezt használják, megszűnt a két kivételes rag, visszaállt a korábbi rend (-sz, -tök). Ugyanakkor azonban igénknek az eddigi magánhangzós, v-s és n-s töve mellé született egy -sz-s tőváltozata is. Igénk ragozási sora jelen időben érdekes szimmetrikus szerkezetet mutat: jövök - jövünk, jössz - jöttök vagy jössz - jösztök, jön - jönnek, vagyis az azonos személyek egyes és többes számban azonos tőből jönnek létre.
A jön ige újkori történetéből láthatjuk, milyen rendszertani következményei lehetnek egy analogikus hangváltozásnak. Azt is megfigyelhettük, hogyan születnek a rendszertől eltérő kivételes formák. Az itt tárgyalt kivételeket meg tudjuk magyarázni, de szép számmal vannak olyanok is minden nyelvben, amelyeknek eredetét nem ismerjük, mert a nyelvek régi rendszeréről csak hiányos adataink vannak. Az uralisztika művelője is gyakran áll “érthetetlen”, kivételes jelenségekkel szemben, amelyek nem illenek bele a szabályos képbe, ilyenkor nem szabad elfelejtkeznünk arról, hogy a nyelvek fejlődése nemcsak szabályos hangváltozásokból áll.

A felszólító módjel kérdéseihez
1. A közelmúltban Papp István foglalta össze a felszólító módjel problémáit (vö.: FUF. 32: 282-301; MNyj. 4: 25-36). Papp István összefoglalását Bárczi Géza is igen hasznosnak tartja, bár több ponton más véleményen van (vö.: MNy. 53: 117-27). Bizonyára nem érdektelen, ha megvizsgáljuk, hogy a XVI. század végén hogyan viselkedik a felszólító módjel egy nyelvemlékünkben, illetőleg annak nyelvjárásában. Erre a célra igen alkalmasnak látszik a “XVI. századi magyar orvosi könyv” címmel nyomtatásban megjelent kódex, amely Lencsés György alkotása (vö.: Alföldi Rezső: IrtörtKözl. 54: 62-8; Farczády-Szabó T. Attila: MNy. 57: 173-83; Jakab László: MNy. 58: 76-7; uő: MNyj. 8: 29-36). Lencsés ugyanis, miközben leírja az egyes recepteket, tanácsokkal látja el az olvasót az orvosságok készítésére, alkalmazására stb. vonatkozólag, s így érthető módon sok felszólító módú állítmányt használ. Könyvében tehát sok adatot találunk a felszólító mód jelére, s minthogy a kódex néhány kiegészítéstől eltekintve, végig Lencsés keze írása, ezek az adatok jellemzőek lehetnek a szerző nyelvjárására is.
Papp István a felszólító módjel alakjának következő típusait különbözteti meg: a) j + magánhangzó; b) -j, -é; c) -Ø; d) a j összeolvadása a tővégi mássalhangzóval; e) a módjel teljes hasonulása; f) a t végű igék felszólító módja; g) -gy (-ggy) az sz-szel bővülő v tövűeknél; h) -gy (-ggy) az sz-szel és d-vel bővülő v tövű igéknél (MNyj. 4: 25). Ezt a felosztást még kiegészíthetjük a j-re végződő tövekkel, amelyekben a j módjel a tővégi mássalhangzóval együtt hosszú, illetőleg kettőzött jj-t eredményez, pl.: vájj ~ vájjad, tojj ~ tojjon stb. A felszólító módjel problémái közül természetesen csak azokat érintjük, amelyekre vonatkozólag az Orvosi könyv anyaga alapján valamilyen következtetést vonhatunk le.
2. A felszólító módjel nyelvemlékünkben a csonka tőhöz járul. Az utána következő magánhangzóval -jo-/-jö-; -ja-/-je- formát alkot. Pl.: chÿorogÿon (OrvK. 80, 98); forÿon (286); ÿarÿon (34); ragÿon ‘rágjon’ (44); vagion ‘vágjon’ (524); egÿqn ‘égjen’ (101, 259); irÿqn (610); ferÿeon (47); bele ferÿqn (259); PwÅqgÿqn, (104); terqmÿqn (290); el twrÿqn (43) stb.; minthogy a kódex ö-ző, a -j( változat nem fordul elő (vö.: MNyj. 8: 36-59); be dugÿad (86, 294); megh fachÿarÿad (25); nÿomÿad (276); ragÿad ‘rágjad’ (114, 123, 517); Åabÿad (32); takarÿad (142, 293); varÿad ‘várjad’ (28); ragÿa ‘rágja’ (141); ÿarÿanak (45); kewerÿed (57, 258, 451, 572); el nÿried (42); Åwrÿed (409); tqrÿed (57, 65, 73) stb.
Ugyancsak ezekkel a magánhangzókkal fordul elő a módjel a v tövű igékben: kÿ ÿwiqn (65); Neoÿqn (447); fuÿad (9, 97, 99, 141); megh oÿad (113, 397); Åÿiad be (140, 141); leoÿed (320); ÿwienek (604). A -j a jön, fúj szavakban rövid, minthogy ezeknek a töve a kódex nyelvjárásában jű-, fú-. A v nélküli tőhöz járul, és rövid a módjel az óv, szív igékben is.
A felső nyelvállású (-ju-/-jü-) és a hosszú magánhangzós (-já-/-jé-) változatra nincs adatunk.
3. A felszólító módjel magánhangzó nélkül, pusztán -j formában az alanyi ragozás egyes második személyében fordul elő: fachÿarÿ (79, 103, 260); furÿ megh (107); habarÿ eoÅve (85, 115, 525); nÿomÿ (339); ragÿ ‘rágj’ (105, 112); takarÿ be (36); tqrÿ megh (86, 120, 271); tqrÿ qÅwi (618, 635, 642); vagÿ ‘vágj’ (638, 641); lwÿ megh (403).
A harmadik személyű tárgyas alakokban látszólag szintén puszta -j a módjel, de a személyraggal egybeolvadva megvan a jelvéghangzó is (vö.: MNy. 53: 119); dugÿa (376); ragÿa ‘rágja’ (107, 135); oÿa (34, 62, 299); feol fuÿa (32, 312), többes számban: Åÿiak (277). Hasonló a helyzet az ikes igéknél a harmadik személyben: megh erÿek (58); lakÿek (99).
4. Papp István megállapítja, hogy a mai nyelvben zöngétlen -é módjel van szóvégi helyzetben k, p és f után (MNyj. 4: 26). A -é-t Gombocz nyomán előreható zöngétlenüléssel magyarázza. Az ilyen hasonulás a Dunántúlon ma is általános. Bizonyára zöngétlen -é szerepel nyelvemlékünkben hasonló hangtani helyzetben: rakÿ (8, 18, 282); sőt valószínűleg akkor is, ha nem szó végén van a módjel: ky pqkÿed, pqkÿe kÿ (112); 3qkÿek (471). Horger például a dunántúli kaptyam, kaptyad stb. alakokat azzal magyarázza, hogy a szóbelseji é ezek kialakulásakor már nem volt használatos, s helyébe a “hozzá leghasonlóbb hangkapcsolat, a ty, azaz (té) került” (A magyar nyelvjárások 100-1). Nyelvemlékünk keletkezése idején a é hang még élhetett ebben a helyzetben is.
5. A -j felszólító módjel összeolvad a tővégi l, n, d mássalhangzókkal. Adataink között mindhárom mássalhangzóra vonatkozólag találunk példát.
Az l + j összeolvadására mintegy kétszáz adatunk van. Pl.: s z ó v é g i helyzetben mássalhangzó előtt: aÅalÿ megh (71, 116, 140, 265, 403, 555); chÿnalÿ flaÐtromot (102, 266); chÿnalÿ lagy… (97, 145); chÿnalÿ rea (24); forralÿ feol (79, 136); forralÿ megh (19, 83, 112, 254); healÿ megh (71, 123, 136, 471); Nÿelÿ benne (106); eolÿ megh (287); Åÿtalÿ megh (109); vagdalÿ megh (406); szóvégi helyzetben magánhangzó e l ő t t: alÿ ellene (80); chÿnalÿ eoÅwe (71); haÿolÿ ala (103); reÅelÿ aranyat (471); tÿmporalÿ eoÅwe (77, 555); szó belsejében intervokális h e l y z e t b e n: alÿon (93,106 141, 294); chÿnalÿa (62, 451, 522); chÿnalÿon (26); elÿqn (12, 43); erlelyed (86, 127); forralyad (284 407, 450); fwÐtqlyed (262 277, 275); gÿakorolÿad (92); haÿolÿon (87, 135); hulÿon (258, 403); hulÿanak (472); hwlÿqn, (43, 116); ÿndulÿon (449); ÿoÅanulÿon (15); kelÿen (38, 115, 573); kerwlÿe (57); lagÿulÿanak (297); metelÿed (25); mÿwelÿe, mÿwelÿqn (13); moÅdulÿon, (56); nagÿulÿon, (466); nÿelÿqn (133); megh nÿlÿanak (56); orwoÐolÿad (28, 78, 271, 447); oÅolÿanak (53); Eorwlÿqn (11); parolÿad (68, 114, 275, 281); pqrkeolÿed (449); romolÿon (289); rutulÿon (472); Spontolÿad (595); Åagolÿad (516); Åalÿon (21, 55, 286); Åalÿanak (55, 67); Åolÿon (99); Åolÿunk (255); taplalÿad (33, 71, 78); telÿek (407); tÿÅtulÿon, (49, 516); tolÿad (262); tqrqlÿed (119, 273); twÅeÐwlÿqn (117); wlÿqn (50, 403); vÿÐelÿed (I10, 281); vyÐelÿqn (51); vÿÅelÿek (33); vqrqÐÐwlÿqn (16) stb.; egy adatunk van az lly-s írásmódra: chÿnallÿad (473).
A hangot Lencsés l + ÿ-nal jelöli, s csak elvétve találunk l + i betűt; orwofoliad (52), Åalion (78). Az adatokban egy kivételével minden fonetikai helyzetben rövid mássalhangzót találunk. Az írásból nem lehet eldönteni, hogy az lÿ betűvel jelölt hang valóban rövidnek hangzott-e, vagy etimologikusan írta le a szerző, minthogy azonban a hosszú lly-re is akad példa, arra gondolhatunk, hogy a rövid és a hosszú ejtésmód egyaránt élt.
Az n + j adatai intervokális helyzetben már mindig geminált mássalhangzót mutatnak. A kennyed szóalakra például 79 adatunk van, s mindben hosszú mássalhangzót találunk: kennÿed (80, 146, 283, 410 stb.). Ugyancsak gemináta van a következő igékben intervokális helyzetben: mqnnÿqn (92, 98, 284, 596, 636); Åwnnÿek (285, 316); vonnÿa (271); ky vonnÿad (276); vonnÿon (45). Szó végén mind mássalhangzó, mind magánhangzó előtt rövid ny van: kenÿ MeÅeth (18); mqnÿ kÿ (515 ); kenÿ ÿrhara (281). Az l + j-hez viszonyítva az n + j összeolvadása, amint az adatokból kiderül, előrehaladottabb állapotban van.
A d végű igék felszólító módjának adatai érdekes megoszlást mutatnak. - Lencsés  f o n e t i k u s a n  írja a d + j összeolvadást, több száz adatunk között mindössze egy van etimologikusan írva: adÿ (260). Mássalhangzó után, szó belsejében természetesen rövid hang van: keÅgÿed (445); magánhangzóközi helyzetben viszont általában gemináta ggy fordul elő: aggyad (16, 73, 123, 142, 254, 278, 404, 471, 618); apaggÿanak (45, 474); apaggÿon (23, 51 107, 145, 254, 407, 471); elegÿeoggÿek (108); erqkeoggÿek (47); feketqggÿek (575); feketqggÿenek (65); forraggÿon (89); forgologgÿek (13, 34, 43, 50); feoggÿed (24, 78, 89); fqrqggÿek (11, 15); fqrqggÿel (83); halaggÿa (30); hÿggaggÿon, (136); maraggÿon (37, 104, 287, 405); moÐoggÿanak (273); okaggÿek (25, 135, 607); olwaggÿon (89, 517) qregbqggÿek (299); ragaggÿon, (258); rekeggÿqn (572); reÅqgqggÿek (16); roÐÐaggÿanak (448); roÐÐaggÿon, (273, 399, 401); Ðwrwggÿek (126, 269 405), Åaraggÿon (291, 451); Åenefqggÿek (127); Åqggÿed (99, 107, 610); tuggÿa (101, 135); tuggÿad (92); vqrqÐqggÿek (289, 446, 447). Az adatokból látjuk, hogy a szerző rendszerint ggÿ betűvel jelöli a geminált hangot, de ritkábban előfordul a ggi jel, sőt elvétve a gg is. Pl.: aggiad (142); apaggion (44, 446); halaggia (30); ÿÅÅaggion (260); ragaggion (472); tuggia (261); vigaggion (11); forgologgek (12). Találtunk olyan adatot is, amelyben intervokális helyzetben rövid gy van: es eÅt agÿad ÿnnÿa (39). A szavak végén mássalhangzó és magánhangzó előtt egyaránt rövid gy-t jelöl a szerző a d + j összeolvadás eredményeként. Az adj szóalakra pl. 61 adatunk van: agÿ be (33); agÿ bqfegqÐÐen (617); agÿ hqrpqgetwe (288); agÿ megh… (35, 123, 253, 266, 400, 473); agÿ Nekÿ (33, 43) stb.; agÿ aÅ (37, 475); agÿ eÅ (297); agÿ ebben (141); agÿ ebbql (12); agÿ Egy (401); agÿ elqÅqr (281); agÿ ÿnnÿa (32, 38, 280, 407, 471); agÿ eonnÿ (35, 42, 80, 404); de hasonló helyzetet tapasztaltunk más igéknél is: Åegÿ chÿalan (286); Åegÿ ÿo (86); 3egÿ, mÿnd (635); Åeogÿ, es (62); Åegÿ vgÿ (402); Åegÿ Eotwen, (82); tugÿ erthenÿ (272).
Hogyan értékeljük a -j módjelnek az előtte levő mássalhangzóval való összeolvadására vonatkozó adatainkat? A különböző írásmódot lehet-e helyesírási következetlenségnek tartani? Úgy hisszük, nem. A szerző a háromféle összeolvadás jelölésekor egy dologban következetes: szóvégi helyzetben, bármilyen hang következzék is az összeolvadás után, mindig rövidnek jelöli az összeolvadás eredményét. Szó belsejében, intervokális helyzetben viszont különbözik a jelölésmód: az l + j egy adat kivételével rövid (ly), az n + j mindig hosszú (nny), a d + j viszont egy adat kivételével hosszú (ggy). Nem valószínű, hogy az l + j-t etimologikusan, az n + j-t, valamint a d + j-t fonetikusan írta az a szerző, aki más esetekben is gondosan jelöli írásában a geminált mássalhangzókat, s az sem hihető, hogy szóvégi helyzetben etimologikusan, szóbelsejében pedig fonetikusan írt, mert az agy, szegy adatokat nem tekinthetjük etimologikus írásúaknak.
Nézetünk szerint a különféle jelölésmód különböző kiejtést takar. Arra nézve megoszlanak a vélemények, hogy az összeolvadás eredménye rövid vagy hosszú hang-e. Rövid hangnak gondolja már Szinnyei (MNy. 22: 250); újabban pedig Benkő Loránd (A magyar ly hang története 24) és Papp István (MNyj. 4: 32). A rövid hang azután megfelelő fonetikai helyzetben megnyúlt. Benkő szerint az ly, gy, ty, ny geminálódása a XII-XIV. században “erőteljesen megindult, de még messze van a kizárólagos érvényesüléstől” (i. m. 24). Bárczi viszont úgy véli, hogy az összeolvadás, amelyet “csak kölcsönös asszimilációnak lehet magyarázni, mindjárt geminált hangokat idézett elő ott, ahol geminált hang lehetséges volt, tehát hangzóközi helyzetben” (NytudÉrt. 6. sz. 23). Bárczi ezt a nézetét megismétli Papp István tanulmányával kapcsolatban is (vö.: MNy. 53: 124). Benkő Bárczival szemben fenntartotta azt az álláspontját, hogy “a palatalizálódható mássalhangzónak és a -j-nek az összeolvadásából a magyarban egyes esetekben rövid palatális is létrejöhetett” (vö.: NytudÉrt. 6. sz. 39). A mi fenti anyagunk arra enged következtetni, hogy nyelvemlékünk nyelvjárásában az összeolvadás eredményeképpen rövid hang keletkezett. Hangzóközi helyzetben ez a rövid hang geminálódott, majd ennek a hatására később szó végén is bekövetkezhetett a nyúlás. Kódexünk korában azonban még csak a szó belsejében kezdődött meg ez a folyamat, de ott sem azonos mértékben minden hangnál, az l + j-t még szó belsejében is túlnyomórészt rövidnek jelöli Lencsés. Az adatok alapján tehát azt állapíthatjuk meg, hogy az Orvosi könyv nyelvjárásában az ly geminálódása intervokális helyzetben kezdődőben volt, a gy-é már elég előrehaladott volt, de a kiejtés még ingadozhatott, az ny-é pedig már lezárult. Szó végén azonban még egyik palatális mássalhangzó sem nyúlt meg.
