Nyirkos István

Az inetimologikus magánhangzók
a magyarban

© Nyirkos István, 1993

Technikai szerkesztő: Kis Tamás

ISBN 963 471 939 2

Debrecen, 1993

TARTALOM
Előszó
Az inetimologikus magánhangzók kérdésköre
1. Bevezetés
1.1. A feldolgozás módszeréről
1.2. A téma kiválasztásának indoklása
1.3. Az inetimologikus magánhangzók kutatásának előzményeiről
1.4. A huszadik századi magyar kutatásokról
1.5. A rokon nyelvek inetimologikus magánhangzóiról
2. A   h a n g s ú l y o s   h e l y z e t b e n   előforduló inetimologikus magánhangzók:  az   e l ő t é t h a n g o k
2.2. A  m a g a s  ( p a l a t á l i s )  m a g á n h a n g z ó k  mint előtéthangok
2.3. Az abszolút szóeleji helyzetben levő szervetlen magánhangzók keletkezésének okairól
3. A hangsúlyos helyzetben előforduló inetimologikus magánhangzók:  a   b o n t ó h a n g o k
3.1. A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k   mint bontóhangok
3.2. Az   e l ö l   k é p z e t t   m a g á n h a n g z ó k   mint bontóhangok
3.3. A hangsúlyos helyzetben előforduló   b o n t ó h a n g o k   keletkezéséről.
3.4. A bontóhangok keletkezésének koráról.
3.5. A hangsúlyos szótagbeli bontóhangok keletkezésének története
3.6. A szláv trьt, tlьt, trъt, tlъt-típusú torlódások feloldása
3.7. A látszólag hangátvetéssel történő feloldás
3.8. A  b  +   m á s s a l h a n g z ó   kezdetű szavakról
3.9.  A   n é p e t i m o l ó g i a   szerepe
4.  A   h a n g s ú l y t a l a n   s z ó b e l s e j i   h e l y z e t b e n    előforduló inetimologikus magánhangzók
4.1.   A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k
4.2.   E l ö l   k é p z e t t   m a g á n h a n g z ó k   szóbelseji bontóhangként
4.3. A szóbelseji inetimologikus magánhangzók keletkezéséről
4.4. Összefoglalás
5.  A   s z ó v é g i   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s    inetimologikus magánhangzóval történő feloldása
5.1.   A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k
5.2. A palatális magánhangzók
5.3. A szóvégi mássalhangzó-torlódásokat feloldó inetimologikus magánhangzók keletkezéséről
5.4. Összefoglalás
6. Az inetimologikus végmagánhangzók
6.1. A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k
6.2.  Az   e l ö l   k é p z e t t    inetimologikus végmagánhangzók
6.3.  Az   a b s z o l ú t   s z ó v é g i   h e l y z e t b e n   levő inetimologikus végmagánhangzók keletkezéséről
7. Befejezés
Bibliográfia
Rövidítések

Előszó
A jelen kiadvány tulajdonképpen folytatása az 1987-ben megjelent “Az inetimologikus mássalhangzók a magyarban” című kötetnek, s bár hasonló jellegű munkát sejtet a mostani kötet címe, valójában a mássalhangzókétól eltérő problematikát tárgyal. Az inetimologikus hangok tárgyalása egészen más jelenségek bemutatását és vizsgálatát igényli ugyanis a magánhangzók körében. A hangok keletkezésének is teljesen eltérő okai vannak az előtét-, a bontóhangok, a svá- vagy tővégi hangok esetében, mint a szóeleji vagy szóbelseji mássalhangzók (pl.: himmel-hámmal < ímmel-ámmal, illetve a hiátustöltő i, h, j, l stb.) létrejöttében.
Hálás köszönettel tartozom a könyv elkészítéséhez nyújtott baráti támogatásáért kedves kollégámnak, Kis Tamásnak. De nem hagyhatom említés nélkül dr. Sebestyén Árpád és dr. Újváry Zoltán egyetemi tanárt sem, akik a kezdetektől figyelemmel kísérték és ösztönözték munkámat.

Nyíregyháza, 1993. december 1.

Nyirkos István

Az inetimologikus magánhangzók kérdésköre
1. Bevezetés
A dolgozatnak az a célja, hogy számba vegye a magyar szókészlet nem etimologikus eredetű  m a g á n h a n g z ó i t   a nyelvemlékek megjelenésétől a huszadik század elejéig.
A vizsgálat alapjául A magyar nyelv történeti-etimológiai szótárának (I-III. Bp., 1967-76) adatanyagát tekintettem, s ezt a MTsz., a szakfolyóiratok (MNy., Nyr., NyK., MNyj., NéNy., NNyv.), illetve az összefoglaló jellegű szókincstanulmányok (DÉSINÉ ÉLTES EMÍLIA, A XVIII. század francia szavai a magyar nyelvben. Bp., 1935; FLUDOROVITS JOLÁN, Latin jövényszavaink hangtana. Bp., 1930. MNyTK. 26. sz.; A magyar nyelv latin jövevényszavai. Bp., 1937; BÁRCZI GÉZA, A magyar nyelv francia jövevényszavai. Bp., 1938; KARINTHY FERENC, Olasz jövevényszavaink. Bp., 1947. MNyTK. 73. sz.; KNIEZSA ISTVÁN, A magyar nyelv szláv jövevényszavai. I-II. Bp., 19742; GUDRUN KOBILAROV-GÖTZE, Die deutschen Lehnwörter der ungarischen Gemeinsprache. Wiesbaden. 1972; BAKOS FERENC, A magyar szókészlet román elemeinek története. Bp., 1982; HORVÁTH MÁRIA, Német elemek a 17. század magyar nyelvében. Bp., 1978; MOLLAY KÁROLY, Német-magyar nyelvi érintkezések a XVI. század végéig. Bp., 1982. stb.) anyagával egészítettem ki, ahol erre szükség volt.
Az   i n e t i m o l o g i k u s   m a g á n h a n g z ó k   körébe azokat a szervetlen vagy járulék hangokat sorolom, amelyeknek “nincs etimológiai előzményük”, azaz a magyar nyelvnek azokat a magánhangzóit, amelyek a szó eredeti hangszerkezetéhez képest etimológiai előzménnyel nem rendelkező új hangelemként jelentkeznek. Nem sorolom ide tehát a   h a n g - h e l y e t t e s í t é s s e l   létrejött magánhangzókat (pl. a német vagy szláv stb. jövevényszavakban).
Az ide sorolható hangjelenségeket fonetikai helyzetüknek megfelelően tárgyalom: 1. Hangsúlyos helyzetben: abszolút szó elején az   e l ő t é t h a n g o k   vizsgálatára kerül sor (iskola, istálló, asztal), aztán a szóeleji kettős (vagy hármas) mássalhangzó- torlódást oldó   b o n t ó h a n g o k r a   térek rá (palánta, giliszta, dërága ’drága’); 2. majd a hangsúlytalan helyzetben, azaz a szó belsejében előforduló járulékhangok (bolgár > bologár, dalmát > dalamát; ill. sîmbra > cimbora, borstyán ’borostyánkő; Bernstein’ > borostyán) következnek; 3. a harmadik nagyobb csoportot az ugyancsak hangsúlytalan helyzetben levő, de a  szóvégi   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s t   oldó  magánhangzók alkotják; 4. végül az abszolút szóvégi helyzetben található inetimologikus hangokat vizsgálom (Tas > Tosu, Ecilburgu stb.).
1.1. A feldolgozás módszeréről
Az adatok közlése során az évszám után az inetimologikus magánhangzót tartalmazó adat vagy adatok szerepelnek, ezeket azonban nem követi az eredeti forrásjelölés, mivel azt a TESz-ből bárki könnyen kikeresheti. Ahol az adat után viszont zárójelben forrásjelzés található, az azt jelenti, hogy az adatot közvetlenül az ott jelzett forrásból vettem át. Ha az    a d a t  e l ő t t  az MTsz. rövidítés szerepel, akkor az adatok a TESz-ből, ha viszont  u t á n a, akkor közvetlenül az MTsz-ből származnak. Ha továbbá a szócikk tárgyalása során az adatban szereplő kérdéses hang etimologikus vagy inetimologikus voltára minden hivatkozás nélkül utalok, vagy minden megjegyzés nélkül szerepeltetem az adatot, akkor annak besorolása a TESz. állásfoglalásával való egyetértés alapján történt. Saját véleményemet minden alkalommal igyekszem világosan elkülöníteni.
A szócikkek címszavának eredeztetésére csak ott térek ki, ahol az a magánhangzó inetimologikus eredetének tárgyalása szempontjából okvetlenül szükséges, mivel a többi szó származtatására vonatkozó adatok a TESz-ben megtalálhatók. Ha viszont a címszó nem szerepel a TESz-ben, akkor nemcsak a címszó lelőhelyét, hanem a szó eredeztetésére vonatkozó forrást is pontosan megjelölöm.
1.2. A téma kiválasztásának indoklása
A magyar hangtörténeti kutatások igen jelentős eredményeket értek el az úgynevezett   s z a b á l y o s  h a n g v á l t o z á s o k  kutatásában. E téren különösen BÁRCZI GÉZA kutatásai tekinthetők kiemelkedőnek. Mind a tővégi  magánhangzók kutatásában, mind a nyíltabbáválás, a labializáció, a pótlónyúlás, megőrző tendencia terén végzett vizsgálatai valóban alapvetőek (l. Ht.2 17, 38, 47, 62, 69; TihAl.; MNyÉletr.; MNyT. 146, 147 stb.), korántsem hagyhatók figyelmen kívül természetesen LOSONCZI tanulmányai (NyK. 44: 373, 45: 45-116, 195-266), DEME fejtegetései (On the Inherent Laws Governing the Development of Language. ALH. 6: 107-42), s talán elsősorban KUBÍNYI LÁSZLÓ nagyívű tanulmánya (Magyar nyelvtörténeti változások vélhető összefüggéseiről. MNy. 54: 213-32) vagy PAPP ISTVÁN vizsgálódásai a tővégi magánhangzók sorsáról (MNy. 59: 393-408; NytudÉrt. 40. sz. 288-95; UKH. 116-135), s különösen nem BENKŐ LORÁND igen számottevő eredményei (Nyjtört. 73, 89-93; NytudÉrt. 17. sz. 65; MNy. 53: 179-82; Pais-Eml. 81-89; ÁrpSzöv. 122-78, 89-121; A történeti nyelvtudomány alapjai. Bp., 1988. 34-63), illetve az ő főszerkesztői munkájával megszületett úgynevezett ómagyar nyelvtan megfelelő fejezetei (A magyar nyelv történeti nyelvtana. I. A korai ómagyar kor és előzményei. Bp., 1991. 43-47, 160-178; A magyar nyelv történeti nyelvtana. II/1. A kései ómagyar kor. Morfematika. Bp., 1992. 24-42, 239-262 stb.), amelyek a hangtörténeti kutatások szempontjából is elsőrangúak.
Ugyancsak meg kell említenünk BALÁZS JÁNOS (Szinkrónia és diakrónia, változás és egyensúly a magyar nyelv rendszerében. NytudÉrt. 58. sz. 1967. 70-3, A gazdaságosság a szótagképződésben. ÁNyT. 5: 7-39), illetve B. LŐRINCZY ÉVA igen jelentős kutatásait (pl. KTSz. 31-36, 38-39, 42-43 stb., MNyj. 1: 137-42 stb.). Mély rendszertani összefüggésekre mutatnak rá E. ABAFFY ERZSÉBET tanulmányai (Szóvégrendszerünk az ős- és az ómagyar korban. MNy. 70: 430-440; Igerendszer és igeragozás összefüggései az ősmagyar korban. MNy. 77: 20-33 stb.).
Az úgynevezett s z ó r v á n y o s  (sporadikus)  h a n g v á l t o z á s o k k a l már kissé mostohábban bánt a tudomány. A hangtörténeti fejtegetésekben, az etimológiai kutatásokban (földrajzi névi és köznévi szófejtésekben, pl. l. KISS LAJOS: Földrajzi nevek etimológiai szótára. Bp., 1988. I-II.; ill. TESz., s a már említett jövevényszó-monográfiák stb.) számtalan megjegyzés vagy fejtegetés található, amelyek nem egy szórványos hangváltozásra mutatnak rá, de összefoglaló jellegű monográfia mindeddig nem készült sem a magyarban, sem a finnugor nyelvekben.
Úgy gondoljuk, hogy a   s z ó r v á n y o s   h a n g v á l t o z á s o k   kutatása (pl. járulékhangok, hangok kiesése, eltűnése stb.) elősegítheti a s z a b á l y o s   h a n g v á l t o z á s o k   vagy   - v á l t a k o z á s o k   jobb megértését, s homályos pontjainak esetleges tisztázását.
Az   i n e t i m o l o g i k u s   m a g á n h a n g z ó k  feldolgozása azért látszik indokoltnak, mert egyrészt a szabályos magánhangzó-változásokkal való egybevetés elősegítheti a hangtörvények működésének jobb megismerését, másrészt mert sem a finnugor, sem más nyelvekben nem találunk hasonló munkára, tehát célszerű megvizsgálnunk milyen mértékű, milyen jellegű nyelvi változások, mozgások figyelhetők meg ezen a területen.
1.3. Az inetimologikus magánhangzók kutatásának előzményeiről
Az inetimologikus, szervetlen vagy betoldott  magánhangzókra már korai nyelvtaníróink is felfigyeltek. SZENCZI MOLNÁR ALBERT grammatikájában (Novae Grammaticae Ungaricae succincta Methodo  comprehensae, et perupicuis exemplis illuutratae Libri duo. Hanoviae ... MDCVI. 122) kimondja például, hogy “egy magyar szó sem kezdődik két mássalhangzóval”, s latin és szláv adatokkal bizonyítja igazát: “... pro Schola dicant indifferenter Eskola, Iskola, Oskola”,  illetőleg planta: palanta, Stabulo: istallo, Claustro: Kalastrom, Stephano: Istvan, Clemente: Kelemen, szláv Kral: király, Stol: asztal, Klas: kalás0 (CorpGr. 122), s epenthesissel létrejött alakok továbbá az es0terag pro es0trag (i. m. 125). Megjegyzi, hogy a draga mellett daraga alak is használatos stb. (i. m. 122; vö. SZATHMÁRI ISTVÁN, Egységesülő irodalmi nyelvünk. Bp., 1968. 182). PERESZLÉNYI is a prosthesis körébe vonja az Estván - István, Istrázsa - estrázsa, Ispék - Speck, Ispitály: Spital alakok kezdő magánhangzóját (Grammatica Lingvae Vngaricae. Tyrnaviae, 1682. CorpGr. 503, 507-8). TSÉTSI (Observationes Orthographico-Grammaticae. 1708) az Oskola, Iskola, István, Istálló, Asztal alakok mellett újabbakat is említ: Keresztyén, Keresztség, Keresztelni (CorpGr. 672). KALMÁR GYÖRGY rámutat az előtét- és bontóhangok meglétére: Estván, Eskola, István, iskola, oskola, illetve Ferencz, Kërësztjén et Kereszténj, Karajtzár, Faranczia, Engëlus, poróbál, barát, Királ, Királj, Kërál ~ Kërâ’, Kirâ’. Az   e p e n t h e t i k u s   hangbetoldásra az oroszlán (ab auiatico arslan) adatot említi, de már a hatalom (pro hatalm), âlom (pro antiquo álm), értelëm (pro értelm), sarok (pro sark)-féle alakok szóvégi mássalhangzó-torlódásának feloldására is említ példákat (Georgio Kalmár, Prodromvs idiomatis scythico-mogoricochvno [sev, Hvnno.] avarici sive, Adparatvs Criticos ad lingvam hvngaricam. Posonii, 1770. 31, 46, 55, 58-60, 85). GYARMATHY SÁMUEL az idegenből átvett szavak felsorolásával szemlélteti a mássalhangzó-torlódás szóeleji (pl. Iskola, Oskola, Ispiritus, istarása, ispotálly, István, Estván, Istáló, Ispárga, istáp, istrang; sorof, Soróf, Kelemen, Kalára, Kaláris, tarágya [’trágya’], tarágár [’trágár’], darága [’drága’], Királly, Kalász, Kirisztos ’Krisztus’, Perém [’prém’]; Kalastorom, mustorálni stb.) feloldását (Okoskodva Tanito magyar Nyelvmester. Elsö darab. Kolo’sváratt, 1794. 39-40, illetőleg Második darab. Kolo’sváratt és Szebenben. 1794. 39-40). Az előtét- (István, Estok, Oskola), a bontóhang (Palántalni, téréfa, toromfolom, Perefektus) s az epenthetikus (Tempolom) hangok betoldására említ adatokat SZENTPÁLI ISTVÁN (STEPHANUM SZENT-PÁLI, Grammatica Hungarica naturali methodo latio [!] sermone concinnata et in usum linguam hungaricam discentium. Cibinii [Szeben], 1795. 8-10). BEREGSZÁSZI PÁL a szóeleji mássalhangzó-torlódások feloldására utal: Istvan, Ferenz, Oskola, Ispotály, istálló, salak, estráng, palajbász, sinór, istáp, szalup [a ném. Schleppe-t említi], zsóltár, peretz, garas, garajtzár, forint, palank, barna, sógor, golyóbis, serét, sováb, keresztény, Karátsony, kereszt, kurutz (von Kreu0), szekrény, [ném. Schreine-ből származtatja], torony, garádits, Esztergom, palatsinta, asztal, Görög, Török, hozzátéve mindezekhez, hogy a tanulatlanok még ilyeneket is mondanak: perédikátzio, Kirisztus, darága oder derága, teréfa, torombita, garajtzár, estatzio, kovártély stb. (PAULUS BEREGu>Áu>I, Ueber die Aehnlichkeit der hungarischen Sprache mit den morgenländischen nebst einer Entwickelung der Natur, und mancher bishero unbekannten Eigenschaften deruelben ... Leipzig, 1796. 9). RÉVAI MIKLÓS (Elaboratior Grammatica Hvngarica ... Pest, 1803) a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldására használt szervetlen hangokra (eskola, iskola, oskola, palánta, kalastrom, Estván, István, Kelemen, király, asztal, kalász; l. 88) említ adatokat.
Tudomásunk szerint viszont az első nyelvtaníró, aki szinte rendszerszerűen tárgyalja az inetimologikus hangokat, s nemcsak a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldására, a szóbelseji epenthetikus magánhangzókra gondol, az KASSAI JÓZSEF. Magyar nyelvkönyvében (Magyar nyelv-tanító könyv, melyly a’ magyar beszédnek, és írásnak szabásait meg-ítélve, gántsolva, és meg-választva adja-elé. S. Patakonn, 1817) már a 19. század elején számba veszi a “tseléd betÃ”-ket: az elé-tétel-t (prosthesis), a szó belsejébe toldódó hangokat, amelyeket közbe-tétel (epenthesis) címmel tárgyal, de ezekre nem idéz magánhangzót tartalmazó elé-tétel-t vagy közbe-tétel-t, azaz különösebb magyarázat nélkül mégis közöl adatokat a bontóhangokra (soróf, darága - derága, falanér [’flanell’], perém, teréfa, garajtzár, doromb, darót, peréda, Perépost, Pelébános, barát, derék, derekas; i. m. 89-90). Meglepő, hogy KASSAI milyen kevés figyelmet szentel a szervetlen magánhangzók vizsgálatának. Utal ugyan a szóvégi járulékhangok meglétére, a mássalhangzókat tartalmazó példák között magánhangzós alakokat is említ (Katsó, Batsó stb.), ezekben azonban nem szervetlen magánhangzó szerepel. Később, 1833-ban KASSAI ismét visszatér a járulékhangok tárgyalására (Származtató, s gyökerészÁ magyar-deák Szókönyv. 1-5. tsomó. Pestenn, 1833-1836), a magánhangzókat azonban igen mostohán kezeli. A szóvégi helyzetben: “végre-tét”-ként álló szervetlen hangok között már nemcsak mássalhangzókat, hanem magánhangzókat is említ (a, e), amelyek szerinte “gyakrann a’ gyökérnek hátáhozz ragasztatik, semmit sem tévénn”, azaz meg nem változtatva a szó lexikai vagy grammatikai jellegét, mint Ipa: Ip (52). Az a, e hangokon kívül az i, o, u hangokat is szervetlennek véli néhány szóban, példái azonban az u-ra nincsenek, az  i- és ó-ra említett adatai pedig tévesek (vö. Kits - Kitsi, Gyikból Kígyó stb. 52). Az általa tárgyalt hangok keletkezésének okairól mindössze annyit árul el, hogy ezek “ékességül” toldódtak be a kérdéses szavakba. SZÁSZ KÁROLY a szóeleji, illetve szóbelseji mássalhangzó-torlódás feloldásának módjára említ néhány adatot: iskola ~ oskola, istáp, istrang ~ istarang (Parthenon, tanitmányok’ tára. Magyar tanitók’ ’s tanulók’ számára kiadja Szász Károly. Magyar-nyelv-tudomány. Magyar tanitók’ ’s tanulók’ számára. Irta SZÁSZ KÁROLY I. kötet. N. Enyed, 1839. 143, 83).
FOGARASI JÁNOS (Müvelt magyar nyelvtan elemi része. Pesten, 1843) “rövid önhangzók” “közbeszúrat”-ával magyarázza a mondotok, mondanak alakok létrejöttét (63), majd kifejti, hogy a magyar “sem a sok önhangzót (...), sem a sok mássalhangzót közvetlenül egymás mellett nem tűri”, s ezen különböző módon igyekszik változtatni, az idegen szavakat iskola, barát, kolostor formákként «honosítja»” (52).
Néhány új adat kerül elő “A magyar nyelv rendszere” című nyelvtanban (“Közre bocsátá A’ Magyar Tudós Társaság.” Budán, 1846). Számos szavunk - írja a nyelvtan - “fölösleg betűk által szaporodnak, előbbi értelmök megmaradván”, pl. szó végén: ap, apa; any, anya; ip, ipa; báty, bátya; nén, néne; bodzfa, bodzafa (l. 16, de l. még 124). Az említett adatok véghangzója a mai kutatások szerint nem tekinthető szervetlen hangnak. A “közbeszúrt segédbetűk” közé sorolja a kötőhangzókat is (ing-a-ni, hajt-o-tok stb. 18).
A két mássalhangzón kezdődő szótagok mássalhangzó-torlódásának “előretüzött vagy közbe szurt hangzóval” való kétféle feloldására BITNICZ LAJOS az iskola, istálló, illetve (lábjegyzetben a köznéptől ejtett) eskola, estálló, estván (40), majd a garas, kolostor (uo.), az istván, görög (47) példákat említi, a szóvégiek közül pedig az ip, ipa (47) alakokat (Magyar Nyelvtudomány. I. rész. A’ magyar nyelv’ természetéről. Második ujra dolgozott és megbővített kiadás. Kőszegen, 1848), amelyek közül ma már csak néhányat sorolunk a valóban inetimologikus elemet tartalmazó adatok közé (iskola, eskola, istálló, estálló, garas, görög, kolostor, István, Estván).
BALLAGI MÓR [MORITZ BALLAGI (BLOCH), Ausführliche teoretisch-praktische Grammatik der ungarischen Sprache für Deutsche... Pest, 18544.] a Ferencz (Fran?), (Schnur) zsinór, (Kreu? >) kereszt,  a (Stall) istálló, (Strang) istráng, (schola >) iskola, oskola, (Sturm >) ostrom-féle alakulatokban történt  magánhangzó-betoldásról szól (16).
RIEDL SZENDE műveiben a szervetlen hangok csoportjaira, típusaira is figyelmet fordít. 1858-ban megjelent magyar nyelvtanában (ANSELM MANSVET RIEDL, Magyarische Grammatik. Wien, 1858) szól a szóeleji mássalhangzó-torlódások feloldásáról [istáp, istálló, istrang, ostrom, ispotály, asztal, udvar,  illetve a zsinór, salak, garas, perjel (vö. lat. Prior), barát, veréb, király, kalász 59-60].
RIEDL egyébként a Magyar Nyelvészet című folyóiratban (szerk. Hunfalvy Pál. IV. évf. 1859) “Mutatvány a’ magyar nyelvrendszer alapvonalaibul” (39-40) címmel, majd a “Magyar hangtan”-nak (A magyar nyelvrendszer alapvonalai. Prága és Lipcse, 1859) a hangbővülésről és hangerősítésről írt fejezetében a szóeleji előtéthangokra (istáp, istálló, iskola, istráng, asztal), a dolg, ajk, hatalm, szerelm-féle alakokba történt szóbelseji betoldásra (dolog, ajak, hatalom, szerelem stb.) említ adatokat (Magyar hangtan 117, Mutatvány 88, 92), sőt újabb, érdekes típusát említi a szervetlen hangoknak, nevezetesen a szóvégi magánhangzókat: pézsma, kegli, kugli (vö. a tőle említett ném. Bisam, Kegel, Kugel alakokkal; Magyar hangtan 93). A kötőhangzókat is a betoldott hangok közé sorolja (állomány, sokaság, tanoda, mondani, terjeszteni 119), ezek azonban aligha sorolhatók be minden további nélkül a szervetlen hangok közé, bár nyilvánvaló, hogy vannak köztük analógiás úton keletkezettek is. Ezek megvizsgálása azonban külön feladatot, illetőleg dolgozatot jelentene. RIEDL későbbi Magyar Nyelvtanában (Pest, 1864. 16-17) “hangbővülés” alcímen foglalja össze az ide sorolható hangok körét. Az itt közölt adatok, s az egész áttekintés teljesen megegyezik a Magyar hangtanban levővel (l. fent), ezért felesleges lenne megismételnünk az ottaniakat.
A szóbővítésről igen röviden ugyan, de említést tesz SZVORÉNYI JÓZSEF is (Magyar Nyelvtan tanodai s magánhasználatra. Pesten, 1861. 26), s itt többek közt olyan alakokat közöl, mint z!ng zen!g, p!ng pen!g; ip ipa. A szerző könyvének 4. kiadásában (Magyar nyelvtan, tanodai s magánhasználatra. 4. kiadás. Bp., 1876) hibáztatja a hangbetoldással keletkezett alakok használatát: “Helytelen... - írja -, ha a szóba hibás szokásból, vagy gondatlanságból toldatik be valami...”, s “közönyös”-nek tartja a szóbővítést többek közt olyan szavakban, mint z!ng zen!g, p!ng pen!g; ip ipa, de szabályosnak “midőn a szóba könnyebb, vagy hatályosabb kiejtés végett, s nyelvünk törvényei szerint toldatik valami, pl. ház-tok, ház-a-tok, bolt-ok bolt-o-tok...” (26-27).
SIMONYI ZSIGMOND Magyar nyelvtanában (Bp., 1879) röviden tárgyalja a magánhangzók “közbeszúrását” (16), szót ejtve a hajl- ~ hajol-, oszl-(ik) oszol-, álom‑, kérelem-, sarok-félékben tapasztalható betoldásról, valamint a planta - palánta, Schnur - zsinór, Groschen - garas, schola - iskola, oskola, Stefan - István, Strang - Istráng, Sturm - ostrom alakok mássalhangzó-torlódásainak feloldásáról.
FINÁLY HENRIK (A magyar nyelv hangrendszere. Erdélyi Múzeumegylet kiadv. IV. kötet. Kolozsvár, 1887) a mássalhangzó-torlódások feloldására szolgáló szervetlen magánhangzókat (ispitály ~ ispotály, iskola ~ oskola, istrang, asztal, ill. Balázs (Blasius), borotva ~ beretva (brtva), gelét (glätte), korcsoma (krecsem), palást (plást),  palánk (planke), pelengér (pranger), kenéz (knez), barát (brát), kereszt (kreutz), saraglya (schragen), szekrény (scrinium) i. m. 19), majd a hangsúlytalan helyzetben bekövetkező magánhangzó-betoldást tárgyalja (vedr, csebr, kaczr, fodr, ökr stb. > veder, cseber, kaczor, fodor, ökör, gyomor i. m. 17).
SIMONYI hasonló jelenségeket több művében is tárgyal röviden (l. pl. A magyar nyelv. A művelt közönségnek. I-II. 1889. 39, 83; 2. kiadás 1905. 246-7, 256), ezekben azonban nagyrészt már korábban közölt adatait ismerteti, ezért részletes bemutatásuk tulajdonképpen indokolatlan lenne.
A példaanyag viszonylagos bősége miatt érdemel figyelmet SZINNYEI JÓZSEF Rendszeres magyar nyelvtan (Bp., 18924.) című műve, amely a már korábbiakban is említett mássalhangzó-torlódások feloldásait tárgyalja (l. barack, barázda, bërëtva, garádics, király; dërága, tëréfa, poróbálni, kovártély, porókátor, karajczár; lat. iskola, oskola; (Strang) istráng,  (Stallo >) istálló (9).
PONGRÁCZ SÁNDOR nyelvtana (A magyar nyelv szerkezete, története és szótára. I. rész. A magyar nyelv szerkezete. Bp., 1906) is figyelmet szentel a járulékhangoknak, de a magánhangzók közül “segédhangok” címen csak a kötőhangzókat (sujt-a-ni, ront-a-ni) említi (12-15).
SIMONYI ZSIGMOND Magyar nyelvészet (Bp., 1909) című művében ismételten szól a hangsúlyos helyzetben keletkező járulék-magánhangzókról (stab: istáp, spital: ispitály, lat. schola: iskola, szláv brat: barát, sręda: szërëda: szërda, ném. pretze: perec, schlecht: selejt) és a hangsúlytalan helyzetben betoldódó hangokról (álm, titk, vezérl > álom, titok, vezérel), újabb adatokkal gazdagítva a szervetlen hangokat tartalmazó jelenségek körét.
Az idézett nyelvtanokon, szótárakon és tanulmányokon kívül természetesen számtalan olyan forrást tudtunk volna még idézni, amelyek említést tesznek bizonyos szervetlen hangok, hangcsoportok létezéséről. Ezek azonban olyanok, amelyek csupán egy-egy adatot említenek, másrészt példáik nagy része a későbbi etimológiai kutatások fényében elavultnak tekinthető.
Az előbbiek tárgyalásával az volt a célunk csupán, hogy illusztráljuk: a magyar nyelv egykori búvárait, nyelvtaníróit nemegyszer foglalkoztatták a szervetlen elemeket tartalmazó szóalakok, s előbb csupán szórványosan, majd KASSAItól kezdve - különösen a mássalhangzókat szem előtt tartva - rendszerszerűbben tekintették át az ide sorolható hangok körét. Az szinte természetes, hogy ma már sok ponton nem értünk egyet szószármaztatásaikkal, hiszen a szótörténeti és az eredeztetéstani kutatások abban az időben korántsem álltak olyan magaslaton, ahonnan a tévedések könnyen beláthatók lettek volna. Ezért sem törekedtünk feltétlenül az idézett adatok ide vagy ide nem tartozásának egyenkénti eldöntésére, mai ismereteink birtokában ugyanis könnyedén, de talán szükségtelenül hosszadalmasan tudtuk volna kimutatni nemegyszer talán már megmosolyogni való tévedéseiket, másrészt az inetimologikus  magánhangzókat tartalmazó adatanyag áttekintésére amúgy is sor kerül a későbbiekben, amikor lehetőségünk lesz tisztázni az ebbe a jelenségkörbe tartozó magánhangzók típusait. Az adatok fenti bemutatásával továbbá az is volt a célunk, hogy segítségükkel egyben képet kapjunk a szervetlen magánhangzóknak a korai szakirodalmi forrásokban szereplő típusairól.
A   m a g á n h a n g z ó k   között sorra került az előtéthangok (iskola, István), a bontóhangok (barát, kalastrom), svarabhakti (esztrag > eszterág), a szóvégi mássalhangzó-torlódást oldó magánhangzók (zerelmu > szerelem, titk > titok, álm > álom), s az abszolút szóvégi magánhangzók (ném. Kugel > m. kugli, Bisam > pézsma) néhány példával való illusztrálása. Megállapíthatjuk, hogy az elmúlt századok etimológiai kutatásainak viszonylagos fejletlensége ellenére is sok olyan adat feltárására került sor, amelyek legalább részben tükrözik a magyar szervetlen magánhangzók típusait.
1.4. A huszadik századi magyar kutatásokról
Az újabb időkben, a század elejétől kezdve egyre több figyelem fordul a szervetlen magánhangzók meglétére, keletkezésük mikéntjére és okaira. Ennek ellenére sem találunk olyan feldolgozást, amelyik kísérletet tett volna a szervetlen magánhangzók részletes és alapos tárgyalására. Az egyes nyelvi jelenségek vizsgálata során ugyanakkor nagyon sok apró megjegyzést találunk, amelyek egy-egy hang inetimologikus magánhangzó voltára, keletkezésének körülményeire, korára stb. mutatnak rá. Ezek összefoglaló tárgyalása, elemzése és kritikája igen terjedelmes lenne, ezért csak azokról a kutatásokról szólunk röviden, amelyek kissé rendszerszerűbben és elméleti igénnyel nyúltak a kérdéshez. Ezek között említhetjük SIMONYI ZSIGMONDot, mindenekelőtt HORGER ANTALt, akinek egész tudósi pályáján végigvonul az inetimologikus hangok iránti érdeklődés, illetőleg KESZLER BORBÁLÁt.
Említettük már, hogy SIMONYI ZSIGMOND “Magyar Nyelvészet” (Bp., 1909) című művében figyelmet szentel a hangsúlyos helyzetben keletkező   j á r u l é k -m a g á n h a n g z ó k   (pl. stab: istáp, spital: ispitály, lat. schola: iskola) kérdésének.
Az első igazán számottevő vizsgálódás a HORGER ANTALé, aki a “Szókezdő magánhangzók fejlődése” (MNy. 17: 78) című cikkében “a szó elején fejlődött magánhangzók   m i n ő s é g é n e k  vizsgálatá”-t tűzte ki céljául (i. m. 79).
Ebben a cikkben néhány alapvető, bár nem mindenben új megállapítást tesz. Többek közt azt, hogy “eredeti magyar szó tudvalevőleg nem kezdődik több mássalhangzón”, s a magyar nyelv az idegen eredetű szavakban sem kedveli a több mássalhangzón való szókezdetet. A szóeleji mássalhangzó-torlódás elkerülésének egyik módja az, hogy a szó elején egy rövid magánhangzó fejlődik. Ez többnyire akkor következik be - írja HORGER -, ha a szókezdő mássalhangzócsoport első eleme s, sz, z, zs,  második eleme pedig zárhang. A mássalhangzó-torlódás elé kerülő magánhangzó leggyakrabban az i, ë, de előfordul az ü, ö, e, u, o, a is, azaz bármelyik rövid magánhangzó.
Ez után azt vizsgálja, milyen előtéthangok fordulnak elő a palatális, illetve veláris hangrendű szavak elején, valamint hogy milyen esetekben fejlődött mélyhangú szó elején elülső magánhangzó. Leggyakrabban - írja - á hangú szótag előtt, már ritkábban a előtt, néhány esetben o, ó előtt és végül még u előtt is (80-81). A továbbiakban arra keresi a választ, mi lehet az oka annak, hogy első szótagbeli labiális magánhangzó előtt az esetek egyik részében (pl. asztal, asztag) veláris járulékhang, másik részében pedig (pl. iskatulya, iskola, islóg) palatális járulékhang fejlődött. A választ HORGER “nagyon könnyű”-nek találja. Az a-, o- előtéthangot tartalmazó szavak - mondja - “n y e l v ü n k  j ö v e v é n y s z a v a i n a k  j ó v a l   r é g i b b   r é t e g é b e   t a r t o z n a k ,   mint az iskatulya-félék” (82).
Az imént ismertetett tanulmány egyes tételeinek helyes vagy helytelen voltára, fejtegetéseinek elemzésére nem célszerű itt kitérni. Az egész kérdéskör megtárgyalására az előtéthangokat tartalmazó teljes adatanyag bemutatása után térünk vissza (2.3.).
“Az inetimologikus magánhangzók fejlődéséhez” című cikkében (MNy. 28: 37-39) HORGER már nemcsak az   e l ő t é t h a n g o k r a ,   hanem a hangsúlyos és hangsúlytalan helyzetben levő   b o n t ó h a n g o k r a ,   valamint az   a b s z o l ú t   s z ó v é g i   h e l y z e t b e n   levő szervetlen hangokra is tekintettel van. A teljes nyomatékú inetimologikus magánhangzók fejlődésének az eseteit a következőképpen osztályozza: 1. magánhangzó nélküli szótagban keletkezik a járulékhang, pl. latin schola > oskola ~ iskola, szláv ’da > ragya, bŒcha > bolha, g’č > görcs, chlm > R. holmu; német EtzŒburg > R. Ecilburgu;  szláv  čet’tek > R. csëtürtük > csütörtök, c5b’ > csombor; hazai német schindŒ, wik¢ > R. sindël > zsindëly, bükköny; kipfl, hülzn > kifli, hülzni  stb. - 2. Két szótagkezdő mássalhangzó között lép fel szervetlen hang, pl. gróf > N. goróf ~ N. gëróf,  latin  planta > palánta, Csongrád > N. Csongorád, R. körtve >  R., N. körtöve stb. - 3. Két szótagzáró mássalhangzó között, pl. német nyj. kermpa¤s' (~ irod. német Kernbeisser) > N. kelëmpajsz ’mókus’,  borste > borosta; R. álm, hárm, vezérl > álom, három, vezérël stb. - 4. Két szótag határán, pl. német willkomm (olv. vilkom) > R. bilikom > billikom, burján > buruján, Cëgléd > R. Cëgëléd, bögre > bögöre, bolgár > R. bologár, polgár > R. pologár, dalmát > dalamát stb. - 5. Árpád-kori szavak szóvégi mássalhangzója után, pl. török  Taš > R. Tosu, szláv chŒm > R. holmu,  német  perl >  R. Perlü, Etzlburg > R. Ecilburgu stb.
HORGER ebben a cikkében főleg a két szótag határán kifejlődött inetimologikus hangokra összpontosít. Az adatok lehetőleg teljes összegyűjtése után kiderült - írja -, hogy a jelenség “egészen rövid, de határozott szabályba foglalható össze”: két szótag határán rövid magánhangzót tartalmazó hangsúlyos és rákövetkező hangsúlytalan szótag között fejlődött inetimologikus magánhangzó, s csupán akkor, ha a hangsúlyos szótag egy mássalhangzóval végződött, s a hangsúlytalan eggyel kezdődött. A kifejlődött járulékhang pedig teljesen egyezik a hangsúlyos szótag magánhangzójának minőségével, pl. német willkomm > R. bilikom, burján > N. buruján, bögre > bögöre stb. (38).
Az inetimologikus magánhangzókkal való foglalkozás HORGER kutatói tevékenységének fontos területe volt. Eredményeinek, illetve cikkeinek felsorolása azonban rendkívül terjedelmes volna. Munkássága eredményeinek mérlegelésére az egyes fejezetek (előtéthangok, bontóhangok stb.) végén, vagy egy-egy szócikk tárgyalása során térünk ki (l. mégis 3.3-7.; 4.3-4.; 5.1.4.; 5.2.5.; 6.3. stb.).
Negatív eredményei miatt említjük meg, hogy az 1930-as években BEKE ÖDÖN több ízben is foglalkozott a magyar nyelv szláv és német eredetű szavainak tővégi magánhangzóival (A tővégi magánhangzók történetéhez. Nyr. 60: 108-11, 138-40; Zur Lautgeschichte der deutschen Lehnwörter der ungarische Sprache. Theutonista 1931; Zur Lautgeschichte der slavischen Lehnwörter im Ungarischen. FUF. 24: 256-63; Zur Lautgeschichte der slavischen Lehnwörter im Ungarischen. ZSlPhil. 16: 319-27)   j á r u l é k h a n g o t   keresve bennük. Az imént idézett cikkeken kívül azonban számos más tanulmányában is feszeget hasonló kérdéseket a jövevényszók kapcsán (Boglya és társai. Nyr. 58: 76-81; Istálló. Nyr. 58: 103-109).
A tőle említett gazdag adatanyag (főleg szláv és német jövevényszavak) tárgyalása során lépten-nyomon tesz fel járulékhangokat abból a teljesen megalapozatlan és téves elméletből kiindulva, hogy a magyar nyelv történeti korában nem csak a felső nyelvállású tővégi u, ü és i, hanem a középső nyelvállású o, ë és e is lekopott (l. FUF. 24: 263; Nyr. 58: 78, 105; Nyr. 60: 138 stb.). Ha az idegen nyelvi szóvégi -o-val vagy ‑e-vel szemben a magyarban mégis találunk valamilyen magánhangzót, akkor az   n e m   h a n g h e l y e t t e s í t é s   eredménye, hanem a magyarban kifejlődött   j á r u l é k h a n g   (vö. KNIEZSA: MNy. 39: 1-12).
BEKE elméletének tarthatatlanságát már KNIEZSA is kimutatta (i. h.) a szláv jövevényszavak oldaláról vizsgálódva, de a későbbi jövevényszó-monográfiák (l. KNIEZSA, MOLLAY, HORVÁTH MÁRIA stb. idézett műveit) és a TESz. alapján teljesen nyilvánvaló, hogy BEKE nemcsak a szláv, hanem a német jövevényszavak tővégi (szóvégi) magánhangzóinak a megítélésében is tévúton járt.
Noha a múlt század végétől találkozunk  olyan művekkel, amelyek a mássalhangzó-torlódásos szókezdet   e l ő t é t -   vagy   b o n t ó h a n g g a l   (azaz szervetlen hanggal) való feloldását tárgyalja (VÁMBÉRY, A magyarok eredete 229; MUNKÁCSI: Nyr. 11: 553; BUDENZ: NyK. 5: 116; SIMONYI, MNyelv2 246; BALASSA, TMNy. 174), monográfiaszerűen mégis KESZLER BORBÁLA dolgozta fel kitűnő tanulmányában (A szókezdő mássalhangzó-torlódások feloldása korai jövevényszavainkban. NytudÉrt. 63. sz.). Könyvének azokra a fejezeteire támaszkodtunk elsősorban, amelyek a mássalhangzó-torlódások előtét- vagy bontóhanggal való feloldását tárgyalják (8-40, 46-49, 52, 53-54).
Az adatok bemutatásán és elemzésén kívül kitér arra is, hogy azokban a szavainkban, amelyekben a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása megtörtént, nem egyszerre ment végbe ez a folyamat. “Sokszor - írja - évszázadok teltek el, mielőtt a feloldás bekövetkezett és főleg elterjedt volna” (5). Egyes szavaink sokáig megőrizték eredeti torlódásos alakjukat (istálló: 1291: Stallo, 1352: Stallou,  BesztSzj. stalow),  mások viszont már az első előfordulásuk alkalmával is feloldott formát mutatnak (asztal: 1293: oztol, 1354: Kysaztal; oszlop: 1250: Ozlup, 1392: Ozthlop stb.). Rámutat továbbá arra is, hogy egyes mai szavaink esetében a feloldás szempontjából különbség mutatkozik a köznyelv és egyes nyelvjárások között, ugyanis vannak olyan szavaink, amelyekben a köznyelv torlódásos, néhány nyelvjárásunk viszont feloldott (előtéthangos) formát használ (l. spárga ’zsineg’ ~ Palócság: ëspârga; Fugyivásárhely Bihar megye: ispárga; spanyol ~ Székelyföld: isponyor ’pecsétviasz’) stb. (i. m. 5-6).
KESZLER BORBÁLA a közszavakon kívül a földrajzi nevek vizsgálatát is feladatának tekintette. Mivel azonban én a legrégibb időktől kezdve a huszadik század elejéig terjedő adatanyagon vizsgálom a jelenséget, az egyébként rendkívül értékes tanulságokat nyújtó tulajdonnévi csoportot ez alkalommal ki kell rekesztenem a vizsgálatból. Kivételt akkor teszek, ha az adat első előfordulását vagy az alakváltozatok gazdagságát illusztrálom velük.
1.5. A rokon nyelvek inetimologikus magánhangzóiról
A magyar inetimologikus vagy szervetlen hangok vizsgálata során gyakran találunk olyan jelenségeket, amelyek akarva-akaratlan ráterelik a figyelmünket a rokon nyelvekkel való összefüggés lehetőségére. Az ilyesfajta vizsgálatok nemcsak azért tekinthetők hasznosaknak, mert a magyar írásbeliség kezdetétől kimutatható hangjelenségek csak a finnugor vagy ugor alapnyelv, illetőleg a jövevényszavak esetén az átadó idegen nyelv korabeli hangállapotához képest tarthatók inetimologikusnak, hanem azért is, mert a rokon nyelvek többségében hasonló fonetikai helyzetben a magyarhoz hasonló vagy azzal azonos hangok jelennek meg.
A rokon nyelvek vallomásainak éppen ezen a területen való kiaknázását már PAIS DEZSŐ is sürgette (MNy. 45: 325), elsősorban annak tisztázása érdekében, hogy a magyarban található anorganikus hangok valóban szervetlen képződmények-e. A vizsgálatok ilyen irányú kiterjesztése egyrészt hozzájárulhat annak kiderítéséhez, hogy az inetimologikus hangok megjelenésének melyek a nyelvi feltételei, s hogy kereshetők-e közvetlen összefüggések a rokon nyelvi és a magyar jelenségek között vagy csupán általánosabb érvényű nyelvi (hangtani) törvényszerűségek működését figyelhetjük-e meg az egyes nyelvek külön életében, másrészt lehetőséget ad arra is, hogy a finnugor nyelvek redukciós folyamatainak vizsgálata mellett - amelyek az eddigiekben sokkal nagyobb figyelemben részesültek - rámutassunk a szavak hangtani szerkezetében végbemenő mennyiségi növekedés törvényszerűségeire.
A szervetlen (anorganikus) hangok mind ez ideig egyik finnugor nyelvben sem részesültek rendszeres feldolgozásban, s csupán az egyes leíró vagy történeti jellegű hangtani kutatások elszórt megjegyzései világítanak rá a kérdéses hangok esetleges inetimologikus jellegére, olykor-olykor keletkezésük körülményeire, okaira. A finnugor nyelvekben található szervetlen -  epentetikus, anaptiktikus, protetikus stb. - hangok főbb típusainak leírását ERKKI ITKONEN adta (Kieli ja sen tutkimus. Helsinki, 1966. 169-172), célja azonban a könyv jellegéből következően korántsem a részletek kimunkálása volt.
Az alábbiakban - az anyag nagy terjedelme miatt - el kell állnom attól, hogy az egyes finnugor nyelvekben található valamennyi szervetlen hangelemet bemutassam, ezért csupán a magyarral valamilyen oknál fogva párhuzamba állítható inetimologikus hangok különféle típusainak rövid áttekintésére szorítkozom, rámutatva a hangkeletkezések egymással megegyező vagy egymástól eltérő okaira.
A magyarral hasonlóságot mutató sajátságokat mind a magánhangzók, mind a mássalhangzók körében találunk. Ez alkalommal szóljunk a magánhangzókról!

1.5.1. A   h a n g s ú l y o s   h e l y z e t b e n   fellépő magánhangzók keletkezésének oka a nyelvben szokatlanul nagy energiát kívánó s a nyelv hangtani sajátosságaival ellentétes szóeleji mássalhangzó-torlódások elkerülésére való törekvés. E feloldásnak két módja van:
1.5.1.1. Abszolút szóeleji helyzetben, a mássalhangzó-torlódás elé egy előtéthang kerül. A feloldás módja megegyezik a magyar nyelv szabályaival (vö. HORGER: MNy. 17: 80-1; KESZLER: NytudÉrt. 63. sz. 8-40 stb.). Pl.:
m. asztal (< szl. stolъ), asztag (< szl. stogъ) stb. (TESz.); vog. Ob #šk!p ’Schrank’ (< or. шкаф), TJ  asmŕ·л ’Teer’ (< or. смола) stb. (vö. KÁLMÁN, RLwWog. 95), osztj. NO astakan ’Trinkglas’ (< or.  стаканъ), NO. astarosta, astaršina ’Bauernältester’ (< or. староста, старшина), aškap  ’Schrank’, Nizj. gœk!pa (< or. шкафъ), NO. aštop ’Stof, Stoop’ (< or. штофъ) stb. (PATK.-FUCHS,, Laut- und Formenlehre der südostj. Dialekte. 40-1);
m. esztováta ~ ësztováta (< szl. stativa), esztrenga ~ ësztrënga (< rom. strúngă) stb. (TESz.); vog. (MUNK.) K Est'pan (< or. Степан), K. Est'panovna (< or. Степановна), ’Stephans Tochter’, K Est'panis (< or. Степанич) ’Stephans Sohn’ (KÁLMÁN, RLwWog. 275), (AHLQV.) estöken ’Trinkglas’ (< or. стакан), estop ’Stof (Flüssigkeitsmass)’, (MUNK.) K 'stop, KM 'stoap, (BAL.) Эстоп (< or. штоф) stb. (KÁLMÁN, RLwWog. 95, 151-2); osztj. K 'œk!`p, Trj.a'spai`‚a“a (< or. спиртъ) stb. (PATK.-FUCHS 41);
m. iskola (< lat. schola), istálló (< ol. štála) stb. (TESz.); vog. P išla (< or. шлея), P išlÔ2p, VN išl#p (< or. шляпа),  P ištop (< or. штоф), Sy. isk!p (< or. шкаф) stb. (KÁLMÁN, RLwWog. 239, 95); osztj. ištan, ištin ’Hosen, Unterhosen’ (< or. штаны) stb. (PATK.-FUCHS 41); votj. išlapa (< or. шляпа) stb. (UOTILA: MSFOu. 65: 83), J iskaÄ, M S iskal (BEKE, CserNyt. 63);
cser. nyK kCar umša, kP um'ša, um'ša (vö. šma ’száj’), kP uškal, kCar. uška·l (vö. mdE skal) stb. (BEKE, CserNyt. 63).
Az inetimologikus hangok ilyenfajta használata inkább az obiugor nyelvekre jellemző, bár szórványosan máshol is találkozunk vele (l. a votjákot; KÁLMÁN: NyK. 55: 262).
1.5.1.2. A szókezdeten álló mássalhangzó-torlódás bontóhang közbeiktatásával való kiküszöbölésére ugyancsak találunk példákat a finnugor nyelvekben. Főleg az -a-, -e-, -o-, -u- és az -i- hang fordul elő. Pl.:
m. karajcár (< ném. Kreuzer), barát (< szl. brat) stb. (TESz.); vog. (KANN.) LO So kanas ’Bärentöter’ (< zürj. knaz ’Fürst’; RÉDEI, SLwWog. 106; KÁLMÁN, RLwWog. 94, 164), (BAL.-VACHR.) палак ’Flagge’ (< or. флаг), палакат ’Plakat’ (< плакат), (KÁLM.) So. pa`l!n (< or. план) ’Plan, Entwurf’ (KÁLMÁN, RLwWog. 203, 293); osztj. N. păratni ’бродни; Langschaftstiefel’ (< or. бродни), părsan ’wasserdichte Plane’ (< or. брезент) stb. (RÉDEI, NOstjT 104);
m. szekrény  (< fr. scrin); kereszt (< szl. krьstъ, TESz.); vog. (KANN. Mscr.) TJ k'rě·še, K U K M k'r› (< or. Гриша), (BAL.) JMSk. 26: перикарсик ’Gehilfe’ (< or. приказчик), (ČERN.) t'rupka (< or. трубка) stb. (KÁLMÁN, RLwWog. 277, 293, 259); osztj. k!něg, k'n'k, ka'ni`ka)` ’Buch’ (< or. книга) stb. (PATK.-FUCHS 41);
m. korong (< szl. krÅgъ), borona (< szl. brána)  stb. (TESz.); vog. (AHLQV.) porovolka ’Eisendraht’ (< or. проволока ’der Draht’, (KÁLM.) Ob po`ropka ’Flaschenkork’ (< or. пробка), (MUNK.) K pÆlÆtnic, (KANN.) KM. po~atnic (< or. плотник ’Zimmermann’; KÁLMÁN, RLwWog. 205, 214, 217, 94; osztj. cÇâa`˙s ’Kwass’ (< or. квасъ), pÇrfs ’Tragbalken’ (< or. брусъ) stb. (PATK.-FUCHS 41);
m. giliszta (< szl. glista), király (< szl. kral); vog. (MUNK.) N Kirokori ’Григорий’, (KÁLM.) So. pirika`t!, Sy pi`rikat ’Brigade’ (< szl. бригада) stb. (KÁLMÁN, RLwWog. 94, 213); votj. virema (< or. время); mdE kiniška ’Buch’ (< or. книга; KÁLMÁN, RLwWog. 92).
m. kuruzsol (< szl. krúžiti), kuruglya ’szénvonó’ (baj.-osztr. kruckl) stb. (TESz.); vog (KÁLM.) So. turupka ’Rohr’ (< or. труба), (ROMB.) курыска ’Krug’ (< or. кружка), (MUNK.) T turusk ’натруска (Pulverflasche)’ (< or. ?труска),  So. ku`rupa ’csoport’ (< or. группа ’Gruppe’, KÁLMÁN, RLwWog. 292, 259, 173); osztj. N wÉrak ’Feind’ (< or. враг) stb. (RÉDEI, NOstjT 112); keleti fi. vunukka ’lapsenlapsi; palleroinen’, karj. bunukka, aun.  bunukka,  lűd bunuk, vunukke (vö. or. внук) stb. (KALIMA, SlaavS. 178); vepsze kunut ’piiska’ (TUNKELO, VKÄ 51), aun. kunutta, lűd kunut (< or. кнут) stb. (KALIMA, SlaavS. 178), fi.-karj. suvalkko ’kangastukki’, vepsze suvaлk (< or. сволок, KALIMA, SlaavS. 39) stb.
A hangsúlyos szótagba betoldódó anorganikus magánhangzók keletkezésének oka - amint már említettük - az energiamegtakarításra való törekvés, a nyelv szóalak-rendszertani sajátosságainak megtartása, a szótagszerkezet eredeti jellegének bizonyos mértékű átmentése a későbbi nyelvállapotba.

1.5.2.   H a n g s ú l y t a l a n   h e l y z e t b e n   keletkező magánhangzók:
1.5.2.1. Hangsúlytalan helyzetben nemegyszer svá- vagy svarabhakti magánhangzók betoldódása figyelhető meg a finnugor nyelvekben. A magánhangzó két különböző minőségű zöngés mássalhangzó közé ékelődik. A svarabhakti magánhangzók létrejöttét fiziológiai-fonetikai okokkal magyarázhatjuk. Nyilvánvaló, hogy a hangképző szervek helyzetének megváltozása viszonylag lassan történik, és ha ez az átmenet lazán megy végbe, akkor a nyelv lefelé húzódik oly mértékben, hogy a mássalhangzók között egy - kezdetben igen rövid - magánhangzó jelenik meg (vö. E. ITKONEN, KST 170). E fiziológiai-fonetikai magyarázaton túl azonban arra is gondolnunk kell, hogy a szavak hangszerkezetében szokatlan szóbelseji mássalhangzó-torlódás - pl. szl. jagnjed > m. jegenye(d) - megszüntetésére is felhasználta a nyelv a fenti hangképzésbeli mozzanatot, de a főhangsúlyos szótag utáni gyakori, második szótagi kiesés fordított irányú realizációja is lehet. Ezzel a lehetőséggel feltétlenül számolnunk kell, elsősorban azokban a nyelvekben (illetőleg nyelvjárásokban), amelyekben a második nyílt szótag rövid magánhangzójának kiesése gyakran bekövetkezik. A betoldódó magánhangzók minősége szinte bármilyen lehet. Pl.:
m. 1405 k.: dalamath (< lat. dalmat), alamázia (< szl. almázia) stb. (TESz.); fi. halakijÈ, hahamu, alak# (RAPOLA, ÄHL 168, 173, 251), kahale (< kahle; HAKULINEN, SKRK3 20);
m. jegenye (< szl. jagnjed); vog. (KÁLM.) Sy. w#r'sta ’Werst’ (< or. верста), (MUNK.) P saw'r'sk" lÊ ’саврасая лощадь’ (< or. савраско ’hellbraunes Pferd’). (MUNK.) K P#t'ris, Pet'ris (< or. Петрич; KÁLMÁN, RLwWog. 267, 245, 281);
m. 1524-27: Bologarok (< bolgárok,  BÁRCZI, Ht.2 141); vog (MUNK.) LM potporuk ’heveder’ (< or. подпруга ’Sattelgurt, breiter Gurt’), N P#tÈris, PetÈris (< or.  Петрич), Х'vorona [Frauenname] (< or. Хавронья) stb. (KÁLMÁN, RLwWog. 278, 281); észt kohňmma (< kohmma < kohmima)  ’kohmimaan, hamuamaan’ (KETTUNEN, EKÄ 101);
m. nyj. korcsima (< korcsma); fi. hulija (< hudja < *hudija), kihilattu (< kihlattu), rihima (< rihma) stb. (RAPOLA, ÄHL 224), äminä (< svéd ämne; AIRILA, JKT II, 32),  markkinat (< svéd marknad), kosina (< or. козна); karj.  kosino; aun.  kožina ’säilypaikka veneen perässä’ (KALIMA, SlaavS. 82, 101);
m. buruján (< burján ’dudva, gaz’), 1863: Buzugán (TESz.); fi.  saapukka ’lakki’ (< or. шапка), ?ikkuna ~ akkuna ~ aakkuna; vót akkuna; karj. ikkuna; aun. ikkun; vepsze ikkun, ikun (< or. окно) stb. (KALIMA, SlaavS. 82, 38);
m. nyj. üsztürü (< szl. ostrьvь; KNIEZSA, SzlJsz. I/1, 367), 1225: Endure olv. Endüre (PAIS: NyK. 44: 327); fi. äpylä (< svéd äpple; vö. AIRILA, Johdatusta 32), tyhymä (< tyhmä) stb. (RAPOLA, ÄHL 224)
1.5.2.2. A tővégi magánhangzók eltűnésének kísérő jelenségeként a   s z ó v é g é r e   k e r ü l t   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s o k   f e l o l d á s á n a k (vö. E. ITKONEN, KST 170), s a hangképzés harmonikus jellegének, folyamatosságának biztosítása céljából is jönnek létre ún. anaptiktikus magánhangzók. Pl.:
m. három (< 1055: harmu), halom (< 1055: holmu < szl. cholmъ) stb. (TESz.);
m.  Péter (< lat. Petrus); vog. (MUNK.) T. čitve·r'c ’csütörtök’ (< or. четверг), P sust'k ’суседко, Hausgeist, Kobold’ (< or. ’суседко), P sit'l ’седельник’ (< or. седло ’Sattel’), So s#я'B ’Halstuch’ (< or. шарф ’Schärpe ...’), T pot£l'c ’palack (Flasche)’ (< or. бутылка), p#st'r ’пестрый халст’ (< or. ’пестра, пестро’) stb. (KÁLMÁN, RLwWog. 251, 243, 240, 222, 219), (KANN.) TJ TČ maj'·t, KU KM mÈj't, LU moj't, LO mÈj't (< zürj. mojd-; vö. RÉDEI, SLwWog. 121), KU pÃr'j-, So. p#r'j- ’Wählen’ (< zürj. V S Lu I P b"rj£n£, Ud. b"rj£n£s ’wählen ...’ stb.; (RÉDEI, SLwWog. 133), (KANN.) LO So. s#j'k ’nüchtern, nicht berauscht’; osztj. Kaz. saj'k, O s!j'c ’nüchtern ...’ (< zürj. Ud. сайк ’прохлада, свежесть’, RÉDEI, SLwWog. 146), (KANN.) LO So. s#j't ’rubel, Rubel’ (< zürj. V Peč. I Ud. šajt) stb. RÉDEI, SLwWog. 147); az osztjákban egészen általános e jelenség, vö. pl. il'm ’ilma, sää’ (~ fi. ilma) stb. (E. ITKONEN, KST 170, V kÕl'm ’három’ (TESz.), Trj. kaÊÁfma, V Vj …aÊÀfma (vö. m. homl-ok,  SKES kulma alatt), VK Òog'r ’nyereg’ (TESz.); észt ader (vö. atra ~ aÑra ’aura’), pőder (vö. pőtru ’hirviä, peuroja’), teder (vö. tedred ’teeret’), nőder (vö. nődraks ’heikoksi, nöyräksi’) stb. (KETTUNEN: MSFOu. 119: 81); aken (vö. or. окно ~ ? окъно, l. KALIMA, SlaavS. 82), vikčm (< vihm < vihma) ’sade, vihma’, köhčn (irod. ny. kőhn) ’laiha’, häh2n (< *hähna) ’tikka’, mah2l ’mahla’ (KETTUNEN EKÄ 101) stb.;
zürj. gab£r (< *gabr-), tsabb£r (< *tsabr-); votj. puk£àã, puk£š (< *pukàã-), sur£s (< surs),  MU J  puk£š KM puk$š ’pfeil’, G puk¥àã ’bogen’, I puk£àã, SM pukÁš, pukÁá (UOTILA: MSFOu. 65: 289-90).
A magánhangzó-betoldások nyilván elsősorban azokban a nyelvekben nyertek létjogosultságot, amelyekben a tővégi magánhangzók eltűntek vagy lekoptak. A fenti változás pedig egyben az egytagú szavak számának további növekedését ellensúlyozta a kérdéses nyelvekben.