Nemcsak vizsgált nyelvemlékünkben találjuk rövidnek a -j módjel összeolvadásának eredményét. Most csak a d + j-re idézünk adatokat a különböző kódexekből, mert itt kiküszöbölhetjük az etimologikus írás lehetőségét. A Jókai-kódexben például csaknem következetes a rövid gy írása minden helyzetben. Pl.: 6, 64, 98, 131, 152: agyad, 58: agyadokmeg adjátok meg’, 90: agyon (kétszer), 105: fogagyak, 124: tugyad, 12: fegy meg, 13: maragy ky stb. De a későbbi kódexekből is idézhetünk bőven példát, anélkül, hogy különösebben keresnénk őket. Természetesen ezekben a kódexekben már gyakoribb a geminált hangra valló írásjel. Pl.: intervokális helyzetben: CzechK. 5: agyad, 134: Imagyatok; TihanyiK. 1: encxkxgetxk, 79: engeged; VirgK. 128: zugogyek, Dyczekegyek, 133: meg fegyed; KeszthK. 9: Zegyenkegyenek, 448: agyad; TelekiK. 91: ketxlkxgel, 270: halat agywnk; DomK. 64: myvelkevgyel; SándorK. 33: gyarapogyatok; ThewrewkK. 120: Agyad; LányiK.198: Twgyad; PozsK. 4, 5: Agyad; ÉrsekújváriK. 3: twgya, 5: erwgyem, ymagyad, 13, 82, 83: twgya, 24, 132, 316: agywnk, 32: agyon 38: nywgogyal, 62: zomorogyek, 64, 147: agyad, 105: agyatok, 109: enghegyed, 131, 144, 324, 332, 363: engegyen, 142: Thamagyatok, 143: Eregyethek, 146: engegyed, 168: maragyon, tagagia meg, 189: thamagyon, 191: wyghagyatok, bankogyathok, agya, 195: dyczekegyeek, 215: fogagyatok, 258: zakagyon, 296: zenwegyetek, 299: maragyatok, 315: agyatok, 335: tagagad, 362: gondolkogyal, 372: felegyed. Van adatunk a sokat vitatott old ige felszólító módjára is, az Érsekújvári-kódexben már hosszú magánhangzó után rövid gy-vel találjuk: 78: ogyatok el. Szó végén magánhangzó előtt: CzechK. 127, 128: Imaagy erxttem, 127: Imagy erxttem; DomK. 89: agy egyet; PozsK. 16: ymagy, Amen; ÉrsekújváriK. 2: Eregyel, 32: agy ew neky, 54: agy Ennekem, 130: wygagy Es xrwly. Szó végén mássalhangzó előtt: CzechK. 151: agy wylagoth; TihanyiK. 23: fogagbe; KeszthK. 4: tamagy fel, 16: el ne felegy zegenyeketh, 443: agy kegyeÐen; KazK. 23: tamagy fel.
Természetesen számolnunk kell azzal, hogy a kódexek írói nem jelölik pontosan e hangok időtartamát, de mégsem hagyhatjuk figyelmen kívül az írott adatokat, mint ahogy más esetekben is építünk rájuk. Az adatok pedig azt mutatják, hogy a felszólító módjel összeolvadása az előtte levő l, n és d hangokkal rövid palatálist is eredményezhetett, legalábbis voltak olyan nyelvjárások, amelyekben azt eredményezett. Ennek a, lehetőségét a d + j esetében Bárczi sem vonja kétségbe (MNy. 53: 124-5). A későbbi geminálódást azután a hosszú hangot tartalmazó nyelvjárások hatása segítette elő. A harc azonban a rövid és geminált ejtésmód között sokáig tarthatott a nyelvjárásokban, minthogy még ma is van olyan nyelvjárás, amelyben a d + j összeolvadása rövid gy-t eredményez (vö.: Papp: i. h. 32).
6. Az sz-szel bővülő v tövű igék felszólító módjában -gy módjelet találunk. Úgy látszik, ma már elfogadott tény, hogy ez a gy a j affrikálódásával keletkezett (vö.: Papp: MNyj. 4: 34; Bárczi: MNy. 53: 124). Nyelvemlékünkben is rövid -gy módjel van ezekben az igékben, kivétel ez alól a hisz ige, amely egyaránt előfordul rövid és hosszú gy-vel. Pl.: egÿe (139); egÿed (136, 145); egÿek (43, 106, 297); egÿel (15, 105); egÿenek (264, 622); igÿa (99, 286, 516); igÿad (123, 136, 147); igÿal (120, 140, 517); igÿanak (264); ÿgÿek (99, 299); legÿenek (69, 290, 594, 633); legÿqn (38, 100, 271, 409, 565, 607); tegÿe (345); tegÿed (8, 81, 114, 410, 568); tegÿqn (38, 40); vqgÿe (133, 485); vqgÿed (9, 78, 264, 573, 641); vegÿqn, (50, 53, 133); vigÿe (317). Szóvégi gy-re a hosszú magánhangzós tégy és végy szóalakokra van adatunk: tegÿ (39, 119, 258, 287, 515); vegÿ (21, 118, 259, 449). A hisz igére hat adatunk van, ebből öt geminátával, egy rövid gy-vel: hÿggÿed (292, 316); higgÿed (271, 359, 410); higied (42). Hogy ebben az igében is eredetileg rövid volt a gy, azt korábbi kódexekből vett adatokkal is tudjuk igazolni: VirgK. 136: Hygyetek nekem; ÉrsekújváriK. 75: Hygyeetek, 79, 127: hygyetek.
Bárczi éppen a legyenek és a hozzá hasonló keletkezésű rövid gy-s felszólító módú alakok alapján kételkedik abban, hogy a d + j előbb rövid gy‑t eredményezett, majd ez magánhangzóközi helyzetben megnyúlt. Szerinte akkor a legyenek vagy más szavak hangzóközi gy-je is megnyúlt volna (MNy. 53: 124). Amint láttuk, az adatok alapján fel kell tennünk a d + j összeolvadás eredményének hangzóközi helyzetben rövid gy-t is. Mégis, mi az oka, hogy ugyanabban a hangtani környezetben ez a hang eltérően viselkedik a d végű igék felszólító módjában, s más szavakban? Véleményünk szerint a gy hangok eredetében kell keresnünk a magyarázatot. A mai köznyelvben a d + j összeolvadásának eredménye kettőzött ggy, más eredetű gy azonban megmaradt rövidnek. A d + j összeolvadása, amint említettük, nyelvjárási megoszlást mutat. Egyik nyelvjárásban a d + j > gy, a másikban a d + j > ggy hangot eredményezett. A nyelv további fejlődése során azok a nyelvjárások diadalmaskodtak, amelyekben az összeolvadás gemináta palatálist eredményezett, s hatásuk következtében köznyelvünkben és a mai nyelvjárások túlnyomó többségében hosszú ggy-t találunk. Viszont a legyenek-féle igelakok gy eleme nem d + j-ből keletkezett, ezek abban a nyelvjárásban is rövidek voltak, amelyekben a d + j kettőzött ggy-vé fejlődött, s így máig rövid formában őrződtek meg.
Kivételt képez a hisz ige felszólító módja. A higgy, higgyen alakok hosszú ggy elemét azonban nem hangtani fejlődéssel magyarázzák. Papp István szerint a hegy < higy ‘acies; mons’ és a higy ‘inauris’ szavakkal való alaki egybeesés okozta a mássalhangzó mennyiségi megváltozását (i. h. 34-5). Bárczi ezt a felfogást valószínűtlennek tartja, de helyette elfogadható magyarázatot nem tud adni. Szerinte a hang geminálódásában d tövű igéknek, esetleg éppen a “hinni-vel valamiképpen jelentésben is asszociálódható tunni ~ tudni igének” lehetett szerepe (MNy. 53: 127). Mi elképzelhetőnek tartjuk azt, hogy a homonimiát a hangalak valamilyen megváltoztatásával szüntesse meg a nyelv, s emellett valószínűnek tartjuk, hogy a higgyenek stb. alakok kialakulására a hagy ige felszólító módja: haggyanak stb. is hathatott: Azért gondolunk itt a hagy igére, mert ez hangtani felépítésében közel áll a hisz felszólító alakjaihoz, s felszólító módjában a gy + j teljes hasonulása hangzóközi helyzetben hosszú ggy-t eredményezett, s ez már korán hathatott a higyen-féle alakulatokra. Ha a d tövű igék hatottak volna a hisz igére, akkor felvetődne az a kérdés, hogy pl. az aggya hatására miért nincs kettőzött ggy az egye, igya igékben, vagy a tuggya hatására miért nincs gemináta a tegye szóban is. S hogy ezekben mindmáig megmaradt a rövid gy elem, talán ez is egyik bizonyítéka annak, hogy az ad, tud stb. esetében sokáig ingadozás volt az agya ~ aggya, tugya ~ tuggya kiejtés között, s így nem voltak képesek magukhoz hasonítani az itt tárgyalt igék felszólító módját.
7. Az sz-szel és d-vel bővülő v tövű igék felszólító módjában is j > gy affrikálódás történt (vö.: Papp I.: i. m. 35). Vizsgált nyelvemlékünkben az aluszik csoport (vö.: Horváth: MNyTK. 61. sz. 3) tagjai közül az alszik, fekszik és nyugszik fordul elő. Az alszik és fekszik igék felszólító módú alakjaira intervokális helyzetben csak rövid gy-s adataink vannak: alugÿanak (65, 103); alugÿek (11, 12, 15, 26, 43, 62, 373, 380); fekwgÿenek (103); fekwgÿek (99, 100, 259, 277, 291, 312, 358, 363, 376). A nyugszik igére három adatunk van, mindháromban kettőzött ggy szerepel: Nÿugoggÿek (12, 127); nÿugoggÿek (15). Mi az oka, hogy a nyugszik eltér a másik kettőtől? Simonyi az alszik és fekszik igék d elemét a nyugszik ige analógiás hatásában keresi, kimutatja, hogy a nyugszik d-s változatára már a XVI. században bőven van példa, viszont a másik két ige d-s alakjai ritkábban és főleg később fordulnak elő (Nyr. 43: 414-6). Horváth Károly is megállapítja, hogy a d-s alakok “nem egyenletesen fordulnak elő az aluszik-csoport igéin belül” (i. m. 22). Szerinte az, hogy a “nyugszik-nak több d-s alakja van, nem döntő érv, ennek csak az az oka, hogy a nyugszik jóval többször fordul elő kódexeinkben, mint akár az alszik, akár a fekszik” (i. m. 23). A felszólító módú alakok alapján úgy látszik, mégis eltér a nyugszik a többiektől, feltehető tehát, hogy alakulása más úton történt.
Az alszik, fekszik igék felszólító módjában végbement a gy geminálódása. Itt nyilván analógiás folyamatról van szó. Hathatott ezekre a nyugszik ige, de hathattak a -kod/-ked/-köd képzős igék is (vö.: Horváth, i. m. 23-4), amelyek kódexünkben kettőzött ggy-vel találhatók. Pl.: chelekqggied (51, 515); chÿelekqggÿek (34, 279); chÿelekeoggÿel (94, 274, 594); newekqggÿek (579); Newekeoggÿek (449); Åywarkoggÿek (394). A folyamat sokáig tarthatott, mert századunk elején is közöltek nyelvjárásainkból rövid gy-s adatokat (vö.: Horváth, i. m. 6, 9-10; Csűry: MNy. 28: 154). S még ma is gyakori a rövid gy-s alak a borsavölgyi nyelvjárásban az alkuszik, alszik, fekszik, haragszik igék ragozási rendszerében. Viszont a verekedik és veszekedik igék felszólító alakjai csak hosszú ggy-vel fordulnak elő (Márton Gyula, A borsavölgyi nyelvjárás igetövei és igealakjai. NytudÉrt. 32. sz. 49-51).
8. A -j módjel az s, sz z végű igék felszólító módjában teljesen hasonul a tővégi mássalhangzóhoz (vö.: Papp: MNyj. 4: 32). Ezekhez még hozzávehetjük az ny és a gy végű igéket (hány, hagy stb.), hisz végeredményben ezekben is teljes hasonulás áll be. Kódexünk nyelvjárásában feltehetőleg a szóvégi ly-hez szintén hasonult a -j módjel. Sajnos, azonban a folyik ige megfelelő alakjára nem találtunk adatot. A teljes hasonulás eredménye szó belsejében, intervokális helyzetben  kivétel  nélkül geminált mássalhangzó, a szavak végén azonban itt is rövid hang van. Úgy látszik, szóvégi helyzetben a teljes hasonulás esetében sem ment még végbe a nyúlás. Az is kétséges, hogy hangzóközi helyzetben lehet-e egyáltalán a -j összeolvadása és teljes hasonulásának alakulása közé egyenlőségjelet tenni. Benkő írja: “Az elméleti fonetika nézőpontjából úgy látszik, hogy két rövid mássalhangzó összeolvadásából vagy teljes hasonulásából minden esetben geminátának kell alakulnia, amennyiben a hangzóközi helyzet fönnáll” (NytudÉrt. 6. sz. 39). Ezt, amint láttuk, ő maga is kétségbe vonja, a palatalizáció szerinte is eredményezhet rövid hangot (uo.), de a tétel az elméleti fonetika részéről is megvizsgálandó. Adataink a teljes hasonulás jelölésében nem ingadoznak intervokális helyzetben mindig geminátát mutatnak. Ebből talán levonható az a következtetés, hogy ebben a helyzetben a teljes hasonulás eredménye mindig gemináta, a -j összeolvadásának eredménye bizonyos nyelvjárásokban viszont rövid palatális hang. Pl.: intervokális helyzetben aranÿoÅÅad (284), criÐtelÿqÅÅed (267) ehqÅÅek (127); ehqÅÅenek (264); fqÅÅed (64, 78, 553); feoÅÅed (98, 446); huddoÅÅek (299); koevetkeoÅÅek (28); kqwetkeoÅÅenek (47); NeÅÅqn (34); oltalmaÅÅon (515); megh eoriÅÅed (449); ônteoÅÅed (262); eottqÅÅed (24, 26); poroÅÅad (409); ÅqrqÅÅqn (50); megh tartoÅÅal (78); valtoÅÅek (71, 293, 403); verÿtqÅÅek (473); aÐÐon (317); el eÐÐek (95); gÿakdoÐÐad (274); moÐÐa megh (105); moÐÐad (18, 51, 78, 106, 132); haggÿad (51, 291, 517, 539, 554); hannÿad (406); szó végén mássalhangzó előtt fqÅ ÿoI (406); fqÅ megh (7, 64, 129, 260, 525); fqÅ meÅeth (120); hamoÅ megh (9); hoÅ feol (138); Fechke fÿakat keres, vagd (38); Bak maÿath keres, ÐwÐÐed (80); moÐ megh (71, 406); ne hagÿ, Ðoha (37); hanÿ bele (254); hanÿ vÿragot bele (403); szó végén magánhangzó előtt: fqÅ eoÅwe (114, 144); feoÅ eoÅwe (9); FqÅ arpa… (107); rakoth keres, awagÿ (18); hagÿ egÿ (297); hanÿ elqÅqr (261).
9. Ma a j-re végződő igéknél a módjel a tővégi mássalhangzó nyúlását, illetőleg geminálódását idézi elő. Nyelvemlékünkben a váj igére találunk példát. Sajnos, azonban, csak szóvégi helyzetben levő felszólító módjeles adatunk van. Itt még rövid j-t találunk mind mássalhangzó, mind magánhangzó előtt: vaÿ kÿ (94); vaÿ megh (25); vaÿ egy teglat fel (109); vaÿ vgÿ megh (259); vaÿ egÿ lÿkat (408). Az előző fejezet tanúsága szerint intervokális helyzetben valószínűleg kettőzött jj volt az Orvosi könyv nyelvjárásában.
10. A t végű igék felszólító módja háromféleképpen alakul: az szt, st végű igéknél a t eltűnik, és ssz, illetőleg ss található helyette; ha a t előtt rövid magánhangzó áll, akkor a t helyén ss hang lép fel; ha pedig mássalhangzó vagy hosszú magánhangzó előzi meg, akkor cs, illetőleg ccs jelentkezik a t helyén (vö.: Papp I.: MNyj. 4: 32). A harmadik csoportból kivétel a lát és a bocsát ige, mert ezekben, noha hosszú magánhangzó van a t előtt, mégis kettős ss lesz felszólító módú alakjukban.
Adataink között st végű igére nem találtunk példát, viszont az szt végűek közül elég sok fordul elő. Szó belsejében, intervokális helyzetben hosszú ssz, szó végén viszont rövid sz van. Pl.: fqreoÅÅed (39); fqrqÅÅed (298, 403); feorqÅÅed (50, 284); olwaÅÅon, (363); ragaÅÅad (123); be tapaÅÅad (405); ragaÅ Egÿ… (31); ragaÅ egÿ (258); akaÅ feol (317); fonnÿas megh (35, 42); olwaÅ megh (277, 294, 515, 556); oluaÅ megh (276); olwaÅ vÿaÅt (114); ÅaraÅ megh (105).