1.5.3.   A b s z o l ú t   s z ó v é g i   h e l y z e t b e   több ok közrejátszása miatt is kerülhet inetimologikus magánhangzó.
A magyarban például a szóvégi mássalhangzó-torlódás elkerülése játszhatott szerepet a masni (< baj.-osztr. máschn) ’szalagcsokor’, hokedli  (< baj.-osztr., vö. ném. B. hockerl), nudli  (< baj.-osztr. nudl), ’henger alakú főtt tészta’ (vö. TESz.) stb. formák kialakításában. Az -i létrejöttét nyilvánvalóan “támogatta” a szóvégi n és l hang szótagalkotó jellege.
Egyes finn szóalakok kiformálásában is érvényesülhetett ugyanez a törvényszerűség (vö. fi. bänk), a jelenség általánosabbá vált két fő típusa mégis a rendszerkényszer szerepét bizonyítja. A nyelv eredetibb, magánhangzóra végződő szóalakszerkezete az a meghatározó erő, amely a mássalhangzós végű jövevényszavak szóvégeit hol egy -i, hol egy -a hanggal látja el. Pl.:
fi. hovi (< sv. hov), kompassi (< sv. kompass), paperi (< sv. pap(p)er, papir) stb. (vö. HAKULINEN, SKRK3),  lasi; karj. klasi; aun. lazi; vót kлasi (< sv. glas) stb. (KALIMA, ISKBL 76; SKES), fi. lasti (< sv. last, SKES), naatti; karj. noatti; vót n#tti (< or. нать); aun nÃtti ’lanka’ (< or. нить); karj. piššali ’luotipyssy’ (< or. пищаль), pletti ’ruoska’ (< or. плеть), putti ’keli; keino, tapa’ (< or. путь), aun. kuttšari ’kuski’ (< or. кучер) stb. (vö. KALIMA, SlaavS. 74-6).
A szóvégi -a előfordulására csupán néhány adatot említünk: m. moha (< szl. mьchь), zuza, nyj. mája ’máj’ (TESz.) stb., amelyek az egyes szám 3. személyű birtokos személyragnak a nominativusi tőhöz tapadt formáiból alakultak, téves szóelemzéssel.
A finn és finnségi nyelvek jövevényszavainak egy részében viszont a tő végére került -a hang keletkezésének szóalak-rendszertani okai vannak. Az eredetileg mássalhangzós tövek azért vették fel a tővégi magánhangzót, hogy beilleszkedjenek a magánhangzós tövek rendszerébe. Pl.:
hella (< sv. häll), hunaja (< sv. honagher, honagh), liima (< sv. lÃm), markka (< skand., vö. mark), roska (< sv. rosk), tuurna ’purasin, jolla lyödään reikiä rautaan’ (< sv. dorn) stb. (SKES), aluna (< sv. alun), flammiska (< sv. flammesk), patruuna (< sv. patron), lakana (< sv. lakan), lakka2 (< sv. lack), piispa (< sv. bisp) stb. (STRENG, NRLVSK 307).
Hasonló jelenségeket figyelhetünk meg a finn és a finnségi nyelvek orosz jövevényszavaiban is:
keleti fi. piessa ’perkele’ (< or. бěс), porkkana (< or. боркан), tuutikka1 ’helikko ...’ (< or. тюрик) stb. (KALIMA, SlaavS. 137-40; SKES), pakana (< or. поганый, погань), kasukka ’maataviistävä puku t. kaapu, pitkä turkki’ (< or. кожух), kassara ’vesuri’ (< or. косарь, косорь), piirakka (< or. пирог), hurtta ’ajokoira; susi ...’ (< or.  хорт), pohatta (< or. богат) stb. (SKES); karj. biessa ’perkele’ (< or.  бес), stola ’pöytä’ (< or. стол), krÊga ’kehä, ympyrä’ (KALIMA, SlaavS. 74-75), kruuka ’ua.’ (KKS II); fi. aprakka ’maksu, vero ...’, abrakka (< or. оброк; KALIMA, SlaavS. 83); karj. braga ’paholainen, perkele’ (< or. враг; KALIMA, SlaavS. 83), ploana ’kartta’, pogreba ’kellari’, porohka ’ruuti’, roshoda ’kulunki’, soldatta ’sotamies’, stokana ’juomalasi’ stb. (KALIMA, SlaavS. 74-76).
Az iménti szavak -i, illetőleg -a eleme nyilvánvalóan rendszertani okok következményeképpen került a fenti alakokba. KALIMA arra keresi a feleletet, hogy egyes szavak végén miért -i, másokban viszont miért -a került a szavak végére. Arra az eredményre jut, hogy az átadó nyelv szóvégi mássalhangzójának minősége határozta meg a magánhangzó jellegét: lágy mássalhangzók után -i, kemény mássalhangzók után pedig -a keletkezett (SlaavS. 76). Ha ez az elképzelés az orosz jövevényszavak esetében helyesnek is bizonyulna, semmiképpen sem állná meg a helyét a svéd jövevényszavakkal kapcsolatban. Azt látjuk ugyanis, hogy ezekben is -i, ill. -a hangot találunk a szó végén. Az igazi ok bizonyára abban keresendő, hogy az -i indifferens hang volt a finnben (vö. E. ITKONEN: Vir. 1945: 158; 1948: 124; SUHK 65; HAKULINEN, SKRK3 31), ezért alkalmas lehetett arra, hogy mind mély, mind magas hangrendű szavakhoz járuljon. Az i és e hang indifferens, neutrális jellege nemcsak a szótövekben jut érvényre, hanem a végződésekben is, pl. a magyar vagy finn esetragokban. Az egyalakú végződésekben ugyanis a magyar -kor temporalis ragot nem számítva általában csak i (í) vagy e (é) hang szerepelhet: pl. -ig, -ként -képp(en), -ért stb. A mély hangrendű szavakhoz természetesen minden további nélkül járulhatott veláris -a hang is (erre l. részletesebben 6.3.5-6).
A vepszében található -a végű szavak [l. vepsze E sera ’kővasi’ = Si. ser, V V V ser ’siera;  kovasin’ Ä sova ’sankaväli (heinisuovassa)’, V V V, E sova ’kuhja keskteivas, varras’, E vida (~ vid) ’tihe madal kuusik’] analógiás úton keletkeztek, a sera például a kera, pera-félék, a sova pedig a kova stb.-félék mintájára (vö. TUNKELO, VKÄ 764).
A jövevényszavak végén előforduló más rövid magánhangzók (sv. seppel > fi. seppele, mast > masto, sumpp > sumppu, pump > pumppu, säng > sänky, hengist > hengistö stb.; vö. STRENG, NRLVSK 307) elenyésző kisebbséget képviselnek az -i- ~ ‑a‑ végűekkel szemben.
Az abszolút szóvégi helyzetben található inetimologikus hangok - amint láthattuk - elsősorban a rendszerkényszernek köszönhetik létüket, s a vepszében található analógiás alakulások (sera, sova stb.) is - nagyobb összefüggésben - ugyanebbe a jelenségkörbe tartoznak.
Az inetimologikus magánhangzók körébe tartozó jelenségek áttekintése után arra a következtetésre jutunk, hogy
1. a felsorolt sajátságok nagyrészt az egyes nyelvek belső fejlődésének eredményei, s nem finnugor kori előzményekre vezethetők vissza.
2. Az összefüggések szorosabb szálai fedezhetők fel a szóeleji mássalhangzó-torlódások feloldásának módjaiban, mivel mindazokban a nyelvekben, amelyekben a torlódást egy magánhangzó elé- vagy közbeiktatásával oldják fel - mint például a vogulban (Чернецов, Краткий мансийско-русский словарь. 1936. 15; AHLQVIST: JSFOu. 8: 15-6; KÁLMÁN: NyK. 55: 262), az osztjákban, a votjákban (UOTILA: MSFOu. 65: 82-3) -, ott tulajdonképpen a finnugor nyelvekre általánosan jellemző szóalakszerkezeti  tulajdonságnak, a torlódásmentes állapotnak szóeleji megőrzéséről van szó.
2. A   h a n g s ú l y o s   h e l y z e t b e n   előforduló inetimologikus magánhangzók: 
az   e l ő t é t h a n g o k
Az uráli alapnyelv szavai általában egy vagy két szótagúak voltak és rövid magánhangzóra végződtek. Ezen felül azonban éppoly jellemző volt az is, hogy ezek a szavak általában egy mássalhangzóval kezdődtek, ugyanis az uráli (finnugor) alapnyelv nem  kedvelte a szóeleji mássalhangzó-torlódást. Kivételt csupán a hangutánzó szavak jelentettek, melyekben bizonyos mássalhangzó-kapcsolatok is előfordulhattak szó elején (brekeg, krákog, fröccs stb.)
A magyar nyelv hosszú időn keresztül igyekezett megőrizni az imént említett sajátságait, szavainak hangtani szerkezetét. A nyelv fejlődése, a toldalékok rendszerének létrejötte bizonyos mértékig megváltoztatta az ősi szóalak-rendszert, de a szóeleji mássalhangzó-torlódások kialakulásának évezredeken át ellenállt. Gyakran tapasztaljuk, hogy különösen korai jövevényszavainkban a nyelv különbözőképpen igyekszik kiküszöbölni a szóeleji mássalhangzó-torlódást. Ennek egyik módja, hogy egy ejtéskönnyítő (rövid) magánhangzót illeszt a torlódás elé. Vizsgáljuk meg ezt a jelenséget kissé alaposabban!

2.1. A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k   mint előtéthangok
2.1.1. Az inetimologikus a mint   e j t é s k ö n n y í t ő   előtéthang:
- asztag: 1395 k.: a0tag. Az a az o-ból fejlődött (vö. szláv stogь > m. *osztog, HORGER: MNy. 17: 79-80) másodlagos hang. - asztal: 1354: Kysaztal hn., 1395 k.: a0tal. Az a- eredetére l. az előző szócikket! - asztalnok: 1382: Aztalnak sz., 1405: Aztalnok szn., 1405 k.: a0talnak.
- oszlop: 1456 k.: a0lopath gr.

2.1.2. Az inetimologikus o:
- asztal: 1293: nugolm oztol hn., 1893: osztal (MTsz.).
- eszterhéj: 1841: oszré (MTsz.). - esztováta: 1645: osztovatatt gr., 1877: oszváta (MTsz.). - esztrenga: 1648: osztronga.
- iskola: 1495 e.: oskolaiaba.
- istráng: 1838: Ostoráng.
-ostoba:  1577: ostoba. Mivel a szó eredete ismeretlen (TESz.), a szókezdő o- funkciója nem deríthető ki. HORGER feltétlenül előtéthangot lát az o- hangban (MNy. 17: 80). - ostrom: 1519 k..: ostromlast sz., 1666: ostorom; 1575: o stromlás, o stromlásba (MNy. 61: 28-31). - oszkotár: 1637: oszkotarsagh sz. - oszlop: 1250: Ozlup szn., 1395 k.: o0loch [esetleg o0loth; íráshiba], 1405 k.: o0lop, 1533: oslob. - oszmoja: 1894: oszmoja ’kovács-szurok’ (< szláv; vö. szb.-hv. smňla. BALASSA: Nyr. 23: 312; KNIEZSA: SzlJsz. I/1. 365). - otromba: 1400: Otrombas sz., szn., 1416 u./ 1466: otrÈba. Bár HORGER az előtéthangot tartalmazó szavak közé sorolja az otromba (< szl. tr(ba) alakot (MNy. 17: 80, hasonlóképpen KESZLER: NytudÉrt. 63. sz. 9-10), idetartozása a szó eredetének ismeretlen volta miatt kétséges.
- udvar: †1093/1274/1365/1399: Oduory sz., hn.; 1476 k.: odwarlany sz. - udvarnok: †1024/1339/1350: Odornuk hn., 1217: odwornicos, 1295: Oduornok hn. A szókezdő magánhangzó előtéthangként való megítélése vita tárgya (vö. HORGER: MNy. 37: 268; KNIEZSA i. m. 540; TESz., KESZLER: i. m. 11). Mindenesetre ha a magyarba szóeleji mássalhangzó-torlódással hangzó alak került át, akkor az (u >) o-t előtéthangnak kell tartanunk.

2.1.3. Az inetimologikus u:
- esztergár ’esztergáros; Drechsler’: 1243: ? vzturgar hn.
- iskola: 1874: uskola, 1876: uskula (MTsz.).
- ostrom: 1553 u.: ustromot gr.
- strucc: 1541: uzturuc, 1559: usztrucz.
- udvar: 1075/†1124/†1217: hudwordiensium sz. hn., 1138: Vdvori, Vdvary sz., 1211: udori sz., 1395 k.: vtuar.
- udvarnok: 1075/†1124/†1217: hudwornicum, 1206: Vduornuk hn. Ha a szó elején az átvétel korában mássalhangzó-torlódás állt, akkor előtéthangnak tarthatjuk az u hangot, ezt azonban kétséget kizáróan nem tudjuk bizonyítani.
2.2. A  m a g a s  ( p a l a t á l i s )  m a g á n h a n g z ó k  mint előtéthangok
2.2.1. Az  inetimologikus ë ~ e mint   e j t é s k ö n n y í t ő   előtéthang:
- ecset: ’kefe; Bürste’ | ’... festésre, pamacsolásra stb. használatos eszköz; Pinsel’ stb.: 1480: ? Eczetes sz., 1533: Echeth,  1792: Ötset.  A szlávból átkerült szó (< vö. szl. R. *ščetь, *štetь,  v. *četь) szóeleji šč- > m. ecs-  megfelelése szokatlan, ezért idetartozása kétséges. Talán nem elképzelhetetlen - nézetem szerint -, hogy a szokásos szl. šč- > m. cs- megfelelés (vö.  csáva, csorba, csuka stb.) mellett szórványosan šč- > ecs- fejlődés is végbement, mivel egyes nyelvi körzetekben a szláv szóeleji mássalhangzó-torlódást előtéthanggal oldotta fel a magyar beszélő. - espély: ’faék, amellyel a sátorgyékényt a rúdhoz erősítik’ (< ném.; vö. korai úfn. speil, kfn. spÃl, vö. MOLLAY: i. m. 253): 1621: Espely. - ester ’meddő, magtalan; unfruchtbar, steril, gelt’ (< rom. ştíră): 1838: ester (Tsz.), 1879: hester, ësztër (MTsz.) (id. MELICH: MNy. 11: 292). - eszkába: 1767: Eßkába, 1880: oszkába; 1835: eszkábál. -  eszkutelnyik ’a papnál bér fejében szolgálatot teljesítő ember; entlohnter Dienstbote des Pfarres’ (< rom.  scutelnic,  vö. MNyjRKsz.): 1874: ëszkutnyenyik (Nyr. 3: 179, 10: 203 - id. MNyjRKsz.). - eszláb ’gyenge, hitvány; schwach, mager’ (< rom. slab): 1887: ëszláb (Nyr. 16: 86; MSzRET.). - esztena: 1583: eztenát gr., 1586: eszténahely. - eszterág: 1369: ? Eztrak hn., 1519: eztragoth gr., 1533: Ezterag. - esztergár: 1405: Eztergar szn., 1567: Eztergalyosokath sz., 1604: Eßtergarba gr., 1477: Ezthergarus szn., 1604: Eßtergároloc gr. - eszterhéj: 1405 k.: e0terha, 1582: eszter heiaban gr., 1649: eszterhajra gr. - esztëze ’ösvény; Fußsteig’ (< szláv; kaj-hv. steza; óe. szl. stьdza, szb.-hv. staza, vö. MELICH: MNy. 6: 444, KNIEZSA: i. m. 171): 1522, 1539: eztezeyn (KesztK. 330, KulcsK. 305). Az e- nézetem szerint nyilvánvalóan előtéthang. - esztováta: 1561: Eztwatha, 1666: esztováta. - esztrenga: 1586: esztrengán gr., eszterengán gr.
- iskála: 1838: eskája (MTsz.). - iskola: 1507: Eskolat gr. (TESz.), 1544: escola (KESZLER: Szók. 9), 1874: eskola, 1878: ëskola (MTsz.). - islóg: 1544: eslogot sz., 1569: eslógos sz. - ispán: 1379: Espanlaka hn., 1878: espáng (TESz.), 1888: espán (MTsz.). Az e- előtéthangnak csak akkor tartható, ha a magyarba valóban egy *žьpanь vagy egy špan alak (vö. TESz.) került át (l. még FODOR: MNy. 89: 219). - ispotály: 1526: espitalnak gr., espitalyra gr., 1573: espotal. - istálló: 1518 k.: estallo,  1838: estuallaó, 1886: ëstáló. - istamét (eredetére l. 2.2.2): 1609: estamét (MOLLAY: i. m. 328-9). - istáp: 1372 u./ 1448 k.: esstapot, 1530 k.: estab, 1873: ëstáp. - istráng: 1518: estrangh, 1566: estráng, 1892: ëstrâng. - östör: 1395 k.: ester.
- selejt: 1792: Eslétes sz., 1840: eslejtes sz. Ez e- - szerintem - nyilvánvalóan előtéthang. - skarablya: 1801: ëskërep, 1807: Eskarap, 1893: ëskaraplya. - skarlát: 1580: eskalat, 1606: eskárlát. Az e- - nézetem szerint - előtéthang lehet. - skatulya: 1876: ësk!tulya,  1877: eskotolya, 1892: ëskatula, ëskatulya. - spanyol: 1896: espanyol viack (Nyr. 25: 425). - spárga2: 1861: espárga, 1892: ëspârga (MTsz.). - spékel ~ spék: 1600 k.: meg espékeljed gr. ~ 1790: espékhez gr. - spenót: 1530: espynalch, 1655: espinatz, 1892: ëspinaót. - spicc ’szivarszopóka’: 1892: ëspicc (MTsz.). - spion: 1858: Espion. - spongya: ? 1746: espongyia, 1892: ëspongya.  - stáció: 1848: estacziót gr., 1852: estáczióra gr., 1881: ëstácció ’mérföld; Meile’. - staféta: 1763: estafféta, 1788: Estafetta. - stafírung: 1849/1904: Estafirungot gr. - stempely: 1832: estempej, Estempély, 1897-1901: ëstëmpëj, estempely. - stempli: 1892: ëstëmplyi. - strázsa: 1816: Estrázsa, 1849: estarázsálja sz., 1897-1901: ëstrázsa. - strimfli: 1892: ëstrimflyi.
- szkepál: ’kivergődik, kievickél, megszabadul; loskommen, entkommen’ (< rom. a scăpá, a se scăpa,  vö. MSzRET., MNyjRKsz.): 1887: ëszkëpál, 1864: kieszkápál. Az ë (e) előtéthang - nézetem szerint - a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldására toldódott be. - szobor ’deszkakerítés’ (< rom. stobór, vö. MSzRET. 330): 1897- 1901: ësztobor (MTsz. szobor a.). - szpáhi: 1554: eszpahia, 1673-4: eszpaja. Az e- szerintem föltehetően előtéthangként került az szp- hangkapcsolat elé (vö. 2.2.). - szplina ’pokolvar; Milzbrand’ (< rom. splină MSzRET., MNyjRKSz.): 1897-1901: ëszplina, illetve ëszplina-fű ’pokolvargyógyító fű’ (MTsz., l. még MNyjRKSz.).
- zloty (pénznem): 1623: ezlotnál gr., 1629: ezlótot, ezlott gr. (MNy. 18: 169). Az ezlot, izlot  a román zlot ’Gulden’ átvétele (KNIEZSA: i. m. II. [2. kiadás] 845).

2.2.2. Az inetimologikus i:
- eszkába: 1587: izkaba, 1747: Iszkábájért gr. - esztena: 1799: Isztina. - eszterág: 1566: isztrag. - esztergár: 1493 k.: Istergary sz., 1550: Izthorgalyos sz. szn., 1602: Iztergár szn., 1897-1901: isztorgálos sz. - eszterhéj: 1585: Iztorha, 1876: iszterhaj, 1888: isztërgye, isztergye. - esztováta: 1816/1962: Iszváta, 1891: isztováta. - esztrenga: 1623: isztrunga, isztronga-sajttal, 1770 k./1856: isztrenga.
- gánica: 1838: izsgáncz. Az i-, szerintem, feltehetően előtéthang.
- iskála: 1838: Iskála, 1872: iska, 1873: iskájha. - iskola: 1544: iskolabol gr., 1795: Iskólák gr. - isling: 1833: Islég, 1887: islik.  - islóg: 1526: Islogh, 1643: islógos sz. - ispán: 1269: yspan- hn., 1330: Ollasysponteleke hn., 1593/1681: Ispányé gr. Az i- - szerintem - feltehetően előtéthangként jöhetett létre (vö. szl. R. županь ~ špan). - ispót ’seborvosi eszköz; wundärtzliches Gerät’ (< baj.-osztr.; vö. korai úfn. spat, lat. spata, vö. MOLLAY: i. m. 327): 1562: Ispottal gr., 1585: Ispot, isfot (MOLLAY: i. h.). Az i- előtéthang (l. HORGER: MNy. 17: 81; TESz.). - ispotály: 1498: Ispotál szn., 1517: ispitalban gr. - istálló: 1456 k.: istalloba gr., 1560 k.: istaallo, 1566: istáló. - istamét ’finom posztófajta; Stamett’ (< német; vö. korai úfn. stamett, vö. HORGER: MNy. 17: 81; NAGY JENŐ: MNy. 61: 96; MOLLAY: i. m. 328): 1559: ystametoth gr., 1559: jsthamethet, 1559: isthamethet gr. MOLLAY: i. h.). - istáp: 1356: -yztapaszygeth sz. hn., 1405 k.: halo istap (KESZLER: i. m. 9), 1561: istáp, 1780: i-stáb. - istoly: ’a kisebbik lejáró bányacsatorna’ (< ném., vö. kfn. stolle, LUMTZER- MELICH: DOLw: 141; KESZLER: i. m. 9; MOLLAY: i. m. 509): 1863: istoly (MTsz.). - istráng: 1493: Istrangoth gr., 1552: istrángal gr. (TESz.), 1549: Istrangh (IVÁNYI: MNy. 31: 194). - iszalag (< szláv; szb.-hv. vagy szln.; vö. szb.-hv. svl&k, sl&k, szln. sl&k): 16. sz. e. f.: ý zalagh, 1579 k.: I0onyagoth gr. - iszkumpia: 1642: Iskonpiath gr., 1708: Iszkompia, 1893: iszkumpia. - isztár: 1522: Izthar.
- ostrom: 1555: isthoromnak gr. - oszkotár: 1632: izkotar. 
- östör: 1240 k.: ? Ister (KESZLER: i. m. 10), 1405 k.: ister.
- skarlát: 1570: Iskarlath, 1578: Iscarlát. - skatulya: 1594: iskatulaban gr., 1597: iskátulát gr. - skófium: 1615: iszkofiumos sz., 1754: iskofiomos sz., iskoffiomos sz., 1808: Iszkófiom. - skorpió: 1794: Iskorpio. - sneff: 1795 k.: Isnyeff, 1804: Isnepffek gr., 1808: Isnef. - spanyol: 1645: ispanyol, 1897-1901: isponyor. - spárga2 ’madzag, zsineg; Bindfaden’ stb.: 1757: ispárgák gr. - spékel: 1600 k.: ispékelve sz., 1619: ispeckelik gr. - spenót: 1516 k.: Ispynacz, 1871-3: ispinót. - spicc1 ’lábujjhegy; Zehenspitze’ stb.: 1890: ispicc. - spikanárd: 1560 k.: ispikanard. - spion: 1793/1844: ispionnak gr., ispiony. - spiritusz: 1794: Ispiritus. - spongya: 1879/1896: ispongyia. - spriccel: 1896: ispiriccol. - spring (selyem) ’pettyes (selyem); gesprenkelte (Seide)’ (< hazai úfn. Spreng- MOLLAY: i. m. 505-6): 1599: Ispring (MOLLAY: i. h.). - stáció: 1845: istáczióját gr., 1848: istátiót gr. - staféta: 1807: Istafétát gr. - stájer: 1860: Istajerben gr. - statárium: 1853: istáriom. Az istáriom-féle formák “föltehetően az ejtéskönnyítéses *istatáriom, istatárjom egyszerejtésszerű összerántásával” keletkeztek (TESz.). - stempely: 1896: istempej. - stempli: 1864: istemplije gr. - sterc: 1804/1903: istertz, 1891: istércs, 1897-1901: izsderc. - stibli ’topánka; Schuh, Halbstiefel, Schnürstiefel’ (< ném. Stiefel, vö. VÁMOSI 138, DEME: MNy. 43: 228): 1877: istibli. - stóla ’lajstrom’ (< vlsz. lat. stola ’palást, szalag’, vö. SZILÁGYI F.: MNy. 70: 20, 24): 1798 k.: Istóla [?] (SZILÁGYI: i. m. 20). - strázsa: 1549: istrása, 1565: istráza gr., 1595: Iztrasa, Isztraxa. - strimfli: 1788: istrimflivel gr., 1882: Istirinfi. - strucc: 1531: yztrwcz, 1599: Istruz. - sváb: 1799: Isváb. - svadron: 1789: Isvadromba gr. Az i előtéthang szerintem föltehetően a mássalhangzó-torlódás kiküszöbölésére jött létre. - svéd: 1799: Isvéd. Az isvéd alak SÁNDOR ISTVÁN (Sokféle 6: 116) tudatos alakítása, s nem terjedt el.
- szikra: (< szláv; vö. óe. szl. iskra; szb.-hv. Ìskra; szlk. iskra; le. N. skra; or. úскра): 1595: Izkra. Az i- csak abban az esetben volna előtéthangnak tekinthető, ha bizonyossá válna, hogy egy szl. skra alakot vettünk át; ez azonban nem bizonyítható (l. TESz., KNIEZSA: MNy. 37: 286; KESZLER: MNy. 64: 199). - szpáhi: 1555: izpayaknak gr.. 1556: ispahjakra gr. Mivel az ia, ija végűek déli szláv közvetítésűek a magyarban (vö. szb.-hv. spŕhija, bolg. спахúя), szerintem feltehető, hogy az i- előtéthangként került a szóba.
- tengelic: 1844: istiglicz, 1882: istiriglic. Az i- szerintem okvetlenül előtéthang.
- zloty (pénznem): 1659: iszlótok gr., 1724: izlotot gr. (HORGER: MNy. 18: 169). HORGER szerint az i- előtéthang (i. m. 168).
- zsinór: 1552: isnórokat gr.

2.2.3. Az inetimologikus ö:
- eszterhéj: 1792: Ösztör-héj, ösztör-haj.
- östör: 1578: ÖstÖr, 16. sz.: Öste’r.
- stempely: 1897-1901: östömpöj, östömpő (MTsz.).

2.2.4.  Az inetimologikus ü:
- eszterhéj: 1887: üsztörgye.

2.2.5.   H a s o n u l á s s a l  keletkezett ë (e), i, ö, ü hang előtéthangként:
- dilinós: 1861: idilló ’ügyetlen, bamba’. Az idilló i- előtéthangja kérdéses, mivel az idilló és a dilinós, dili összetartozása további vizsgálatot igényel (vö TESz.). Nézetem szerint talán feltehető, hogy az első szótagok i hangjának hátraható hasonítása igen ritkán előtéthang (i-) képződéséhez is vezethet, bizonyára így keletkezhetett a TESz. által az ÚMTsz-ból idézett iszinte ’szinte’ alak is, amely 1900 előttről nem mutatható ki.
- idilló l. dilinós c. a.
- ödölő: 1343: Edelew ~ 1351: Ewdelew, 1358-9: ewdeuleu ~ 1367: -wdelew, Wdulew-, 1803: üdÀllÀ. A szó eredete bizonytalan, tehát az e-, ö-, ü- csak abban az esetben lehetne anorganikus előtéthang, ha nem az üdül ige, hanem a dűlő fn. származéka volna. Ez utóbbi azonban aligha valószínű (vö. TESz.). Ennek ellenére nem zárható ki az a lehetőség, hogy a délő, dőlő, dűlő (vö. dűlő, -delew hn., deley gr., düllő, dÀlÀ, Döllő TESz.) szó első szótagi magánhangzóinak hasonító hatására szórványosan szóeleji e-, ö-, ü- keletkezhetett.

2.2.6.   A n a l ó g i a   útján keletkezett i előtéthang:
- szák ’egyfajta halászháló’ (< szláv; vö. blg. сак; szb.-hv. N. s%k, szln. sŕk, szlk. sak stb.): 1887: iszák (MTsz.). A TESz. szerint az iszák változat kialakulását minden bizonnyal az iszák1 ’átalvető; tarisznya’ hatása támogatta.
- zamat (< valószínűleg magyar fejlemény: a szimatol elsőszótagi a-t tartalmazó változatából való elvonás eredménye): 1897-1901: izmat, izmattya, jó-izmatú (MTsz.). A szóeleji i- létrejötte az íz1 ’a nyelvben mint az ízlés szervében keltett érzet’ alak is hathatott.

2.2.7.  T i s z t á z a t l a n   o k a   van az i- keletkezésének:
- jég: 1538: ijeeg.  A TESz. nem ad magyarázatot a protetikus i- hangra, szerintem azonban feltehető, hogy keletkezésének fiziológiai-hangképzésbeli oka van. A j képzésére való felkészülés során a hangindításhoz mintegy az i képzésére kell felkészülnie a beszélőszerveknek, s ez után indul meg a tulajdonképpeni j (¤) képzése.
2.3. Az abszolút szóeleji helyzetben levő szervetlen magánhangzók keletkezésének okairól
Abszolút szóeleji helyzetben, a mássalhangzó-torlódást feloldó ejtéskönnyítő hangként valamennyi rövid magánhangzó előfordul (vö. HORGER: MNy. 17: 79).
A mássalhangzó-torlódás megszüntetésében, a szavak eredeti hangtani szerkezetének megőrzéséban két alapelv jut érvényre: a) egyrészt az idegen szó első szótagjának vagy egyáltalán a szó hangrendjének típusa határozza meg az előtéthang minőségét (oskola, asztal, asztag, ostrom, oszlop, udvar, illetve ester, östör, selejt, spékel, spicc stb.); b) másrészt az illeszkedés szempontjából neutrális két magánhangzónk (erre vö. SAUVAGEOT: Esquisse de la langue finnoise 27; E. ITKONEN: Vir. 1945: 158-182; 1951: 440-50; FUF. 31: 332-40; SUKH. 62-3; SZÉPE: Vegyes magánhangzójú szavaink illeszkedésének kérdéséhez. NytudÉrt. 17. sz. 108; HAJDÚ: UNyA. 123), az i és az ë ( > e) jut igen jelentős szerephez, mivel ez a két hang egyaránt előfordulhat magas, mély és vegyes hangrendű szavaink előtéthangjaként (pl. isling, ister ’östör’, isnyeff ’sneff’, ispékel, ispicc, ispring-, istempej, isterc ~ ester ’meddő, magtalan’, eslejtes ’selejtes’, espékel, ëspicc, estempej, ëstëmplyi, ëstrimflyi; illetőleg iszkaba, isztrag, iztergár, iskola, islóg; istálló, isztina, istamét, iszkompia, iskorpio, ispinót, istajer- stb.).
Az előtéthangok egy szóban is variálódhatnak: a mély magánhangzókon belül az a ~ o váltakozás két szóban (asztal, oszlop), az o ~ u pedig háromban (iskola, ostrom, udvar) figyelhető meg, a ~ o ~ u vagy a ~ u váltakozás adataim tanúsága szerint viszont nem található.
Az elülképzett magánhangzókon belül az i ~ ë (> e) váltakozás gyakorisága szinte természetesnek látszik, hiszen mindkét hang említett hangrendi neutralitása miatt egyformán alkalmas arra, hogy előtéthangként szerepeljen. Ezért van az, hogy a 60 (+3) i- előtétes szóból 31 váltakozik ë- (e-)vel, azaz a szótári alakok több mint 50 százaléka.
Négyféle előtéthang-variációval (ö ~ ü ~ i ~ ë) fordul elő az eszterhéj és az iskola, hárommal (ö ~ i ~ ë) az esztrenga, esztováta, istráng, valamint (o ~ u ~ i) az ostrom és (u ~ i ~ ë) az esztergár szó. Az imént említetteken kívül   m a g a s   ~   m é l y    előtéthang-variáns csupán a strucc szóban (u ~ i) figyelhető meg.
Az előtéthangoknak igen nagy többsége s, sz  +    z ö n g é t l e n   z á r h a n g  (sp, st, sk, szp, szt, szk) kapcsolat előtt fordul elő: 113 lexémában; sl, szl, zl előtt jóval kevesebb esetben: 8 lexémában; dv, valamint sv előtt 4, illetőleg 2 (plusz 1 kétes adat); sn, zsn, szm, scs és tr előtt viszont csak 1-1 adat említhető.
Az előtéthangok közül legnagyobb a megterheltsége az i-nek (60 biztos, 3 kétes lexéma) és az ë- (e)-nek (44 biztos, 1 kétes adat), ezt összesen 104 biztos lexéma bizonyítja. A többiek gyakorisága ehhez képes meglehetősen csekély (az a 4, az o 12+2, az u 6, az ö 3 és az ü 1 adattal van képviselve).
Az  i, ë (e) sokkal gyakrabban található mély vagy vegyes (80+3), mint magas hangrendű (24+1) szavakban. Az a, o, u természetesen csak mély, az ö, ü pedig csak magas hangrendűekben fordul elő.
A fentiek tulajdonképpen igazolják HORGER azon megállapítását, hogy “veláris hangzó csakis akkor fejlődött a szó elején, ha első szótagjában u vagy o volt” (Szókezdő magánhangzók fejlődése. MNy. 17: 81). Kifejti továbbá, hogy a mély hangú szó elején elülső magánhangzó leggyakrabban á hangú szótag előtt fejlődött, ritkábban a előtt, s csak néhány esetben o, ó előtt, végül olykor u előtt is (i. h.). Felteszi továbbá azt a fontos kérdést is, “mi lehet az oka annak, hogy első szótagbeli labiális magánhangzó előtt az eseteknek egyik részében (vö. asztal, asztag, oszkotár stb.) veláris járulékhang, másik részében ellenben (vö. iskatulya, iskola, islóg, iszkumpia stb.) palatális járulékhang fejlődött?” (i. m. 82). Válaszképpen arra mutat rá, hogy az asztal-csoportbeliek   “ n y e l v ü n k   j ö v e v é n y s z a v a i n a k   j ó v a l   r é g i b b   r é t e g é b e   t a r t o z n a k ,   mint az iskatulya-félék” (i. h.). Hozzáteszi azonban, hogy amelyek közülük valamivel régibbek is (pl. talán istamét, islóg, ispót stb.), “azok sem régibbek a XV. századnál” (uo.). Végeredményként pedig megállapítja, hogy   “ n e m   a   s z ó n a k   a   m é l y h a n g ú s á g a   v a g y   m a g a s h a n g ú s á g a   volt ebben a tekintetben döntő körülmény, hanem   a z   e l s ő   s z ó t a g   (akár etymologikus, akár inetymologikus)    m a g á n h a n g -z ó j á n a k   i l l a b i á l i s   v a g y   l a b i á l i s   v o l t a ”   (i. m. 83).
A palatális előtéthangok (i, ë) kifejlődésének HORGER szerint hangtani okai vannak, azaz a jövevényszó első szótagjának   i l l a b i á l i s   jellege (i, ë, é, e és á) i ~ ë előtéthang keletkezését produkálja (ëspékel ~ ispékel, ëstálló ~ istálló).
Az első szótagjukban   l a b i á l i s    magánhangzót (u, o, a) tartalmazó jövevényszavakban viszont a XV. század előtt szabályosan veláris, a XV. század után pedig az ëspékel- ~ ispékel-, ëstálló- ~ istálló-félék analógiájára már palatális járulékhangok fejlődtek (asztal, asztag, ill. iskatulya ~ ëskatulya, islóg) stb. (HORGER: i. h.). Olyan idegen szó (jövevényszó), amelynek első szótagjában labiális palatális magánhangzó lett volna, nem volt. Hangot ad még HORGER azon véleményének is, hogy a járulékhang (előtéthang) a nyelvállás magassága tekintetében eredetileg valószínűleg nem illeszkedett az első szótag magánhangzójához, hanem bármely nyelvállású illabiális magánhangzó előtt ë, bármely nyelvállású labiális előtt pedig o volt (i. m. 84). Az i előtéthangként való szereplését - szerintem tévesen - ë > i változással magyarázza (uo.).
Az előtéthangok minőségének tárgyalása során KESZLER BORBÁLA rámutat (i. m. 15), hogy ha a torlódást követő magánhangzó veláris volt, akkor a járulékhang vagy megegyezett ezzel a hanggal, vagy i ~ ë volt. Az ejtéskönnyítő magánhangzó - fejti ki - általában akkor egyezett meg a következő szótag magánhangzójával, ha az a, o, u volt (oztol, Vzturgar), az illabiális hosszú á előtt viszont mindig i ~ ë fejlődött (istap, Istallonak). Kivételként említi az istoly és az iskola alakot, illetve kissé későbbi időből az ësztobor, isnór ’zsinór’, isponyor ’spanyolviasz’ szót, ahol o előtt is ë ~ i keletkezett. Ugyancsak későbbi szavainkban - folytatja - néha a, illetőleg u előtt is ë ~ i-t találunk, pl. izmat ’zamat’, istrucc ’strucc’. Palatális hangok előtt minden esetben i ~ ë fejlődött (uo.).
HORGER fejtegetéseivel kapcsolatosan viszont felveti, hogy problematikus marad iskola szavunk magyarázata, mivel ez nem XV. század utáni, hanem az az előtti korszakba tartozik, s HORGER fejtegetései alapján nem várhatnánk iskola ~ ëskola formát, hanem csupán oskola vagy uskola alakváltozatot (uo.).
Az i ~ ë-s kezdetű alakok keletkezésével kapcsolatosan nem zárja ki ugyan a HORGERtől említett analógia lehetőségét, de kifejlődését közvetlen folyamatként is természetesnek tartja (uo.). Végül megemlíti, hogy esztergár, Esztergető szavunkban a jövevényszó első szótagjában meglevő u hatására (strugár, struga) u előtéthang is keletkezhetett, majd a szó belsejében levő á hatására elhasonulással ë-vé lett (i. m. 16).
A tőlünk feldolgozott anyag alapján úgy látom, hogy HORGERnak és KESZLER BORBÁLÁnak sikerült feltárnia azokat az okokat, amelyek az előtéthangok minőségét meghatározták (pl. asztal, asztag; spicc > ispicc ~ ëspicc, stempli > istempli ~ ëstempli).
Általánosítva azt mondhatjuk tehát, hogy az előtéthangok keletkezésében egyrészt a szóalakon belüli   h a n g r e n d i   h a s o n u l á s  szabálya játszott szerepet, azaz a jövevényszó első szótagjának magánhangzója hasonló magánhangzó keletkezését indukálta az előtéthang szerepre. Említettük, hogy HORGER is és KESZLER is (i. h.) időrendi különbséget lát az asztal, asztag-félék és az i-, ë-vel keletkezett alakok (pl. iskola ~ ëskola, istáp ~ ëstáp stb.) között, későbbinek tartva az i-, ë- előtéthangok keletkezését. Ezt a nézetet az alakváltozatok valóban igazolni látszanak. Ennek ellenére célszerű kissé alaposabban szemügyre venni ezt a kérdést. A tőlem   h a s o n u l á s n a k   nevezett formák (asztag, asztal, oszkotár stb.) első előfordulásai a következők: az a- először 1354-ben, az o- †1024/1339/1350-ben, illetve 1217-ben (de az oskola szó csak 1495 előttről idézhető), az u- †1075/†1124/†1217-ben, illetve 1138-ban fordul elő.
Az istáp ~ ëstáp, iskola ~ ëskola típus előfordulásáról azt mondhatjuk, hogy az i- (bár bizonyos értelemben kétesnek tartható az egyik példában) már korán előfordul: az ispán szó 1269-ben, de a biztos adatnak számító -ystapas- (hn.) szóban már 1356-ban, illetve az istálló alakban 1456 körül, az iskola formában 1544-ben, az ë-t tartalmazó esstapot gr. viszont szintén korán, már 1372 u./1448, az e0terha pedig 1405 körül megtalálható. Amikor pedig emlékeink megszaporodásával összhangban egyre nagyobb számú előtéthanggal feloldott szó kerül elő, eléggé természetesnek látszik a párhuzamos (hangrendileg hasonult és i-, ë-vel feloldott) formák előfordulása. A két feloldási mód közötti harc tehát - véleményem szerint - kezdettől folyt, s az i-, ë- előtétes formák szaporodása csak a harc állapotát s nem a tulajdonképpeni végső kimenetelét szemlélteti. A magyarban a mássalhangzó-torlódás i- ~ ë- előtéthanggal való feloldása kezdettől fogva összhangban volt a magyar szóalakrendszer, illetve nyelvtani rendszer fonológiai sajátságaival. Az i ~ ë hangnak a hangrend és az illeszkedés szempontjából meglevő - már említett - neutrális jellege (pl. egyalakú végződéseinkben a -kor ragot kivéve csak i, ë vagy esetleg ebből fejlődött hosszú magánhangzó fordulhat elő) a  mássalhangzó-torlódás feoldásában is szerephez jutott. Korántsem védhető HORGERnek és KESZLERnek az a nézete (l. fent), hogy a szó elején elülső magánhangzó (i, ë) leggyakrabban á hangú szótag előtt (HORGER), illetve hogy illabiális hosszú á előtt viszont mindig i ~ ë fejlődött (KESZLER) volna. Megállapításaik - úgy látom - nem általánosíthatók, mivel adataim tanúsága szerint az i- előtéthang !, á előtt 23-24, más mély magánhangzó előtt 19 esetben fordul elő, tehát eléggé kiegyenlített kép bontakozik ki előttünk, az i- hang á előtti szereplése egyáltalán nem tartható kizárólagosnak.
Az i ~ ë javára azért billenhetett a mérleg nyelve, mivel alkalmazásával egy bonyolultabb szabályrendszert egy egyszerűbbel válthatott fel a nyelv. Az i és az ë éppúgy állhatott ugyanis magas, mint mély vagy vegyes hangrendű szavakban. Nem osztom tehát BÁRCZI nézetét, mely szerint az i ~ ë előtétes formák elhasonulással (pl. oskola > ëskola) keletkeztek (Ht.2 138).   I l y e n   m é r v ű   e l h a s o n u l á s   nagyon szokatlan lett volna a magyarban, másrészt az i ~ ë magas hangrendű szavakban is gyakori, s itt az i nem mindig i-t, s az ë sem mindig ë-t tartalmazó szótag előtti hangként fordul elő (l. pl. espékel ~ ispékel, ëspicc ~ ispicc, estempej ~ istempej, ëstëmplyi ~ istempli(je) gr., ister ~ östör ’östör’ stb.), a szabály általánossá, mintegy szabályossá válása tehát eléggé egyértelműnek látszik. De hogy itt párhuzamosan, egymás mellett működő szabály közti harcról volt és van szó, azt az is bizonyítja, hogy ellentétben a  korábbi kutatások megállapításaival (l. HORGER: i. m. 83; BÁRCZI: i. m. 138; KESZLER: i. m. 15) a XV. század után is találkozunk a magánhangzó-harmónia elvén alapuló hasonulásos formákkal: pl. 1561-től találunk ë-vel feloldott alakot: Eztwatha - s csak mintegy évszázaddal későbbi az o-val hangzó alak: 1645: osztovatt gr., s hasonlók még a következő adatok is annyiban, hogy a hasonulásos előtéthang csak a XV. század utáni időből adatolható: 1586: esztrengán gr. ~ 1648: osztronga, Nyatl.: usztrunga; 1493: Istrangoth gr. ~ 1838: Ostoráng; 1498: Ispotal szn. ~ ÚMTsz.: ospotDj; 1632: izkotar ’oszkotár’ ~ 1637: oszkotarsagh; 1507: Eskolat gr., 1544: iskolabol ~ 1898: uskola, MTsz. uskula, Nyatl.: askala; 1544: eskatulat gr., 1594: iskatulaban gr. ~ ÚMTsz.: oskátula; 1531: yztrwcz ’strucc’ ~ 1541: uzturuc, 1559: usztrucz TESz.; nincs i- ~ ë-s feloldása az 1894-ből említhető oszmoja szónak (KNIEZSA: SzlJsz.2 I/1. 365), itt tehát csak az úgynevezett hasonulásos előtéthang található meg.
További vizsgálatot igényelne, hogy az előtéthangok általában miért éppen s, sz  +   z ö n g é t l e n   z á r h a n g   (p, t, k), illetve szórványosan sl, szl, zl, scs, sn, sv, szm, zsn, tr, zsg és dv mássalhangzó-kapcsolat előtti helyzetben fejlődnek ki. Az eddigi kutatás ezt mint tényt megállapította ugyan (annyit pontosítottam rajta, hogy második elemként a zárhangok közül csupán a   z ö n g é t l e n e k   fordulnak elő), de az imént említett kérdésre nem adott választ.
Szólnunk kell azonban azokról az előtéthangokról is, amelyek nem mássalhangzó-torlódás megszüntetése céljából jöttek létre. Igen szórványosan hoz létre i- hangot a   h a s o n u l á s   (? 2) és az   a n a l ó g i a   (2), egy esetben pedig (jég > ijég) nehéz magyarázatot adnunk az előtéthang keletkezésére. Föltehető, hogy a palatális hangrendű j- kezdetű formák (ijég, Nyatl. ijAG, ijéG, ijérce ’jérce’) a 2.2.7. alatt említett hangfiziológiai-képzésbeli okkal magyarázhatók.
A mély és magas magánhangzók első előfordulásai a következőképpen szemléltethetők:
Hangok		B / V	K	Kora	
Mély	a	4	-	1354	
magán-	o	12	2	†1024/1139/1350, 1217	
hangzók	u	6	-	1138	
Magas	ë ~ e	44	1	1372 u./1448 k.	
magán-	i	60	3	? 1269, 1356	
hangzók	ö	3	-	1578	
	ü	1	-	1887	
3. A hangsúlyos helyzetben előforduló inetimologikus magánhangzók: 
a   b o n t ó h a n g o k
B o n t ó h a n g o n  a magyar nyelvészeti szakirodalomban azokat a szervetlen magánhangzókat értik általában, amelyek a szóeleji mássalhangzó-torlódások közé ékelődnek. A betoldásnak az a szerepe, hogy a magyar nyelv szóalakjának finnugor jellegéből adódó hangtani sajátságait megőrizze, illetve hogy az attól idegen szóeleji torlódásokat megszüntesse, vagy jelentős mértékben csökkentse. A továbbiakban annak megvizsgálására törekszünk, hogy a nyelvtörténeti korban: az első nyelvemlékektől kezdve a tizenkilencedik század végéig mely szavakban történt meg a feloldás, milyen minőségű magánhangzók toldódtak be, illetve hogy mi volt a közvetlen oka a magánhangzó beékelődésének.
3.1. A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k   mint bontóhangok
3.1.1. Az inetimologikus (-!- >) -a-   e j t é s k ö n n y í t ő   b o n t ó h a n g k é n t   az alábbi szavakba toldódik be:
- barack: 1395 k.: barasc, barassch; 1430 k.: barazc (KESZLER: i. m. 16), 1588: baraczk. - barát: 1211: Barath hn.; 1252: Barath OklSz. - id. KESZLER: i. m. 16; 1263: Barathy [= baráté] hn., 1372 u./1448 k.: baratsaga gr. [’szerzetesi állapot’]. - baratina: 1799/1915: barátináim gr., MTsz.: baratina. - barázda: 1250: baraszda (MOLLAY: i. m. 518), 1259-66/14. sz.: -barazdaya gr. hn.; 1300: Barazda (KESZLER: i. m. 16), 1395 k.: barazda. - barkóca: 1350: Barkolcha-, 1379: Barkocha-, 1527: Bacolcza. - barna: 1359: barna, 1604: Barneitom gr., 1784: barnúlni sz. - berkenye: 1861: barakonya. - bolha: 1252: Balha- hn., 1395 k.: balha, 1585: Balhás sz. - borona1: 1524 k.: Baron˙aln˙ sz., 1550 k.: barana. - borona2: 1585: Barona haios, 1811: Baranák gr. - borostyán1: MTsz.: barisnya. - borotva: 1590 k.: barotuálkoz sz.
- csorda: 1282/1325: Charada- hn., 1469: Czardas sz. szn. - csoroszlya: 1707: Csaroszlya.
- darab: 1270/1387: Darab- hn., 1395 k.: darab. - darabont: 1472: Darabanth szn., 1509: Darabonth szn., 1522: Garabant szn., 1548: garabontoknak gr. - daróc: 1349: darouch, 1493: darocz. MOLLAY véleménye szerint a németből átvett jövevényszó, s a közvetlen előzmény a bajor-osztrák feltételezett [Gr±bs] ~ [Gr°s] alakok keveredésével jött létre > m. [*g¯r±s] > *garóc > daróc; a *garóc > daróc fejlődésre l. drabant ’darabont’ ~ grabant (i. m. 224-6). - derék: 1616: Darek, 1721: darék, 1863: darak, MTsz.: darik, darok. - drága: 1208/1550: Daragam [latin tárgyeset] szn., 1753: darága. - dragony: 1757: Daragony, 1789 k.: Daragon-. - dránica: 1863: daránicza, 1875 e.: daranica, garánica. - dratva: 1899: daratyva (Nyr. 28: 451, 495; vö. TEsz. is). - drót: 1786: darót, 1792: darot; MTsz.: darruót.
- flanell: 1893: falánel-t, MTsz.: falánër. - flangál: 1839, 1860: falangéroz, falangíroz, 1863: falangéroz[ik] (MTsz.). - flaska: MTsz.: falaskó. - flastrom: 1583: falastrumot gr., 1655: falastrom. - fraj: 1863: farajnak gr. A fraj szó német eredetű (< vö.: 1. ném. Frau, 2. a ném. Frauen-zimmer > m. R. frajcimmer megrövidülése l. TESz., MOLLAY: i. m.), s a megfejtés vitatott részletei ellenére is nyilvánvaló, hogy fr- > far- torlódás-oldással kell számolnunk. - franc2: 1840: Farancz; 1872-1882: farancos (MTsz.). - francia: 1810: Farantzia. - franciskánus: 1816: Farantziskánus.
- galagonya: 1327/1410: Galagynya, 1379: Galagonya-. - galóca1: 1371: Galochka- [? ¿: Galocha-] hn., 1520 k.: Galocza, 1611: Galótza, 1766: galatza. - ganéj: 1352 u./1448 k.: gana˙, 1416 u./1450 k.: gan!ual gr., 1416 u./1466: ganeit gr. - garabonciás: 1519: garbonchas sz., 1533: garabonchas sz., 1854: karaboncos, MTsz.: barboncás. - garaboncia: 1621: Garabontza, 1886: garabonczia. A garabonciás és a garaboncia szó eredete bizonytalan, így csak abban az esetben tartoznak ide, ha mégis az olaszból volnának származtathatók (vö. ol. R. gramanzia; vö. TESz.). A szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása a szó ismeretlen eredete miatt tehát kérdéses. - garád: 1519: ? garattyokba gr., 1588: garádgyából gr., 1792: Garád, Meg-garádolni sz. - garágya: 1775: garádjáit gr., 1776: garágyán gr., - garas: 1460 k.: garass, 1512 k.: garasokat gr. - garat: 1577: garas [¿: garat], 1590: Garat, 1604: Garad. - garmada: 1621: Garmada, 1787: gyarmadája gr., 1801: Gármadád gr. - gereblye: 1319: ? Garabla hn., 1556: ? Karaplat gr., 1597: garablia. - gerezna: 1871: garáznának gr. - giliszta: 1405 k.: galí0ta, 1595: galiztyakat gr., MTsz.: gaiszta; 1879: galisztya (MTsz.). Nemcsak az előző két alak, de ez utóbbi is ide tartozik, mivel a szóbelseji -l- > -ly- > -j- > -Ř- fejlődés útján tűnt el az -l- (TESz.). - grádics: 1424: Garadych-, 1585: Garádits. - grádus: 1757: garádusától gr., 1815: garáddal gr. - gránát3: 1706 u.: ganaráttúl gr. A szó német eredetű (< ném. Granate ’robbanó lövedék’, amelyből előbb föltehetőleg *garanát, majd hangátvetéssel ganarát keletkezett l. TESz.). - gránic: MTsz.: garánic.
- haraszt: 1225: Horosth [¿: hĺrĺszt ?], 1231: -charasta gr. hn., 1271: harozt. - haricska: 1614: hariczkaval gr., 1615: Hariskanak gr., 1700/1842: Háriskának gr. A szó román eredetű (vö. rom. hríşcă, N. hiríşcă TESz., BAKOS: MSzRET. 234), a szóeleji mássalhangzó-torlódás bontóhanggal történő feloldása csak az irodalmi nyelvi hríşcă alak átvétele esetén lehetséges. E mellett az első szótagi -a- bontóhang szól, mivel a népnyelvi hiriska minden további nélkül meghonosodott volna, mint ahogy a későbbi (népnyelvi) átvétel során (Nyatl. hiriska) meg is maradt.
- kaláberez: 1870: kalabereznek gr., 1891: kalábereznek gr. - kalábriász, kalábriáz: 1863: calabriasz, 1867: kalabriászozni sz.; 1853 kalabriázni sz. - kaláber: 1888: kalábert gr. - kaláha: 1803: kaláhájából, 1838: kalahája gr., MTsz.: kalaháj. A kaláha szó ismeretlen eredetű (talán szláv jövevényszó: a m. kalász szláv klasъ eredetijének származékával, a  *klacha-val lehet azonos; vö. TESz.), ezért az ‑a- bontóhangként kezelése nyilvánvalóan kérdéses, de korántsem lehetetlen. - kaláka: 1633: kaláka, 1703: Kaláka, 1762: kálákásokkal sz. - kalakócs: 1676: Kalakocz. - kalangya: 1370: kalangia; 1375: Calangya (OklSz. - id. KESZLER: i. m. 19), 1405 k.: kalongya, 1416 u./1466: kalongaba gr. - kalapács: 1413: -kalapach, Kalapach hn., 1577: kalapach, 1658: kalapácsostól gr. - kalapál: 1527: kalaparlaak, 1561: kalapalo sz., 1787: kalopálást sz. - kalász: 1211: ? Kalazy sz. szn., 1416 u./1466: kala3t gr., MTsz.: kalájsz. - kalitka: 1416 u./1490 k.: kalitkaban gr., 1533: Kaletka, 1552: Kalátkába gr., 1655: kalyicka, MTsz.: galicka. - kalit: 1829/1885: Kalitba gr. - kalmár: 1304: Kalamar-; 1354: Kalamar (KESZLER: i. m. 19), 1356: Kalmar szn., 1416 u./1450 k.: kalmar. - kaloda: 1492: Kaladas sz., 1495 e.: caladaiabol gr., 1611: Kadola, MTsz.: kaláta. - kanóc: 1544: kanotot gr., 1597: kanothoz gr., 1688: Kanócz. - karacs: 1556: garacz [garach?], 1616/1643: Karacza [olv.: karacsa], karacz, MTsz: garac. - karácsony: 1211: ? Karachyn szn., Karachon szn., 1338: Karachan szn., 1450 k.: Karaczon, 1578: Karáczon. - karaj: 1517: -karay hn., 1519: kareara gr., 1750: karély, 1795 k.: kajarolás sz., MTsz.: kajár. - karám: 1621: Karam, 1708: Karám, 1794: karánban gr. A szó vitatott eredete miatt (vö. 1. szlk. R., N. krám, kram, ir. szlk. krám; 2. török, valószínűleg a kun-besenyő rétegből való, de pontos megfelelője csak a tatár nyelv baraba nyelvjárásából mutatható ki, vö. bar. qoram vö. TESz.) az első szótag -a- bontóhang volta kérdéses, bár nagyon valószínűnek látszik. - karapol: 1588: karapolast sz., 1636 karapollyák. - karcol: 1693: karczolta gr., 1803: gartzolások sz., MTsz: karicol. - karcos: 1702: kartzos. -karc: 1805: ? karcz, 1809: Kartz. - karcog: 1824: karczogott gr. Az imént idézett karcos, karc stb. szócsalád német eredetű (vö. ném. kratzen; a magyarban a krácol ~ kracol tekinthető eredetibb alaknak; vö. TESz., MOLLAY: i. m. kracol c. a.), de az első szótagi -a- keletkezésének módja nem tisztázott. Valószínűbbnek látszik, nézetem szerint, hogy mint ahogy a vele eredetbeli rokonságban levő karacs (< korai úfn. kori hazai bajor-osztrák; vö. korai úfn. kratze; vö. MOLLAY: i. m. 354, 372) szóban is szervetlen -a- van, itt is az lehet, de talán nem zárható ki egy szóeleji kra- > kar- változás sem. - karima: 1545: karimas., 1590: karimáia gr. A szó szláv eredetű (vö. TESz.), s a magyar szó forrása nem határozható meg kellő pontossággal, a bontóhang (-a-) keletkezése azonban szerintem aligha zárható ki, tudniillik minden szóba jöhető szláv nyelvi alakban (pl. f.-szorb kroma, le. kroma stb. vö. TESz.) mássalhangzó-torlódásos szókezdet található. - kasornya: 1577: karosniu [¿: karosnia], 1637: kasornya, 1846: kasarnyában gr., MTsz.: karisnya, 1838: kaszornya (MTsz.). A szó szláv eredetű, s minden idézhető adat (< vö. szb.-hv. krØšnja, N. krošnje, szln. krÙšnja stb., vö. TESz.) nézetem szerint arra utal, hogy a bontóhang a magyarban keletkezett. - klarinét: 1863: kalánéttya gr., MTsz.: kalánéta. A klarinét nemzetközi szó (vö. ang. clarinet, ném. Klarinette, fr. clarinette stb.), s akármelyik nyelvet (pl. németet, franciát, vö. TESz.) tekintjük is átadónak, véleményem szerint nehézkes lenne bontóhanggal történt feloldásnak (pl. klarinét > kalarinét >> kalánéta) tartani az imént idézett kalánéta, kalánéttya gr. alakot, de persze kizárni sem lehet egy ilyen fejlődést. - klastrom: 1495 e.: calastoromba gr., 1511/ 1593/1681: kalastrom, 1528: kalastaromba. - klázli: 1829: Kalázli, MTsz.: galázli, karázli. - korsó: 1794: karsó. Mivel a magyarba egy szlk. R. *krčag kerülhetett át, a karsó első szótagi -a- eleme nézetem szerint csak bontóhang lehet (vö. KESZLER: i. m. 20). - krajcár: 1544: karayczart gr., 1788: Garajtzár, MTsz.: karécár. - krajnik: 1387: karaynuk, Kalaynuk, 1389: Karajnok- hn. - krapsál: 1627: karamsált gr. Mivel ismeretlen eredetű szó (vö. TESz.), az első szótag esetleges bontóhang (-a-) volta is kérdéses, bár a szókezdő mássalhangzó-torlódásos alakok döntő többsége (és némileg koraibb volta) a bontóhanggal történt feloldást valószínűsíti.
- malac: 1333/1334: ? Malach- hn., 1351: Malach szn., 1395 k.: malach. - malágy: 1333/1334: ? Malach- hn., 1364: Malad- hn., 1504: -malath hn., 1832: Malát, 1834: Malogya-. - maláka: 1244/1295/1384: -malaka hn., 1298: malakam [latin egyes sz. tárgyeset]. Az első szótagi -a- bontóhang (KESZLER: i. m. 21). - maláta: 1395 k.: malathar [¿: malatha], 1405 k.: malatha, 1541: malátáual gr., MTsz.: máláta. - maráz: 1213/1550: ? Maraz szn., 1519: maraz, 1805: maráz. - marázsa: 1728: Marossaval, 1788: Marázsákat gr., 1885: Marázs-. Az első szótagi ‑a- véleményem szerint bontóhang (de vö. még r. mrajă > marázsa BAKOS: i. m. 40). - márna: 1590: Maarna, 1793-97: Marina, MTsz.: málna. A magyar márna szó szláv eredetű (vö.: szb.-hv. mr5na, szln. mréna, szlk. mrena TESz.), de a közvetlen forrása nem határozható meg közelebbről. Az első szótagi -á- magánhangzó mássalhangzó-torlódást oldó bontóhang (-!- > -á-) lehet, melyet BÁRCZI (Ht.2  66) alapján, amikor a mrena > merena > márna fejlődést rajzolja meg, joggal feltehetünk.
- oláh: 1443: Walah-, 1453: Walah (KESZLER: i. m. 46); 1880: valáh, valá (MTsz. - id. KNIEZSA: SzlJsz. I/1. 359), 1881: valá, valáhúl gr., 1885: v!láh (MTsz.). A szó szláv eredetű (vö. < déli szláv vlachъ, blg. vlach, szb. vlah KNIEZSA: i. m. 359), s szerintem csak akkor sorolható  ide, ha a vl-s  szókezdetben (u > o > a) bontóhangot teszünk fel (erre vö. TelK. 90: vonoka - id. BÁRCZI: i. m. 139).
- palack: 1395 k.: palasch, 1405 k.: pala0k, 1551: palack. - palacka: 1577: palazk, 1590: palacka, 1604: Palas0ka. - palacsinta: 1577: palaczinta, MTsz.: p!l!cink!, paladincsa, palicsinta. - palajta: 1832: palajta, 1872: palajta, 1832: paléta, 1875: palita. Szláv eredetű szó (vö. szln. plahta, szb.-hv. plahta, cseh, szlk. plachta, le. plachta KNIEZSA: i. m. 376), s az első szótagi -a-ja nézetem szerint okvetlenül bontóhang. - palánk: 1470: palank, 1574: palánkia gr., MTsz.: paláng, palánt, pallang, pallánk. - palánkol: 1508: palankol. A palánk, palánkol első szótagi magánhangzója bontóhang (l. KESZLER: i. m. 21). - palánta: 1372 u./1448 k.: palanta˙a sz., 1569: Palant, 1585: Palánta. - plántál: 1372 u./ 1448 k.: palantaln˙ sz., 1664: palántállyák gr. - palást: 1265: ? Palast hn., 1372 u./1448 k.: palast, 1389: Palast (OklSz. - id. KESZLER: i. m. 21), 1395 k.: palasth. - palástol: 1527: palastolwan sz. - paracskó: 1560 k.: parachko. Bizonytalan eredetű szó (TESz.), MOLLAY (i. m. 427) viszont határozottan korai újfelnémet eredetűként tárgyalja (< vö. korai úfn. prack, brack, prachk, prackel). Az eredetinek tartható *prakcsó alak nem mutatható ki, de ebből jöhetett létre hangátvetéssel a pracskó, a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldásával pedig a paracskó alakváltozat (l. TESz.). - parapács: 1816: Parapáty, 1838: Parapács, 1878: parapáj, MTsz.: parapác. - paraszt: 1291: Parazth szn., Parozth szn., 1372 u./ 1448 k.: para0t, parastol. - parázna: 1372 u./1448 k.: para0nanak. - paráznaság: 1416 u./1450 k.: paraznasagit gr. - paráználkodik: 1416 u./1450 k.: paraznalkodot gr. - parázs: 1521: ? paraztol, 1577 k.: parasban, 1585: Parasaba gr. - parázsol: 1604: Parásolom gr. A parázsol (> parázs) szó szláv eredetű (< vö.: blg. пържа, N. прáжа, szb.-hv. pr%žiti, szln. prážiti, szlk. pražiť TESz.), az első szótagbeli (-!- >) -a- nézetem szerint mindenképpen bontóhang (de l. még SULÁN: szláv pražil > m. parázsol > parázs MNy. 50: 175). - parittya: 1416 u./1450 k.: pariťťanac gr., pa2it!soc sz. A szláv szóeleji mássalhangzó-torlódásos alakokból (< vö.: szb.-hv. pr%ća, szln. práča stb. TESz.) szerintem magyar bontóhanggal jöhetett létre a parittya alak. - parlag: 1258: -parlac, 1299: Parlag, 1405 k.: părag. - plága: 1801: palágázás sz.; 1897-91: palága (MTsz. plága c. a.). - pláj: 1899: palaj. - plájás: 1789: Palajás. - plajbász: 1809: Palajbász, 1857: palájbászt gr., MTsz.: kalajbác, kalajbász, palajbác. - planéta: 1863: palánéta, 1898: palanéta. - platni: 1875: p!l!tten. Az -!- nézetem szerint nyilvánvalóan bontóhang az első szótagban (< vö. baj.-osztr. plattn, h. baj.-osztr. plĺtt“ TESz.). - poloska: 1825: paloska. - poroszka: 1405 k.: paro0ka, 1585: Paroska. Az első szótagi -a- szerintem nyilvánvalóan bontóhang (< vö.: szb.-hv. Ča R. prusac, Kaj. R. prusec, szln. N. prusec, cseh R. prus TESz.). A poroszka (> paroszka) másodlagos alak, amely a magyarban keletkezett a -ka kicsinyítő képzővel (l. TESz.; KNIEZSA: i. m. 439). - poroszló: 1573: parozlok gr. - poszáta: 1872: paszáta. A szó valószínűleg szlovák eredetű (< vö.: szlk. psota, cseh psota, le. psota), s a szóeleji mássalhangzó-torlódást a magyar -a- bontóhanggal oldotta fel az idézett adatban (ÚRHEGYI: MNy: 56: 377). - pranda: 1792: paranda, 1887: paranda (MTsz.). A szó ismeretlen eredetű (TESz.). Elképzelhető, hogy a pranda alak a prasnya ’ronda, rút’ és a ronda alakvegyülésével jött létre (l. SIMONYI: Kombináló szóalkotás 17) vagy nézetem szerint inkább a ronda × pocsék kontaminációjával (vö.: NYIRKOS: InetMsh. 30). Az így létrejött szóeleji mássalhangzó-torlódást a nyelv egy bontóhanggal oldhatta fel. - próbál: MTsz.: paróbál.
- ragya: 1479: Ragyas sz. szn.; 1677: ...ragya (OklSz. fekete-ragya a.). A szó szerb-horvát vagy szlovén eredetű (vö. szb.-hv. °đa, szln. rjŕ TESz.). MELICH a szerb rđ% alakból származtatja. (> m. rogya > ragya), s az -o- > -a- hangot ejtéskönnyítőnek tartja (NyK. 39: 16), hasonlóképpen (szl. ’ďa > ragya) HORGER is (MNy. 28: 37). Az ‑a- bontóhang volta - nézetem szerint - kérdéses. A KNIEZSÁnál található szláv nyelvi formák első szótagi ъ elemének (vö. ószb.-hv. rъdja, óe. szl. rъžda, egyh. szl. rъžda, blg. rъždá i. m. 455) - ha korai átvételről volna szó - talán közvetlen folytatása lehetne a hangsúlyos szótagban levő magyar -a-/-o-. Ugyancsak elképzelhető szerintem, hogy a szláv szóeleji ’ (l. HORGER imént idézett adatát: szl. ’ďa) szótagalkotó volta befolyásolta egy magyar bontóhang (o, a) keletkezését. - ragyiva2: 1829: Ragyiva, 1838: Ragyva. A szó szerb-horvát eredetű (< vö.: °đav), s az első szótagi ‑a- - nézetem szerint - hasonlóképpen vitás eredetű, mint az előző szócikkben tárgyalt bontóhang.
- salak: 1522: Salak szn., 1696: szalakja gr., 1759: sallakját gr. - salám: 1863: salyám, MTsz.: sajám, salám, sarám. - salap: 1336: Salaph szn., 1395 k.: salap. - salapál: 1693: salapoljak gr., 1813: salápolva, 1880: salapálni. Az első szótag -a- hangja - véleményem szerint - nyilvánvalóan bontóhang. - salapol: 1838: salapol ’sokat járkál, jön-megy, sürgölődik’. Ez a ném. N. schlappen átvétele (TESz. salapál c. a.), a magyar szó első szótagbeli -a- eleme nézetem szerint bontóhang. - sallang: 1608: Sálangoc, 1621: Salang, 1662: sallangosa sz., 1783: sarangokat gr. - sallangó: 1753: sallangóba gr., 1835: salangó. Nézetem szerint mind a sallang, mind a sallangó első szótagbeli -a- eleme bontóhang (< vö.: baj.-osztr. schlank, ném. T.: schląngge TESz., MOLLAY: i. m. 490). - sarabol: 1831: Saraboló sz., 1832: Sarabol, sarabolja, MTsz.: sarabuni sz., sarabúnyi sz. - saroglya: 1530: Saraglya, 1576: saroglias sz., 1685: saráglyához gr., 1768: Sarágla. - slág1: 1815: Schallagban gr. Az első szótagi -a- véleményem szerint bontóhang (< vö.: ném. Schlag TESz.). - sorompó: 1543: Sarampos sz., 1550: sarampo, 1557: sarompokon gr. Az első szótagi -a- nézetem szerint nyilvánvalóan bontóhang (vö. még: BEKE: FUF. 24: 262). - sróf: MTsz.: saróf. Az -a- bontóhanggal való feloldásra csak a MTsz.-ból tudok adatot említeni.
- szalad2: 1395: 0alad, 1405 k.: zalad. - szalados: 1449: Zalados sz., 1588: 0alados. Mind a szalad, mind a szalados szó első szótagi -a- hangja a szláv mássalhangzó-torlódás (< vö.: blg. слад, szb.-hv. slâd, szln. slád, szlk. slad TESz.) feloldásaként jött létre (vö.: KESZLER: i. m. 21-2). - szalma: 1130-40/12-3. sz.: Zalamadi sz. hn., 1336: Zalmad sz. hn., 1395 k.: 0alma, MTsz.: szálma, szarma. A szláv szóeleji mássalhangzó-torlódást (< vö.: blg. cлáма, szb.-hv. sl%ma, szln. sláma, szlk. slama stb. TESz.) a magyar bontóhang közbeiktatásával oldotta fel (vö. TESz. szilva a.; BÁRCZI: Ht.2 138; KESZLER: i. m. 22), majd a második nyílt szótag magánhangzója kiesett (szl. slama > m. szalama > szalma). - szalonka: 1763: Szalán, szalánka, 1780: Szalonka, 1791: szalank, 1808: Szálanka. A lengyel eredetű szó (< vö.: le. słomka, słonka, R. słanka, słęnka) kezdő mássalhangzó-torlódását a magyar nyelv szerintem bontóhang betoldásával szüntette meg. - szalonna: 1377: ? Zalona hn., 1391: Zalanas sz. szn., 1516: 0alannath, 1546: Salonat gr. - ? szamóca: 1639: Szamocza, 1784: szamótza, 1809: Samótza, MTsz.: szamóc-. A szó bizonytalan eredetű (vö. mégis: szln. N. samoníca, szlk. smoklica, N. smolica. TESz.). A magyarban - amint a TESz. írja - az első szótagi magánhangzó eredetileg föltehetően i volt, s a szókezdő szláv sm- feloldásából keletkezhetett. A tőlem idézett -a-s alakok (meg az o-val feloldottak is, l. ott) a mélyhangrendi kiegyenlítődés eredményei lehetnek. - szapora: 1372 u./1448 k.: 0aporan gr., 1395: k.: sapara. - szaporodik: 1456 k.: 0aparodik. - szaporul: 1456 k.: 0aparulnak gr. - szaporít: 1470: 0apareth stb. - szarka: 1217: Saracad sz. hn., 1298: Zarakad sz. hn., 1310: Zarka hn., 1395 k.: 0arka. Az -a- mindenképpen bontóhang az első szótagban (vö. szraka > szaraka > szarka TESz.). - szavatos(ság): 1565: szavatossag sz., 1621: Szavattyús, 1668: szavatyossát gr., 1721: zavatyos. - szavat: 1570: szavatyot gr., 1769: zavagyba. - szavatol: 1807: szavatolni sz. A szócsalád alapja, a szavat feltehetőleg déli szláv eredetű (< vö.: szb.-hv. R. svod, de l. még: cseh R. svod, le. R. zwód stb. TESz.), s az adatok - nézetem szerint - egyértelműen bizonyítani látszanak, hogy a magyar első szótagi -a- elem bontóhangként keletkezett. - szerda: MTsz: szarada. A szláv szóeleji mássalhangzó-torlódást bizonyára -ë-vel oldották fel, az -a- tehát - nézetem szerint - a hangrendi kiegyenlítődés (szërëda > szarada) következménye, s másodlagos alakulás. - szomoga ’lapályos, vizenyős, kákatermő hely ...; flache, feuchte, mit Binsen bewachsene Stelle’: 1357/1389: szamuga, 1863: szamoga. Ma már kihalt szó, mely a szlávból (< vö.: szláv smuga, le. nyj. smuga, fehér-orosz smuha KNIEZSA: i. m. 509) került a magyarba. Az első szótagi magánhangzó nyilvánvalóan bontóhang a magyarban (KESZLER: i. m. 23)
- tanórok: 1343: taronuk, 1425: tharonak, 1450: Tanorok; vö.: -o- alatt!. - tanór: 1643: tanora gr., 1836: Tanár. Az első szótagjukban -a-t tartalmazó alakok a szóeleji mássalhangzó-torlódás (< vö. szláv travnik) feloldásával jöttek létre (vö. TESz.) - tarack2: 1767: Taratzk, 1796: Taraczknak gr., 1836: Taraszk. A magyarba egy szláv trosk változat kerülhetett át (TESz.), a magyar alakok első szótagi -a-ja tehát nyilván bontóhang. - taráta: 1829: Taráta. A szó vitatott eredetű (< vö.: 1. bajor-osztrák jövevényszó; vö.: kfn. trat, trate, baj.-osztr. trat. - 2. szlovén jövevényszó; vö.: szln. tráta TESz.), ezért a magyar szó hangsúlyos helyzetben levő -a-ját csak feltételesen tarthatjuk bontóhangnak. - tarbonca ~ targonca: 1600: tarboncza, 1686: targonczákat gr., 1788: Targantzák gr. A szót a TESz. ismeretlen eredetűnek tartja (targonca c. a.), MOLLAY (i. m. 523 tarbonca c. a.) viszont korai újfelnémet kori bajor-osztrák eredetű szónak (< vö. korai úfn. *traganze [tr®g¯nts], trage, trag ’gerula; darauf man etwas trägt’ + anze ’Deichsel’). A magyarázat valószínűnek tartható, ezért joggal feltehető, hogy az első szótagi -a- bontóhang. - taroglya: 1643: taráglyán gr., 1673: taraglyán gr., 1816: taroglya, MTsz.: tarogja. A szó eredete vitatott (< 1. déli szláv jövevényszó; vö.: szb.-hv. tr%lje, szln. N. traglje, N. trágle; 2. bajor-osztrák jövevényszó; vö. baj.-osztr. tragel TESz.), ezért az -a- bontóhang volta mindenképpen kérdéses. - traccsol: 1887: taraccsol. Az ausztriai német eredetű szó (vö. ném., ausztriai ném. Tratsch, tratschen, N. trasch, trätsch stb. TESz.), s minden szóba jöhető etimon - véleményem szerint - a magyar alak első szótagban előforduló -a-ját bontóhangként mutatja. - trafál: MTsz.: tarafál. Az első szótagi -a- - szerintem - nyilvánvalóan bontóhang (vö.: baj.-osztr. treffen, ausztriai ném. treffen stb. TESz.). - trafikál: MTsz.: tarafikál. Az első szótagi -a- szerintem egyértelműen bontóhang. - tragacs: 1877: taragács. Az első szótagi -a- nézetem szerint okvetlenül bontóhang. - trágya: 1616: tarágiázott sz., 1619: tárágyaz sz., 1889: t!r#gy! (MTsz.). Az első szótagi -a- szerintem feltétlenül bontóhang. - traktál: 1787: taraktálni sz. - trakta: 1872: tarakta. A taraktál, tarakta szavunk első szótagbeli -a- hangja nézetem szerint nyilván bontóhang (< vö. lat. tractare TESz.). - tráng: 1588: tarang. Mivel a szó bizonytalan eredetű (< vö. talán: lat. dracunculus TESz.), a tarang első szótagi -a-ja nem teljes biztonsággal tartható bontóhangnak.
- unoka: 1268: Vanaka- hn. BÁRCZI (Ht.2 139) szerint az is feltehető, hogy a szóeleji mássalhangzó-torlódást (< szláv; vö.: blg. внук, szln. vnúk, le. wnuk stb. TESz.) bontóhang oldotta fel, ezt képviselné a vanaka, vonoka (vö. TESz.) alak (másképp BENKŐ: MNy. 52: 24-5). - varádics: 1395 k.: varadích, 1708: Varádits, 1789: várádits, 1833: Garádits. Az -a- bontóhang (KESZLER: i. m. 23). - varáta: 1532: varathath gr. A szó szláv eredetű (vö. szb.-hv. vráta KNIEZSA: i. m. 548), az első szótag -a-ja pedig - szerintem - bontóhang. - varázs: 1405 k.: varasus sz., 1490: varazrul, 1808: várázs. - varázsol: 1416 u./1450 k.: varasolasert sz., 1560 k.: uarazolnak. A szócsalád alapja, a varázsol ige szláv eredetű (vö. blg. N. врáжа, szln. vražiti, szlk. vražiť stb. TESz.), s bár közvetlen forrása bizonytalan, nézetem szerint a magyar alakok első szótagi -a-ja feltétlenül bontóhang. - vargánya: 1584 k.: varganäa, varganya, 1706: Vargánya, MTsz.: vargányo. A szó szerb-horvát eredetű (vö. szb.-hv. v°g#nj, vŕrg#nj TESz.). A magyar szó első szótagi -a- hangjának bontóhang volta - úgy gondolom - védhető, mivel a szláv alakok általában mássalhangzó-torlódásos kezdetet látszanak bizonyítani (l. még szln. N. vrg&nj TESz.). - varkocs: 1833: Varkotsba gr., 1889: vakorcsát gr., 1894/1895: varkócsba gr. A szó szlovák eredetű (< vö.: szlk. vrkcs, N. varkoč, N. brkoč TESz.). A szláv szavak mássalhangzó-torlódásos kezdete - nézetem szerint - talán megengedi, hogy a magyar hangsúlyos helyzetű -a- elemet bontóhangnak tartsuk.
- zlot (a pénznem neve): 1687-88: Zalotát gr. A CSEFKÓ idézte alak (MNy. 18: 168) első szótagbeli -a-ja nézetem szerint okvetlenül bontóhang (vö.: le. zloty). - zománc: 1788: Zamántz. Vándorszó, s az idegen nyelvi adatok mássalhangzó-torlódásos alakokra utalnak (vö. k. lat. smaltum, ang. smalt, kfn. smelz, ol. smalto stb. TESz.), a magyar szó első szótagbeli -a-ja tehát bontóhangként keletkezett (vö. TESz., MOLLAY: i. m. 564).
Az előbbiekhez hasonló jelenség, de két adatban nem kettős, hanem   h á r m a s   s z ó e l e j i   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s t   old fel a bontóhang úgy, hogy a második és a harmadik mássalhangzó közé torlódik be (s a megmaradó kettős mássalhangzó-torlódásból később kieshet az egyik): - strázsa: 1566: starázsa, 1794: istarása, 1849: estarázsálja sz. Ez utóbbi két adatban előtéthanggal kombinált feloldás látható. - zarándok: 1222: 0arannuk hn., 1327: Zaranduk hn., 1372 u./1448 k.: 0aradnok, 1400: Zarandok szn. SZARVAS a szláv strannik-ból kiinduló fejlődést a következőképpen rajzolja meg: szatrannik > szatránik > szarátnik > szarátnok > szarádnok > szarándok (Nyr. 19: 385-9), azaz a bontóhang az első és második mássalhangzó közé toldódik be (MELICH - a feloldást illetően hasonlóképpen nyilatkozik SzlJsz. I/2. 410-3). HORGER azon a véleményen van, hogy a mássalhangzó-torlódás feloldása nem a fenti módon történt, hanem  *sztránnok >  *sztaránnok vagy  *szránnok >  *szaránnok fejlődés ment végbe (MNy. 8: 15-17), azaz a bontóhang a második és harmadik mássalhangzó közé került. PAIS (MNy. 37: 346-7) szerint délkeleti szláv stranьnikъ vagy strannik került a magyarba, s az str-beli t úgy tűnt el, mint a szláv strěcha > szërha ~ ësztërha alakban. KESZLER (i. m. 54) ugyancsak mássalhangzó-kieséssel és bontóhang beiktatásával (szláv stranьnikъ > m. zarándok) magyarázza a mai alak létrejöttét.