Ha a t végű igében a t elemet mássalhangzó vagy i-s diftongus előzi meg, akkor a módjel rövid cs hanggá olvad össze mind szó közben, mind szó végén. A cs hangot szó belsejében igen változatosan jelöli Lencsés: ch, chi, chÿ, cÿ, cÅ, szó végén viszont főképpen csak a ch fordul elő, de néha találkozunk a cÅ betűvel is. Pl.: szó belsejében: erchÿed (46, 472); hÿnched (79, 119, 262, 472); hÿnchÿed (107, 271); hÿncÿed (276, 410, 565); hÿncÅed (409); hÿnchqn (13); marchÿad (8, 276, 554); tarcha (18, 106); tarchad (24, 104); tarchia (107); tarchÿa (61, 107, 407); tarchÿak (37); tqlched (73, 85); tqlchÿed (57, 97, 403, 578); feleÿcÿe (517); hwÿched ‘hűtsed’ (612); megh vÿchÿad ‘megújítsad’ (8, 281, 395); vÿchad (392, 409); szó végén: chÿqppench (70, 94, 471); hÿnch (9, 259); hÿncÅ (450); march (71, 99, 273, 530); olch (116, 554); ronch (405); arch (112, 123, 126); tqlch (86, 115, 407); hwÿch (631).
Ha a t előtt hosszú magánhangzó van, akkor szó belsejében magánhangzók között részben hosszú, részben pedig rövid affrikátát találunk. Szó végén ekkor is következetesen rövid cs van minden helyzetben. A hosszú ccs hangot a c elem kettőzésével jelöli a szerző: cch, cchÿ, ccÿ, ccÅ. Pl.: szóbelsejében intervokális helyzetben gemináta ccs: burÿcchad (396); edqÐÿcched (14); elegÿcched (35, l07, 135); elegÿccÅed (79); erqÐÐÿcchÿek (31); gyogÿcchad (554); hewÿccÿi (371); hewÿcchinek (391); hÿwqÐÿcchÿe (516); ÿndÿccha (26); ÿndichÿak (274); melegÿcched (29); melegÿcchid (407); merÿcche (61); ÅelqÐÿcched (51); Åorÿcchÿa (36) ; tÿÅtÿcchÿad (18, 110); wreÐÿcched (516); r ö v i d cs: elegÿched (42, 67, 126, 273, 297, 517); elegÿcÅid (69); gÿwchÿqn (289); melegÿched (275); melegÿchek (31). A viszonylag nagyszámú példa itt is a kiejtés ingadozására enged következtetni. Szó végén magánhangzó előtt: elegÿch abban (76); elegÿch aÅ (16); elegÿch egy (103); elegÿch el (258); elegÿcÅ eoÅwe (106); elegÿch qÅwe (116, 258); elegÿch eoÅwe (122, 446); tÿÅtÿch es (405); szó végén mássalhangzó előtt: burÿch megh (357); elegÿch caÐtoreumoth (46); elegÿch hoÅÅa (225); elegÿch keoÅÿben (65); elegÿch vÿÅben (621); gÿwch megh (74); haÐÿch kettq (291); hewÿch megh (405); hewÿch io… (259); lagÿcÅ megh (394); lapÿch megh (139, 255); melegÿch megh (102, 253); tÿÅtÿch megh (77, 86); twÅeÐÿch megh (116, 258, 260).
Olyan t végű ige, amelynek t elemét rövid magánhangzó előzi meg, sok van, hisz ebbe a csoportba tartozik minden -t; -at/-et, -tat/-tet; -hat/-het; ‑gat/-get képzős ige. Ide tartozik még kivételesen a bocsát és a lát ige is. Ezeknél felszólító módban magánhangzóközi helyzetben kettős ss, szó végén pedig rövid s jelentkezik kódexünkben a t hang helyén. Pl.: szóbelsejében intervokális helyzetben: chÿqpqgeÐÐed (471); egetheÐÐqn (457); ehqÅteÐÐe (43, 278); erteÐÐek ‘érintsék’ (38), fekteÐÐed (33); qÅwe forradhaÐÐon (279); halgaÐÐon (127); halogaÐÐad (32); hegedwlteÐÐqn (23); hoÅhaÐÐad (278); illeÐÐed (299); keneÐÐed (140, 403); kewergeÐÐed (119); kqÐÐed (12, 74, 101, 266, 525); leheÐÐqn (42); meheÐÐqn (89, 252, 271, 515); meÐÐed (122); meÐÐqn (318); nyelheÐÐqn (130); oÅlaÐÐa (44); oÅlaÐÐek (31); ÐwÐÐed (80); tawoÅtaÐÐa (37, 59); tawoÅtaÐÐanak (57); tawoÅtaÐÐon (23, 26, 57, 59); temeÐÐed (41); tqrleÐÐe (517); tqrwlteÐÐed (403); twrteÐÐe (57); wlteÐÐed (50, 262, 276, 277); wÐÐqn (471); vagdaltaÐÐad (45); veÐÐed (24, 80); veteÐÐenek (53); vonattaÐÐek (61); bochÿaÐÐa (262); bocÿaÐÐad (85, 92, 93, 145); laÐÐad (93); szó végén magánhangzó előtt: aÅtas, awagy (13); aÅtas abban (407); chÿepeges aÅ (9); chÿnaltas olaÿth (292); chÿnaltas onbol (98); Keres egÿ (97); eos ecÅetqth (112); ragas enheÿra (261); Åagoltas, es (356); Ðÿes arra (127); ves egÿ (13); ves annÿ (257); bocÿas aÅ (67, 74, 78); bochÿas aÅ (69); szó végén mássalhangzó előtt: aÅtas megh (9, 35, 255, 290); chÿnaltas mondola (261); eges megh (38, 253, 408); forras fql (254, 260); hanÿas keoppqlÿeoketh (51); kqs rea (130); meÐ kettq (36); Ðws bele (254); Ðws megh (69, 139, 257, 275); Ðws pogachÿat (258, 259); Åagoltas vele (619); Åakas kettq (411); wÐ tÿkmonÿath (258); wttes kqÅÿben (261); veÐ bele (12, 294); veÐ borban (79); veÐ MeÅben (93); vÿtes be (516); bochÿas fql (5); bochÿas keth (94); bocÿas melegqn (92).
11. Ma látszólag Ø fokú módjel van a második személyű rövid, tárgyas felszólító alakokban (várd). Ezek kialakulására vonatkozólag megoszlanak a vélemények. Horger úgy véli, hogy a hosszabb várjad az eredetibb, és analógiás hatás következtében, mégpedig a módjel nélküli, alanyi ragozású vár ‘várj’ mintájára jött létre a rövidebb forma (MIgerag. 121-3; vö.: Papp I.: i. m. 27). Bárczi szerint a várd a régibb (MNy. 46: 361), bár újabban már ő sem állítja ezt minden kétséget kizáróan (MNy. 53: 121-2). Ha kódexünk idevágó adatait megvizsgáljuk azt tapasztaljuk hogy azok különféleképpen viselkednek. Először is két nagy csoportot különíthetünk el: az egyikbe soroljuk azokat az igéket, amelyekben ma látszólag nincs nyoma a -j módjelnek, a másik csoportba azokat, amelyekben a mai nyelvérzék is kielemezheti a felszólító mód jelét.
Előbb talán azokat az igéket vizsgáljuk meg, amelyeknek második személyű rövid, felszólító módú alakjában is felismerhető a -j módjel nyoma. Kétségkívül ide tartoznak a t végű igék. Amint láttuk, ezekben a t szóvég és a -j módjel egyesüléséből ss, ssz, cs ~ ccs áll elő. Ha nem lenne ebben az alakban -j módjel, akkor a köznyelvben a -d rag előtt a t zöngésült változatának kellene állnia, tehát: tanídd, ködd, illetőleg ejd stb. formák lennének, mint ahogy vannak is ilyenek a nyelvjárásokban. Ezek azonban nem ősiek, hanem újabb, nyilván analógiás alakulatok (vö.: Horger: MIgerag. 122; Bárczi: MNy. 53: 122). Ezzel szemben a köznyelvben mindmáig fennmaradt az az állapot, amelyet nyelvemlékünkben is tapasztalunk, hogy a -d előtt s, sz, illetőleg cs hang van. Az s, sz, cs elem pedig csak a taníccs, köss, akassz stb. alanyi ragozású alakokban jöhetett létre. Megjegyezzük, hogy az szt végűeknél elképzelhető pl. akaszt + d > akaszd fejlődés is, de a t végű igék másik két csoportja ennek ellene mond. A szóvégi ccs, ss, ssz feltehetőleg eredetileg rövid volt, de a rövidülés az utána következő -d hatására amúgy is végbement volna. Pl.: elegÿcd (7, 80, 264, 449); elegÿchd (86); elegÿcÅd (58, 89, 92); haÐÿcd (64); hewÿcd (259); melegÿcd (9, 86); pÿrÿcd (253); tÿÅtÿcd (73, 78, 136, 297); aÅtaÐd (7); aÅtaÅd (260); bochÿaÐd (35, 79, 113, 264); chÿepegeÅd (77); chÿorgaÐd (100); egeÐd (95, 107, 116); eltiÐd (274); futaÐd ‘fújtasd’ (89); haÐogaÐd (86); keneÐd (141); kqÐd (18, 72, 111); meÐd (89, 114, 140); nÿÐd (19, 87, 264); qÐd (262, 407); ÐwÐd (37, 113, 286, 409); ÅÿtaÐd (6, 19, 102); ÅqdeÐd (525); tartaÐd (115); tqlteÐd (407); wlteÐd (262, 289); wtqgeÅd (71); wtqgeÐd (409); vonaÐd (298); veÐd (50, 105, 286); ereÅd (89); fonnÿaÅd (15, 284); foÅd (254); fqrqÅd (265, 400); olwaÅd (50, 88, 272, 404); ÅakaÅd (64); ÅaraÅd (51, 117, 253, 260); tapaÅd (89).
Felmerül a kérdés, hogy a másik csoport tagjaiból valóban nem elemezhető-e ki a -j módjel nyoma. Ide tartoznak először is azok az igék, amelyeknek szóvégi mássalhangzójával a -j módjel teljesen hasonul, az s, sz, z, gy, ny végűek. Pl.: aÐd (70, 294); kereÐd (15); moÐd (95, 120, 407); fqÅd (112, 119, 266, 515); hamoÅd (37, 128, 255); crÿÐteleoÅd (260, 267); olaÿoÅd (260); qttqÅd (18); ÐoÐd (86, 296); ÅqrqÅd (282). Vajon valóban nincs meg ezekben az igékben a módjel? Meglétét nehéz lenne mereven állítani vagy tagadni, mert a -j teljesen hasonulhatott a tővégi mássalhangzóhoz, s érthető módon a hasonulás d előtti helyzetben a mai köznyelvben is rövid mássalhangzó formájában jelentkezik. Nyelvemlékünkben és egyes mai nyelvjárásokban is a gy és ny végű igéknél a -d hatására még depalatalizáció is fellépett. A hand (114, 400) adat hánd-nak olvasható, és a hagyd is depalatalizált alakban fordul elő: had megh hwlnÿ (92, 402, 473); had nÿtwa (98); had raÿta (286); had aÅon modon (517); had oth (25, 260, 264, 448); had vgÿ (265).
Hasonló a helyzet a j-re végződő igéknél pl.: vaÿd kÿ (89, 259, 408, 474). Itt is meglehet a módjel, de a -d hatására rövid -j-vé lett.
A d, n, l végű igetövek végső mássalhangzójával a -j módjel összeolvadt. Lehet-e ezeknek rövid második személyű alakjában a -j módjelnek nyoma? A d végű igék rövidebb formájára számos adat van nyelvemlékünkben. Pl.: ad be (265); ad megh qnnÿ (105, 296, 275, 641); ad nekÿ (35); ad a3t (135, 254, 280); ad qnnÿ (20); fqd be (92, 584); Åqd feol (448); Åqd kÿ (406, 450, 610); Åqd megh (70); Åqd le (403). Hogy állhatnak elő ezek a formák? Véleményünk szerint itt a hagyd > hadd-hoz hasonló agyd > add hangfejlődésről lehet szó. Ugyanez a fejlődés végbemehetett az l-re és n-re végződő tövekben is, a -j hatására létrejött palatális mássalhangzó -d előtti helyzetben depalatalizálódott. Pl.: aÅald (112, 126, 289); Beretwald (28); chÿnald (41, 71, 473, 515); emeld (127); fÿrkald (112); forrald (50, 94, 255); fwÐtqld (117); heald (300); meteld (91, 281, 553); mÿweld (62); morÐold (258); Nÿeld (124, 140); parold (35, 255); Pqrkqld (253); purgald (445); ÐÅeldeld (282); Åÿtald (252, 448, 516); tÿmporald (38, 81, 448); told (42, 73); tqrqld (45, 101, 113); kend (66, 121, 259); vond (134).
Számos példánk van az sz-szel bővülő v tövű igékre: qd megh (144); eod megh (140); yd megh (140, 144, 145, 147); tqd alab (400); tqd aÅt (271, 286); tqd be (572); tqd bele (36, 409); tqd Borban (124); tqd el (634); tqd rea (5, 117, 273, 595); tqd wegben (92); Åeod aÅ (45); vqd el (63, 71, 610); veod el (450); vqd fql (641); vqd ky (35, 260, 400, 565); vqd Langÿath (403); vqd mÿnd (272); vqd vereth (554). Itt is elképzelhető tegyd > tedd-féle változás (vö.: Papp I.: i. m. 27), de nem hagyható figyelmen kívül természetesen a d végű igék analógiája sem. Az sz-szel és d-vel bővülő v tövű igékre szintén ez a fejlődés vonatkoztatható.
Van még adatunk más v tövű igékre is. Pl.: fud a3 Orban (95, 97, 99); fud fql (100); fud be (130, 273); fud rea (127); lwd megh (37). Ezekben a rövid -d-s forma kialakulása a többiek analógiájára mehetett végbe.
 Ezektől eltérő viselkedésű az a csoport, amelynek igéiben az alanyi ragozásban a -j megmarad (várj), vagy zöngétlenül fordul elő (raké).Ezek második személyű rövid, tárgyas alakját a következőképpen találjuk: dugd (94, 99); faragd (16, 70, 118); fogd (112); vagd (38, 121); nÿomd (9, 121); fachÿard (7, 103, 276, 625); furd (89); gÿurd (255, 408); habard (71, 113, 471); kewerd (140, 451); Nÿrd (24, 34); Ðodord (258); Åwrd ‘szűrd’ (92, 130, 281, 553); takard (15, 115, 451, 475); teord (18, 79, 294, 447); vard ‘varrd’ (253, 292); ragd ‘rakd’ (15, 98). Ezek is kialakulhattak hangtani úton. Ha a -j módjeles alanyi ragozású második személyhez hozzájárult a -d tárgyas rag, akkor a -j kiesett, mivel három mássalhangzó került egymás mellé. Ilyen esetekben a második hang kiesése a gyakoribb (Vö.: Bárczi, Hangtört.2 140). De meg kell jegyeznünk, hogy az r végűeknél teljes hasonulás is végbemehetett: várj > várr (vö.: Eckhardt Sándor: Pais-Eml. 492).
Adatainkból láthatjuk, hogy erőltetés nélkül meg lehet magyarázni a -j eltűnését azoknál a csoportoknál is, amelyekben látható nyoma nincs a módjelnek. Bárczi az általunk elkülönített módjeles és látszólag nem módjeles csoportok keletkezését különválasztja. A tekintsd, értsd-féle alakokat másodlagosaknak tekinti. Szerinte ezek úgy keletkeztek, hogy “a nyelvterületnek túlnyomó részén a t tövű igéknek tárgyas igeragozású módjeltelen alakja már nagyon korán eltűnt. Amikor aztán az egy időben visszaszorult, majd újból terjedni kezdő kérd, várd alakok hatására a tekintsed, értsed-félékhez is rövidebb változatok társultak, a tővég jellegzetes alakulása már nem maradt ki az újításból sem” (MNy. 53:122). Ezek szerint volt egy ősi kérd, várd forma, amely egy időben visszaszorult, majd újból elterjedt; hatott a t tövű igékre és létrehozta az értsd, tekintsd-féle formát. Ez kissé körülményes magyarázat, egyrészt, mert miért szorultak vissza, másrészt a kérd, várd hatása alapján inkább tekind stb. alakok létrejöttét várnánk. Ilyenek újabban keletkeztek (vö.: Bárczi: MNy. 53: 122).
Az általunk fentebb említett hangtani fejlődések feltétele az, hogy a -d rag az alanyi ragozású, második személyű, módjeles, felszólító alakokhoz járuljon, mégpedig akkor, amikor a módjel után már nem következett tővéghangzó. Megvolt-e ennek a lehetősége? Véleményünk szerint igen. Bárczi Géza kimutatja, hogy a tárgyas ragozás használatában a XV. századtól kezdve a maihoz viszonyítva eltérések mutatkoznak, amelyek különféleképpen keletkezhettek. Az eltérő szerkesztésmódok között sokáig tartó harc volt, amelyek hosszan tartó használatbeli ingadozásokhoz vezettek. Ilyen eltérések és ingadozások nyomai a nyelvjárásokban máig is tapasztalhatók (vö.: MNy. 54: 257-70; Pais-Eml. 206-14). Eltérés mutatkozik a tárgyas ragozás felszólító módjának második személyében; az alanyi ragozású felszólító módú alakok tárgyas funkcióban fordulnak elő. Sok adat van a t végű igék egyik csoportjára, a t + j > cs ~ ccs típusúakra. Bárczi ezekre a kódexekből hoz példákat (MNy. 54: 262-3), de az általunk vizsgált Orvosi könyvben a ritkább -d ragos rövid alakok mellett több száz idevágó adatot találunk. Pl.: “Borÿch be aÅ feÿedet” (103); “fachÿard kÿ aÅ leweth, elegÿch eoÅwe teorqt Ðaffranÿal” (75); “Malwanak magvath teord es vqrqs Borban elegÿch megh” (134); “fenÿw fanak gÿwmqlchet tqrd megh elegÿch qÅwe MeÅÅel” (280); “elegÿch abban aÅ vÿÅben aÅ porth” (448); “elegÿch hoÅÅa aÅ kenqÐqt” (474); “es aÅ ßerÅamokat vgÿ elegÿch bele” (541); “reggel oÅton nÿÐd feol aÅ fwledet, fordÿch ala, aÅ rwtÐagoth tÿÅtÿch kÿ” (87); “aÅ Åqmnek heat fordÿch feol” (82); “gÿwch megh aÅ eggÿket” (285); “aÅ keÅeth haÿch be fele” (595); “SÅederÿ fa gyqkerenek feolÐq heat hanch le” (266); “haÐÿch kÿ aÅ kenÿerbql aÅ wegqth” (403); “AÅ keolÿket aÅ haÐa felql haÐÿch megh” (37); “AÅ IÐopnak vÿragath tqrd megh, es aÅ moÐas vthan hÿnch aÅ Nyelwre” (122); “hÿnch megh hamuwal aÅ feÿqketh” (274); “ad megh ÿnnÿa, es keÅqrÿch aÅ okadaÐra” (620); “aÅ Tÿkmonÿath…, hamoÅd megh es lapÿch ÿol megh” (128); aÅ kÿs vÿodnak vegeth march bele” (97); “eÅ Spongÿath march melegh vÿÅbe” (19); “Parhagÿmanak kÿ fachÿart leweth melegÿch megh” (87); “moÐanch meg aÅ nÿelw chÿapoth” (127); “Nÿwch be Åaÿaban aÅ hwelk, vÿodath” (594); “aÅ labodat nÿwch aÅ oldala melle” (595); eÅth olch megh borban” (117); “AÅ Arwa chÿalãt[h] ronch megh” (101); “dÿot vegÿ, tqrd megh Ees tÿÅtÿch kÿ aÅ Belÿth, valamenÿre ronch megh” (258); “aÅth tarch Egetqth borban” (91); “eÅqket, tarch abban kÿlencÅed napigh” (450); “tacÅ fql aÅ Åaÿadat” (115); “iÐmeth aÅon vÿÅeth tqlch feol” (98); “aÅ fÿge leweth tqlch rea” (286); “es annak a leweth tqlch egy kadba” (402); “aÅÅal teolch megh aÅ MalacÅoth” (409); “AÅ maÐÿkat is twÅeÐÿch megh” (286); “Kqkennek gÿqkerenek fqlÐq heat tÿÅtÿch megh” (121); “tÿÅtÿch megh aÅ magwatul eÅqket” (297) stb.
Bárczi ezeket a -d-s alakokból hangtani úton vezeti le (hasonlóképpen: Simonyi, TMNy. 607; Horger, MIgerag. 71; Uő, Mnyelvj. 153). Szerinte a várd, kérd mintájára létrejött tekintsd-félékben, ha utánuk mássalhangzóval kezdődő szó állt, hármas, esetleg négyes mássalhangzó-torlódás keletkezett, s a torlódás a -d kiesésével bomlott fel (MNy. 54: 262). Később a -d nélküli alak elterjedt, s olyankor is előfordult, amikor az utána következő szó magánhangzóval kezdődött (uo.).
Véleményünk szerint ezek a -d toldalék nélküli tárgyas alakok nem a -d ragosakból jöttek létre, hanem ezek is, mint a Bárczi által megvizsgált többi esetek, a talán nyelvjárási megoszlásban egymás mellett élő eltérő szerkesztési módok harcának, ingadozásának következtében keletkeztek. Ilyen példákat nemcsak a t végű igékre, hanem másokra is találunk már a XV. században. Bárczi pl. a csudál és a hallgat igére hoz adatot, s az adott mondatban levő alanyi alakjuknak magyarázatát a mai jelentésüktől való eltérésben keresi. Pl.: JókK. 10: “Es azert neczudal ha nem zolhatot te neked”; GuaryK. 6: “halgas íol hozaia mel atkozot bín legon ez gonoz ragalmassag”. Ugyancsak előfordul az ad ige is ilyen használatban: FestK. 50: “agy nekevnk… the kegyelmessegednek beewsegeth”. Másrészt Bárczi megállapítja, hogy a XV. században a d-tlen változatok csak mássalhangzó előtt fordulnak elő (MNy. 54: 262), de az Apor-kódexből már magánhangzó előtti helyzetben idézhetjük: 128: “te neuednek ag a diczvseget”.
A XV. századi nyelvemlékeinkben tapasztalható ingadozás alapján feltehető, hogy a nyelvjárásokban korábban is eltérés mutatkozott a tárgyas ragozás fejlettségében, használatában. Egymás mellett éltek a felszólító módban tárgyas és alanyi igealakok tárgyas funkcióban, a várj, hallgass stb. formák tárgyas szerepben is állhattak. Idővel azonban a beszélők szükségét érezték annak, hogy itt is megkülönböztessék a tárgyas változatot, a régebbi várjad, hallgassad mellé megteremtették a várjd, hallgassd stb. formát úgy, hogy a módjel után közvetlenül kitették a -d ragot.
Legrégibb szövegemlékeinkben nem fordulnak elő a rövid, második személyű alakok, ez természetesen nem jelenti feltétlenül azt, hogy nem is éltek akkor. Első kódexünkben, a Jókai-kódexben azonban már a nagyszámú hosszabb forma mellett találunk néhány rövidet is. Pl.: 47: add ennekem, 127: akard (háromszor); 6: Ðaruldel ‘s áruld el’; 141: tedel; 127: ved; 143: vydel. Itt már együtt találunk több különbözőképpen létrejött rövid változatot. Ebből következik, hogy ezek kialakulása a XIV. században már megkezdődött. Felvetődik a kérdés, vajon mi az oka, hogy a tekints-félék legtovább élnek tárgyas funkcióban? Véleményünk szerint a hangtani helyzet, a mássalhangzó-torlódás, amely sokáig gátolta a -d állandósulását.

A t végű igék felszólító módjához
1. Leíró nyelvtanainknak általánosan ismert megállapítása, hogy a t végű igék felszólító módja háromféleképpen alakul. l. Az st és szt végűeknél a t kiesik, és a módjel teljesen hasonul a tővégi mássalhangzóhoz: fessen, válasszon. Ez lehetett különben történeti fejlődésük útja is (vö. Papp István: MNyj.  4: 32-3). 2. Ha a szóvégi t előtt egyéb mássalhangzó van, akkor a t + j összeolvadásának eredménye cs lesz: tarcson. Hasonló a helyzet, ha a t előtt hosszú magánhangzó áll: hűccsön, itt azonban már vannak kivételek. 3. Ha viszont a szóvégi t hangot rövid magánhangzó előzi meg, akkor a t + j-ből mindenkor ss lesz: vessen.
Felvetődik a kérdés, hogy melyek azok a hosszú magánhangzó + t végű igék, amelyeknek a felszólító módjában kivételszerűen nem ccs, hanem ss jelentkezik. Erre pontosan válaszolni eddig nemigen lehetett. Az idevágó nyelvészeti irodalomban ilyen megfogalmazásokkal találkozunk: “néhány hosszú magánhangzó + t végű tő is idetartozik: lát : láss” (MNyj.  4: 32); A Magyar helyesírás szabályainak a 10. kiadása a lát és a bocsát igét mondja kivételnek (92. §); Lotz János a lát, bocsát és a lót- (lót-fut) szavakat sorolja ide (American Studies in Uralic Linguitics 85); és hasonlóképpen jár el a MMNyR. is (I, 490). Van-e több ilyen igénk? Ma már válaszolhatunk erre a kérdésre, mert Papp Ferenc irányításával elkészült, és kéziratban a debreceni egyetemen hozzáférhető a magyar nyelv szóvégmutató (a tergo) szótára, amely az ÉrtSz. anyagát foglalja magában. Csupán a t végű igéket tartalmazó kötetet kell fellapoznunk, és azonnal megállapíthatjuk, hogy a bocsát, lát és a lót szavakon kívül több ide tartozó igénk az ÉrtSz. által felölelt szókincsben nincs. Nem valószínű, hogy a nyelvjárásokból több hasonló előkerüljön.
2. Mi lehet e kivételnek az oka? Ha már kezünkbe vettük a szóvégmutató szótárt, keressünk benne tovább, nézzük meg, nem segíthet-e bennünket ennek a problémának a megoldásában is! Ha együtt látunk nagy mennyiségű t végű igét, hátha magától is kínálkozik valamilyen magyarázat felszólító módjuknak alakulására vonatkozóan.
A leíró nyelvtanból tudjuk, hogy ma a hosszú magánhangzó + t végű igék a felszólító módban úgy viselkednek, mint a mássalhangzó + t végűek. Most már az is ismeretes, hogy csak 3 kivételes szó van. Nézzük meg tehát, hogy melyek azok az igék, amelyekben a t előtt hosszú magánhangzó áll! A szóvégmutató szótár lapozgatása közben azonnal szemünkbe tűnik, hogy ezek nagy részét az -ít képzős igék alkotják. Összesen 490 ‑ít képzős ige van a szótárban, de ebben a számban nincsenek benne az igekötős változataik. Ehhez a mennyiséghez képest elenyésző a többi hosszú magánhangzó + t végűek száma, mindössze 11. A 11 ige a következő : alít, bocsát, dűt, fűt, hűt, műt, lát, lót, szít, tát és vét. Emeljük ki közülük a 3 kivételt (bocsát, lát, lót), nem marad csak 8. De az ÉrtSz. által elavultnak jelzett alít ‘vél, hisz, gondol valamit’ igét legfeljebb csak mai nyelvérzékünk tekintheti tőszónak, mert eredetileg ez is -ít képzős (vö. EtSz.; MNy. 31: 42-6). Így mindössze 7 hosszú magánhangzó + t végű igénk marad az ‑ít képzősökön kívül, amelyekben a t + j eredménye ccs lesz: dűt, fűt, hűt, műt, szít, tát és vét. Csupán a szóvégmutató szótár számadatai alapján azonnal feltehető tehát, hogy a hosszú magánhangzó + t végű igék felszólító módjának alakulásában elsősorban az -ít képzős igék játszottak fontos szerepet.
Miért viselkednek az -ít képzős igék úgy, mint a mássalhangzó + t végűek? Nyilván azért, mert korábban azok is mássalhangzó + t végű szavak voltak. A képző ugyanis finnugor *kt-ből èt > ét > -Çt változáson ment keresztül, majd a tővégi vokálissal diftongust alkotott, és a kettőshangzó később palatalis hosszú magánhangzóvá változott (vö. D. Bartha, Szóképz. 44). A cs-s ejtésmód még akkor kialakulhatott, amikor a képző első eleme mássalhangzó vagy Ç félhangzó volt. Például: FestK. 69: sokasyhch megh, 60: Segeych, GuaryK. 103: zabadoy-a, zabadey- meg. Megjegyezzük, hogy az -ít képzős igék nemcsak a felszólító módjukban viselkednek a mássalhangzó + t végűekhez hasonlóan, hanem a képző utáni “kötőhangzó” használatában is (vö. Sebestyén Árpád, Tanítani - tanítni: MNyj.  4: 37-48).
3. De vizsgáljuk meg közelebbről a megmaradt 7 hosszú magánhangzó + t végű igét! Bárczi Géza a nyelvtörténeti adatok alapján rámutat, hogy a fűt t eleme előtt volt egy csökkentett nyomatékú magánhangzó (MNy. 53: 127). A hűt szó adataiból valószínűnek látszik, hogy az -ít képzőt kell benne keresnünk: hyvxiteziem, hüvétem, hivétem, meghivejt, megh×vít (NySz.), hwyched (OrvK. 612), hwych (OrvK. 631). A dűt ige előzménye dőjt ~ dűjt volt: eldeyt, duytet, dxyté stb. (NySz.). Ez az alak valószínűleg analogikusan keletkezett a dől ~ dűl mellé a gyúl ~ gyújt, nyúl~nyújt, gyűl ~ gyűjt stb. mintájára (vö. Baboss R. Ernő: MNy. 34: 225). Hasonló adatokat tudunk idézni a szít igére is: szíjtana, szíjtnak, szíjtás (NySz.). Tehát mind a 4 itt tárgyalt igének a múltjában volt egy olyan stádium, amikor a t előtt j (Ç) volt (fűjt, dűjt, hűjt, szíjt), és ez a formájuk megegyezett az -ít képzős igék egykori alakjával. Így érthető, hogy a felszólító módjuk is azokéhoz hasonlóan fejlődött.
Ezek után már csak 3 t végű igénk maradt (műt, tát, vét), amelyeknek a végső mássalhangzója előtt hosszú magánhangzó áll, és a múltjukból sem tudunk kimutatni a t előtt mássalhangzót vagy félhangzót. A műt igét Bugát Pál alkotta a fűt mintájára (vö. Nyr. 82: 395). A szó napjainkban kezd közhasználatúvá válni (vö. Kálmán Béla: MNy. 57: 484; Nagy J. Béla: MNy. 58: 222; R. Hutás Magdolna: MNy. 58: 224). Az ige felszólító módjának alakulása a hasonló, a tőle pusztán egy hangban különböző dűt, fűt, hűt mintájára történik. Nemrégiben ezt a mondatot hallottuk: “Nem akarom, hogy megműtsenek.”
Tát szavunk hangfestő eredetű (vö. Benkő: MNy. 50: 257). A NySz. első előfordulását az Apor-kódexből idézi, szerencsénkre ez éppen felszólító módban van: tassa (19). Tehát akkor még nem ccs-vel, hanem ss-sel hangzott. A kódex a cs hangot ch, cz, L betűkkel jelöli (vö. Kniezsa, HírTört. 108, 111, 124, 129, 133). De a XVI. századtól kezdve már cs-s adataink vannak: Tacz meg, Táts fel, táttsuk (NySz.). Ez a szó a felszólító módban eredetileg úgy viselkedett, mint a rövid magánhangzó + t végűek, és csak később történt változás. A változás okát az analógiában kell keresnünk, úgy látszik, erre a hangfestő szóra a többi (-ít képzős) hosszú magánhangzó + t végű ige könnyen hathatott, talán azért, mert a beszélők expresszívebbnek érezték a táccsa változatot.
A vét ige ismeretlen eredetű (SzófSz). Miért alakul ccs-vel a felszólító módja? Ennek két oka lehet, és ezek talán együttesen hatottak. Egyik az analógia, amely ennél a szónál is érvényre juthatott. A másik ok pedig az, hogy t + j > ss változás esetén egy véssen alak jönne létre, amely azonos lenne a vés ige felszólító módjával. Tehát a homonimia elkerülésének óhaja is támogathatta a véccsek, véccsél, véccsen stb. formák létrejöttét.
4. Térjünk vissza most már a 3 “kivétel” -hez! Miért alkotja a felszólító módját ss-sel a bocsát, lát és a lót ige? A válasz igen egyszerűnek látszik: azért, mert ezek t eleme előtt nem volt mássalhangzó vagy félhangzó. Viszont tudjuk, hogy a bocsát-nak ma is él bocsájt változata. Kétségtelen azonban, hogy a bocsájt újabb alakulat. A szó már a HB.-ben előfordul: bulscassa, és ettől kezdve a NySz. több, mint száz adatot hoz rá, és mindössze kettő van közöttük, amelyben a t előtt j van. Ezek is elég kései adatok, az egyiket Bethlen Miklós önéletírásából, a másikat Gvadányi Józseftől idézi a szótár. Az ige felszólító módú alakjai a NySz.-ban csak ss-sel találhatók. Úgy látszik, a későn, csak egyes nyelvjárásokban kialakult bocsájt változat nem volt annyira életerős, hogy az ige megszokott felszólító módját meg tudta volna változtatni. Megemlítjük, hogy a kiált viszont hozzáidomult a többi -lt végű igéhez. Ennek a szónak az l nélküli, kaját formája az eredetibb (vö. Mészöly: 48: 56), amely a Halotti Beszédben keassatuk alakban fordul elő, és ezt általában keássátuk-nak olvassák (MNy. 62: 192). Érthető, hogy miután a kiált elterjedt, és az l nélküli változat a nyelvjárásokba szorult vissza, a szó felszólító módja is a mássalhangzó + t végű igék analógiájára alakult. Hasonlóképpen viselkedett az önt ige is. Az n hiányzott eredetileg a t elől (vö. SzófSz.), s akkor a felszólító módja s-sel ejtődött: xssed (NySz.), eos ‘önts’ (OrvK.112). Az n-s változat kialakulása után természetesen cs-vel ejtik az ige felszólító módját. 