3.1.2. Az e j t é s k ö n n y í t ő  -o- betoldása:
- barack: 1597: Boroczk, 1854: Borocz, MTsz.: borocka. A magyarba valószínűleg egy nyugati szláv  *brosky került át (TESz.), az elsődleges bontóhang tehát az -o- lehetett. - barát: 1232: Borat hn. - barázda: 1550 k.: borozda, 1645: borazda, MTsz.: borázda. - barkóca: 1279/1380: borcolcha, 1325: Borkoucha-, 1330: Borkolcha (KESZLER: i. m. 16). - barna: 1255: ? Borna, 1349: Borna. - bolgár: 1356: Bolgar szn., 1442: Borgar szn., 1527: Bologaar. HORGER (MNy. 28: 251) szerint a szláv bŒg#ri alakból fejlődött a bolgár alak, azaz a szótagalkotó Œ magyar feloldásával kell számolnunk. - bolha: 1230: bolchas sz. hn., 1583-4: bolyha. Az első szótagi -o- bontóhang (KESZLER: i. m. 17). MELICH (MNy. 6: 445) egy szláv nyelvjárási bŒcha alakból származtatja a bolha szót, s az -o- a szótagalkotó Œ feloldásával jött létre, s lett bontóhang (hasonlóképpen HORGER: MNy. 28: 37). - bolond: 1372 u./1448 k.: bolondyt gr., 1381: Bolond, 1412: Bolond (OklSz. - id. KESZLER: i. m. 17), 1512 k.: bolonnak gr. - borda: 1355: Bordas sz. szn., 1405 k.: bőda. - borona1: 1533: Borona, 1577: borna. - borona2: 1510: Borona, 1615/19. sz. e.: borna, 1818: boronna-, MTsz.: bórna. Az eredeti magyar alak a (szláv R. brъvьno >) bërëna lehetett (TESz.), s a borona2 alakváltozat a felszántott föld porhanyítására használt mezőgazdasági eszköz jelölésére használt borona1 alakkal keveredhetett. Az -o- bontóhang tehát másodlagos hangelem. (Másképp HORGER: szl. brъvno > *burvna > *burna > N. borna > borona MNy. 28: 144.) - borostyán1: 1326/1353: Borustyan hn., 1395 k.: borosti#, 1416 u./1450 k.: borostant gr. - boroszlán: 1783: Boroszlán, Boroszlányos sz., 1795 k.: boroszlyán. Az első szótag -o- eleme nézetem szerint nyilvánvalóan bontóhang (< szláv; szb.-hv. eredetű szó, vö.: szb.-hv. N. brstan, brstran, bersljan, b°šljan). Ha ugyanis a magyarba a szb.-hv. brstan került át (TESz.), akkor feltevésünk egyértelműen bizonyítható. - borotva: 1450 k.: -borotualuan sz., 1456 k.: borothva, 1519 k.: Borthwakkal gr., MTsz.: borota. - brindza: 1596: boronza, 1599: boroncsat gr., 1601: Boroncza, 1857: borondza. A brindza vándorszó, a nagyszámú magyar alakváltozat - írja a TESz. - többszörös átvételre vall (románból, szlávból), de nézetem szerint aligha lehet kétséges az első szótagi -o- bontóhang volta, mivel valamennyi szóba jöhető alak (rom. brîndză, R. N. brîndză, szlk. bryndza, le. bryndza, szb.-hv. N. brenca stb.) mássalhangzó-torlódást mutat a szó elején.
- cseresznye: 16. sz.: chorosn˙e. Egy esetleges első szótagi bontóhang meglepő lenne. Az ugyan elképzelhető volna, hogy a cseresznya-féle alakokban (vö.: TESz.: 1256: Cheresna-) hangrendi kiegyenlítődéssel csorosznya-féle alak jöjjön létre, de hogy ennek szóvégi -a-ja ismét “elhasonuljon”, az már szerintem túl sok feltevéssel járna. Valószínű tehát, hogy a chorosn˙e alak olvasata csörösnye. - csobán: 1405 k.: choban, 1560 k.: chobany, 1585: Tsobán. A csobán (< szláv čban) első szótagi -o- hangját HORGER bontóhangnak tartja (MNy. 24: 120). Az  -o- bontóhang volta azonban eléggé kérdéses, ha abból indulunk ki, hogy a magyarba egy déli szláv vagy szlovák R.  čьbanъ, čfban kerülhetett át (TESz.), ahol az első szótag valamilyen magánhangzójával (pl. -f-) okvetlenül számolnunk kell. - csónak: 1217/1550: Cholnuc sz., 1357: Cholnuk-, 1372 u./1448 k.: c0olnokott gr., 1395 k.: chonok. - csorda: 1340/1449: Chorda-, 1395 k.: chorda, MTsz.: sorda, szorda. - csoroszlya: 1395 k.: choro0la-, 1521: Chorozlya, 1587: chorozla, 1789: Csoroszia. A csoroszlya alak első szótagi -o- bontóhangja másodlagos fejlemény, a szó hangrendi kiegyenlítődésének (vö. blg., szlk. R. črěslo > *csrëszla > csërëszla > csoroszla > csoroszlya TESz.) eredménye.
- darab: 1305: dorobus sz. szn., MTsz.: dorob. - derék: 1840: dorék, MTsz.: dorik. Bár a szó bizonytalan eredetű, talán szláv, feltehetőleg szlovák jövevényszó (< vö.: szlk. driek, N. drík, drik, N. drieka stb. TESz.), a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása bontóhanggal aligha lehet kérdéses (vö. KESZLER: i. m. 18). - doromblya: 1468: ? Dorombol szn., 1707: Doromblya. A szlávból származó szó különböző nyelvi megfelelői (< vö.: blg. N. дръмбóй, szb.-hv. drňmbulje, drØmbÊlj#, szln. N. drÛmlja, szlk. drumbĺa, le. drumla stb. TESz.) egyöntetűen mutatnak a szláv szókezdő mássalhangzó-torlódásra, ezért - nézetem szerint - az -o- bontóhang volta aligha kétséges. - dorong: 1463: Dorongos sz. szn., 1519: dorongokkal gr., 1597: ... dorung, MTsz.: doromb. - dorozsba: 1668: dorosba; 1838: dorosba, 1878: dorosb! MTsz. - drót: 1795 k.: dorót; 1893: dorót (Székelyföld, Háromszék m. MTsz.).
- flóta: 1821: folotta. - furulya: 1755: foruglás sz., 1851: forollyáz sz. A furulya szó román eredetű (vö.: rom. flúieră, flúier ’furulya; sípcsont’, melyből a magyar alakok hangátvetéssel keletkeztek: > frulje, frulya), a torlódás feloldása következményeképpen pedig fur- ~ for- szókezdet jött létre (l. BAKOS: i. m. 232-3).
- galagonya: 1401: Golgonya. - ganéj: 1138/1329: ? Gonoídí sz. szn. Az 1900-as évek előtti időkből csak ez az egyetlen ?-es alak idézhető, de az -o- mint esetleges bontóhang - szerintem - nem kérdőjelezhető meg, mivel -o- bontóhang más, későbbi adatban is található (l. gonaj ÚMTsz.), másrészt a szó szláv előzményei is az -o- bontóhang eredeti voltát támogatják (vö. óe. szl. gnojь, gnoji, blg. гной, szb.-hv. gnÙj, szln. gnÛj, szlk. hnoj stb. TESz.). -  godolya: 1290: godola-, 1395 k.: godol˙e, 1515: Godolya hn., MTsz.: godona. Szláv eredetű szó; a magyarba egy szláv nyelv R. *gdulja (<  kъdulja) szava kerülhetett át (TESz.). Nézetem szerint nem lehetetlen tehát, hogy a magyar szó hangsúlyos szótagjában levő -o- elem bontóhang. - golyóbis: 1493: -golobis, 1508: goĺobisoc gr., 1557: G˙ol˙ob˙sth gr., MTsz.: golubics. - gonosz: 1372 u./1448 k.: gono0, gono0okott, 1416 u./1466: gono3oc, gono0tol; 1424/1498: Gonoz, 1474: gonoz, 1550: gonozwl (OklSz.). - goromba: 1456 k.: goromba, 1466: Gorombas szn., 1508: gorombasag, 1600 k.: Gorombaskodom gr. - gorond: 1330/1505: Gorong hn., 1344: -gorongia hn., 1417/1505: -gorond, MTsz.: gorand, goronc. - grispán: 1618: Gorispánt. A magyar első szótagi -o- nézetem szerint nyilvánvalóan bontóhang. - gróf: 1845: gorófom gr., 1873: gorof; 1899: goróf (Nyr. 28: 451). Az első szótagi -o- bontóhangként keletkezett (HORGER: MNy. 28: 37). - goront ~ gront ’aranyalj, alap áaz aranyozó-, illetőleg az ötvösmesterség műszavakéntñ’ (l. TESz. grund c. a.): 1644-71/1884: gorontya gr. A szó német eredetű, az erdélyi szászból való átvétel (< vö.: szász E. grąnt ’alap’, gr®nt ’alap; alapozás; stb.’ TESz.), s a hangsúlyos szótagbeli -o- nézetem szerint magyar bontóhangként jelentkezett.
- hort: 1395 k.: horth. A szó szláv eredetű (< vö.: blg. хрът, szb.-hv. h±t, szln. h°t, szlk. chrt, or. хoрт TESz.), s a magyarba egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R.  chъrtъ ’agár’ szava került át (TESz.). A magyar szó első szótagi -o-ja nézetem szerint valószínűleg a szláv -ъ- magyar realizációja, ezért ún. valódi bontóhangnak aligha tartható. - horvát: 1138/1329: Horuat szn., 1332-7: Horuoth hn., 1395 k.: horu!th-. A szó egy szb.-hv. R.  *chъrvatъ ’horvát ember’ kerülhetett át. A magyar első szótagi -o-ra l. az előző szócikket (hort).
- kalapál: 1799: Kolopálni sz., 1877: kolopál (MTsz.). Szláv eredetű szó (< vö.: blg. клéпя, szb.-hv. klčpati, szln. klepáti, szlk. klepať, or. клепáть TESz.), s a magyar szó első szótagbeli -o- hangja véleményem szerint nyilvánvalóan bontóhang. - kalász: 1366: ? Kolaz szn. A déli szláv vagy szlovák eredetű magyar szó első szótagi magánhangzója (kalász) mindenképpen bontóhang, az -o- bontóhang megléte viszont a Kolaz alak megkérdőjelezett volta miatt teljesen bizonytalan. - kalmár: 1522: Kolomár szn., 1732: Kolmárok gr., 1835: kómáros sz. - karcol: 1793: kortzoljuk gr. A magyarban a krácol ~ kracol alak volt az eredetibb (< ném. kratzen TESz., MOLLAY: i. m. 372 kracol c. a.), a magyar első szótagbeli -o- szerintem minden bizonnyal bontóhang (de l. még az -a-nál is: 3.1.1.). - kasornya: 1343: corosnis, corosnis [latin ragozású alakok], 1346: korosnya, 1616: kosornyáiában gr. A szó szláv eredetű, s a magyar szó első szótagbeli -o-ja nézetem szerint okvetlenül bontóhang (< vö.: szláv, pl. mac. крошна, szb.-hv. krØšnja, szln. krÙšnja, szlk. krošňa, or. крóшня TESz.). - kilincs: 1863: kolincs-. A szó vitatott eredetű (vö.: ófr. clinche, fr. clenche; 2. hangutánzó-hangfestő eredetű; vö. TESz.), s a magyar első szótagbeli -o- csak akkor tekinthető bontóhangnak, ha az első (< ófr. clinche) származtatás bizonyulna helyesnek. - klopter: 1793/1844: kolopter. Az első szótag -o- eleme bontóhang (< vö.: ir. ném. Klafter, baj.-osztr. klafter, h. ném. klofter TESz.). - kolbász: 1373: Kolbaz szn., 1405 k.: colba0, 1763: kóbász. - kolompár: 1522: Compolaar, 1567: kolompárnak gr., 1851: kolompár, 1746: kolompárosnak  sz. gr. - kolonc: 1792: kolontzos, 1808: Kolontz. - kolop: 1655: kolopi, kolopostol gr., 1666: Kolop, 1849: koloppoznak gr. Szláv eredetű szó (< vö.: ukr. клап, or. R. колóп, клап TESz.). A magyarba talán a lengyel chłop vagy a lengyelből a szlovákba átvett szlk. K. chlop került át, s a szóeleji mássalhangzó-torlódás a magyarban oldódott fel az -o- bontóhanggal (vö. TESz.). - komplár: 1373: Complar szn., 1416 u./1450 k.: [con]pla2i, conplarsagab# sz., 1456 k.: kompolarsaghoth sz. A szó kfn. kori felsőnémet eredetű (< vö.: kfn. grempler). A fenti adatok közlése után MOLLAY (i. m. 363-4) kifejti, hogy kellett lennie egy baj.-osztr,  *krömpl!r alaknak is, amelyből a m. komplár érthetővé válik. De a komplár létrejötte előtt a mássalhangzó-torlódás feloldódott bontóhanggal (uo.). Úgy tűnik tehát, hogy a m. -o- úgynevezett másodlagos bontóhang, mivel hangrendi kiegyenlítődéssel jött létre. - kormány: 1332: Kormanus sz. hn., 1405 k.: korman, 1512: Kormanyos sz. hn. - koroglya: 1604: Koroglya, 1808: korogla. A szó felsőnémet eredetű (esetleg déli szláv közvetítéssel), s a német alakok mássalhangzó-torlódásos szókezdetet mutatnak (< vö.: kfn. krugel, baj.-osztr. krugel, krugl, de vö. még szb.-hv. R. krugla, szln. N. krűgla), a magyar szó első szótagbeli -o-ja tehát - szerintem - bontóhang. MOLLAY (i. m. 365) szerint a koroglya szó nem felsőnémet, hanem déli szláv eredetű. MOLLAY véleményének elfogadása nem késztet arra, hogy kétségbe vonjuk az -o- bontóhang voltát. - korong: 1274/1338: Korongh, 1528: Korongh. - korozsma: 1548: korosmát gr., 1669: kolozmaba gr. A latinból származó alak (< vö.: lat. chrisma TESz.) a magyarban bontóhanggal honosodott meg (krizsma > kirizsma), az -o- bontóhang viszont másodlagos, mivel a hangrendi kiegyenlítődés (kirizsma > korozsma) következményeként jött létre. - korpa: 1275: korpas sz. szn., 1480: Korpa szn., 1538: korpa. A szláv eredetű korpa szavunk (< vö.: óe. szl. krupica sz., blg. крýпа (сол), szb.-hv. krúpa, szln. N. krúpa, szlk. krúpy stb. TESz.) szókezdő mássalhangzó-torlódását a magyar nyelv az (-u- >) -o- bontóhanggal szüntette meg (krupa > kurupa > koropa > korpa, vö. KESZLER: i. m. 20, TESz. szilva c. a.). - korsó: 1344: ? Korsou- hn., 1395 k.: korso, korsow, 1590: korsoia gr., 1788: Kossó. - kovász: 1395 k.: Coua0, 1562: kouászszától gr., 1794: kovász-t-os sz., MTsz.: kohász. - krajcár: 1808: Korajtzár. - krumpli: 1774: Kolompérból gr., 1789: Korompér, 1802: Kolompár, 1807: kolompir.  -  kulcs: 1395 k.: kolch, 1562: kólcz. A magyarba egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R. ključь szava kerülhetett át, s a szóeleji mássalhangzó-torlódást a nyelv többféleképpen oldhatta fel. SIMONYI (Nyr. 7: 355-6) a hangátvetésről értekezve kifejti, hogy   “ e g y   m á s s a l  h a n g z ó   é s   e g y   m a g á n h a n g z ó   m e t a t h e s i s e   majdnem kizárólag olyankor fordul elő, mikor r vagy l hangú mássalhangzócsoporton úgy könnyít a magyar kiejtés, hogy az r vagy l helyet cserél a mögötte álló magánhangzóval ... leginkább ... rendesen   e l s ő   s z ó t a g b a n ”.   ASBÓTH (NyK. 18: 264) és BALASSA (TMNy. 174) szerint a szóban forgó esetekben a hangátvetés csak látszólagos, igazában a feloldás bontóhanggal történt meg, s a második szótag rövid magánhangzója a kétnyíltszótagos törvény értelmében esett ki. HORGER azonban a szláv ključ-ból kiindulva  *kulucs ~ kulcs fejlődést tesz fel (MNy. 36: 322), amely (l. *kulucs) másképp, mint bontóhang közbeiktatásával - írja - aligha képzelhető el. Ez a vélemény ma is tartja magát, noha nem kizárólagos jelleggel, egyes esetekben (így a kulcs esetében is) megengedve ugyanis a hangátvetés szóalakformáló szerepét (pl. kljucs > kulcs vö.: BÁRCZI: Ht.2 138; másképp látja a fejlődés útját BENKŐ LORÁND: MNy. 49: 458). A bontóhanggal történő feloldás esetei között szerepelteti a kulcs szót KESZLER is (i. m. 20), bár - amint megjegyzi - “teljesen ... nem vethetjük el a hangátvetéssel való feloldás lehetőségét sem” (i. m. 40). - kulcsár: 1381: Kolchar szn., 1395 k.: kolchar. Az első szótagi -o-ra l. az előző szócikket! - kullancs: 1615: kolláncz, 1617: kolláncsokat gr., 1766: Kollants, 1835: koláncstul gr. Mivel a szó bizonytalan eredetű, talán szláv jövevényszó (< vö.: szln. klňšč, N. kl6šč, cseh klíšť, szlk. kliešť, le. kleszcz, or. клещ), ezért a magyar szó első szótagi -o- elemének bontóhang volta is kérdéses, s különösen az a mély magánhangzóval való feloldás (-u-, -o-, -a-), mivel a kullancs-, kollancs-, kalláncs-féle alakok szláv (vagy más nyelvi) megfelelőjét nem tudjuk kimutatni. Az imént idézett szlovén alak (klňšč) új keletkezésű szó (vö. TESz.). - kuruglya: MTsz.: korigla. A szó bajor-osztrák eredetű (< vö.: baj.-osztr. kruckl; szlovén közvetítéssel is, erre vö.: szln. N. krÜkla TESz.), a magyar szó első szótagi -o-ja - nézetem szerint - feltétlenül bontóhang. - kuruzsol: 1808: korúsolta gr. A magyarba a szb.-hv. krúžiti vagy a szlk. krúžiť került át (TESz.), a hangsúlyos szótagbeli -o- bontóhang lehet. - kvarc: 1839: kovarcz. A szó a német Quarz ’kvarc’ átvétele (TESz.), az -o- tehát nyilván bontóhang. - kvártély: 1706: kovártélyos sz., 1881: kovárté’t gr., MTsz.: kovártéj, kovárti, kovártí.
- maláka: 1838: Moláka. - maráz: 1211: ? Moraz szn.; 1240 k.: Moraz (OklSz. id. KESZLER: i. m. 21). Az esetleges magyar -o- bontóhang meglétére egyetlen biztos adatot tudunk csupán idézni. Megemlítem azonban, hogy a MTsz.-ban morzul c. a. található egy 1882: meg-morzul ’zordonná lesz (az idő)’ alak, amely nagyon valószínűleg összetartozik a maráz (< vö.: déli szláv vagy szlovák eredetű: szb.-hv. mr%z ’fagy, dér, hideg’, szln. mrŕz ’hideg, fagy’, N. ’dér’, szlk. mráz ’fagy, dér’ stb. TESz.) szóval. Sem alaki, sem jelentéstani akadályt nem látok az összetartozás elvetésére. A (meg-)morzul alak első szótagi magánhangzója természetesen bontóhangként keletkezhetett. - molnár: 1275: Molnar szn., Molnar hn., 1538: Molnar. A magyarba egy óhorvát-ószlovén  *mъlynáŕь ’molnár’ alak kerülhetett át (TESz.). Az első szótagban levő magyar -o- elem bontóhang voltával csak akkor számolhatunk, ha feltesszük, hogy a szláv -ъ- a maga “félhangzós” minőségében (erre vö. DÉCSY: Die Welt der Slaven III, 369-88; KESZLER: i. m. 40) legfeljebb indukálója volt egy teljes értékű magyar (bontó)hangnak (-u-nak, -o-nak stb.). - morotva: 1113: Mortua hn., 1181/ 1288/1366/16. sz.: Morothwa hn., 1256: mortua, 1344: Moruthwa hn. A magyarba egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R. mьrtva (voda) ’holt (víz)’ szerkezet első tagja került át ’valamely folyó holt ága, medre’ jelentésben (TESz.). A magyar szó első szótagi magánhangzója nézetem szerint bontóhangként jött létre. Felmerülhet természetesen az a gondolat, hogy a valamelyik szláv nyelvből származó alak -ь- eleme közvetlen előzménye lehetett a magyar bontóhangnak (DÉCSY ugyanis (i. h.) megemlíti, hogy a szláv ь-t a magyar fül i-nek hallotta és ejtette). Még ha ez lehetséges lenne is, az -u-nak vagy -o-nak közvetlen előzménye nem lehetett, mert akkor -i- bontóhangot kellene találnunk, ilyen pedig a rendelkezésünkre álló adatokban nem szerepel. - morvány: 1395 k.: moruan, 1429: Moruanyos sz. szn., 1708: Morvány... . Az -o- nyilvánvalóan bontóhang (< vö.: szlk. mrváň TESz.). - murva: 1553/1574 vagy 1580: Morvát gr., 1807: morva (NySz.); 1887: morvajját gr. ’morva alját’ = ’szemetet, piszkot’ (MTsz.). Szláv eredetű szó, mely a magyarba a szlovákból kerülhetett át (< vö.: blg. N. мñрва, szb.-hv. m±va, szln. m°va, szlk. mrva stb. TESz.). A magyar szó első tagjában levő -o- nézetem szerint feltehetően bontóhang.
- oláh: 1442: Volah-, 1450: Volah, 1451: Wolah hn., 1554: Volah (KESZLER: i. m. 46). A valáh-, volah-féle formák a szóeleji mássalhangzó-torlódás bontóhanggal történő feloldásával jöttek létre (l. MELICH: SzlJsz. I/1. 154; MELICH: MNy. 5: 437; HORGER: MSzav. 130, MNy. 21: 176; K. P.: MNy. 34: 340; BENKŐ: MNy. 52: 24-5; BÁRCZI: Ht2. 139; MNyT. 136 stb.), a kérdés tárgyalására még visszatérek (3.8.). - olasz: 1257: Oloz hn., 1330: Ollas-, 1372 u./ 1448 k.: ola0. Az -o- inetimologikus bontóhang, mely az eredeti il- torlódást oldotta fel.
- palack: MTsz.: poloc. - palacka: 1803: Polotzkák gr. - paraszt: 1522: porostos sz. szn. - parázs: 1861: porázsa, MTsz.: porázs; 1878: porázsa. - parlag: 1223: ? porolouc, 1265: porloga gr., 1268: porog hn. - pelyva: 1395 k.: polua, 1405 k.: polwa, 1416 u./1466: poľuakat gr., 1425: Polwas (OklSz. - id. KESZLER: i. m. 21); 1763: pojva. - perváta: 1568: porváta. A latin eredetű szó (< vö.: lat. privatus, privada TESz.) a feltehető m. R. *privata ~ *pirivata > pervata ~ perváta fejlődésen ment át (vö. TESz.), a porváta pedig - nézetem szerint - hangrendi kiegyenlítődéssel jött létre. - plajbász: MTsz.: polojbász. - poloska: 1702: poloskák gr., 1835: poloskás sz. A poloska szó nyugati szláv eredetű (< vö.: cseh N. ploščka, ploška, plošťka), s a bontóhang véleményem szerint a magyarban toldódott be. - porond: 1530: porondon gr., 1566: porondon (NySz. id. KESZLER: i. m. 21); 1792: porong, 1795: poróndos sz., 1800: porongyos sz. - porong: 1493: porongh, 1833 k.: Porond. Bolgár eredetű szó, a magyarba egy szláv nyelvi pr®gъ kerülhetett át (TESz.), melynek szóeleji mássalhangzó-torlódását a magyar nyelv nézetem szerint -o- bontóhanggal szüntette meg. - poronty: 1570: Poronty[i] gr., 1708: Porongy, 1808: porontzal. - porosz: 1791: porosz, 1835: Borosz. Vándorszó (vö. ném. Preuße, Borusse; k. lat., újkori lat. Prusus, Prussus, Pruzus, cseh Prus, szlk. Prus stb.), melyben a szóeleji mássalhangzó-torlódást - szerintem - természetes úton is feloldhatta volna a nyelv, de mind a porosz, mind a borosz szó tudatos alakításnak látszik (erre vö. TESz.) az orosz mintájára (MELICH: MNy. 36: 154). - poroszkál: 1585: Porozkalua sz., MTsz.: poroskál. - poroszka: 1222/1550: ? Porozka hn., 1395 k.: poro0ka, 1416: poroska, 1590: Poroczka. Az utóbbi két szó feltehető alapja: a porosz név valószínűleg szláv eredetű (< vö.: szb.-hv. prusac, prusec, szln. prusec, cseh prus TESz.). A szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása véleményem szerint a magyarban következett be (vö. még: KNIEZSA: i. m. 439). - poroszló: 1212/1397/ 1405: ? Poroslo- hn., 1296: ? Poruzlou szn., 1405 k.: poro0lo, 1412: Poroztho- hn., 1585: poraszlohoz gr., 1792: poroszlyókat gr. - poszáta: 1590: poszata, 1621: Poßáta, 1873: poszúta. Valószínűleg szlovák eredetű (<: szlk. psota TESz.). A szóeleji mássalhangzó-torlódást a magyar nyelv bontóhanggal oldotta fel (szlk. psota > m. pszota > poszota > poszata > poszáta ~ paszáta ÚRHEGYI: MNy. 56: 377). - prézsmitál: MTsz.: porozsmitál. A szó alapja valószínűleg a prózsál, ez pedig “próza szavunk korábbi s, illetőleg zs hangú változatának -l képzős származéka” (TESz.). Az MTsz-beli adat első szótagi bontóhangja nézetem szerint magyar fejlemény. - próbál: 1760: porobálja gr., 1844: Toróbáld gr., 1863: poróbá’ni sz., MTsz.: porubál. - próba: 1853: poróbát gr., 1870: toróba. A latin eredetű próbál, próba szavunk imént idézett alakváltozataiban az első szótagi -o- nézetem szerint bontóhang (vö.: P. HIDVÉGI ANDREA: MNy. 52: 212). - próféta: 1872: porufita. Az első szótagi latin nyelvi (< vö.: lat., e. lat. prophetare, prophetizare; propheta; prophetia) mássalhangzó-torlódást -o- bontóhanggal oldotta fel a magyar nyelv. - prófunt: 1874: porófontot gr. A szóeleji mássalhangzó-torlódást (< vö.: ném. Proviant, R. profiant, profant, profand) nézetem szerint a magyar -o- bontóhanggal oldotta fel. - prókátor: 1820: [p]orokátor (a TESz.-ben sajtóhibával: orokátor). A latin szóeleji mássalhangzó-torlódást (< vö.: lat. procurator TESz.) nézetem szerint a magyar nyelv oldotta fel az ‑o- bontóhanggal. - próstya: 1856: porostyán gr., MTsz.: poróstya. A szláv mássalhangzó-torlódás (< vö.: szb.-hv. prÙšće) feloldása véleményem szerint a magyarban következett be. - prósza: 1798: poroszát gr., 1838: Porócza, 1839: Porósza. Nézetem szerint a szóeleji szláv mássalhangzó-torlódást (< vö.: szb.-hv. prØso, ill. blg. просó, szln. prosó, szlk. proso, or. прóсо TESz.) a magyar nyelv -o- bontóhang közbeiktatásával oldotta fel. - prosztó: 1876: porosztó (HUNFALVY: NyK. 12: 81). A szó a szlávból származik (< vö.: szláv prostъ, óe. szl. prostъ, e. szl. prostъ, blg. прост, szh. prØst, prost stb. TESz. paraszt c. a. is), az argó szava a magyarban. A szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása éppúgy történt meg, mint az azonos eredetű paraszt szavunkban: bontóhanggal (-o-). - pruszka: 1787: Poruczkában gr., MTsz.: porocka. Bajor-osztrák eredetű szó (< a szócsalád eredetére vö.: baj.-osztr. prustflek, ném. T. prusflek; baj.-osztr. R. brüstl, ném. T. pristl; a pruszka alapszavára l. baj.-osztr. brust, ném. R. brust TESz.), amelyben a mássalhangzótorlódást az -o- bontóhanggal oldotta fel a magyar nyelv.
- ragya: 1416 u./1450 k.: roga, 1585: rogyas sz., 1863: rotya. Az -o- bontóhangra vö.: ragya (-a-) alatt. MELICH megemlíti, hogy a magyarban egy-egy o, a sok esetben nem egyenes folytatója a szláv ъ, ь hangnak, hanem magyar ejtéskönnyítő hang, pl. a m. rogya ~ ragya nem szláv  rъďa, hanem rďa átvétele (NyK. 39: 16, MNy. 6: 444; HORGER: MNy. 28: 37).
- sallang: 1705: csollong. Az -o-ra vö. sallang (fent). - saroglya: 1735: soroglyajarul gr., 1792: soroglya, 1809: sorogjára gr., 1895: soráglyához gr., MTsz.: sorollya. - skarlát: 1405 k.: socorlath. Az első szótag magánhangzója bontóhangnak csak akkor lenne tartható, ha bebizonyosodna, hogy az európai nyelvek vándorszavainak egyikét (vö.: ang. scarlet, ném. Scharlach, fr. écarlate, ol. scarlatto stb.) vettük át, nem pedig a sokorlát-féle változatok előzményéül talán szóba jöhető keleti nyelvi alakok (vö.: perzsa šaqirl#t, arab siqill#à, siql#à, gör. sigillatos, k. lat. textum sigillatum TESz.) valamelyikét. - sobak l. a sváb c. a.! - sorompó: 1571: sorompo, 1807: Soromp. A középfelnémet kori bajor-osztrák eredetű szó (vö.: kfn. (baj.-osztr.) schramppaum, schrancpaum MOLLAY: i. m. 503) szóeleji mássalhangzó-torlódását a magyarban oldotta fel az -o- hang. (vö. BEKE: FUF. 24: 262). - sróf: 1662: sorófos sz., 1729: Sorofos sz., 1875: soróf (MTsz.). - superlát: 1395 k.: soparláh, soporlath, 1405 k.: soporlah, sopőlath, 1490 k.: soporla. - sváb: 1799: Sováb, MTsz.: sóháb. - sobak ~ sobák: 1832: sobak, sobák ’sváb’ szó valószínűleg a ném. schwachköpfig részfordításaként keletkezett sobakfejű összetételből vonódott el (TESz. sváb c. a.), a szóeleji mássalhangzó-torlódást a magyar nyelv az -o- bontóhanggal oldotta fel.
- szalonka: 1742: szolonka, 1838: Szolánka. - szalonna: 1249: ? Zolouna, Zolovna hn., 1256: ? Zolona hn., 1300: ? Zoluna hn., 1590: szolonna, 1838: Szolánna, MTsz.: szoláno. - szamóca: 1808: Szomoltza, 1809: Somoltza, Somótza, MTsz.: csomóca. A szó bizonytalan eredetű, ezért az első szótagi mássalhangzó-torlódás esetleges magyar bontóhanggal való feloldását is nehéz megítélni. A szláv szavakkal való összefüggés esetén (vö.: szln. N. samoníca, szlk. smoklica, N. smolica TESz.) talán elképzelhető, hogy a szláv sm- szókezdetet egy -i- bontóhang oldotta fel, melynek a helyét a hangrendi kiegyenlítődés során az -o-, -a- váltotta fel (vö. TESz.). SULÁN - tévesen - a szlk. N. smolica-ból indul ki, s a fejlődést a következőképpen vezeti le: > m.  *somolica >  *szomolca >  *szamolca > szamóca > csomóca (MNy. 43: 175-6). - szapora: 1574: szoporodic sz. - szavatol: 1833: szovatolni. A szavatos, szavatol szavak alapja, a szavat feltehetően déli szláv eredetű (< vö.: szb.-hv. R. svod; vö. még cseh R. svod, le. R. zwód stb. TESz.). Az első szótagbeli -o- csak akkor lehet bontóhang, ha valóban az említett (déli) szláv szóból származna. - szavatos: 1444: zowathos, 1468: Zowathus. - szerda: 1332-5: Zoradahel hn. - szolga: 1211: Zolgat sz. szn., 1559: zoga. - szomoga: 1270/1411: Scomoga, 1342/1482: -zomoga (KESZLER: i. m. 23), 1357: szomuga, 1479-től: comoga (KNIEZSA: i. m. 509). A szó a szláv smuga alak magyar folytatása (KESZLER: i. h., KNIEZSA: i. h.), az első szótagi magyar -o- nyilvánvalóan bontóhang. - szomogy ’kellemetlen íz; widriger Geschmack’: 1767: szomogy, szomogyos sz. (NySz.), 1879: szomódos (MTsz.). A szlávból származó szó (< vö.: szln. smôd, smôj, cseh smoud, szlk. smud stb. KNIEZSA: i. m. 509) első szótagbeli -o- eleme bontóhangként jött létre.
- tanórok: 1337: Tornuk, tormok, 1343: Thoronuk, 1357: toronok, 1454: thorolnok. A magyar szó közelebbi forrása (< vö.: szláv, ill. szb.-hv. trâvnÃk, trâvnj#k, szln. trávnik, cseh trávník, szlk. trávnik stb. TESz.) nem határozható meg, de valószínű, hogy az alakváltozatok az átvett travnik alapján keletkezhettek többek közt a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldása révén. - tarbonca ~ targonca: 1575: torbontzáckal gr., 1798: torgantzájára gr., 1799: Torgontza. Az -o- minden bizonnyal bontóhang (l. az -a- bontóhang tárgyalásánál 3.1.1.). - toromba: 1463: Thorombas sz. szn., 1829: Torombázok gr., 1838: Toromba. A szó szláv eredetű (< vö.: blg. тръбá, szb.-hv. trúba, szln. tróba, szlk. trúba stb. TESz.), a szókezdő mássalhangzó-torlódást nézetem szerint nyilván magyar -o- bontóhanggal oldották fel. - torongy: 1585: Torongy, 1824: torongya, 1867: toronty. A magyarba egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv trâdъ vagy trâd alakja került (TESz.), a torongy-féle alakok első szótagi magánhangzója tehát bontóhangként keletkezett. - tróger: MTsz.: tológer (trágër c. a.). A bajor-osztrák eredetű szó (< vö.: baj.-osztr. trager, ném. T. tr6ger, h. baj.-osztr. tráca TESz.) szókezdő mássalhangzó-torlódását bontóhanggal szüntette meg a magyar nyelv. - trombita: 1430 k.: torombita, MTsz.: dorombita; 1891: torombita (Nyr. 20: 367). Az olasz eredetű szó (< vö.: ol. trombetta, É. trombeta, trombéta TESz.) egyes alakváltozatokban -o- bontóhanggal honosodott meg. - trónus: MTsz.: torónusos- sz.
- unoka: 1531: vonokaiatul gr.; 1525-31: vonoka (NySz.). A vonoka-féle alakok szláv előzménye minden bizonnyal vъn- szókezdettel hangzó alak lehetett (TESz.), a magyar alakok von- ~ van- kezdete (vonoka ~ vanaka) ezek folytatása lehet, bontóhangként tehát aligha szerepeltethetjük.
- zomak: 1395 k.: 0omak, 1590: Zomok. A szláv alakok (< vö.: blg. смок, szb.-hv. sműk, szln. R., N. smňk, cseh smok, zmok TESz.) szókezdő mássalhangzó-torlódását a magyar bontóhang közbeiktatásával szüntette meg. - zománc: 1518 k.: zománcza gr., 1532: Zomancz, 1570: somaltz, 1582: sománcz. A zománc vándorszó (< vö.: k. lat. smaltum, ang. smalt, kfn. smelz, ófr. esmal stb. TESz.), melynek szóeleji mássalhangzó-torlódását magyar -o- bontóhang szüntette meg.
- zsolna ’zöld harkály; Specht’: 1759: Zsolna; 1792: zsólna, 1793: zsolna, 1839: zsólna (KNIEZSA: i. m. 580). A szlávból származó szó (< vö.: szlk. žlna, cseh žluna, le. żołna, ukr. žolna KNIEZSA: i. h.) szóeleji mássalhangzó-torlódását magyar bontóhang oldotta fel. - zsolozsma: 1234/1356: Zolusma, 1409/1457: -zolosma, 1456 k.: solosmaba gr., s0olosmakban gr., 1500 k.: solo0math gr., 1800: Zsolosmáját gr.