A lát és a lót szavakban viszont sohasem volt a t előtt mássalhangzó vagy félhangzó, ezek tehát úgy viselkednek, mint a rövid magánhangzó + t végűek. Csupán egy kérdés vetődhet fel: az analógia miért nem szüntette meg ezeknek a különállását is. A lót esetében nagyon kézenfekvő a válasz. Ez az igénk egyedül nemigen fordul elő, általában a lót-fut ikerszóban élünk vele. A NySz.-ban is a fut ige társaságában találhatjuk. A lót-fut-nak a felszólító módja pedig szabályosan lóss-fuss volt, s ennek az összefüggésnek az erejével az analógia nem vetekedhetett. És miért nem változott meg a lát ige felszólító módja? Talán azért, mert gyakran használt, sűrűn előforduló szó, és az analógia, amellyel itt az -ít képző mai alakjának kialakulása után számolhatunk nem volt olyan erős, hogy ennek az igének megszokott felszólító formáit megváltoztassa.
5. Többen hangtani úton próbálták magyarázni a t + j > cs ~ ss változást (a kérdés irodalmát 1. Papp István: MNyj.  4: 33), legfrissebben Bárczi Géza fejtette ki ezt az álláspontot. Szerinte a t + j mássalhangzó, illetőleg félhangzó után cs-vé, magánhangzó után ss-sé alakul (Htört.2 131; MNy. 53: 127). Az eddigiek alapján nyilvánvaló, hogy nincs okunk a t végű igék együttes vizsgálata után sem más magyarázatra gondolni (másképpen: Juhász Jenő: MNy. 34: 211-220; Papp István: MNyj.  4: 32-4). A t végű igék ma használatos felszólító módja tehát a következőképpen alakult ki: 1. Az st, szt végűeknél a t kiesett, és utána teljes hasonulás történt (vö. MNyj.  4: 32-3). 2. Ha a t előtt mássalhangzó vagy Ç félhangzó volt, akkor a t + j-ből cs lett. Ide tartoztak az -ít képzős igék is, ezeknél azonban a szótő és a képző együttes fejlődése következtében előállt a hosszú magánhangzó + t végű változat. További végződések hozzájárulása esetén a cs két magánhangzó közé került, és megnyúlt: taniczanak (NySz.) > taníccsanak. A hosszú ccs tovább terjedt szóvégi helyzetbe is: taníccs. Az -ít képzős igék ilyen alakulása azután analógiás változásokra nyújtott alkalmat. Az -ít képzős igéknek más irányú fejlődése is lehetséges volt például HB.: zoboducha > nyj. szabadíjja (Bárczi, Htört.2 131); ez a változat azonban a nyelvjárásokba szorult vissza. 3. Ha a t előtt magánhangzó volt (hosszú vagy rövid egyaránt lehetett), akkor a t + j-ből ss lett. Az eddigiek szerint a tát és a vét, illetőleg a kaját > kiált és az ött > önt került át a nyelvtörténet során ebből a csoportból az előzőbe, de amint láttuk, ezek átkerülésének is van megfelelő magyarázata.
Végül megállapíthatjuk, hogy a szinkrón vizsgálat által kivételnek minősített három szó, a bocsát, lát és a lót történeti szempontból nem kivétel. Ezeknek az igéknek a felszólító módja egy korábbi szabályos fejlődésnek és állapotnak a maradványa, amelyet a nyelvben állandóan működő különböző irányú analogikus hatások érintetlenül hagytak.

A feltételes mód és az elbeszélő múlt jelének alakulása a Jókai-kódexben
1. A feltételes mód jele a mai magyar nyelvben -na/-ne, -ná/-né. A ma már kihalt elbeszélő múltban pedig -a/-e, -á/-é volt az időjel. A tárgyas ragozás többes 1. személyében a módjelnek -nó/-nő, az időjelnek pedig -ó/-ő formája élt. Ezektől eltérő módon alakult az sz-szel bővülő v tövű igék folyamatos múltja (lőn, tőn) és a feltételes módja (i+nna, te+nne). A kutatók nagy része a -na/-ne, -ná/-né, valamint az -a/-e, -á/-é változatokból a hosszú palatális magánhangzójút, a -né-t, illetőleg az -é-t tartja eredetibbnek (vö. Horger, Igerag. 101, 112; Berrár, TörtMondt. 23-4; Hajdú Péter, Bevezetés az uráli nyelvtudományba 137-8; István Papp, Unkarin kielen historia 157, 166). Ezek mellé kialakult az illeszkedés révén a -ná, illetőleg az -á, majd a szóvégi hosszú magánhangzók megrövidülésével létrejött a -na/-ne és az -a/-e változat.
Újabban Benkő Loránd kiváló, összefoglaló nyelvtörténeti munkájában annak a véleményének ad hangot az elbeszélő múlt jelével kapcsolatban, hogy az -á forma kialakulhatott egy é > á fejlődés útján, tehát nem illeszkedés eredményeként is megszülethetett (vö. Az Árpád-kor magyar nyelvű szövegemlékei 216). A veláris igék 1. személyében található -é (várék) jelet pedig a zavaró alaki egybeesés (ők várák) kiküszöbölése érdekében keletkező formának tartja, amelynek létrejöttét a feltételes módú várnék, látnék alakok párhuzamossága is támogatta (i. m. 217).
Az illeszkedés nélküli -né mind a mai napig él az alanyi ragozás 1. személyében a mély és vegyes hangrendű igékben, és ugyancsak előfordul a szabályos ikes ragozás egyes szám 3. személyében: ő aggódnék. Hasonló volt a helyzet a folyamatos múltban még a múlt században: én várék, ő aggódék. Tehát a módjel sem illeszkedik, és az időjel sem illeszkedett az említett helyeken.
2. A nyelvészek azonban már régen felfigyeltek arra, hogy a XIV. század végén keletkező Jókai-kódexben a mély és vegyes hangrendű ikes igék egyes szám 3. személyében feltételes módban és elbeszélő múltban illeszkedéses alakok fordulnak elő (vö. Zolnai, Nyeml. 93; TMNy. 627, 630; Melich, MNy. 9: 13; Horger, Igerag. 47-8; Berrár, i. m. 23-4; Lotz János, Az igék alakja a Jókai-kódexben 20, 32). Ugyanakkor Melich (MNy. 9: 13) és Horger (i. m. 101) azt is állítja, hogy ebben a kódexben az iktelen igék elbeszélő múltjának egyes szám 1. személyében is van illeszkedő adat. Újabban pedig Benkő a forrás meg yÅanÿudak (11B05) és el aluuak (78B09) adatairól írja azt, hogy ezek egyes 1. személyű formák (i. m. 217).
Az eltérő nézeteket figyelembe véve valószínűleg nem lesz érdektelen, ha megvizsgáljuk a Jókai-kódex idevágó összes adatát. Amióta elkészült a forrás számítógépes feldolgozása (vö. Jakab László-Kiss Antal, A Jókai-kódex ábécérendes adattára. Debrecen, 1978.; Uők, A Jókai-kódex szókincsének szófaji megoszlása. Debrecen, 1980.) könnyen megkapjuk az összes példát, így pontosan megállapíthatjuk, hogy milyen igékben és milyen helyzetben fordul elő az illeszkedéses változat, valamint azonnal láthatjuk azt is, volt-e ejtésbeli ingadozás a kódex nyelvjárásában. Az összes előforduló adat ismeretében pontosabb választ tudunk adni a vitás kérdésekre.
Először a feltételes módban álló példákat vegyük szemügyre! A veláris és vegyes hangrendű ikes igék egyes 3. személyében az adatok túlnyomó többségében illeszkedik a módjel, 20 adatból mindössze egyben találunk ‑né formát. A következő igék állnak illeszkedéses alakban: fohászkodik (kétszer), hallattatik, imádkozik (háromszor), írtattatik, kínzatik, lakozik (négyszer), láttatik, méltoltatik (négyszer), nyugszik (kétszer). Pl.: bel ment uolna hogÿ ÿoban sokaÐÐagtol hallatattnak (Codices Hungarici I, 19A10), mÿkoron ymadkoÅnac romaban (71B02), meg kewteleÅek ewtet hogÿ meg mondana: mÿre ma ÅokaÐnal ynkab kÿnÅatnak (30B20), AÅert mÿkoron e mondot barat lakoÅnak hegÿek eluewl (33B13), Es kewnueÅeÐekuel kerek bodog ferencÅett hogÿ eÅ mondot fraternak vetket ÿrgalmaÅuan megbocÅatna Es aÅ vernek folyaÐat meltoltattnak meg allattnÿ (34B25), ewtett hyua hogÿ aÅ euel ew haÅaban nÿwgonnak (2A23); fohaÅkodnak (50B26, 68A26), ÿmadkoÅnak (22A04, 71B27), ÿrtattattnak (71A12), lakoÅnak (55A02, 72A21, 74A01), lattattnak (81A06), meltoltatnak (67A13, 80B22), meltoltattnak (38A17), nugonnak (2B08). Az egyetlen nem illeszkedő változat az alíttatik szónak megfelelő alakja: Ðokaktol balkatagnak aloytattnek (1B23).
Az elbeszélő múlt egyes szám 3. személyére 22 adatunk van. Ebből 20 illeszkedéses a következő szavakban: csudálkodik (kétszer), elalszik, folyamik, hívtatik, indultatik, kimúlik, lakozik, megadatik, megharagszik, (meg)hatalmazik (kétszer), megiszonyodik (négyszer), megmutattatik, származik, szolgáltatik, változtatik. A két nem illeszkedő példa a megadatik és láttatik igékben található; a megadatik tehát mindkét változatban előfordul. Pl.: Åent fferenc cÅudalcodak hogÿ ew mÿndenkort ellent felelevala (17A22), odozaÐ vetelutan, nugolomual magat agÿba takara es vrban bodogÐagoÐt el aluuak (78B09), AÅ frater lattuan vettkezetÿt folÿamak bocÅanattra (40B11), Åent fferencÅ ky mulak ez vÿlagbalol (72A06), Es ott lakoÅak mend aÅ negÿuen napon (14A13), eletnek es ewduewÐÐegnek egyetlenbe meg adatak (80B07), De aÅ Bÿro mÿkoron ew nagÿ regulaÿanac alatÿat meg oluaÐtauolna: ygen meg yÅanÿudak (11B05), De mÿkoron, hogy eÅ yrtattattnak meg mutattatak lelekben Åent fferencÅnek (71A12); cÅudalkodac (71A18), hattalmaÅak (77B28), hyutatak (30B03), yndoltatak (50A09), megharaguuak (27B07) hatalmaÅak meg (32A03), meg ÿÅanÿodak (64B16, 66B13), meg yÅanÿwdak (6B12), zarmazak (77A21), Åolgaltatak (71B09), valtoÅtatak (27A11). A nem illeszkedő adatok a következők: es valamyt ennekem tewnek lattatek ennekem kyÐdednek (77B20), Es legottan meg adatek nekem (24B04).
Az adatokat összegezve megállapíthatjuk, hogy a feltételes mód és az elbeszélő múlt egyes szám 3. személyében 24 ikes ige fordul elő forrásunkban. A lakozik és láttatik mindkét helyen megtalálható. Az előbbinek mind az öt előfordulásában illeszkedik a módjel és az időjel: lakoznák, lakozák, az utóbbi feltételes módjában van illeszkedés: láttatnák, az elbeszélő múltban nincs: láttaték. A 24 szóra összesen 42 adatunk van, ebből 39-ben illeszkednek a jelek, háromban nem. A 24 szó közül kettőben mutatkozik ingadozás (láttatik, megadatik), egyben (alíttatik) palatális jel, 21-ben pedig mély hangrendű jel van. Ezekből azt a következtetést vonhatjuk le, hogy a kódex nyelvjárásában főképpen az illeszkedéses formákat használták, de élt mellettük a másik változat is. Megemlítjük, hogy a forrásunknál nem sokkal fiatalabb Bécsi Kódexben az illeszkedéses alak ezekben az esetekben ismeretlen (vö. Károly Sándor, A Bécsi Kódex nyelvtana 180-1, 186-7 ).
3. A hagyományos felfogás alapján azt mondhatjuk, hogy az ő lakoznák, lakozák változatok a magyar nyelv hangrendszerére jellemző palatális-veláris illeszkedés eredményeként jöttek létre. Amikor az illeszkedés az eredetibb -né, illetőleg -é jelek mellé létrehozta a mély -ná és -á változatokat, ezek természetesen a mély és vegyes hangrendű igékben igyekeztek minden helyzetben felváltani a palatális eredetit. Általánossá válásuknak csupán egy akadálya lehetett, a funkció. Ha az ige ragozási rendszerében azonos alak élt, az illeszkedés révén megszülető új forma segítségével az alaki egybeesést meg lehetett szüntetni úgy, hogy az egyik helyzetben megmaradt a régi, illeszkedés nélküli változat. A mély hangú formák kialakulását megelőzően például az innék alak szerepelt egyrészt az alanyi ragozás egyes 3. és másrészt a tárgyas ragozás többes 3. személyében. A mély hangrendű jel megszületése után a tárgyas többes számú alak (ők) innák lett, az alanyi ragozás egyes számában pedig megmaradt az (ő) innék. Hasonló volt a helyzet az elbeszélő múltban is. Ez történt a legtöbb nyelvjárásban, és ezt az állapotot őrzi még részben a köznyelv és az irodalmi nyelv.
A Jókai-kódex nyelvjárásában azonban - amint a fentiekben láttuk - egyes 3. személyben az illeszkedő alak az uralkodó forma. Mi a magyarázata a jelenségnek? Az adatokat megvizsgálva először is megállapíthatjuk, hogy az illeszkedést mutató igék mind tárgyatlanok, és legtöbbjük szenvedő vagy visszaható ige. Ez tehát azt jelenti, hogy tárgyas ragozásuk nem volt, vagyis az egyes 3. személy mellett nem volt más azonos alak az ige ragozási rendszerében. Így a funkcióegybeesés az egyes 3. személyben nem akadályozhatta meg az illeszkedéses forma létrejöttét ezeknek a szavaknak a feltételes módjában, illetőleg elbeszélő múltjában.
Ha Benkő Loránd felfogásából indulunk ki, vagyis abból, hogy az é kettőshangzóból közvetlenül á fejlődött az elbeszélő múlt jelében, akkor azt mondhatjuk, hogy az ikes igék 3. személyében már megbomlott az egyöntetűség a kódex nyelvjárásában, mert illeszkedés nélküli alakok is előfordulnak. A kérdés csak az miért bomlott meg ez a feltételezett egységes illeszkedéses jelhasználat? Benkő szerint azért, hogy a többes szám 3. személyű tárgyas alakokkal való azonosság megszűnjék. Igaz, szerinte ezek egyes 1. személyű formák. Ezeknek az igéknek azonban sem az egyes 3. személyük, sem az egyes 1. személyük nem eshetett egybe a többes 3. személyű tárgyas alakjukkal. Egész egyszerűen azért, mert tárgyas ragozásban nem vagy nagyon ritkán használták őket. Az 1. személyük pedig, amint az alábbiakban látni fogjuk, az ikes igékre jellemző módon -m raggal alakult.
Az elhasonulás okaként Benkő a feltételes módú alakok analógiáját is említi (i. m. 216-7), adataink szerint azonban ezeknek a szavaknak a feltételes mód 3. személyében is majdnem mindig illeszkedő végződésük van, tehát az elhasonulást ezek nem indíthatták meg.
Benkő nem szól a feltételes módban levő hasonló jelenség kialakulásáról. Ott is egy -né > -ná közvetlen fejlődést gondol, vagy ennek kialakulására vonatkozóan elfogadja a hagyományos felfogást? Szerintünk mindkét jel azonosan fejlődött, és a jelenséget könnyebben megmagyarázhatjuk, ha egy korábbi -é, -né változatból indulunk ki, és a mély, valamint vegyes hangrendű ikes igékben előforduló illeszkedés nélküli alakokat megőrzött régiségnek fogjuk fel.
4. Az ikes igék ragozása a vizsgált módban és időben az egyes 3. személyen kívül még egyes 1. személyben, is eltér az iktelenekétől az alanyi ragozásban. Az előbbiekben -m, az utóbbiakban -k járulék van. Ez azt jelenti, hogy egyes 1. és 3. személyben sem jöhetett létre alaki egybeesés (én/ő imádkozák). A kódexben az ikes ragozás feltételes mód 1. személyére nincs adat, de az elbeszélő múltban szabályos ikes formákat találunk: ymadkoÅam (77A24), el hagyatam (77B11). Feltehetően hasonlóképpen formálták a nyelvjárásban a feltételes mód 1. személyét is: imádkoznám, elhagyatnám.
Találunk a forrásban egy meglepő elbeszélő múltú igealakot is: kynek mÿkoron meglen elekuala ayoytatos yonhual Åolgalam (78B01 ). Az itt olvasható szolgálám kétségkívül azt jelenti: ‘szolgálék’, azaz alanyi ragozású alak. A szolgál azonban nem ikes, és nem is volt az soha. Kódexünkben is többször előfordul, természetesen iktelenül: Åolgal (50B01), Åolgaluala (78A09), Åolgalna (25B06).
Erre a példára már Bárczi is felfigyelt “A tárgyas igeragozás használatának történetéből” című tanulmányában (MNy. 54: 267). Szerinte ez az adat nem egyéb mint kisiklás, a tárgyas ragozás hibás alkalmazása. Ezek szerint kisiklott Balassi tolla is, amikor egyik levelében ezt írta: “Az 12 fegyverderék felől is megszolgálom kegyelmednek” (vö. Bárczi: Pais-Eml. 214). Idéz Bárczi hasonló példát Zrínyitől: “én is inkább ezekkel tartom” valamint Telegdi Miklóstól: “En is veled tartom” (Pais-Eml. 213). Végül megállapítja, hogy ez a jelenség “általános a régi nyelvben” (uo.). Szerintünk ezek nem hibás tárgyas ragozású, hanem ma már szokatlannak tűnő alanyi ragozású alakok. Ez azt jelenti, hogy az -m rag használata néhány száz évvel ezelőtt általánosabb volt az alanyi ragozásban, mint ma. Ma -m rag szerepel minden ige -t/-tt jeles múlt idejében, és az ikes igék szabályos ragozásában minden módban és időben. A két egyes 1. személyű járulék közül kétségkívül az -m a régebbi. A -k a magyar nyelv külön életében keletkezett, és megszületése után fokozatosan szorította ki az alanyi ragozásból elődjét. A folyamat még ma sem zárult le, az ikes igékben még tartja magát az -m, a beszélt nyelvben azonban ott is egyre inkább háttérbe szorul. A -k elterjedésével elkülönül egymástól az alanyi és tárgyas ragozás egyes szám 1. személyben. Csupán a perfektumban nem veszélyezteti a -k rag az -m pozícióját. S ennek igen egyszerű a magyarázata. Ha ugyanis az alanyi ragozású vártam, kértem -m végződése helyébe -k lépne, vártak, kértek forma jönne létre, amely azonos a szavak többes 3. személyével.
Kódexünk nyelvjárásában az ikes alakok használata általánosabb volt, mint ma, így nem csodálkozhatunk azon, ha az -m alanyi rag olykor iktelen igéken is megjelenik.
5. Az iktelen mély és vegyes hangrendű igékben a feltételes mód és az elbeszélő múlt egyes 1. személyében él, illetőleg élt nem illeszkedő jel: várnék, várék. A továbbiakban vizsgáljuk meg forrásunk idevágó adatait! Találunk-e ezekben illeszkedéses formákat?
A Jókai-kódexben öt ige nyolcszor fordul elő az alanyi ragozás feltételes mód 1. személyében: akarnek (13A17), akarnec (19B01), hathatnek (24B03, 62B03), Åolnek (7B29), tudnek (8B27), volnek (38A25, 60A19). Amint látjuk, mindegyikben -né a módjel. Az elbeszélő múlt 1. személyére kilenc igének 14 előfordulásában találunk kivétel nélkül -é járulékot: akarek (18A03), fogadek (6B05), hallek (23A22), hallec (49B07), latek (23A14, 61B16), meg vtalek (24A21), mondek (53A02), Åolek (79B09), tanulek (77A26), valek (23B10, 31B11, 31B19), valec (78A22).
Melich János vonta ide először forrásunk következő adatát: Attyam hallak tegedett Åolnÿ és mondany (23A10). Az itt szereplő hallak alakot Melich elbeszélő múlt 1. személyűnek tartja, minthogy a latin eredetiben a szó megfelelője audivi. Szerinte ebben a szóban az időjel illeszkedett (MNy. 9: 13). Lotz János kétségbe vonja Melich állítását, és a latin megfelelő ellenére sem véli elbeszélő múltú alanyi ragozású alaknak (i. m. 25). A kódexben előforduló összes adat ismeretében Lotz János álláspontjához kell csatlakoznunk. Láttuk, hogy kétszer szerepel a hall ige elbeszélő múlt 1. személyben, mindkétszer -é járulékkal. Az egyik előfordulás ugyanazon a lapon található, mint a kérdéses hallak. De a többi ige folyamatos múltjában sincs illeszkedés ebben a személyben. Ezenkívül a téged(et) tárgy mellett a kódexben egyes 1. személyben mindig tárgyas ragozású igeslak áll: kerlek teged (18A08, 30B05), latlak tegedet (26B09), valaÅtalak teged (59B27), hogy téged latnalak (49B10) stb. A vitatott adatot tehát jelen idejű tárgyas alaknak kell felfognunk: én hallak tégedet. Nem valószínű, hogy az elbeszélő hallálak rontott változata lenne (vö. Lotz, i. m. 25).
Horger a hallak példán kívül a forrásban előforduló kimúlák alakot tartja 1. személyűnek (i. m. 101). Ez azonban nyilvánvaló tévedés. Az adatot Horger saját hivatkozása szerint Szinnyeitől veszi át (NyH.7 110). Csakhogy Szinnyei az említett helyen nem állítja azt, hogy ez egyes szám 1. személyben áll, csupán több hasonló példával együtt illeszkedéses változatként közli. Horger pedig elmulasztotta ezt a szövegben ellenőrizni. Ha elővette volna ugyanis a kódexet, nem minősítette volna 1. személyűnek adatunkat: Åent fferencÅ ky mulak eÅ vÿlagbalol (72A06). A kimúlik más helyen nem fordul elő a forrásban (vö. A JókK. ábécérendes adattára). Minthogy Horgernek az igeragozás történetéről írt könyve ma is használt, fontos kézikönyvünk, így érthető, hogy ez a tévedés bekerült a nyelvészeti köztudatba.
A fentiek alapján tehát többekkel ellentétben kijelenthetjük, hogy kódexünkben az alanyi ragozás 1. személyében nincs illeszkedő jel az elbeszélő múltban, és ugyancsak nem található ilyen példa a feltételes módban sem. Ennek feltehetőleg az a magyarázata, hogy az iktelenek közt sokkal több volt a tárgyas ige, mint az ikesek csoportjában, így ezekben illeszkedés esetén egybeesett volna az egyes 1. személyű alanyi és a többes 3. személyű tárgyas forma. Ugyanez gátolta meg egyébként az ikes igék egyes 3. személyében is az illeszkedéses alakok általánossá válását. Amikor az ikes ragozás eredeti szenvedő és visszaható jellege megkopott, és egyre több tranzitív ige is ikessé vált, az egyes 3. személyű alanyi és a többes 3. személyű tárgyas alak azonossága zavarólag hatott. Az is nyilvánvaló, hogy a Jókai-kódex nyelvjárásában az 1. személyű illeszkedéses változatok létrejöttét az ikes egyes 3. személyű formák is akadályozták, hisz ugyanaz a végződés hármas funkcióban is szerepelhetett volna.
Később bizonyos nyelvjárásokban kialakult, és napjainkban egyre terjed a feltételes mód 1. személyében a -ná jeles változat: én várnák. De ez már nem a hajdani illeszkedés, hanem az analógia eredménye, az igék ragozási sorának kiegyenlítődése révén jött létre (vö. Horger, i. m. 101). A jelenség nyilvánvalóan összefügg azzal, hogy az ikes igékben a szabályos ő innék/innák helyébe fokozatosan az ő inna forma lépett. Ez azonban további vizsgálatot igényel.
Végül megállapíthatjuk, hogy az igeragozási rendszeren belül a funkció-elkülönítés fontosabb a hangtani szabályosságnál. Az illeszkedés létrehozta a vizsgált végződéseknek mélyhangú változatát, de a hangtanilag teljesen szabályos alakok általánossá válását a fent tárgyalt esetekben megakadályozta a XIV. században is, és megakadályozza napjainkban is a különböző funkciók alaki elkülönítésének az igénye. Továbbá rá kell mutatnunk arra is, hogy a nyelvi rendszerben végbemenő változásokról érdemben csak akkor nyilatkozhatunk, ha egy-egy forrásnak a jelenségre vonatkozó összes adatát ismerjük. Találomra kiragadott, mechanikusan másoktól átvett, nem ellenőrzött adatok súlyos tévedések forrásai lehetnek.
6. A tárgyas ragozás elbeszélő múlt és feltételes mód többes 1. személyére forrásunkban nincs megfelelő számú adat. Az elbeszélő múlt -ó/-ő jelére egy példát tudunk idézni: Mert vr yÐten, mÿeretewnk magat Åegenne tewe ez vÿlagban: kynek exemplomaual valaÅtoko magonknak hyttuan ÅegenÐegnek elettÿtt (41B01). Itt a valaÅtoko ‘választottuk’ kétségkívül tárgyas alak. A szó végén levő o valószínűleg íráshiba, az adat korabeli ejtése: választók volt. Forrásunkban -á/-é jeles példa nincs ebben a személyben. Ebből az egy adatból annyi következtetést mindenesetre levonhatunk, hogy az -ó/-ő jel a tárgyas ragozás többes 1. személyében még élt a kódex nyelvjárásában. Egyéb tanulságok levonására nincs lehetőségünk.
A feltételes mód hasonló esetére még egy biztos példánk sincs. A kódex ábécérendes adattára alapján idézzük a következő mondatot: mÿ vronknak ieÐus criÐtuÐnak kel tanalcÅat kerdenewk hog ew meltolÿa nekewnk iokellemeteÐÐeget muttatnÿa: mÿkeppen meg tekelenewnk (3A23). A meg tekelenewnk alakot az Adattár a megtökél ige tárgyas ragozás feltételes mód többes 1. személyének veszi, tehát azt jelentené ebben az összefüggésben: ‘miképpen eltökélnők azt’. Az -nk helyett azonban -k ragot várnánk. De a környezetben több hiba is van. A kerdenewk kétségkívül főnévi igenév: ‘kell tanácsát kérdenünk’, de a szóvégi k elől hiányzik az n. A meg tekelenewnk (3B01) előtt pedig talán két szót is kitörölt a másoló annyira, hogy el sem tudjuk olvasni őket. Ilyen körülmények között ezt az adatot nem vehetjük számításba. A kódexben -ná/-né jeles többes 1. személyű tárgyas igealak nem fordul elő.
7. Az eddigiektől eltérő módon alakul az sz-szel bővülő v tövű igék elbeszélő múltja. A kódexben ezeknek két változatuk él. Az egyik a magánhangzós tőből keletkezik (tő+n), a másik a v-s tőből (tev+é). Mind a hét idetartozó igére találunk példát forrásunkban a magánhangzós tőből keletkező folyamatos múltra. Vegyük sorra az egyes igék előfordulásait: ewnek (50A16); yum meg (77A25); hewl (a hisz 2. személye) (28A03, 26B13); lewn (5B09, 11B27, 13A25, 14B05, 32A02, 35A01, 35A04, 35A25, 36B13, 43B18, 73A19, 73A21, 74B18, 76B14, 78A04, 78B28), meg lewn (45A04), len (4B07, 14B05), lewnec (14B02), lewnek (43B28); tewk (9B21, 79B09), tewm (24B01), tewd (28A02), tewn (2A25, 8B11, 34A15, 46B04, 72A07, 73A05, 75B26), tewnek (42A21, 53B14, 77B20); vewk (37B17), vewn (4B19, 44A22, 47A23, 65A12), ven (1A12, 66A19), vewnek (71B12); vÿn (14A02), vewn (35A09).
Legtöbb adat az alanyi ragozás egyes 3. személyére van, összesen 34, a többes 3. személyre 7, egyes 1. személyre 3, az egyes 2. személyre 2. Találunk két tárgyas ragozású alakot is az egyes szám 1. személyben (yum meg, tewm) és egyet a 2. személyben (tewd). Amint látjuk, a tő magánhangzója általában labiális: tőn, lőn stb. Az adatok közt csupán 5 illabiális magánhangzójú példát találunk. A lesz és a vesz igének van egyes 3. személyben 2-2 illabiális változata: lén, vén. De ha a lén 2 adatát szembeállítjuk a lőn 17 előfordulásával, valamint azzal, hogy a többi személyben is labiális hang áll a tőben, akkor az illabiális alak megterhelését minimálisnak tekinthetjük. A vesz megfelelő alakjai között némileg más arány mutatkozik, 4 labiális változattal szemben 2 illabiális áll, a többi személyben itt is labiális hang van. Megállapíthatjuk, hogy mindkét igében az általánosan használt forma a labiális volt. Valószínűnek látszik azonban, hogy az illabiális is élt, és nem tekinthetjük a len, ten adatokat egyszerűen olyan íráshibáknak, amelyekből a w betű kimaradt.
A visz kétszer fordul elő, egyszer illabiális (vÿn) és egyszer labiális (vewn) magánhangzóval. Itt íráshiba nem jöhet szóba, az adatok tehát feltehetően ejtésbeli ingadozásra utalnak.
A v-s tőből keletkező elbeszélő múltú alakok előfordulásának száma lényegesen kisebb. Mindössze 19 adat van a kódexben. Ezek a következők: (ő) ewuek (46A11); hyue (14A20); Tewe (37A26), tewe (41B02); ueue (42A25), vewe (34A23), uewue (27B19), vewue (3B14, 5A25, 40B08, 44B11 44B13, 46B07, 71B16), veuek (10A17); vyue (11B23, 45A24, 49B25, 54A26). Az iszik és a lesz igékre nincs ilyen adatunk.
A 19 példából 17 tárgyas ragozású, s ebből 16 egyes szám 3. személyű, egy pedig többes 3. személyben áll. A két egyes 3. személyű alanyi alak közül az egyik ikes: ewuek, vyue (45A24). Valószínűnek látszik, hogy ezekben a szavakban a tárgyas ragozás egyes és többes 3. személyéből terjedt el később a többi személybe is a v-s tőből alakult változat, és a magánhangzós tőből keletkező formák fokozatosan háttérbe szorultak. Legtovább az alanyi ragozás egyes 3. személye tartotta magát, de csak 3 szóban: lőn, tőn, vőn.
A v-s tőből keletkező alakokon belül is megfigyelhetünk alakváltakozást. A v előtti magánhangzó általában illabiális, de a vesz ige adatai közt labiálisakat is találunk: vevé ~ vövé. Az utóbbira 8 példa is van. Ugyancsak labiális magánhangzó van az eszik egyetlen idetartozó adatában. Mi ennek a jelenségnek a magyarázata? Ezek a labiális formák nyilván analogikusan keletkeztek. A két szónak a másik tövéből származó elbeszélő múltjában ugyanis általában labiális hang áll. Ennek a mintájára jöhetett létre a v-s tő labiális magánhangzója. Az analógia a -t/-tt jeles perfektumra is kihatott, mert itt is jelentkezik az ö szavaink tövében: vewttem (39B26), vewted (16B02), vewteuolna (13B21) stb., de: vette (76B24) stb.; ewtekuala (38B12).
8. Mai nyelvünkben az alszik, esküszik, fekszik, haragszik, nyugszik az sz-szel és d-vel bővülő v tövű igék csoportjába tartozik. A Jókai-kódex korában azonban ezeknek d-s tövük még feltehetőleg nem volt, vagyis az sz-szel bővülő típusba tartoztak. Sajnos, nincs elegendő adatunk arra, hogy ezt megnyugtatóan eldöntsük. Annyi azonban biztos, hogy a kódexben ezeknek a szavaknak d-s tőváltozatuk nem fordul elő (vö. A JókK. szókincsének szófaji megoszlása).
Az elbeszélő múlt létrejöhetett ezekben is a magánhangzós tőből és a v-s tőből is. Két adatunk van mindkét típusra: (én) eskewn, (60A20), (én) fekewk (37B20); (ő) el aluuak (78B09), (ő) meg haraguuak (27B07).
9. Vessünk egy pillantást még az sz-szel bővülő v tövű igék feltételes módjának alakulására. A mai nyelvben a módjel mássalhangzója ugyanis hosszú ezekben a szavakban: lenne, tenne stb. Ez a hosszúság gemináció eredménye. Milyen volt a jel alakja forrásunk nyelvjárásában?
Adataink tükrében megállapíthatjuk, hogy már a kódex korában is hosszú volt a módjel mássalhangzója. A következő példák fordulnak elő: (ő) ennek (2A19, 9A07, 46B03), tenne (8A10, 21A20, 72B03), tennee (6A03), venne (7A22), uennenek (65B02), (ők) vennek (34B16), vinne (51B10). Hasonló alakjai vannak az alszik és nyugszik szavaknak: alonnanak (72B11), (ő) nugonnak (2B08), nywgonnak (2A23). A mássalhangzók időtartamának jelölésében a kódex nem mindig következetes, itt azonban, feltűnő módon, nem találunk írásbeli ingadozást. Az egyöntetű jelölés kétségtelenül arra utal, hogy a jel mássalhangzójának geminációja már korábban lezajlott.