3.1.3. Az -u- mint szóeleji   e j t é s k ö n n y í t ő   b o n t ó h a n g :
- barázda: 1585: burázda. - barkóca: 1257: Burcolcha. - bolha: 1150 k./13-14. sz: ? Bulhadu sz. hn., MTsz.: buha. - borostyán1: 1282: Burstian hn., 1327: Burustyanus- sz. hn., MTsz.: burusnyán.
- dorong: 1791: durung, 1832: durong. - dorozsba: MTsz.: duruzsba. - drusza: MTsz.: durusza. Mivel drusza szavunk ismeretlen eredetű, az első szótagi -u- bontóhang volta nem bizonyítható.
- flóta: MTsz.: fulaóta. - fruska: 1803: Furuska. - früstök: MTsz.: furustok, furustuk (frustuk, früstök c. a.). - frustukol, früstököl: 1879: furustokol (MTsz.). - furulya: 1647: Furollyás sz., 1714: Furullya, Furulyás sz., 1750: furuglya, 1775: furuglázni sz. Vándorszó, mely a magyarba minden valószínűség szerint a románból került (vö. TESz.; ill. BAKOS: i. m. 232). A föltehető rom. flúier, flúieră alakok (BAKOS: i. m. 233) arra mutatnak, hogy a magyarban hangátvetéssel frulje ~ frulya formák keletkeztek, a szóeleji mássalhangzó-torlódást pedig bontóhang szüntette meg (vö. BAKOS: i. h.).
- gluga: 1787: guluga ’csuklya’; 1896: guliga ’csuklyás körgallér; szűr, suba; szokmány’, 1869: gulugámat gr. ’? tarisznya’ (BAKOS: i. m. 258); 1872-1882: guluga ’kámzsa, csuklya’, 1888: guluga ’ua.’ (MTsz.). A román szókezdő mássalhangzó-torlódást (< vö.: rom. glúgă ’csuklya; köpönyeg’ (BAKOS: i. h.) a magyar beszélő -u- bontóhanggal oldotta fel. - godolya: 1275: Gudula- hn., 1287: Gudula, 1360: ‑gudulya hn. A magyarba egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R. *gdulja < *kъdulja szava kerülhetett át (TESz.), s ennek szóeleji mássalhangzó-torlódását bontóhanggal oldottuk fel. - golyóbis: 1605: guliobis, guliobus. A latin szóeleji mássalhangzó-torlódást (< vö.: lat. globus) a magyar nyelv bontóhanggal oldotta fel. - gonosz: 1211: Gunuzd sz. szn. - gulúz: 1887: gulúz ’Gobio vulgaris’ (< vö.: ószlk. *grúz, a mai nyelvben hrúz ’Gobio gobio’ KNIEZSA: i. m. 204). Az első szótagi magyar -u- nézetem szerint nyilvánvalóan bontóhang.
- huruba: 1708: Huruba, 1717 e./1804: hurabáját gr., 1777: húrúba, 1784: hurúba. Vándorszó, de a magyarba a románból kerülhetett (< vö.: rom. hrúba BAKOS: i. m. 260; l. még TESz.), ahol a szókezdő mássalhangzó-torlódást az -u- bontóhang oldotta fel.
- korpa: 1138/1329: Curpas sz. szn.; 1263: Kurpad, 1274: Kurpaas (KESZLER: i. m. 20). - kovász: 1278/18. sz.: ? Kuaci sz. hn., 1333-5: ? Kuasi sz. hn.; 1333-1335: Kuasy, Kuassy (kérdőjel nélkül idézi KESZLER: i. h.). - krumpli: 1802: Kurumpli, 1838: kurumpi. - kulcs: 1250/1281: ? Kulchud sz. hn., 1697: kúlts, MTsz.: kujcs. Az első szótagi -u- eredetére l. 3.1.2. a kulcs c. a.! - kulcsár: 1361: Kulchar szn., 1553: kulcsárok gr. A kulcsár szó esetleges -u- bontóhangjára l. a 3.1.2., a kulcs c. a.! - kulcsol: 1513: čulčolyac gr., 1783: kultsulván sz. Az első szótag -u-jának mivoltára l. 3.1.2. a kulcs c. a.! - kulicska: 1899: kulicska (KNIEZSA: i. m. 293). A szó a szlk. kľučka ’ajtókilincs’ átvétele (KNIEZSA: i. h.), a magyar hangsúlyos szótagbeli -u-ra l. 3.1.2. a kulcs c. a.! - kulup: 1894: kulúp (KNIEZSA: i. h.). A kulup a kaj.-hv. klűp-, sto-nyj. klúpa-, szln. klÙp-féle alak átvétele (KNIEZSA: i. h.), a magyar első szótagbeli -u- tehát mindenképpen bontóhang. - kuruglya: 1723: kuruglyák gr., 18. sz.: Kurugla, 1826: Kurugja, MTsz.: duruglya, kurigja, kuriglyám gr., kurogla, kurukla. - kuruzsol: 1655: kurusoltathatik sz., 1668: kúrúsolt sz., 1793: kurúsoltak [= kurúsolták] gr., 1806: kurózsolt sz. - kvarc: 1809: kuvartz.
- morotva: 1337: Muruthwa hn. - morvány: 1816: Murvány-. Az -u-ra l. a következő szócikket! - murok: 1516 k.: mwrk, 1577 k.: Murok, 1585: Murkos sz. Szláv eredetű szó. A magyarba egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R. *mъrky (gen. *mъrkъve) szava kerülhetett át (TESz.). A magyar szó első szótagi magánhangzójának bontóhang volta kérdéses, tudniillik a szláv első szótagi -ъ-, illetve a sonans r (’) megítélésének függvénye. A kérdés tárgyalására később (3.6.7.) térünk vissza. - murva: 1641: murvát gr., 1792: Murugy, muruggya, 1832: Murha, 1838: Murgya, Murnya, Murugya, MTsz.: murja. A szó a szlovákból vagy a szlovénból került át (< vö.: szlk. mrva, szln. mŕva, N. mrve; de l. még: blg. N. мърва, szb.-hv. m±va, ukr. N. мéрва TESz.). A m. első szótagi -u-ra l. az előző szócikket!
- olasz: 1181: Uloz hn. Az ulosz ’olasz’ u- eleme bontóhangként keletkezett az egykori il kapcsolat feloldására (< vö.: szb.-hv. Vl%si).
- parlag: 1238: purlog. - plundra: 1764: pulidert gr., 1792: puleder, 1793: Puladert gr. Az idézett alakok -u- eleme minden bizonnyal bontóhang (< vö.: ném. Pluder-, R. plunder, pludern TESz.). - poroszló: 1150 k./13-14. sz.: ? Purozlou hn. - pruszlik, pruszli, pruszka, puruc: MTsz.: puroszlik, puruszlájk; 1820: puruszliban gr., 1883: puruzlija gr., 1892: puruszkájuk gr., MTsz.: purucka; 1840: purucz. Bajor-osztrák eredetű szócsalád (< vö.: a pruszlik-ra baj.-osztr. prustflek, ném. T. prusflek, a pruszli-ra baj.-osztr. R. brüstl, ném. T. pristl, a puruc-ra, ill. a pruszka alapszavára vö. baj.-osztr. brust TESz.), melynek szókezdő mássalhangzó-torlódását a magyar nyelv bontóhanggal oldotta fel.
- ragya: 1300 k.: ruga. Az -u-ra l. a 3.1.1. ragya c. a.! - ragyiva2: MTsz.: rugyva. Az -u-ra l. 3.1.1. ragyiva c. a.!
- sallang: 1783: sullángos sz. Az. -u-ra l. 3.1.1. sallang c. a.! - suhancár: 1549: swhanczar, 1863: Suhonczár. Német, közelebbről bajor-osztrák eredetű szó (< vö.: baj.-osztr. schweizer, R. schweinzer TESz.). Az -u- csak abban az esetben tekinthető bontóhangnak, ha a (baj.-osztr. >) m. ši!¤ntsär-féle alak továbbfejlődését šuiancár- ~ suhancár-féle formán át képzeljük el. Valószínűbb azonban, hogy - amint erre MOLLAY utalt (i. m. 512) - a “bajor-osztrák szó [šÄ!¤ntsär] ejtése a magyarban szabályosan suancár, hiátustöltővel suhancár lesz”. - superlát: 1444: suppohorlah, 1490: Suporlah, 1538: Superlah, 1560 k.: suporlath, 1590: superlatos sz. - sváb: MTsz.: subáb. Az első szótagi m. -u- bontóhang volta kérdéses. “A szóeleji (német, bajor-osztrák) šv- ~ ši- szabályos magyar megfelelője a šu- szókezdet” (l. MOLLAY: i. m. 512). Ebben az esetben a szó elején nem bontóhang jelent volna (ši!b > šui!b > subáb), hanem a *sv- ~ *si- torlódás v ~ i eleme vokalizálódáson ment volna keresztül.
- szavatos, szavat, szavatol: 1838: Zuvatos; 1213/1550: -zuhada [!]; 1835: Szuvatló sz., 1838: Zuvatolni sz., MTsz.: zuhatol. Az -u- esetleges bontóhang voltára vö. az imént írtakat (suhancár, sváb c. a.)! - szolga: 1138/1329: Sulgadí. sz. szn., 1197/1480 k.: Sulga, 1222: Zuluga- hn. - szomoga: 1270: Scumuga (KNIEZSA: i. m. 509, KESZLER: i. m. 23).
- turbolya: 1516 k.: Twrbolya, 17. sz.: Turbulya, 1766: turbollya, 1771: Turbuja, 1799: turbólya, 1801: Turboja. Szláv eredetű szó (vö.: szb.-hv. t°bulja, szln. trebeljč, cseh t°ebule, szlk. trebuľa stb. TESz.), de nehéz eldönteni, melyik szláv nyelvből vettük át. Az viszont szerintem biztosnak látszik, hogy a magyar első szótagi -u- a szláv mássalhangzó-torlódást oldotta fel.
- zomak: 1086/12. sz.: Scumoku (KESZLER: i. m. 23); 1130-40/12-13. sz.: Scumoku szn., 1338: Zumak- hn. (TESz.), 1095: scumoku ?, 1338: Zumak (KESZLER: i. h.).
- zsolozsma: 1289: sulusma (TESz.), 1267/1270: zulusma, 1269/1429: Zulusma (KESZLER: i. h.).
3.2. Az   e l ö l   k é p z e t t   m a g á n h a n g z ó k   mint bontóhangok
A magas (palatális) magánhangzók éppúgy előfordulnak bontóhangként, mint a mély hangok.