A lött, tött, vött szóalakok a Guary-kódexben
Losonczi Zoltán megvizsgálja négy sz-szel bővülő v tövű igében (eszik, lesz, tesz, vesz) jelentkező ö-zést különböző kódexek adatai alapján (MNy. 23: 154-62). Megállapítja, hogy ezeknek az elbeszélő és befejezett múlt idejű alakjai a “nem ö-ző kódexekben is leggyakrabban ö, ő-vel vannak meg, a legtöbb igealak azonban még ö-ző kódexeinkben is csak ritkán, a jelen idő és a felszólító mód pedig csupán elvétve fordul elő ö jelöléssel” (155). Losonczi felsorolja azokat a kódexeket, amelyekben szerinte az igék két múlt idejének alakjai “túlnyomó többségben” ö, ő jelöléssel szerepelnek. A felsorolásban szerepel a Guary-kódex is (uo.). Azután számos adatot közöl az említett forrásokból, a Guary-kódexből azonban egyetlen példát sem hoz (155-6). Talán nem lesz érdektelen ezt a kérdést tüzetesen megvizsgálni. Mi lehet az oka annak, hogy Losonczi fentebb idézett kijelentésének igazolására egyetlenegy adatot sem említ ebből a forrásból. És természetesen ez a vizsgálat a jelenségről szerzett eddigi ismereteinket is bővítheti.
Losonczi Zoltán Az ö-zés története című tanulmányában (NyK. 44: 374-406; 45: 45-116, 195-266) a Guary-kódexet is számba vette, és az erősen ö-ző kódexek közé sorolta (NyK. 45: 257). A kódex egy kéz írása, 134 lap terjedelmű, így elég adat kínálkozhat a kérdés vizsgálatához. Megjelent a nyelvemlék számítógépes feldolgozása (Jakab László-Kiss Antal: A Guary-kódex ábécérendes adattára, Debrecen 1994), amelyből a jelenségre vonatkozó összes adatot megkaphatjuk. Az idézett példák mellett zárójelben levő számok az adat helyét jelzik a Codices Hungarici III. kötetében megjelenő fakszimilekiadásban (Budapest 1944). Az első szám a lapszámra, a második a sor számára utal. Így minden adat könnyen ellenőrizhető.
A lött, tött, vött alakokban az ö-zés a hangsúlyos szótagban van. Hogy összefüggésében láthassuk a kérdést, meg kell vizsgálnunk azt is, hogy a kódex nyelvjárásában van-e ö-zés a szótövekben, azok hangsúlytalan és hangsúlyos szótagjában. S így az összes adat ismeretében értékelhetjük helyesen a kérdéses szavak problémáját.
Az alábbiakban először a szótövek hangsúlytalan szótagjában levő ö-zést mutatom be. Néhány szóra igen sok adat van a kódexben, ezekből csak néhányat idézek, és jelzem, hogy mennyi van belőlük, a többi megtalálható a Számítógépes nyelvtörténeti adattár (SzNytA.) 6. számában. Az ember szóra és származékaira összesen 222 adatunk van: embãr (2/19, 3/11, 5/8 stb.), a00o! embãr (20/17) embãri (12/22, 31/10, 64/21), embãrsegnec (129/20), embãrsegãmre (99/20). Az igen határozószó 171 alkalommal szerepel a forrásban: igãn (1/2, 5, 13, 2/12, 5/2, 3) stb. Az érdem és származékai 40-szer fordulnak elő: erdãme (68/10, 88/9, 103/19), erdãmãt (80/12), erdãmnec (51/5), erdãmmel (40/18), erdãmli (70/1, 75/15, 16), erdãmãs (122/20), erdãmãsse (121/19, 122/1) stb. A szégyen és származékai 35-ször találhatók a forrásban: 0e"ãn (83/12), 0e"ãnt (89/15, 21, 97/2), 0e"ãnhalaltul (97/6), 0e"ãnkãdic (82/3, 4), 0e"ãnkãdes (82/5), 0e"ãnle0 (30/16), meg 0e"ãnle (86/14, 103/9), meg 0e"ãn#ltetnec (83/11), 0e"ãnletibe (91/11), 0e"ãnseg (90/12) stb. A lélek szótári tövének hangsúlytalan szótagjában levő hang szintén ö, összesen 27 adatunk van rá: lelãc (9/20, 13/9, 78/9), zent lelãc (9/17, 90/3, 126/15, 131/3), lelãknec (7/15, 84/8, 101/16), lelãgbe (9/3, 76/11), lelãgbãl (74/7, 76/16) stb. A mester szót és összetételeit 22-szer találjuk meg a kódexben: mestãr (4/11, 15, 6/9, 7/18), paharnoc mestãr (32/19, 22, 33/15), mestãre (32/10, 47/19), mestãrãn (35/9), mestãrãc (34/14, 88/15) osmestãrnec (112/7) stb.
A továbbiakban az ö-ző szavak minden előforduló adatát közlöm: el idegãnül (7/21); enãclesãknec (94/13), enoclonec (!) (120/18); eretnãkseg (29/13); ersãc (72/5, 73/11), ersãkãt (72/1), ersãkhã0 (71/20); e0ãr (72/10, 88/17), 0a0 es hu3 e0ãr (107/8), ti0ãnket e0ãr (107/9); Gergãr (76/18, 77/14, 121/7, 123/8), gergãr (3/8, 20, 36/22, 77/6, 80/10, 120/13, 125/16); "ermãke (85/15,) "ermãkãc (85/11), "ermãket (85/14), "ermãknec (102/17); ingãrlã (61/14); ki fesãlhet (99/8), meg fesãl (83/6); merãg (7/12, 22/2, 11, 16), merãggel (23/12, 85/14, 86/16); Petãr (68/14), petãr (44/10, 58/15, 71/13), petãrnec (68/13); re0ãg (7/19), re0ãgãs (6/10, 13/14), re0ãgãsãk (7/3), re0ãgseg (6/7, 7/11, 8/16), Re0ãgseg (8/6), re0ãgsect#l (113/8); selãmnec (88/6); 0ãmerãmseg (89/6); 0ãuetnãke (98/17), 0ãuetnãkãket (114/9); tengãr (6/22), tengãrbe (7/6), tengãrben (7/1); terãmt (126/1), terãmte (32/22, 37/21), terãmtãt (130/17); verãmbe (8/8). Az egyetem határozószó forrásunkban egyszer fordul elő: i"etã[m] (72/12). Ezt a formát joggal tekinthetjük már a kódex keletkezésének idején is elhomályosult ragos alaknak. A hosszabb, -be ragos változatára három adatunk van: i9etãmbe (56/17, 57/21, 71/9).
A fentiek alapján megállapíthatjuk, hogy az alábbi alapszavak hangsúlytalan szótagjában volt következetesen mindig ö-zés a kódex nyelvjárásában: egyetöm, embör, énök, érdöm, eretnök, érsök, ezör, fesöl, Gergör, gyermök, (el)idegönül, igön, ingörlő, lélök, mérög, mestör, Pétör, részög, selyöm, szégyön, szöméröm, szövétnök, tengör, terömt, veröm. Ezek közül némelyiknek sok származéka van, de azok is mind ö-zők. Némelyik alapszó viszont csak származékban fordul elő. Ellenpéldák nincsenek, ejtésbeli ingadozás tehát nem volt.
Ezek a szavak egy-két kivétellel a szegedi nyelvjárásban is ö-zők (vö. SzegSz.). Nincs benne a Szegedi szótárban az eretnek, a fesel csak feslik, a Gergör pedig csak Gergő formában szerepel. A szövétnek-et egy 1819-es forrásból idézi a szótár, hangsúlytalan szótagjában azonban nincs ö-zés. Ugyancsak nincs ö-zés a szótár szerint a szegedi nyelvjárásban az ének szóban. Az ingerel ejtése ingadozik: ingeröl ~ ingöröl. És érdekes, hogy a terem ige ö-ző (teröm), de a teremt nem az a szegedi nyelvjárásban a szótár szerint. Az Ormánysági szótárból több szó hiányzik, de amelyek megtalálhatók benne, azok az ö-zés tekintetében egy kivétellel megegyeznek a SzegSz. adataival. Az ének az ormánysági nyelvjárásban ínök-nek hangzik.
A szótövek első, hangsúlyos szótagjában levő ö-zésre vonatkozó adatokat a következőkben sorolom fel. Legtöbb példa az ösmér ~ ösmer igére és származékaira van, összesen 49. Pl.: ãsmeri (10/11, 12, 36/16, 37/12, 41/1, 44/4), meg ãsmerãd (15/12, 18/16, 17, 19), ãsmeried meg (123/13), ãsmernãnc (34/16, 42/7), meg ãsmeruen (110/2), ãsmereitÎl (134/4), ãsmeretit (84/13, 125/5), meg ãsmeretibe (134/17), meg ãsmerheti (32/3, 35/17, 36/13, 43/1, 6, 44/3) stb. A többi szóra kevesebb adatunk van: el fãdã0i (41/12); fãlãt (87/20), fãlãtte (13/18, 14/18, 26/6, 31/19, 46/6, 64/18, 70/15, 83/12, 112/20); fãlsã (103/10, 108/14); fãlÎl (21/13, 28/5, 31/20, 39/7, 49/14, 63/20, 69/15, 132/20), fãlÎl mul (70/11), fãlÎl muľa (1/21); fãrtelmes (94/10, 14), fãrtelmest (8/11), fãrtelmessegãt (28/9), fãrtelmessegnec (8/18, 84/10), fãrtelmessegebãl (106/3); fãrtã0teti (18/13), fãrtã0tetic (16/17), meg fãrtã0tetni (17/15, 19), meg fãrtã0tetnie (115/1); mãge (64/8); mãuete (8/2), meg mãuete (19/17); nãmãs (53/12, 78/8, 116/7), nã[m]mãs (64/4, 106/19), neg nãmãsseytãd (62/4), nãmãsse (128/18), nã[m]mãssegenec (64/8); fel rãpÎl (66/3, 6, 11, 69/1, 22, 71/7, 73/15, 81/17, 82/1, 98/7), fel rãpÎlt volna (73/13), fel rãpÎľãn (65/16); 0ãmeidnec (105/1), 0ãmeinec (2/9, 90/18), 0ãmeimbe (94/9), 0ãmein (93/5), 0ãmeiuel (10/1); 0ãmermãt (47/14, 88/21, 89/1), 0ãmerãmseg (89/6), 0ãmermãs (103/9), 0ãmermãskãdes (96/14), 0ãmermãskãdesert (95/20), 0ãmermãssegnec (92/3).
Tehát a következő szavak és származékaik hangsúlyos szótagjában fordul elő ö-zés a kódexben: födöz, fölött, fölső, fölül, förtelmes, förtőztet, mögé, mövet, nömös, ösmér, röpül, szöm, szöméröm. Ezek mind következetesen ö-zők, ellenpélda nincs, az adatok ejtésbeli ingadozásra nem utalnak. Amint láttuk, a födöz, fölött, nömös és a szöméröm szavaknak hangsúlytalan szótagjukban is ö van. A SzegSz.-ban a mövet kivételével megtalálhatók ezek a szavak. Közülük csak a fertőztet első szótagjában nincs ö-zés, a repül ~ röpül ebben a két változatban van meg, az ismerben pedig zártabb labiális magánhangzó van (üsmer ~ üsmér), a többi ö-ző formában él a nyelvjárásban. Az OrmSz.-ból a mövet mellett még a fertőztet is hiányzik, az ismer ~ ösmer ~ üsmer egyaránt előfordul, a röpül csak ebben az alakban van meg, a nemes viszont nem ö-ző.
A fentiekben bemutattuk, hogy a fölső kétszer, a fölött(e) és a fölül tízszer fordul elő a kódexben következetesen ö-ző formában. Érdekes azonban, hogy a fenn és a fel szavakban és az utóbbi származékaiban nincs ö-zés, és a fel igekötő sem ö-ző. Pl.: fen (57/2); fel (53/8), feieb (53/10), feľeben (11/20, 83/16), felseg (53/12), felsegãs (32/4, 35/11), fel 0oual (116/2); fel aca0ta (40/7), fel alla (114/10), fel emel (106/4), fel feieyted (31/14), fel foga (79/6), fel foha0codec (102/12), fel gerie0t (101/20), fel iratťa (119/15), fel kele (64/14), fel maga0tal (126/17), fel me"ãn (71/11), fel neueltetic (57/17), fel rãp#l (66/3), fel 0er0e (108/19), fel tamad (82/21), fel tama0t (126/3), fel vennie (49/4), fel vi0ãd (62/5), fel von9ac (55/3) stb. (vö. SzNytA. 6. sz.). Az adatokból látszik, hogy a fel- tőben csak ott van ö-zés, ahol a következő szótagban is labiális magánhangzó áll. Ezekben a szavakban tehát kétségkívül a tő vége felől haladt az ö-zés a tő hangsúlyos szótagja felé. Ahol nem volt labiális magánhangzó az első szótag után, ott nyelvemlékünk keletkezése idején az emlék nyelvjárásában a szótő magánhangzója még illabiális volt. A mai ö-ző nyelvjárások fönn; föl, följebb, fölség; föláll stb. adatai nyilván később keletkeztek. A fentebb bemutatott hangsúlyos szótagjukban ö-ző szavak között van még olyan, amelyekben valamelyik követő szótagban is labiális magánhangzó áll: födöz, förtőztet, nömös, röpül, szömérmös. Mindezek összhangban vannak a Losonczi által megfogalmazott, de mások által is elfogadott tétellel, amely szerint a labializáció a tő vége felől terjedt a szó eleje felé (NyK. 44: 405-6).
A mögé egyszer fordul elő a kódexben, a mögött és a mögül egyszer sem. A fölött, fölül, fölső példáiból azonban feltételezhetjük, hogy az utóbbiak labiális formában éltek a nyelvjárásban, és az analógia a mögé alakot is létrehozta. A meg igekötőre azonban még nem hatott az analógia, mert ez több mint hétszáz adatban következetesen meg alakban található forrásunkban: meg a""a (92/16, 100/1), meg ala0a (64/6), meg alla (113/10), meg ban!a (69/8), meg bekelic (83/1), meg boLat (44/2), meg dorgala (108/5), meg elegãdnec (44/10), meg erãm (111/11), meg farradot (79/14), meg fe‚ãget (80/17), meg fãrtã0tetni (17/15), meg geriettec (106/14), meg 9ala0 (118/13), meg 9ã0 (61/18), meg hal (5/18), meg irt (59/9), meg ielãnti (6/9), meg kãtã0ni (88/19), meg lehet (74/5), meg lãth (19/13), meg ãlãd (128/5) stb.
A förtelmes, mövet, ösmér és a szöm szavakban nincs a követő szótagban labiális hang. A két utóbbiban nyilvánvalóan i > ü >ö változás történt (vö. Losonczi, NyK. 44: 405; Bárczi, Ht. 48). Tehát ezekben a labializáció az i > ü fokon történt meg, és a kódex nyelvjárásában a nyiltabbá válás eredményezte az ö-zést. Feltehetőleg a mövet-ben is ü > ö változás ment végbe. Ez igeként és főnévként is előfordul a forrásban: es meg mãuete $tet (19/17), [a részeg ember] Iste[n]nec le0ãn "#lãsegãs an"aloknac vtalatos es embãrãknec mãuete (8/2). Ugor eredetű szó, m-v > n-v részleges elhasonulással jött létre a nevet (TESz.). Mindkét adat ö-ző, de a SzegSz. és az OrmSz. szerint a nevetnek a szegedi, illetőleg az ormánysági nyelvjárásban nincs ö-ző változata. A förtelmes szóban is csak a hangsúlyos szótagban van ö hang. Mellette él azonban a förtőztet. Így feltehetőleg az analógia terjesztette tovább a för- tőben az ö-zést. És nyilván segítette a szöm analógiája a szöméröm első szótagjának alakulását is.
 Az eddig tárgyalt szavak forrásunk nyelvjárásában ingadozás nélküli ö-zést mutatnak első szótagjukban. Vannak azonban ingadozó tövek is a kódexben, és a nagy többségtől való eltérésüknek nyilván megvan az oka. Az sz-szel bővülő v tövű igék közül kettőben, a lesz és a tesz tövében jelentkezik az ë helyett ö, de csak bizonyos helyzetben. A -t/-tt jeles múlt idejű alakjaikban, és a befejezett történésű melléknévi igenevükben találunk ö-zést, de ezekben sem következetesen. A tësz-nek a következő múlt idejű igealakjai fordulnak elő: tãtte (90/25, 115/6), meg tãtte (69/17), de tettem (105/1), tette (110/20), teth (55/19, 114/4). Az igenevére viszont csak ö-ző adatunk van: tãt (43/9, 90/24), tãth (69/8, 16). A lësz-nek csak az igenevében van ö-zés, de ez sem következetes: meg lãth (19/13, 85/6, 8, 96/13), de meg leth (91/4). Igealakjaira nincs ö-ző példánk: leth (36/19), leth volna (113/2). Érdekes viszont, hogy a vësz adatai mindig ë-zők: veth (29/16, 74/10), be veth (21/16) el vet vala (89/2) stb. Az eszik adatai között csak egy -t/-tt jeles múlt idejű alak van, de az sem ö-ző: meg ettec (34/8). Tehát csak az eszik és a vesz fordul elő mindig ë-ző formában, a másik kettőben az ë ~ ö ingadozás van a múlt időben, a többi módban és időben ezek is ë-zők (vö. SzNytA. 6. sz.).