3.2.1. Az -ë-, -e- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   h a n g :
- barát: MTsz.: bërat. - barázda: MTsz.: berázda, bërázdo, berázda, bërázna. - belénd(ek): 1395 k.: belend, 1470 k.: belent-, 1578: belén-, 1583-4: belénd, 1800: beléndek, belindek. - beléndes: 1380 k.: Belend.sch, 1405 k.: belendes, 1416 u./1450 k.: bčlčndessegnčc sz.; 1416 u./1450 k.: bčlčndezkedčndel sz. - belezna: 1784: belezna, MTsz.: bëlëzna, berezna. - berbence: 1422: Berbenches sz. szn. 1498: berbencze, 1805: bërbëncze, MTsz.: berbenke, MTsz. (berbőke a.):  berbőke. Mivel a szó  vitatott eredetű (< vö.: 1. szerb-horvát vagy szlovén szó; vö.: szb.-hv. br7ntica szln. br8ntica; 2. román eredetű, esetleg ukrán közvetítéssel; vö. rom. berbinţă, berbeníţă), az -e- ~ -ë- bontóhang volta kérdéses lehet. Az első magyarázat (a szláv eredet) valószínű volta miatt (l. TESz.; ill. BAKOS: i. m. 478) mégis szerepeltetjük az -e-/-ë- bontóhangok között. - bérc: 1135/1262/1566: Bercz, 1214: bercy, 1329: Beerch. A szó valószínűleg szláv eredetű (< vö.: szb.-hv. Kaj R. brdec). A magyarba szonáns r-rel hangzó szb.-hv. Kaj  brd’c kerülhetett  át (TESz.), az első szótag -e-je tehát bontóhang lehet (vö. KESZLER: i. m. 17). - berce: 1816: Becze, becze, 1838: Bercze. Szláv eredetű szó (< vö.: blg. N. бñрце, брñдце, брñце, szb.-hv. N. b±ce, szln. N. b°dce, szlk. brdce, N. brce, brdco, brco, barco stb. TESz.), az első szótagbeli magyar -e- föltehetően bontóhang, illetve - nézetem szerint - a szláv szonáns r feloldása lehet. - berkenye: 1252: Berekene-, 1257: berekne-, 1259: berekune. - borona1: 1590: berenác gr., MTsz.: beránna, bëránnya, bërëna. A szlávból származó borona1  (< vö.: déli szláv vagy szlovák; szlk. brána, szb.-hv. brána, szln. brána stb. TESz.) alak berena, bërëna alakváltozata talán a ’gerenda, szálfa’ jelentésű berena-val való keveredés eredményeként jött létre (vö. TESz.). - borona2: 1406: Berena, MTsz.: bërëna, berenye-. - borotva: 1332/1414: ?Berethua hn., 1862: b!r!tva, MTsz.: bereta. - brindza: 1548: berence, 1564, 1662: berenza, berenze (BAKOS: i. m. 209). Az idézett alakváltozatok a magyarban keletkezhettek (< vándorszó; vö.: rom. brînză, R., N. brîndză, dalmát brença, szb.-hv. N. brenca stb. TESz., BAKOS: i. h.) a szóeleji mássalhangzó-torlódás feloldásával.
- cérna: 1413: Cheuernas sz. szn., 1556: chevorna; 1899: cëverná-t gr. (Nyr. 28: 451). Az idézett alakváltozatok nézetem szerint (de l. még: Nyr. 33: 387) a német szókezdő ci- (cv-) sajátos feloldásával (ci-, cv > cëi-, cëv-) jöhettek létre (ez utóbbira l. még ÚMTsz: cëvërna TESz.) - cövek: 1300: Chewek (NySz., id. BÁRCZI is: Ht.2 58), 1405 k.: cheuek. Az első szótagi -e- okvetlenül bontóhang (vö. KESZLER: i. m. 18), melyből labializáción keresztül az -ö- (l. cövek) is keletkezett (vö. BÁRCZI: i. h.). 
- cserép: 1248/1326: Cherep hn., 1337: Cheripes sz. hn., 1395 k.: cherep. Mivel cserép szavunk a déli szlávból származik (vö.: szb.-hv. cr7p, crÌjep, Kaj. črep, szln. črnp stb.), az első szótag -e- eleme csakis magyar bontóhang lehet (vö. KESZLER: i. h.). - cseresznye: 1256: Cheresna-, 1257: cheresne-, 1395 k.: cheresnàe. Az első szótagi bontóhangra vö. FLUDOROVITS: MNy. 26: 373, KESZLER: i. h. - csorda: 1395 k.: cherda, MTsz.: csërda. Az első szótagi ë ~ e bontóhang volta tulajdonképpen nem lehet kérdéses, mivel a magyarba egy szláv nyelv R. čr9da szava kerülhetett át, s *csërëda (> csorda) fejlődésen mehetett keresztül (vö. TESz., ill. KESZLER: i. h.). - csoroszlya: MTsz.: csërësly!. Az első szótagi -ë- ~ -e- mindenképpen bontóhang (KESZLER: i. h., TESz.), az idézett alak sem egyedülálló, mivel későbbi forrásokból is idézhető -ë- bontóhanggal hangzó további adat (ÚMTsz.: csërëszl!, MNy. 3: 238: Cserjeszla). 
- darab: 1598: derabol sz.; 1372 u./1448 k.: Dereblesdarablasbalol sz.; 1405 k.: dereb (KESZLER: i. h.). A dereb-féle alakok első szótagi -e- eleme aligha a szláv palatális alakváltozat (vö. mégis  blg. дреб, f.-szorb. drjebina, drjebenc TESz.) mássalhangzó-torlódásának feloldásával jött létre, hanem sokkal inkább a dirib-darab ikerszó dereb-darab változatából vált önálló alakká (vö. TESz., KESZLER: i. h.). A derabol-féle alak ‑e-je nyilván elhasonulás eredménye. - derék: 1307: derekas sz. szn., 1400: derek-, 1470: derakanal gr., 1524: der˙k. - dergál ’mángorol; a len fejét leszaggatja a gerebenen’: 1873, 1886: dërgál. KNIEZSA szerint “nyilván a szlovén dŕgati átvétele” (i. m. 152), az első szótagi magyar -e- tehát feltehetően bontóhang. - derzál ’darál, szeletel; a len fejét legerebenezi’ (< szlovén dŕzati KNIEZSA: i. m. 152): 1831: derzál (KNIEZSA: i. h.), 1893: dërzál (MTsz.), 1873: dërzsál (KNIEZSA: i. h., MTsz.). Az -e- minden bizonnyal a magyarban keletkezett bontóhang. - drága: 1213/1550: Deraga szn., 1543: teraga, MTsz.: dër!ga, dërága; 1891: dërágo (Nyr. 20: 367). - drót: MTsz.: derót. Az -ë- (pl. ÚMTsz.: dërót) és az -e- lehet ugyan eredeti bontóhang is, de talán valószínűbb, hogy elhasonulással keletkezett az eredetibb o-, a-ból (vö. 1795 k.: dorót, 1786: darót stb.). 
- flinta: 1691: felintát gr. A szó alapjául szolgáló vándorszavak (vö.: ném. Flinte rom. R. flíntă, szb.-hv. N. flÆnta, cseh N., szlk. N., le. flinta stb.) mássalhangzó-torlódásos szókezdetre utalnak, az első szótagi magyar -e- tehát mindenképpen bontóhang. - franc2 ~ franca: MTsz. feránca. A franca szó mindenképpen összefügg a R. franc1  (< lat. Franci) szóval, az első szótagi -e- tehát csak bontóhang lehet. - fránya: 1864: feránya, MTsz.: fëránya. A szó maga ismeretlen eredetű (< vö.: talán a fránca eufemisztikus elferdítésével keletkezett), ezért az első szótagi -e- ~ -ë- hang csak feltételesen tartható bontóhangnak. - fricska: 1790: fretskát gr. A szlovák négyes mássalhangzó-torlódást a magyar úgy oldotta fel, hogy a második és a harmadik szótag közé iktatott egy bontóhangot (< vö.: szlk. frčka). - frigy: 1519: feryget gr. Az első szótagi -e- mindenképpen bontóhang, mivel az átadó német nyelv alakváltozataiban (vö.: kfn. vride, vrit, vrede) szókezdő mássalhangzó-torlódásos formákat találunk. - früstök: 1395 k.: felestekum, 1405 k.: feles tekem, 1527: Felesthewkewmeth gr. 
- galagonya: 1499: Gelyegenye-, 16. sz. e. f.: Gelegon˙a, 1541: ghelegheńenek gr., 1595: geleginye, MTsz.: gelegënye, gereginye. A gelegenye-féle formák a szláv R. glogynja > m. *gloginya két irányú hangrendi kiegyenlítődésével: galagonya ~ gelegenye - jöttek létre. Természetesen az is elképzelhető, hogy a palatális változat az elhasonulásos gëlëgonya-féle alakokból keletkezett (vö. TESz.). - ganéj: 1624: genét gr. Az igen szórványosnak tekinthető palatális hangrendű gené alakváltozat minden bizonnyal hangrendi kiegyenlítődéssel (gané > gené), azaz előreható hasonulással jöhetett létre. - garád: MTsz.: gërád. - garágya: MTsz.: geráda, gerádgya. Az idézett alakok minden bizonnyal elhasonulás eredményei. - gelencsér: 1389: Gherencher szn., 1588: gerenchyer, 1833: Gelentsér, MTsz.: gërëncsér. Az idézett alakok forrása feltehetőleg egy szb.-hv., szln. R. *gъrnьčarь volt (vö. TESz.), az első szótagi magánhangzó tehát bontóhang (l. BÁRCZI: Ht.2 138). - gelét: 1599: gelethet gr. (MOLLAY: i. m. 286), 1690: gelét.- geréb1: 1408: Gereb szn., 1560/1665: Geréb. - gereben: 1294: ? Gerebenes sz. hn., 1405 k.: gereben, 1470: Gerebenyes szn., 1793: gerebën, gerebëny. - gereblye: 1395 k.: gerebl˙e, 1533: Ghereble, 1585: geréblye, MTsz. gërábla, gerebgye. - gerely: 1395 k.: kerel, 1405 k.: gerel, 1494: Gerelyes sz. szn., 1604: Gerelly. A ’hajító dárda; lándzsa’ jelentésű szavunkat MOLLAY a kfn. grel ’Gabel zum Herausstechen der Fische, Spieß, Lanze’ szóból származtatja helyesen. Ebben az esetben viszont a magyar első szótagi -e- bontóhangként keletkezett. - gerenda: 1321/1323: ? Guerenda hn., 1395 k.: gerenda, 1416 u./1466: gčrendat gr., 1805: gërënda. - gerendely: 1363: Gerendel- hn., 1482: Gerendel, 1590: gerendölyt gr., MTsz.: gërëndal, gërëndëj, gërëndő, gërëndü. - gerezd: 1395 k.: gere0d, 1405 k.: geri0d, 1635: gerézd. - gerezna: 1395 k.: gere0na, 1405 k.: gerozna, 1570 k.: gele0nath gr. Az idézett alakok forrása egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R. *kъrzьno szava lehetett. A magyar szó első szótagi -ë-, -e- hangja föltehetően bontóhang. - gerlice: 1372 u./1448 k.: gerlic0eket, 1595: Gellicze, MTsz.: gëlice, gëlyice. Az első szótagban levő -e-re l. az előző szócikket! - giliszta: 1395 k.: gelusta, 1520 k.: ghelizta, 1595: Gelezte. Az eredeti bontóhang feltehetően az -i- lehetett (< vö.: szláv R. glista), melyből később -ë-, -e- keletkezett. - gilva: 1673: gelyvác gr., 1838: Gejva, MTsz.: gëlva, gëlyva, géjva, geva, géva. - gléda: 1863: gelédába gr. - gorond: 1346: Gerend hn., 1792: gerindre gr. Az első szótagi -e- hangrendi átcsapás eredményeként keletkezett a feltehető szláv R. *grâdъ alakból, bár amint a TESz. megjegyzi, számolhatunk a blg. R.  grędъ külön átvételével is. - görbe: 1415: Gerbe szn., MTsz.: gërbe. A magyarba átkerült déli szláv R. *gъrba alak -ъ- elemének realizációjaként az -u- jelent meg az első szótagban (vö.: m. gurba). A gurba hangrendi átcsapásával jöttek viszont létre a palatális alakváltozatok (gürbe, görbe, gerbe). - görcs: 1519: Gerchews sz. szn. A görcs szó forrása ’fájdalmas izomösszehúzódás’ jelentésben egy (déli) szláv R. *gъrčь lehetett, ’korcsképződmény, csomó, bütyök a fa testében’ értelemben pedig egy talán (déli) szláv R. *gъrčь alak. Az -e- ~ -ë- tehát a szláv -ъ- magyar realizációjaként jelent meg. - görög2: 1395 k.: gereg..., 1538: gerewg-; 1405 k.: gereg (KESZLER: i. m. 19). - grácia: 1313: ? Gerecia szn., 1898: geráczia, MTsz.: gërácia. - grádics: 1835: gerádics, 1884: g!rádics. - gránic: 1860: geránicz. - gróf: 1879: gerófok gr.
- henyél: 1461: Henyelew- sz. hn., 1577: henielÖ sz., 1585: henyélÖk sz. - henye: 1585: Henyen gr. A henyél > henye szó valószínűleg szlovák eredetű (< vö.: szlk. hniť, ill. l. még cseh hniti), a magyar szó első szótagi -e-je tehát mindenképpen bontóhangként jött létre.
- iszkumpia: 1803: székompa. székompia. A szóeleji mássalhangzó-torlódást (< vö.: rom. scumpía) nyelvünk kétféleképpen oldotta fel: egyrészt előtéthanggal (iszkumpia), másrészt (-ë- >) -é- bontóhanggal (székompa, székompia). 
- kelen: 1887: kelen, keling, telény, 1794: telen (KNIEZSA: i. m. 260). A kelen ’Scardinius Erithrophtalmus; Squalius dobula; Ballerus’ szó szláv eredetű (< vö.: szláv kl9nъ; ill. szln. klčn, ukr. klyn KNIEZSA: i. h.), a szláv szókezdő mássalhangzó-torlódást a magyar nyelv bontóhanggal szüntette meg. - kelepce1: 1560 k.: kelepche, 1707: Kelépcze [? ¿: Kelepcze], 1723: kelepcsés sz. - kenéz: 1150 k./13-14. sz.: ... kenezy ... [latin többes sz. alanyeset], 1284: Keniz hn., 1406: kenez, 1436: Keneez szn. - kerecsen: 1268: ? keerchen, 1282 k.: Kerechet, 1320: ? -kerechen hn., ? ... Kerechyn hn., 1522: Kereshet szn., 1651: kerechen. - kerecset l. kerecsen a. - kereszt1: 1075/†1124/†1217: kerest- hn., 1416 u./1450 k.: k!2eztet gr., -ker!zt2č gr., 1416 u./1466: kčre0tnc gr., Kerč3t, kčrč0tet gr. - kereszt2: 1415: Kerezth- szn., 1416 u./1466: -kčrč0t ..., 1604: KerÖs0tseg sz. - keresztel: 1416 u./1466: kčrč0tellčc gr., kčrč3tčl, 1495 e.: meg kere0tãlesbe sz., MTsz.: mëg-kërësztël. - keresztény: 1372 u./1448 k.: kerest˙eneknek gr., 1492: kerezgyenseg sz., 1493 k.: kerezthyeen. - keresztül: 1529 e.: kereztwl, MTsz.: Kërësztä-szalmât, keresztü [keresztül szalma a.]. - keresztül-kasul: 1592: keresztűl kassúl, 1596: Keresztül kosul. - kerevet: 1585: Kereuet, 1693: kelevethez gr. A kerevet vándorszó (< vö.: szb.-hv. krčvet, alb. krevát, oszm. kerevet stb.), mely a magyarba több forrásból kerülhetett. A magyar kerevet szó első szótagi magánhangzója lehet ugyan bontóhang, de hogy mely adatokban tehetjük fel, az kérdéses. A törökből származó 16-17. századi adatokban bontóhang feltevése szükségtelen, mivel az -e- az átadó nyelvben is meglehetett (< vö. oszm. kerevet). - kernyácsa: 1551: kernyacha. A magyar adat első szótagbeli magánhangzója a szláv szonáns ’ magyar realizációjaként (-er-) keletkezett (< vö. szb.-hv. Kaj. R. krnjača). - kilincs: 1405 k.: kelinch, 1519: keleenczeth gr., 1531: kelenczÖzeese sz., 1860: kelléncs, MTsz.: këlincs, këlléncs. Az első szótagbeli -e-, -ë- bontóhang volta kérdéses, csak akkor jöhet szóba, ha nem a hangutánzó-hangfestő, hanem az ófrancia eredetet fogadjuk el (< vö.: ófr. clinche, fr. clenche). Ez utóbbi esetben az -e-, -ë- mindenképpen bontóhang lenne (vö. BÁRCZI: MNy. 25: 343, Ht.2 138). - kilinta: 1809: Kerenta, 1861: kelenta, MTsz.: këlënta, kërënta. - király: 1233: Kerali sz. hn., 1345: Keraly- hn., 1603: kéral. - klázli: 1860: k!lázli, MTsz.: kelájzli, kelázli, këlázli. - krajcár: 1863: k!rájczárja gr., MTsz.: kërécár, kerejcár, keréjcár. - krecs ’vakolat’: 1876: kerecs (MTsz., id. KNIEZSA: i. m. 287). A szerb-horvát szókezdő mássalhangzó-torlódást (< vö.: szb.-hv. kr5č; l. még blg. kireč KNIEZSA: i. h.) a magyar nyelv -e-, -ë- bontóhanggal oldotta fel. - kredencia: 1548: kelledenczia.A magyar első szótagi -e- nyilvánvalóan a latin (< vö.: k. lat. credentia, h. lat. credencia, credentia) szókezdő mássalhangzó-torlódást oldotta fel. - kréta: MTsz.: geléta, gëréta, keléta, keréta. 
- merkác ’sárgarépa’: 1583: merkacz. A szerb-horvát eredetű szó -e-je - nézetem szerint - minden bizonnyal a szláv alak ’-jének szonáns jellegével magyarázható. - merkőce: 18. sz.: Merkőcze, 1827/1900: merkicze. A szó szerb-horvát (Baranyában) és szlovén (Göcsejben) eredetű (< vö.: szb.-hv. N. mrkvica, szln. mŕkvica), a magyar szó első szótagjának -e- eleme a szláv ’ szonáns jellegével magyarázható.
- parapács: 1863: Perepács, Perepáty. - parázna: 1860: perázna, MTsz.: përázna. - parlag: MTsz.: përlág. - pelenka: 1781 e./1786: Pelinka, 1790: pelenkákat gr., MTsz.: pëlënke, pelenke. Északi szláv, feltehetően kárpátukrán, esetleg cseh eredetű (< vö.: ukr. Kárp. пеленка, cseh plenka, plénka, plínka). A magyar alakváltozatok első szótagi -e-je csak akkor minősülhetne bontóhangnak, ha a szóeleji mássalhangzó-torlódással hangzó cseh alakok átvételét tudnánk bizonyítani. Igen csekély bizonyítéknak legfeljebb azt tekinthetnénk, hogy a cseh alakváltozatokhoz hangtanilag közelebb eső magyar formák (pl. pelinka, pijink!) a csehekkel való érintkezéshez területileg is közelebb eső nyelvjárásokban (Gömör m.) találhatók (l. MTsz.). - peletér ’a vejsze oldalfalai’: 1887: peletér (MTsz. id. KNIEZSA: i. m. 411). A szó szláv eredetű (< vö.: szln. pletęr, szb.-hv. plčter KNIEZSA: i. h.), a magyar első szótagi -e- nyilvánvalóan bontóhang. - pellengér: 1519: pelenger, 1538: pelengeer, 1553 u.: perlengérig gr. - pelyva: 1372 u./1448 k.: pel˙ua, 1532: peluatul gr., 1816: Pejva, MTsz.: pëjva, pëlva, pëlyva. - penész: 1395 k.: pele0n, 1405 k.: pen˙0l, peli0nes sz., 1531: penez, 1550 k.: penyz. - perec1: 1347: Perecz hn., 1395 k.: perech. - perel, per1: 1416 u./1466: perlčni, 1470: perelni sz., 1792: perőlsz gr.; 1316: peres sz. szn., 1390: ? Per szn., 1395 k.: per, 1870: p!r. Az első szótagbeli -e- bontóhang volta nem bizonyítható, mivel az egykori szláv megfelelők között (< vö.: óe. szl. pьr9ti, pьr9ti sę, szb.-hv. R. pr5ti, pr5ti se, cseh příti se stb.) ugyan nagyrészt mássalhagzó-torlódásos szókezdetet találunk, de azzal is számolhatunk, hogy a szláv első szótagi -ь- hang magas realizációjaként egy -i- > -ë- (> -e-) bontóhang jelentkezett. - perem: 1229/1550: Peremus sz. szn., 1372 u./1448 k.: peremet gr., 1416 u./1450 k.: pčrčmit gr., 1585: Perém. - pereszlen: 1291: Perezlen hn., 1585: Perezlen, 1604: Pereßlénes sz., MTsz.: pereclen. A magyar szó közelebbi szláv forrása bizonytalan, de aligha vonhatjuk kétségbe, hogy a magyar első szótagi -e- bontóhangként keletkezett (< vö.: szláv, pl. szb.-hv. p±šlj#n, szln. N. preslčn, cseh přeslen, szlk. N. preslen stb.). - perjel: 1793: Perjel. - perváta: 1585: Peruata, 1708: Perváta, MTsz.: pelváta, përváta, pertvatu, përvéta. - pilis: 1499: Pelyses sz. szn. - plága: 1810 k.: pelágába gr.; 1897-1901: pelága (MTsz.). Az -e- mindenképpen bontóhang (< vö.: lat. plaga). A feloldásra zárt -ë-s adatunk is van (l. ÚMTsz.: pëlága - id. TESz.). - plajbász: 1843/1896: pelejbászom gr., MTsz.: pël!jbász. - pletyka 1840: peletykát gr., 1860: peletika, MTsz.: pëlëtyka. Az első szótagi -e-, -ë- nyilvánvalóan bontóhang (< vö.: szlk. pletka). - plébános: MTsz.: pëlébános. A latin plebanus alakot a nyelv bontóhanggal feloldott formában is használta; az említett adat nem tekinthető egyetlennek (l. még ÚMTsz.: pelébános, pëlébánus). - pléh: 1490 k.: -pele, 1560 u.: peleh, 1660: peléhekkel gr., MTsz.: pele, pële, pelé, pëlé, pëléh. Az első szótagbeli -e-, -ë- bontóhang (< vö.: német, kfn. blëch, ném. Blech, T. plech, baj.-osztr. blech). - prédikál: 1863: perédikál, 1881: p!rédikáló sz. - prédikáció: 1807: Perédikátziót gr.; 1897: perëdikáció (MTsz.). A latin praedicare, praedicatio  alakokat a magyar a fenti adatokban bontóhanggal vette át. - prém: 1630: ? perémezett sz., 1798: perémjök gr. - prés: 1560 u.: Peress, 1604: peres, 1736: perésÚltei sz., MTsz.: pelés. - presbiter: 1886: pérésmiter. - presbitérium: 1886: pérésmitériumába gr. A latin eredetű szavak (l. lat. presbyter, presbyterium) szókezdő mássalhangzó-torlódását bontóhanggal oldottuk fel. - prézsmitál: MTsz.: përëzsmitál, perézsmitál, perézsmittál, periézsmitál. A szó alapja a prózsál (< prózsa ~ prosa + l igeképző), amely az -m- hang betoldásával bővült. A szóeleji  mássalhangzó-torlódást -e- bontóhanggal oldottuk fel. - próbál: MTsz.: tëróbál.
- saroglya: 1768: seraglaba gr., 1825: sereglje, 1830: seréglára, 1838: Seráglya. Az első szótagjukban -e- bontóhangot tartalmazó adatok elhasonulással keletkeztek a korábbi saráglya ~ soráglya-félékből, a sereglye-félék pedig az elhasonulás utáni hangrendi kiegyenlítődés eredményei (vö. TESz.). - selejt: 1758: Selejtes sz., 1836: Selejtez. - serpenyő: 1395 k.: serpenàe, 1416 u./1450 k.: se2penãbčn gr., sč2pčnãkčt gr., 1429: serpenyew. - slepp: MTsz.: selëppës sz. A német szókezdő mássalhangzó-torlódást (< vö.: ném. Schlepp, Schleppe) a magyar nyelv -e- bontóhanggal oldotta fel. Az ÚMTsz-ben -ë-s feloldást is találunk (sëleppes TESz.). -  sörét: 1760: selétet gr., 1763: serét, 1784: Sellétnek gr., 1805: sërét. - sróf: 1843: seráf, MTsz.: sëraóf. - strázsa: MTsz.: sterázsa; 1848: isterázsákot gr., terázsálni, 1861: esterázsa, MTsz.: istërázsa, sterázsa. A szóeleji mássalhangzó-torlódás (< vö.: szláv, valószínűleg déli szláv eredetű: óe. szl. straža, szb.-hv. strâža, szln. stráža, szlk. stráž, stráža) feloldásának több módja figyelhető meg strázsa szavunkban. Az idézett adatokban a hármas torlódás közé, a második mássalhangzó mögé iktatja be a nyelv a bontóhangot (sterázsa) független attól, hogy előtéthang is szerepel a szóban (isterázsa, esterázsa) vagy a hármas torlódás első eleme is kiesik (terázsál). - szamóca: 1838: Szemőcze. Mivel a szó bizonytalan eredetű (talán szláv, vö.: szln. N. samoníca, szlk. smoklica, N. smolica), a mássalhangzó-torlódást megszüntető (-i- >) -ë-, -e- bontóhang volta is kérdéses. A szemőce alak hangrendi kiegyenlítődés eredménye (TESz.). - szekernye: 1395 k.: 0ekernàe, 1533: SekÖrnie. - szekrény: 1416 u./1490 k.: 0ekreńie, 1582: szekrin. A szó ófelnémet-latin eredetű (< vö.: hazai lat. scrinium MOLLAY: i. m. 516), s a magyar első szótagi -e- nyilván bontóhang. - szelemen: 1135: Zelemen szn., 1209: Zelemen, 1250: Scelemen szn., 1395 k.: 0elomon, MTsz.: szelemény. - szelindek: 1395/1396: zelednek, 1560 k.: Zelendęk, 1651: szeléndek, 1691: Szelindek. - szemerek: 1251/1281: Zemeryk, 1269/1269: zemereg, 1270: Zemerek. A magyar alakváltozatok első szótagi magánhangzója nyilvánvalóan bontóhang (< vö.: szlk. smrek). - szemerke: 1389: Zemerkes- sz. hn., 1863: Sz!m!rike, sz!m!rke-. -  szemét: 1130-40/12-13. sz.: Semet szn., 1372 u./1448 k.: 0emetes sz., 1517: zemetyt gr., 1708: Szemét, MTsz.: zemet. - szepelkedik - szepetel - szepeleg: 1569: szepelkegiek, 1578: sepelkedhetic sz., 1621: Szepélkedem gr. - 1816: Szepetelni sz., 1863: sz!p!t!lni sz. - 1832: szepeleg, MTsz.: szepelëg. A szócsalád vitatott eredetű (< vö.: alapszavuk: 1. szláv eredetű, l. óe. szl. sp9ti, szb.-hv. R. spijati, spęjati, ma dňspjeti, szln. N. sp:ti stb.; 2. hangfestő eredetű), ezért a magyar alakváltozatok hangsúlyos helyzetbeli -e-, ‑ë-je csak akkor minősülhetne bontóhangnak, ha a szláv származtatás bizonyulna helytállónak. - szerb: 1516: Zerb- hn., 1783: Serbek gr. A magyar első szótagbeli -e- feltehetően a szerb-horvát r (’) magyar realizációja (< vö.: szb.-hv. S±b). - szerda: [1177]/1500 k.: Zereda- hn., 1231: Zerida szn., 1332-5: Zerada hn., 1372 u./1448 k.: 0eredara, MTsz.: szërëda. - szeredás: 1836: szeredás, MTsz.: szërëdás. Az első szótag -ë-/-e-je bontóhang, mivel a szërëdás alak a szërda - szërëda főnév származéka. - szerencse: 1275: ? Zerenche hn., 1372 u./1448 k.: 0erenc0enek, 1456 k.: 0erenchatalansagokath sz., 1805: szërëncse, MTsz.: szërëncsa. A magyar alakváltozatok első szótagi magánhangzója nyilvánvalóan bontóhang (< vö.: szb.-hv. Kaj vagy szln. R. *sręča, kevésbé valószínűen egy blg. R. *sręšťa). - szilva: 1520: Zelwas sz. A magyar alakváltozat feltehetőleg sziliva > szëlëva > szëlva fejlődés következményeként jött létre egy feltehető szláv szliva alakból (vö.: TESz., KESZLER: i. m. 22). - szömörce: 1282: Zemerche, 1735: Szemertze, 1792: Szemeritze. Mivel a szó bizonytalan eredetű, ezért a magyar alakok első szótagjában előforduló -ë-, -e- bontóhang volta is kérdéses. Ha azonban összefügg a szemerek és szemerke szláv előzményeivel (< vö.: a szemerek-re: szlk. smrek, cseh smrk; a szemerke-re: déli szláv, blg. смрúка, szb.-hv. smr5ka, szln. smréka), akkor alighanem -ë-, -e- bontóhangot kell látnunk a magyar alakokban, s ez a lehetőség  korántsem zárható ki. - szömörcsög: 1395 k.: 0emerchek, 0emerchek, 1838: Szemörcsök-. A magyarba került szláv alak *smъrčьkъ lehetett, amelynek szóeleji mássalhangzó-torlódását a magyar nyelv bontóhanggal oldotta fel. (vö. KESZLER: i. m. 23). - szövétnek: 1493 k.: zewethneketh gr., 1519: zeweethnåke gr., 1538: 0euítnek, 1590: szeuédnek. Mivel az átvett szláv forma *sv9tьnikъ lehetett, a magyar nyelv bontóhang közbeiktatásával oldotta fel a szóeleji mássalhangzó-torlódást.
- teher: 1416 u./1450 k.: tčrehnčc gr., 1527: terÖh, 1533: tere, 1595: Teréh, 1731: teher. A magyar alakok első szótagi magánhangzója a bajor-osztrák (vö.: baj.-osztr. trecht ~ trächt; l. még MOLLAY: i. m. 530) szóeleji mássalhangzó-torlódást oldotta fel (< terec > tereh > teher). - terem2: 1225: Terem, 1256: Terem-, 1263: Theremy sz. hn., 1395 k.: terem; 1411: Theremes sz., szn., 1801/1815: teremes sz. Szláv eredetű szó (< vö.: blg. трем, szb.-hv. trÌjem, szlk. triem, terem, ukr. терéм stb.), s bár a szláv alakváltozatok nem mindegyike kezdődik mássalhangzótorlódással, mégis valószínűnek látszik, hogy a torlódás a magyarban oldódott fel, ugyanis átadó nyelvként talán leginkább a bolgár vagy az óorosz jöhet szóba, melyekben viszont a mássalhangzó-torlódásos változatok feltevése látszik kézenfekvőnek (l. pl. blg. трем). - tergelye: 1590: Tergelie, 1784: Tergélye, 1805: tergëlye. Az első szótag -e- eleme minden bizonnyal bontóhangként keletkezett (< vö.: szb.-hv. trÌglja). - trágya: 1763: terágya, MTsz.: tërágya. - traktál, trakta: 1863: terektálni sz., 1846: terakta, MTsz.: tërëkta. - trécsel: 1519 k.: dereczeľen gr., 1520: terechelesektvl sz. gr., 1548 k.: terécselj gr., 1770: teretsÀlve sz., MTsz.: dërécsël, terécsöl. Mivel a szó vitatott eredetű (< vö.: 1. Hangutánzó szó; eredetében összefügg a terefere ikerszóval; 2. Német eredetű; vö. baj.-osztr. trätschen, trätscheln, dreitschen, ném. Szil. trätschen), a magyar alakok első szótagi -ë-, -e-je csak akkor bizonyulna bontóhangnak, ha a német származtatást tekinthetnénk elfogadhatónak. - tréfál, tréfa: 1763: teréfálni sz., 1879: t!réfálkodék sz. gr.; 1763: teréfa, 1816: Téréfa, MTsz.: tëréf!, tëręfa. Az első szótag ‑ë‑, -e-je bontóhang (< vö. olasz truffare, N. trufare, truffa, N. trufa), az -é- a megfelelő rövid magánhangzóból fejlődött másodlagos elem. - trehány: MTsz.: trehany, trëhany, trehány, trëhány; 1867: terhány. A szlovák hármas mássalhangzó-torlódás (< vö.: szlk. trhan) feloldása az idézett adatokban úgy ment végbe, hogy a második és harmadik hang közé ékelődött bontóhang, de van példánk arra is, hogy a bontóhang az első és a második mássalhangzó közé ékelődik (terhány). - trombita: 1763: terombita.
- varázsol: 1839: verázsol (MTsz.), MTsz.: vërázsol. Az -ë-, -e- hang nyilvánvalóan bontóhang (< vö.: blg. N. врáжя, szln. vražíti, szlk. vražiť stb.). - varkocs: 1845: vrekocsára gr., MTsz.: brëkocs, vrëkocs, vërkocs. A magyar alakváltozatok -ë-, -e-je bontóhang, mely vagy a második-harmadik, vagy az első- második mássalhangzó közé ékelődött. Elképzelhető természetesen az is, hogy az -ë- (> -e-) elhasonulással keletkezett (varkocs > vërkocs), de ennek feltevése nem szükségszerű. - vereten: 1265: wereten. Az első szótagbeli magyar -e- minden bizonnyal bontóhang (< vö.: szláv, közelebbről szb.-hv.: l. szb.-hv. vretčno). - verőce: MTsz.: dëverce. Az első szótag -ë-je csak bontóhang lehet (< vö. szlk. dverce, dvercia). 
- zsilip: 1264: Seleb, 1264/1383: Seeleeb, 1379: zelep-, 1391/1400: Zeloph, 1550 k.: Zeliph hn., 1666: zselyéb. Az első szótagbeli -e- nyilvánvalóan bontóhang (l. KESZLER: i. h.; TESz.).
3.2.1.1.   N é p e t i m o l ó g i á v a l   keletkezett -ë-, -e- bontóhang: 
- poroszló: 1787: per-osztóra gr. A szó déli szláv eredetű (< vö.: blg. прúстав, szb.-hv. prÌst&v, szln. pristŕv), a szókezdő mássalhangzó-torlódást a magyar nyelv a tudós népetimológia érvényre juttatásával oldotta fel.

3.2.2.  Az -i- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   bontóhang
Az -i- a szóeleji   k e t t ő s   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s   feloldásaként: 
- barázda: MTsz. (barázdás a.): birizdös sz. - beléndek: 1694: bilindnek gr., 1840: bilindek, MTsz.: bilindök; 1895: bilin (Nyr. 24: 480). 
- cérna: 1556: chivorna. Az -i- - éppúgy, mint az -ë- (-e-) (l. ott) - mindenképpen bontóhang. - cövek: 1346: ? Cyuek szn. Az -i- esetleges bontóhang volta aligha lehetne kérdéses az etimonja alapján (< vö.: baj.-osztr. zwik; kfn. zwic stb.), az adat kérdőjeles volta miatt azonban legfeljebb feltételesen számolhatunk vele. - cvikipuszi: 1880: czivikipuszi. Az első szótagi -i- minden bizonnyal bontóhang (< vö.: baj.-osztr. zwicke�-buss'l).
- derék: 1553 u.: dirík.
- flinta: 1826: Filinka, 1838: Filinta. - frigy: 1522: fyregyeth gr., 1533: fyrygek gr., 1763: firégy. - friss: 1470: ? Fyrys szn., 1748: firiss, MTsz.: firizs. 
- gereblye: MTsz.: giribje. - gerenda: MTsz.: girinda. - gerendely: MTsz.: girindely, girindöly. - gerezd: 1695: girizdes sz., MTsz.: girízd. - giliszta: 1525 k.: G˙l˙ztha, 1644-71/1884: gilyiszta. - gilva: 1228: Giluad sz. szn., 1405 k.: gilua. - golyóbis: 1573: gilyobis. - gorond: 1833: Girind. - görög: 1156: ? Gyrki sz. hn. Az adat megkérdőjelezett volta miatt az első szótagi -i- bontóhang szerepe is kétséges. - grispán: MTsz.: Kirispán.
- kenéz: 1237: Kyniz hn., 1592: kinezemtul gr. - kereszt1: 1248: kyrist, 1372 u./1448 k.: kyre0tnek gr. - kilincs: 1409: ? kilincs hn., 1590: kilincz, 1634: kilénczes sz., 1708: Kilínts, 1832: Gilints, 1861: bilincs. (Az -i- esetleges bontóhang voltára l. a 3.2.1.!) - király: 1213/1550: Kiral hn., 1287/1328: Kyralyfia, 1559: kirallia gr. - klistély: 1795 k.: Kiristély’... - korozsma: MTsz.: kilozsma. - kristály: 1863: kiristáj. - kullancs: 1599: ? killincz. Az adat és a származtatás bizonytalansága miatt (< vö. talán szláv: szln. klňšč, N. kl6šč, cseh klíšt, szlk. kliešt’ stb.) az első szótagi -i- bontóhang volta is kérdéses.
- pellengér: 1789: Pillingérre gr., 18. sz.: pilingérre gr., 1809: Pilengér. - penész: 1790: pilisznyedett sz., 1816: Pilisznye, 1835: Pilísz, 1855-60: pirisznye. Az első szótag magánhangzója mindenképpen bontóhang (< vö.: szláv, pl. blg. плéсен, szb.-hv. plÌjesan, plÆsan, szln. pl7sen, szlk. pleseň stb.). - perjel: 1556 e./1574: piriel, 1575: Piryal. Akár német, akár latin eredetűnek tartjuk is (vö. MOLLAY: i. m. 439), az -i- feltétlenül bontóhangnak minősül. - perváta: 1816: Pirvata. A szó latin eredetű. Az első szótag -i-je mindenképpen bontóhang lehet (vö. lat. privata > m. R.  *privata ~ *pirivata > pervata ~ perváta TESz.). - pilinga: 1792: Pilinga, 1838: Pilingya, Pilonga. Az első szótagbeli -i- bontóhang volta  a szó ismeretlen eredete miatt teljesen bizonytalan, bár az alakváltozatok közül a plenge típusúak (vö. 1818: plengéjéből gr., ÚMTsz.: plëngë) látszanak elsődlegesnek. - pilis: 1405 k.: piles, 1517: pilyse gr., 1551: pilést gr. - piricsk: 1577-80: pirichket gr., 1616: piricsikokra gr., 1808: Pirits. Az első szótag -i-je nézetem szerint mindenképpen bontóhang (< vö. szláv, közelebbről szlovén vagy szerb-horvát eredetű: szln. N. prîčka, szb.-hv. Kaj príčka). - pisztráng: 1261: Pistrungus sz. hn., 1271: Pistrunk hn., 1395 k.: pistrang. MELICH szerint (MNy. 6: 444) nem egy szláv pьstrąg-ot, hanem egy *pstrąg formát vettünk át, amelyből magyar ejtéskönnyítő hang beiktatásával jött létre a mai alak (pisztrang > pisztráng). KNIEZSA (i. m. 424) és a TESz. alapján nyilvánvaló, hogy a kiinduló alak  pьstrâgъ lehetett, a 10. századi átvett alak -ь- elemét a magyarban -i- realizálta. - pléh: 1855-60: pilikalán. - pribék: 1618: Piribeki gr.; 1872, 1873: piribék (MTsz.). - priccs: 1838: pirics; 1894: pirics (MTsz.). - prikulics: MTsz.: pirikulics. - prímás2: 1872: pirímás.
- ragya: MTsz.: rigyás sz. Az -i- esetleges bontóhang voltára vö. az -a- bontóhang alatt (ragya) írtakat (3.1.1.). Az első szótagi -i- - nézetem szerint - nem elsődleges bontóhang, mivel föltehetően elhasonulással keletkezett a ragya (rogya) alakból (vö. rongy > ringyó, hornyó > N. hirnyó ’hernyó’ MNyT. 162).
- salap: 1834: Silapos- sz. Az első szótagi -i- - véleményem szerint - mindenképpen bontóhang (< vö. középfelnémet kori bajor-osztrák eredetű; l. kfn. (baj.-osztr.) slapp MOLLAY: i. m. 490). - silapsi: 1838: Silapsi. A szó a salap fn. származéka (-si képzőbokorral), az -i- tehát bontóhang. - silinga: 1873: silinga, MTsz.: sillinga. Az első szótagbeli -i- magyar bontóhang (< vö.: *sivinga ~ silinga < ? baj.-osztr. schwinge).
- szamóca: 1604: Szimolcza, 1808: Szimóltza, 1838: Szimócza, MTsz.: cimóca. Az -i- föltehetően eredeti bontóhang (erre l. az -a- alatt írtakat). - szelindek: 1621: szilindek, 1805: szilindëk, 1891: szilindök. - szemerek: 1251-1281: Zimirik-. Az első szótag -i- eleme - nézetem szerint (vö. KESZLER: i. m. 22) is - bontóhang. - szerb: 1405: Szirb ... hn. A szó szerb-horvát eredetű (< vö.: szb.-hv. S±b, S±bin), a magyar megfelelőkben levő -e- és -i- szerintem a szláv r (’) magyar realizációja (l. az -e- alatt is). - szerda: 1237-40: Zyrida szn., 1332-5: Zirada-. - szikla: 1490 k.: 0ycla, 1513: zykra, 1788: -tzikla. Az első szótag -i-je - nézetem szerint - bizonyára bontóhang, s a szókezdő mássalhangzó-torlódás feloldásaként jött létre (< vö.: blg. скалá, szln. skála, szlk. skala stb.). A magyar szó közvetlen forrása bizonytalan (l. TESz.), de a király szó fejlődéséhez hasonló szóeleji mássalhangzó-torlódásbeli feloldást bizonyára ebben a szóban is fel lehet tennünk (szláv skala ; m. *szikala ~ szikla >  szikra). - szikra: 1395 k.: 0ikra, 1816: Tzikra; 1508: zikrazo sz. A magyar alakokbeli -i- csak akkor tekinthető bontóhangnak, ha egy szláv skra formát fogadnánk el átvett eredeti alakként, s a szikra alakváltozat a mássalhangzó-torlódás feloldásaképpen jött volna létre (l. TESz.). - szilva: 1192/1374/1425: Sciluas sz. hn., 1234: Scilovas sz. hn., Sciloas sz. hn., 1334: -zylwa-. - szirony2: 1708: Szirnyos sz., 1802: szironnya, 1807: szirony. A szó vitatott eredete miatt (< vö.: 1. ősi örökség az uráli korból; vö.: zürj. V. tsar"m, tsars, szam. jur. s£rrf, jen. sira stb.; 2. szláv, közelebbről talán lengyel eredetű; vö.: le. śron, szron, śrzon, szln. srén stb.) a magyarban található első szótagi ‑i- bontóhang volta bizonytalan, s csak az imént említett szláv származtatás esetén jöhetne szóba. - szövétnek: 1696: szivetnek.
- trécsel: 1792: tiritsel, 1807: tirétselni sz. Mivel a szó vitatott eredetű (< vö. 1. hangutánzó szó; vö. terefere; 2. német eredetű, vö. baj.-osztr. trätschen, trätscheln stb.), a magyar alakok első szótagi -e-, -i- eleme csak akkor minősülhetne bontóhangnak, ha a német eredetet tudnánk igazolni. MOLLAY viszont (i. m. 543) nem tartja német eredetűnek trécsel szavunkat.
- varádics: 1728: viradics, 1816: virádits. 
- ziliz: 1790 k.: Ziliz, 1815 k.: Zilíz.
- zsikora ’töpörtyű’ (KNIEZSA: i. m. 576-7): 1833-36: sikora, 1838: zsikora, 1879: zsikorát gr. (MTsz., KNIEZSA: i. m. 576). A magyar alakváltozatok -i- eleme föltehetően bontóhang (< vö.: szláv, valószínűleg ukrán, pl. kárp. ukr. škvarka, ukr. škvárok, szlk. škvarka, škvarek stb. KNIEZSA: i. h.). - zsilip: 1506: sylyb-, 1553: sylep ..., sylypeth gr., 1566: -zsilib, 1627: siliepie gr., 1792: zsilip, MTsz.: zsirip. - zsinór: 1538: s˙nor, 1558: zsinórt gr., 1590: sinórral gr. - 1607: zsinoros sz., MTsz.: zsinar. A német szókezdő mássalhangzó-torlódást (< vö.: kfn. snűr, szász Sz. šnÊr stb. MOLLAY: i. m. 572) a magyar nyelv bontóhanggal oldotta fel (l. BÁRCZI: Ht.2 138; MNyT. 135). MOLLAY viszont az előtéthangként szereplő i- és a szókezdő s- összekapcsolása során létrejött is- szótag (l. isnór) elemeinek felcserélésével magyarázza a zsinór-féle formák keletkezését (kfn. šnÊr ~ m. *isnuÄr >  isnoÄr > isnór > sinór > zsinór i. m. 572). Az is- ~ si- hangcserét “a német eredetű sing szóból hasadással már alakuló sineg > zsineg hangrendje is befolyásolhatta” feltevése szükségtelen, hiszen a bontóhanggal való feloldás teljesen kézenfekvő.