A két szóra vonatkozó ö-ző és ë-ző adatok kétségkívül azt bizonyítják, hogy ebben a tőtípusban forrásunk keletkezésének idején kezdődik az ë > ö változás. Ez tehát az ok, amiért a többi ö-ző tőtől eltérő módon viselkednek. Felvetődik a kérdés, miért éppen a -t/-tt jeles múlt időben, illetőleg a befejezett történésű melléknévi igenévben indul meg a tőben levő magánhangzó labializációja. Minthogy az ö-ző alakok csak most jelentkeznek, nem keletkezhettek a diftongusos lëü- > löü-, tëü- > töü- tőből, ahogy ez más nyelvjárásokban történhetett Losonczi elgondolása szerint (MNy. 23: 160). Ezeknek az igéknek diftongusos tőváltozatuk már nincs a nyelvemlék nyelvjárásában. Losonczinak ezen alakok kialakulására vonatkozó nézetét mások is átvették (Bárczi, Szótöv. 58; Papp L., MNyj. 4: 22; Lőrinczy, KT. 90; Imre, SzabV. 168). Benkő a lött, tött, vött alakokat analogikus képződményeknek tartja. A lëün, lőn-féle formák mintájára jöttek létre, és lëüt > lőt >lött változáson mentek keresztül. A fejlődés utolsó fázisában ún. időtartam-átváltás történt, az ő megrövidült, a t megnyúlt (Nyjtört. 16; ÁrpSzöv. 215). A nyelvterület egy részén a fejlődés valóban így mehetett végbe, a Guary-kódex nyelvjárásában azonban nyilvánvalóan nem ez történt.
Kódexünk nyelvében nem beszélhetünk a tőn, vőn, lőn formák rendszerbeli asszociatív hatásáról sem (vö. Deme, NyelvatlFunk. 108). Ilyenek ugyanis ebben a nyelvjárásban nem voltak, ezek az alakok forrásunkban következetesen illabiálisak: ten (73/10, 75/11, 89/4, 105/1), tenec (33/8), ted (31/9), meg ten (77/17); ven (85/10, 107/10); len (32/15, 33/22, 34/11, 47/21, 48/21, 68/8, 73/14, 76/8, 78/11, 81/12, 15, 82/16, 85/12, 13, 15, 88/11, 91/20, 96/10, 110/15, 115/8), lenec (54/12). Ezek tehát semmiképpen sem indíthatták el a tëtt, lëtt > tött, lött változást.
Mi lehet akkor a labializálódást kiváltó ok? Hogy a kérdésre válaszolhassunk, vizsgáljuk meg, hogyan alakult az igék -t/-tt jeles múlt ideje és befejezett történésű melléknévi igeneve a Guary-kódex nyelvjárásában.
A múlt idő -t/-tt jele előtt néhány két szótagból álló igében felső nyelvállású labiális tővéghangzó van: haragut (110/13); el hirhÏt (109/19), fekÏt (80/3), meg dihÏth (23/13). Az utóbbi igenévként hatszor is előfordul a kódexben: meg dihÏth (23/19), meg dihÏt (17/9, 21/20, 21, 22/10, 93/6). Járulhat a -t/-tt jel egy szótagból álló hosszú magánhangzóra végződő tőhöz a tiszta v tövű igékben: hittac volna (54/18), iãth (68/2, 3), iÏttel ki (109/11). Ugyanígy viselkedik az igenévképző is: lÏt ‘lőtt’’ (15/17).
A többi ige múlt idejében azonban középső nyelvállású rövid o és ö tővéghangzó áll a jel előtt. Néhány példa a mélyhangrendű igékre: adot (7/4, 47/6), boLatot (110/14, 21), el aggot (37/16) stb. A palatális hangrendű igékben természetesen mindig labiális a tővéghangzó, függetlenül attól, hogy a megelőző szótagban labiális vagy illabiális hang van: elegãdãth (65/2); erdãmlãt (80/3), erdãmlãttec (45/13); êãytãt eêbe (131/5); êeëerkãdãt (4/5, 65/2); êãttrãtte (20/12); kãltãte el (10/12); meg ielãntãtte (19/11); 0eêãnlãt (90/11); vetkãzãtte (10/2), vetkãzãt vala (91/9), vetkã0ãt vola (71/22), vetkã0ãt volt (96/9), vetkãzãt volna (102/11); - be ãuedzãtte vala (88/5); be teľeseytãtte (114/13); el ke0dãtte (121/19); el reytãt (92/14); el siľe0tãtte vola (42/6); vege0ãt el (15/9); el ve0tãt (130/14), el ve0tãt vala (45/9), el ve0tãtte volna (72/1); erzãttel uolna (134/18), meg er0ãt vala (116/21); esãt (109/22); ied0ãtte (59/14); kellãt volna (3/13); meg erãseytãt (115/22); meg ãri0ãt (47/3, 114/19); 0eretãt (42/14); 0er0ãtte (21/13), 0er0ãt vala (112/21); 0Ïletãt (78/1); tãrleytãtte (21/13); ve0teglãttec volna (114/11); vettetãt (3/7). Hasonló képet mutat a tővéghangzó a megfelelő igenevekben is: hallot (11/19); meg bi0oëoytot (65/19, 70/2); - feslãt (27/4); 0er0ãt (21/15, 54/16); terãmtãt (130/17); vetãt (16/9, 49/20, 87/20), meg vetãt (38/5, 6); vetãtteknec ‘vétetteknek’ (43/21, 129/10). A -t/-tt előtti ö-zés következetes, ellenpélda nincs.
A következő igékre találtunk a -t/-tt jel, illetőleg képző előtt ö-ző adatokat a kódexben: egybegyőjt, elégödik, érdöml, gyenyerködik, gyötör, elkölt, megjelönt, szégyönl, szeröz, terömt, vétközik; beövedz, beteljesejt, elkezd, elrejt, elsüllyeszt, elvégez, elveszt, (meg)érez, esik, fesel, jegyez, kell, megerősejt, megőriz, szeret, születik, törlejt, vesztegel, (meg)vet, vét, vettetik. Az ezekben meglevő jel, illetőleg képző előtti következetes ö-zés kezdett átterjedni az sz-szel bővülő v tövű igék múlt idejébe s igenevébe, és minthogy ezek töve egyszótagú, a hangsúlyos szótagba. A labializálódást tehát ebben a nyelvjárásban az analógia okozta, de nem az elbeszélő múlt analógiája, hanem az ö-ző nyelvjárás egyik jellegzetes jelenségének, a -t/-tt végződés előtti ö-zésnek az analógiája. A múlt időből és az igenévből kiindulva azután ezen igék más alakjaiban is meghonosodott ez a jelenség. Ez a folyamat, úgy látszik, az ö-ző területeken is lassan ment végbe. A XVI. század végén keletkező orvosi könyv erősen ö-ző nyelvjárásában, ha múlt időben nem is, de másutt még mindig ingadozik az ö használata az sz-szel bővülő v tövű igék tövében (vö. MNyj. 8: 54-7).
Végül válaszolhatunk arra a kérdésre is, miért nem közölt Losonczi a Guary-kódexből az sz-szel bővülő v tövű igékre labiális magánhangzójú elbeszélő múltú adatokat. Azért, mert ilyenek nincsenek a kódexben. A ‑t/‑tt jeles, illetőleg képzős alakokra van ö-ző adat a forrásban, de ezek, úgy látszik, elkerülték a figyelmét. Mindenesetre forrásunk idevonatkozó adatai nem igazolják Losonczi elgondolásait. De akkor miért említette egyáltalán ezt a kódexet? Erre a kérdésre a választ már sohasem fogjuk megkapni.
Nincsen és sincsen
Úgy látszik, a nincs és a sincs tagadó igék eredete ma már eldöntött kérdés. Senki nem vitatja, hogy az előbbi összetétel, a nim ~ nem tagadószóból és az ës ~ is ~ s nyomatékosító partikulának magánhangzó nélküli változatából keletkezett (TESz., TNyt. I, 511). Az utóbbi pedig az ës ~ is ~ s nyomatékosító szóból és a nincs tagadó igéből jött létre (TESz.). 
Mindkét tagadó igének csak kijelentő mód jelen idő egyes és többes szám 3. személye van: nincs, nincsenek; sincs sincsenek. Egyes 3. személyben azonban a nincs és a sincs mellett él a nincsen és a sincsen változat. Legrégibb kódexünkben, a Jókai-kódexben ezek fordulnak elő, a nincsen ~ nencsen hétszer, a sincsen egyszer: nÿncÅen (28/21, 29/9, 19, 32/16, 154/12), nencÅen (46/24, 47/18); ÐÿncÅen (29/2). Ezek a szó első írásos adatai. (Az adatokat P. Balázs János kiadásából, a Codices Hungarici VIII. kötetéből idéztem, az első szám a lapszámra, a második a sorszámra utal.) Minthogy ezek már -n végűek, és a sincsen változat is megvan, a nincs tagadó ige keletkezését jóval korábbra kell tennünk. Keletkezésének idejét a TNyt. egyes fejezeteinek szerzői elég nagy eltéréssel adják meg. Juhász Dezső szerint a *nim(i)s összetétel, amelyből a nincs fejlődött, az ősmagyar kor második felében jött létre (I, 511). Ez kezdetben feltehetőleg módosítószó volt, de Juhász nem zárja ki, hogy “az összetétel akár szófajváltással is egybekapcsolódhatott, sőt általa motiválódhatott is” (uo.). Pólya Katalin viszont azt állítja, hogy a nincs, sincs tagadó igék “a korai ómagyar kor végén” keletkezhettek (I, 593). Véleményem szerint a nincs tagadó ige már az ősmagyar kor végén, a sincs pedig már az ómagyar kor elején élt.
Míg a szavak eredete körül ma már nincs vita, a nincsen és a sincsen végén levő n elem keletkezéséről még ma is megoszlanak a vélemények. Ha leíró szempontból elemezzük ezeket a szóalakokat, az -n-t egyes szám 3. személyű alanyi ragnak kell tekintenünk. A tagadó igéknek tehát egyes szám 3. személyben van egy Ø és egy -n ragos változatuk úgy, ahogyan pl. a megy mellett is él a megyen.
A szóalakok keletkezéséről a TESz. ezt írja: “A nincsen elvonás a nincsenek-ből, de nem zárható ki az a lehetőség sem, hogy a vagyon, megyen stb. hatására az egyes számban ment végbe az alakbővülés”. A sincsen kialakulásáról is hasonlóképpen vélekedik a TESz.: “valószínűleg elvonás a sincsenek-ből, vagy esetleg analógiás alakbővülés a vagyon, nincsen stb. mintájára”. E. Abaffy Erzsébet a TNyt.-ban a második véleményhez kapcsolódik: “vagyok : nem vagyok, vagy : nem vagy, vagyon : nincs, sincs szembenállás, vagyis a vagyon hatására vesznek fel a tagadószók éppen -n személyragot” (II/1, 196). Ennek az elképzelésnek a cáfolatát régen megírták a nyelvészek. Már Szinnyei rámutatott, hogy “Ha a nincsen olyan származék volna, mint a vagyo-n, akkor az -n előtti magánhangzó nem nyílt e, hanem zárt ë volna” (NyK. 33: 244). Ezen a véleményen van Klemm Antal (MNy. 16: 77) és Horger Antal is (Igerag. 26). És éppen E. Abaffy Erzsébet írja, hogy a kései ómagyar korban az -n egyes szám harmadik személyű rag ritka kivételtől eltekintve már középső nyelvállású tővéghangzó után járul: ‑on/‑ën/-ön. S ez a hang “a raghoz tartozónak tekinthető” (TNyt. II/1, 206). 
A mai köznyelvben és a nyelvjárásokban kétségkívül nyílt e van a szóban. De valóban nyílt volt-e az e a korai ómagyar korban, amikor a nincsen szóalak keletkezhetett? Azt hiszem, a kérdés eldöntésére felhasználhatjuk a XV. századi kódexek adatait. Kézenfekvőnek látszik a Bécsi és a Müncheni kódexre hivatkozni, mert ezek a források általában jelölik az e hangok közötti különbséget. Az előbbinek a Károly Sándor szerkesztésében megjelent feldolgozásában azt olvashatjuk, hogy a nincsen és a sincsen adataiban nyílt e van (A Bécsi kódex nyelvtana 102, 193). A másoló minden adatban következetesen jelöli ezt a hangot: ninq$n (112/24, 133/90, 160/21, 190/7, 205/3, 213, 221/2, 237/21, 253/8, 261/11, 275/19, 282/6), n£q$n (19/25, 24/14, 35/15, 77/9, 188/14); Ðinq$n (82/0). Nyíri Antal A Müncheni kódex magyar-latin szótára alapján, megállapíthatjuk, hogy a nincsen-ben nyílt volt az e a kódex nyelvjárásában (258).
De fontos felvilágosítást adhatnak a szóban levő e hangszínéről az erősen ö-ző kódexek is, mert ezekben bizonyos helyzetekben a zárt ë helyén ö van, a nyílt e viszont megmarad e-nek. A kérdés tanulmányozására igen alkalmas a XV. századi Guary-kódex, amelynek ö-zését minden adatra kiterjedően a közelmúltban megvizsgáltam (vö. MNyj. 32: 25-32; 33: 3-18; MNy. 92: 70-4). A forrás nyelvjárásában a háromalakú ‑on/‑ën/-ön egyes 3. személyű alanyi végződés a felszólító módban mindig kétalakú ‑on/-ön, tehát csak egy palatális változata van: a""on (126/14), ha""on (73/1, 86/12); fel rãp#ľãn (65/16), le tãryãn (107/5), meg "ã3ãn (132/17), iduã0#ľãn (43/7); a le"ãn 51 adatban fordul elő (2/1, 3/11 stb.), a lehessãn hatszor (65/22, 74/6 stb.). A következő igealakok általában csak egyszer találhatók meg a kódexben: enge""ãn (112/8), iduã0#lhessãn (40/18), kedue3ãn (107/4), keľãn (74/3), meg keressãn (130/14), meg tehessãn (48/17), me!!ãn (13/11), ne3ãn (90/8), ne0ãn (96/16), 0eressãn (134/9), tekinqãn (96/16), te"ãn (44/7).
A hisz, lesz, tesz, vesz és a megy igék kijelentő mód jelen idő egyes szám 3. személyében is mindig -ön a végződés. A le0ãn, és a meg le0ãn összesen 38-szor fordul elő (1/6, 15, 2/4, 88/22 stb.), a te0ãn, el te0ãn 16-szor (7/17, 8/9, 40/12, 74/19 stb.), a me"ãn, be me"ãn, fel me"ãn, ki me"ãn összesen 10-szer (8/22, 10/8, 71/11, 112/1, 121/22 stb.). A hi0ãn (61/17) és a ve0ãn (101/18) csak egyszer szerepel. Az -on változatra két igében van példa: va"on (2/12, 18), von0on (61/12). Az itt bemutatott igéknek rag nélküli, azaz Ø ragos egyes 3. személyükre nincs példa a kódexben (vö. Számítógépes nyelvtörténeti adattár 6. sz.).
A nincsen ige a fentiektől eltérően viselkedik. A kódexben 12-szer fordul elő, kétszer ninq (9/7), ni[n]q (3/10) alakban, tízszer pedig ninqen (2/13, 3/9, 29/3, 66/22, 67/9, 16, 76/3, 110/11, 132/8), Ninqen (110/18) változatban. Feltűnő, hogy az -n rag előtt nem ö áll. Mi lehet ennek az oka? Nyilván az, hogy előtte nem zárt, hanem nyílt e van. Ezt erősítik meg későbbi más erősen ö-ző nyelvemlékek is. A Lencsés György-féle XVI. századi orvosi könyvben például a nynchen, nynchyen, nync0en, nynchenek összesen 67-szer fordul elő mindig nyílt e-vel (vö. Számítógépes nyelvtörténeti adattár 4. sz. 393). S az analógia sem tudta megváltoztatni a szó hangalakját, ugyanis az ö-ző nyelvjárások a mai napig őrzik a szó eredeti hangalakját, a nyelvjárást beszélők most is nyílt e-vel ejtik a szót (vö. OrmSz., SzlavóniaiSz., SzegSz.). 
A további kérdés az, miért van itt nyílt e a Guary-kódex adataiban, amikor a kódexben az -n rag előtt minden más igében középső nyelvállású magánhangzó áll. A választ a szóalak eredetében kell keresnünk. Ha a vagyon és esetleg a mëgyën, hiszën stb. analógiájára jött volna létre a nincsen, akkor az ö-ző forrásokban és nyelvjárásokban ö-ző változata lenne. Tehát a nincsen-ben azért van nyílt e, mert a nincsenek-ből keletkezett elvonással. A nincsenek-ben pedig nyílt e van a végződés előtt. A Müncheni kódex másolója ezt jelöli is: ninq$n$c (96rb16, 107va30), nénq$nc (103vb14, 103vb16) (vö. Nyíri Antal, i. m. 258). A nincsen végső n-je elvonással keletkezett, és ráértéssel lett belőle rag. Az elvonást elősegíthette, hogy kijelentő mód jelen idő egyes szám 3. személyben több igének is volt -n ragos alakja. 
A sincsen is keletkezhetett ilyen módon, de kialakulásában már számításba kell venni a nincsen hatását. Kétségtelen, hogy a sincs létrejöttének előfeltétele volt a nincs megszületése, a sincs tehát fiatalabb. De amikor a nincsen már megvolt, ennek analógiájára a sincsen kialakulhatott a sincsenek-től függetlenül.