Az -i- a szóeleji   h á r m a s   (négyes)   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s   feloldó hangjaként: 
- fricska: 1787: Fritska. A szlovák nyelv hármas mássalhangzó-torlódását (< vö.: szlk. frčka) a magyar nyelv -e-, ‑i- bontóhanggal oldotta fel, azaz a szláv szonáns ’ magyar realizációjává a -re-, -ri- megfelelés vált.
- strimfli: 1788: Tirimflis sz., 1882: Istirinfi, MTsz.: istirimfi, istirimfli, stirimfli. A szóeleji hármas mássalhangzó-torlódást (< vö.: h. baj.-osztr. štrimpföł, ném. R. strümpfel, strimpfli) a magyar nyelv különbözőképpen oldotta fel. Ezek egyik módja az volt, hogy a második és harmadik mássalhangzó közé ékelődött bontóhang.

3.2.3. Az inetimologikus -ö- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   b o n t ó h a n g :
- beléndek: 1647: bÖlénd ..., 1838: Bőling, 1857: bölöndök, 1862: böling. - böröc: 1834: böröcz. A magyarba boroc alakot: -o- bontóhanggal várnánk (< vö.: baj.-osztr. brotz), az -ö- a szó hangteste magyarításának lehet következménye. - bürü: 1673: bÖrÚc gr. A szó déli szláv eredetű (< vö.: blg. N. бръв, szb.-hv. b¯v, szln. b¯v). Az -ö- mindenképpen bontóhangként keletkezett egy föltehető déli szláv nyelv R. brьvь, brьvъ átvétele során.
- cövek: 14. sz.: Ceuuek; 1560 k.: chowek (Ht.2 58, MNyT. 157). Az -ö- bontóhang nem elsődleges, hanem az ë labializálódása útján jött létre (i. h.). Korábban HORGER nem labializációt említ, hanem azt mondja, hogy palatális hangrendű szavakban - a mély hangrendűektől (pl. čban > csobán, smalz > szomálc > zománc) eltérően -, ha a jövevényszó szóeleji mássalhangzó-torlódásában a 2. hang labiális, akkor nem -o-, hanem -ö- szokott fejlődni: cövek, sömég stb. (MNy. 24: 120). A két magyarázat (BÁRCZI: Ht.2 58, illetve HORGER: i. h.) természetesen nem áll ellentétben egymással, mert a labializáció oka az idézett adatokban a környező labiális mássalhangzók (pl. i, m) hasonító (labializáló) hatása.
- cseresznye: 16. sz.: chorosn˙e ... .
- derék: MTsz.: dörék. - dorong: 1861: döröng.
- früstök: 1554: Fölös tökömbe gr., 1560: föröstökömet gr., 1794: fölöstökön gr., 1799: fölöstök. 
- garabonciás: 1560 k.: gőrbőnches. Bizonytalan eredetű szó (< vö. mégis: ol. R. gramanzia + -s képző), ezért az első szótagi magánhangzó bontóhang volta mind a mély-, mind a magas hangrendű változatokban (garabonciás, garaboncia, illetve görbönces, gereben(t™e˜, gereboncijás) kérdéses. - gelencsér: 1790/1912: Göröntsér, 1808: Gölöntsér. Az (-ë- >) -ö- esetleges bontóhang voltára l. -e- alattiakat! - gereben: 1863: göröbenbe gr. - gerendely: 1808: GöröndÀ, 1838: Göröndü, 1846/1899: göröndöly, MTsz.: göröndöm gr., göröngyő. - gerezd: 1585: GÖrÖzd, 1875: görözdögí sz.; 1585: GÖrÖzdÖs. - gerlice: 1416 u./1466: gãrlicet gr., 1846: görice, MTsz.: görlice; 1848: görle. Az (-i- ~ -ë- >) -ö- esetleges bontóhang voltára l. az -ë- ~ -e- alattiakat! - gorond: MTsz.: görönd. - gölődény: 1684: kölödörrel gr., 1708: KölÀdör, 1767: KölödÀrök, 1784: gölÀdör, 1795 k.: gölöndör, Kölöndör, 1838: Gölődény. Noha a szó hangalaki fejlődésének részletei nincsenek tisztázva (< vö.: felsőnémet knödel, ném. knödel, baj.-osztr. knédl), az -ö- bontóhang volta nézetem szerint aligha vonható kétségbe, mivel a német szóeleji mássalhangzó-torlódást a magyar nyelv oldotta fel. - görbe: 1372 u./1448 k.: gewrbekett gr., 1595: Geürbč, MTsz.: görge. Az -ö- esetleges bontóhang voltára vö. az -ë- ~ -e- alatt írtakkal (3.2.1.1.)! - görcs: 1478: Gevrch szn., 1533: GÖrcz; 1560 k.: Georchieus sz., 1818: görtsölködések sz. Az -ö- esetleges bontóhang voltára l. az -ë- ~ -e- alattiakat (3.2.1.1.). HORGER inetimologikus magánhangzót lát az -ö-ben (< vö.: szláv g’č > m. görcs MNy. 28: 37). - görög2: 1416 u./1450 k.: gãrãg ..., 1500 k.: Gewreg-, 1510: gewrek; 1604: GÖrÖgÖskÖdÖm sz.; 1774: Görögség sz.
- hörcsög: 1520: -hewrchewkews sz. hn., 1533: HÖrczuk, 1577: hÖrcziek, 1784: hörtsög, MTsz.: hörcsik, A magyarba egy szb.-hv., szln. vagy szlk. R.  chъrčьkъ kerülhetett át (TESz.), melynek -ъ- eleme az átvétel korában nem volt ejtett hang, a magyar első szótagi -ö- (-ü-, -e-) tehát szervetlen hang
- kereszt1: 1495 k.: kãrãzt-, 1533: KÖrezt .... - kereszt2: 1533: KÖrÖtseg [¿: KÖrÖztseg] sz. - keresztel: 1585: KÖrÖsztÖlés sz. - keresztény: 1532: kÖrÖztinnek gr., kÖrÖztien, kÖrÖztenÖk gr., 1590: KÖrÖsztieny. - keresztül: 1585: KÖrÖsztwl, MTsz.: körösztü-. - kilincs: 1860: kölléncs. Az -ö- esetleges bontóhang voltára vö. az -e- alatt írtakkal (3.2.1.1.)! - kölönc: 1783: kölöntzök gr., Az első szótagi -ö- nem elsődleges bontóhang, mivel a kölönc alak a kolonc (< vö.: ném. Klotz, úfn. klonz) hangrendi átcsapással keletkezett változata. - körpöly: 1833: Körpölű, Körpöly, 1839: Körpő, körpölyű, MTsz.: körfő. Az első szótagi -ö- (< -ë-) bontóhangként keletkezett (< vö.: szerb-horvát N. k°pele, szln. N. krpčlj, krp;li). - köröplye ’hótalp (vékony kosárkára kötött ritkás fonadék)’: 1893: köröplye (MTsz.). Az első szótagi magánhangzó - nézetem szerint - feltehetően a szláv szonáns ’ magyar realizációja: -ör- formában. - pecér: 1585: -pÖszerkedni sz., 1882: pöczérrel gr. Az -ö- bontóhang ugyan, de úgynevezett másodlagos bontóhang. Az eredeti magyar alak *piszár lehetett (< vö.: szláv pьsarь), amelyből az -i- nyíltabbá válásával (-ë-) és labializálódásával (-ë- > -ö-) jött létre az -ö- bontóhang. - pellengér: 1561: pÖlÖngér. Az -ö- ugyancsak másodlagos bontóhang, mely -ë- > -ö- labializálódással jöhetett létre. - perem: 1590: PÖrem. Az -ö- nyilván másodlagos bontóhang, mely az eredetibb -e-ből keletkezett. Olykor ugyanis nyílt -e- > -ö- labializációval is találkozhatunk (l. ömel ’emel’ MNyT. 158; nyj. hentes > höntös ÚMTsz. - idézi a TESz.). - pereszlen: 1774: pöröszlenes sz., MTsz.: pöröszle. - pléh: MTsz.: pöle, pölé, pöléh. - porosz: 1750: PÖrÖsz. A pörösz alak meglehetősen meglepő alakváltozat, de hangrendi  átcsapás - amint a TESz. is említi - minden bizonnyal végbe mehetett benne. - prés: 1587: Peoreos, MTsz.: pörés.
- sörét: 1712: sörét, 19. sz.: sőrét, MTsz.: sölét. - svéd: 1799: Sövéd. A sövéd alak SÁNDOR ISTVÁN tudatos alakítása (TESz.), amely nem jutott el az élő nyelvi használatig.
- szekernye: 1453: Zewkewrnyes sz. szn., Zewkern˙es sz. szn.- szekrény: 1587: zökren, zeökrin, 1597: szækrenj, 1626-7: szÖkrény - szelindek: 1863: szöléndök. - szemerke: 1578: szÖmÖrkénec gr. - szemét: 1566: szÖmętet gr., 1585: szÖmét. - szömörce: 1783: szömörtze. - szömörcsög: 1549: zomorcok, 1793: SzömörtsÀk, 1806: szömöltsök. - szövétnek: 1372 u./1448 k.: 0ewuednekednek gr., 1416 u./ 1450 k.: Zãuetnčkekčt gr., zãu!tnčknčc gr., 1495 e.: 0ãuetnãke gr.
- trécsel: MTsz.: törécsöjjünk gr. - tréfa: MTsz.: törifa.
- zömök: 1767: Zömök, 1794: zÀmÀk, 1799: zömőkök gr., 1898: Tzömök, 1838: Zsömök. A zömök első szótagi -ö-je másodlagos bontóhang, amely a zomak (< szláv: blg. смок, szb.-hv. sműk, szln. R., N. smňk, cseh smok, zmok, or. R. смок) hangrendi átcsapása révén keletkezett.
3.2.3.1.   N é p e t i m o l ó g i a   útján keletkezett -ö- bontóhang:
- poroszló: 1861/1917: pörosztó.

3.2.4. Az -ü- mint  e j t é s k ö n n y í t ő  bontóhang:
- bürü: 1750: bÚrÚ, 1787: BürÂ, 1808: BÂrÂ.
- cövek: 1429: Cwuek szn. [az olvasat talán lehet -ö- is], 1779 u.: tzüvek, MTsz.: cüjek; 1877: cüvëk, 1893: cüvek (MTsz.).
- dorong: 1833: Düring. - früstök: MTsz.: fürüstök. 
- kereszt1: 1272: kuruzt.
- szemerek: 1231: sumurk-. - szömörcsög: 1198: sumurcuc szn., 1550: Szümörczekel gr., Szümörczökel gr. - szövétnek: 1750: szÚvétneg. Az -ü- minden bizonnyal bontóhang. Az ilyen hangtani helyzetben való szokatlansága miatt azonban talán az is elképzelhető, hogy a fejlődés útja más lehetett (esetleg: szláv *sv9tьnikъ > m. *szüetnik >> szüvétnek).
3.3. A hangsúlyos helyzetben előforduló   b o n t ó h a n g o k   keletkezéséről.
A szókezdő mássalhangzó-torlódás bontóhangjainak vizsgálata azt mutatja, hogy a magyarban bármelyik rövid magánhangzó előfordulhat ebben a szerepben. Ha olykor kivételesen mégis hosszú magánhangzót találunk, az másodlagos nyúlás eredménye (pl. haricska: 1700/1842: Háriskának gr.; maláta: MTsz.: málátá; márna; szalma: MTsz.: szálma; trágyáz: 1619: tárágyaz; varádics: 1789: várádits; varázs: 1808: várázs; sváb: MTsz.: sóháb; huruba: 1777: húrúba; cérna; iszkumpia: 1803: székompa; presbiter: 1886: pérésmiter; tréfa: 1816: Téréfa). Az -a- bontóhang 174 szóban fordul elő, ebből bizonytalannak mindössze 18 eset tartható. Hangsúlyos helyzetben, de szóeleji hármas mássalhangzó-torlódás feloldásaként csupán kétszer fordul elő az -a- (strázsa, zarándok). Az -o- 133 szócikkben található meg, ebből 17 minősíthető bizonytalannak. Az -u- bontóhangra jóval kevesebb adat idézhető, mint az előző két hangra. Csupán 51 szóban találunk -u- bontóhangot, melyből 2 teljesen, 14 valószínűen tartható bizonytalannak. Úgy látszik tehát, hogy a felső nyelvállás felé haladva csökken a bontóhangok száma.
Azoknak a szavaknak a száma, amelyekben mindhárom bontóhang (-u- ~ -o- ~ -a-) előfordul: 11, az -a- ~ -o- viszont már jóval gyakoribb: 42 szóban található meg, az ‑u‑ ~ -o- 19-ben, az -a- ~ -u- pedig csak 2 adatban.
Az imént tárgyalt hangok az alábbi mássalhangzó-torlódások között szerepelnek bontóhangként:
A mély magánhangzók mint szóeleji bontóhangok
A mássalhangzó-torlódások típusai		-a-	-o-	-u-	
1.	bl	+	+	+	
2.	br	+	+	+	
3.	csb	-	+	-	
4.	csl	-	+	-	
5.	csr	+	+	-	
6.	dr	+	+	+	
7.	fl	+	+	+	
8.	fr	+	-	+	
9.	gd	-	+	+	
10.	gl	+	+	+	
11.	gn	+	+	+	
12.	gr	+	+	-	
13.	hr	+	+	+	
14.	kl	+	+	+	
15.	kn	+	-	-	
16.	kr	+	+	+	
17.	kv	-	+	+	
18.	ml	+	+	-	
19.	mr	+	+	+	
20.	pl	+	+	+	
21.	pr	+	+	+	
22.	psz	+	+	-	
23.	rgy	+	+	+	
24.	sh	-	-	? +	
25.	sk	-	+	-	
26.	sl	+	+	+	
27.	sp	-	+	+	
28.	sr	+	+	-	
29.	sv	-	+	? +	
30.	szl	+	+	+	
31.	szm	+	+	+	
32.	szp	+	+	-	
33.	szr	+	+	-	
34.	szv	+	+	+	
35.	tr	+	+	+	
36.	vl	+	+	-	
37.	vn	+	+	-	
38.	vr	+	-	-	
39.	zl	+	-	-	
40.	zm	+	+	+	
41.	zsl	-	+	+	
Összesen:		32	36	24 + ?2	

Az -a- tehát 32, az -o- 36, az -u- pedig 24 + ? 2   mássalhangzótorlódás-típust old fel.
A bontóhangok leggyakrabban az alábbi  mássalhangzó-torlódásokat oldják fel:
-a-	-o-	-u-	
pl		17	pr		21	pr		6	
kl		16	kr		13	fr, kl, kr, mr	4	
kr		15	br		12	br, dr, szv	3	
pr		14	kl		11		
gr, tr		13	tr		7		
br		11	dr		6		
dr		9			
sl		8			

Érdekes megfigyelni továbbá, hogy a bontóhangok közül az -a- a leggyakoribb: 174 esetben fordul elő, ezt követi némileg lemaradva az -o- 133 adattal, az -u- viszonylag ritka, csupán 51 + ? 2 adat idézhető rá. A következő táblázat jól szemlélteti az imént mondottakat:
A mássalhangzó-torlódá-		Bontóhangok			Gyakoriság	
sok típusai		-a-	-o-	-u-		
1.	pr	14	21	6	41	
2.	kr	15	13	4	32	
3.	kl	16	11	4	31	
4.	br	11	12	3	26	
5.	pl	17	5	1	23	
6.	tr	13	7	1	21	
7.	dr	9	6	3	18	
8.	gr	13	5	-	18	
9.	mz	3	4	4	11	
10.	sl	8	1	1	10	
11.	szl	5	3	1	9	
12.	fr	4	-	4	8	
13.	szv	3	2	3	8	
14.	fl	4	2	1	7	
15.	gl	3	2	2	7	
16.	sr	4	3	-	7	
17.	csr	3	3	-	6	
18.	hr	3	2	1	6	
19.	ml	4	2	-	6	
20.	szm	2	3	1	6	
21.	bl	1	3	1	5	
22.	kv	-	3	2	5	
23.	rgy	2	1	2	5	
24.	szp	4	1	-	5	
25.	gn	1	2	1	4	
26.	vl	1	2	1	4	
27.	vr	4	-	-	4	
28.	zm	1	2	1	4	
29.	sv	-	2	? 1	2 + ? 1	
30.	szr	2	1	-	3	
31.	zsl	-	2	1	3	
32.	gd	-	1	1	2	
33.	psz	1	1	-	2	
34.	sp	-	1	1	2	
35.	vn	1	1	-	2	
36.	csb	-	1	-	1	
37.	csl	-	1	-	1	
38.	kn	1	-	-	1	
39.	sk	-	1	-	1	
40.	zl	1	-	-	1	
41.	sh	-	-	? 1	? 1	
Összesen		174	133	51 + ?2	358 + ? 2	

A bl, br, dr, fl, gl, gn, hr, kl, kr, mr, pl, pr, rgy, sl, sv (?), szl, szm, szv, tr, vl és a zm mássalhangzó-torlódás feloldásában mindhárom mély magánhangzó (a, o, u) részt vesz, a csr, gr, ml, psz, sr, szp, vl, vn feloldásában az a és az o, a gd, kv, sp, sv (?), zsl torlódásban az o és az u, a kn, vr, zl feloldásában az a, a csb, csl, sk kapcsolatban pedig az o, egyetlen igen kérdéses adatban: az sb kapcsolatban az -u-t találjuk; az a ~  u csak fr torlódás feloldásaként fordul elő. Azaz az a ~  o ~  u bontóhang 20, az a ~  o 8, az o ~  u 5, az a ~  u 1 hangkapcsolat feloldásában vesz részt. Kizárólag az a 3, az o szintén 3, az u pedig csupán 1 (? sh) adatban fordul elő bontóhangként.
A magas magánhangzók közül bontóhangként az ë/e, i, ö és az ü hang szerepel (l. a következő táblázatot!):

A mássalhangzó-		Bontóhangok				Gyakoriság	
torlódások típusai		-ë-, -e-	-i-	-ö-	-ü-		
1.	gr	18	6 + ? 1	7 + ? 1	-	31 + ? 2	
2.	pr	18	7	5	-	30	
3.	kr	14	5	6	1	26	
4.	pl (ply)	10	4	2	-	16	
5.	br	9 + ? 1	1	2	1	13 + ? 1	
6.	szm	5	2	4	2	13	
7.	tr	9 + ? 1	1	2	-	12 + ? 2	
8.	dr	7	1	2	1	11	
9.	gl	6	3	2	-	11	
10.	kl	5 + ? 1	? 2	1	-	6 + ? 3	
13.	bl	3	1	1	-	5	
14.	cv	2	1 + ? 1	1	1	5 + ? 1	
15.	csr	4	-	1	-	5	
16.	fr	2 + ? 1	2	1	-	5 + ? 1	
17.	sl	2	3	-	-	5	
18.	sr	4	-	1	-	5	
19.	szk	3	? 3	2	-	5 + ? 3	
20.	vr	4 + ? 1	1	-	-	5 + ? 1	
21.	fl	2	1	-	1	4	
22.	szv	1	1	1	1	4	
23.	hn(y)	2	-	-	-	2	
24.	kn	1	1	-	-	2	
25.	pn	1	1	-	-	2	
26.	zl	-	2	-	-	2	
27.	zsl	1	1	-	-	2	
28.	gn	1	-	-	-	1	
29.	hr	-	-	1	-	1	
30.	mr	1	-	-	-	1	
31.	pc	-	-	1	-	1	
32.	psz	-	1	-	-	1	
33.	rgy	-	1	-	-	1	
34.	sv	-	-	1	-	1	
35.	zsk	-	1	-	-	1	
36.	zsn	-	1	-	-	1	
37.	frcs	1	1	-	-	2	
38.	str	1	1	-	-	2	
39.	trh	1	-	-	-	1	
40.	vrk	1	-	-	-	1	
Összesen		146 + ? 5	56 + ? 7	45 + ? 1	8	255 + ? 13	

A mellékelt táblázat alapján azt látjuk, hogy az alsó és középső nyelvállású magánhangzók bontóhangként alkalmazása gyakoribb, mint a felső nyelvállásúaké. Az -ë- ~ -e- 146 (5 bizonytalan), az -ö- 45 (1 bizonytalan), az -i- 56 (7 bizonytalan), az -ü- pedig csupán 8 szóban fordul elő.
A bontóhangok használata a gr, pr, kr, pl, br, tr, dr, gl, kl, azaz a   z á r h a n g o k  +  r, l hangkapcsolatban a leggyakoribb. Kissé meglepő az szm kapcsolatban mutatkozó feloldás gyakorisága.
A hármas mássalhangzó-torlódásban a bontóhang rendszerint a második és harmadik mássalhangzó közé ékelődik (vö. szlk. frčka > fretskát gr., fricska; szl. straža > sterázsa, szlk. trhan > trehány, szlk. vrkocs > vrëkocs, strimfli > stirimfli stb.).
Azoknak a szavaknak a száma, amelyekben mind a négy palatális rövid magánhangzó előfordulna bontóhangként, igen csekély (de l. mégis kereszt1, szövétnek, ?  cövek). Ehhez képest már gyakoribb a hármas előfordulás (ë ~ i ~ ö: beléndek, derék, gerendely, gerezd, ? kilincs, pellengér, pléh, szelindek, trécsel; illetőleg az ë ~ ö ~ ü: früstök).
Az egy szó hangalakján belüli  b o n t ó h a n g - v á l t a k o z á s  okaként elsősorban azt említhetjük meg, hogy az átvett jövevényszavak beilleszkedtek a magyar szóalakrendszerbe, s a hangrendszerbeli változások (nyíltabbá vagy zártabbá válás, hasonulás, elhasonulás, hangrendi kiegyenlítődés vagy átcsapás stb.) éppúgy érvényesültek, mint uráli eredetű vagy belső keletkezésű szavainkban (vö.: KESZLER: i. m. 39).
3.4. A bontóhangok keletkezésének koráról.
A rendelkezésünkre álló adatok s a korábbi kutatások alapján határozottan állítható, hogy a magyar nyelv kezdettől fogva igyekezett megőrizni azt az uráli nyelvi sajátosságát, hogy szó elején nem kedvelte a mássalhangzó-torlódásokat. Kivételt csupán a hangutánzó szavak jelentettek (pl. prücsök, brekeg, krákog, trécsel, fröcsköl; vö. Ht.2 137, MNyT. 309). Az adatok elemzése alapján úgy látszik, hogy a szóeleji mássalhangzó-torlódások kiküszöbölésének szándéka folyamatos. Erről tanúskodnak mind a korábbi nyelvtörténeti, mind a későbbi, például a 19. századi nyelvjárási (pl. MTsz-beli) adatok is. A bontóhangok első előfordulásaira lássuk a következő táblázatot:
Bontóhang	Első előfordulások éve	Adatok	

¯, a
	1055
1208/1550
1211	balatin, bolatin
Daragam szn.
Barath hn.	
o
	1113
1138/1329	Mortua hn.
Horuat szn.	
u
	1086/12 sz.
1138/1329	Scumoku szn.
Curpas sz. szn.	
ë, e
	1075/†1124/†1217
1135	kerest- (kereszt1)
Zelemen szn.	

i
	1156
1192/1374/1425
1213/1550	? Gyrki sz. hn. [’görög-i’]
Sciluas sz. hn.
Kiral hn.	
ö	1372 u./1445 k.	gewrbekett gr. [’görbéket’]
zãu!tnčknčc [’szövétneknek’]	
ü
	1198
1231	sumurcuc [’szömörcsög’]
sumurk- [’szemerek’]	

Az adatok alapján világosan látszik, melyik bontóhang mikor fordult elő először, összefoglalóan mégis azt mondhatjuk, hogy a bontóhang betoldására első nyelvemlékeinktől kezdve találunk példát, s a 11-13. század közötti időben valamennyi rövid magánhangzónk előfordul már betoldásként. Kivételt az -ö- jelent csupán, de ez is érthetőbbé válik talán, ha arra gondolunk, hogy magának az ö hangnak a létrejötte is viszonylag késői (első jelei: 1075/1217: orduksara, de inkább: 1113: Copusde ’Köpesd’ hn., illetőleg: 1211: Nomuolou Ht.2 25, MNyT. 152).
3.5. A hangsúlyos szótagbeli bontóhangok keletkezésének története
A szóeleji mássalhangzó-torlódások feloldásának a leggyakoribb módja egy  e j t é s k ö n n y í t ő ,   úgynevezett  b o n t ó h a n g  két vagy három mássalhangzó közé való betoldása volt. KESZLER BORBÁLA (A szókezdő mássalhangzó-torlódások feloldása korai jövevényszavainkban. Bp., 1969. NytudÉrt. 63. sz. 38) szerint ez a legerősebben ható feloldási mód volt a nyelvemlékes kor korai szakaszában. A tőle megvizsgált anyagban a 14. század elejéig összesen 256 szóban jelentkezett, ebből 87 köznév, 169 pedig földrajzi név, figyelmen kívül hagyva a személyneveket (uo.).
Az eddigi kutatások meglehetősen pontosan tisztázták azt a kérdést, milyen minőségű magánhangzók betoldását figyelhetjük meg az egyes szóalakokban. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a kérdés részletes tárgyalása felesleges volna, s a rendelkezésünkre álló több évszázadot átfogó adataink alapján ne lenne szükség további vizsgálódásokra, eddig homályban maradt kérdések megvilágítására.
SIMONYI szerint (MNyelv2 246) a bontóhang a következő szótag magánhangzójához hasonló rövid hangzó volt. Így nyilatkozik HORGER is (Nyr. 36: 410), de hozzáfűzi, hogy ha a kérdéses tőszótag magánhangzója rövid, akkor ugyanilyen alakban ismétlődik a két mássalhangzó között is (pl. bolond, gërënda stb.), ha pedig hosszú, akkor a hosszú magánhangzónak megfelelő rövid magánhangzó kerül a mássalhangzók közé (pl. palást, cserép stb.). HORGER egész pályáján nagy figyelmet szentelt az inetimologikus hangoknak, különösen sok észrevételt tett szófejtései során, amelyeket következetesen felhasználtam az egyes szócikkek kidolgozásában. “Az inetimologikus magánhangzók fejlődéséhez” (MNy. 28: 37-39) című cikkében több általános, elméleti jellegű megjegyzést tesz. Ezek közül hadd említsük meg azon megállapítását, hogy a “magyar nyelvtörténet folyamán igen sok szavunk hangsorában fejlődtek inetimológikus magánhangzók, mégpedig teljes nyomatékúak is és csökkentett nyomatékúak is, de kivétel nélkül mindig csak rövidek” (i. m. 37), s ez alól - írja - csak látszólagos kivételek találhatók (uo.). Szerinte nem a szóeleji, szóbelseji vagy szóvégi osztályozás látszik célszerűnek, hanem sokkal ajánlatosabb a következő felosztás: “1. Magánhangzó nélküli szótagban pl. lat. schola > oskola ~  iskola stb.; szl. ’ďa > ragya stb.; szl. bŒcha > bolha stb.; szl. g’č > görcs, szl. chŒm > R. holmu (> R. holm > halom) stb. ... 2. Két szótagkezdő mássalhangzó között, pl. gróf > N. goróf ~  N. gëróf, lat. planta > palánta stb.; ... 3. Két szótagvégző mássalhangzó között, pl. ném. nyj. kermpa¤s' (~ irod. ném. Kernbeisser) > N. kelëmpajsz ’mókus’, borste > borosta ... 4. Két szótag határán (...) - 5. Árpád-kori szavak szóvégi mássalhangzója után, pl. tör. Taš > R. Tosu, szl. chŒm > R. holmu, ném. Perl > R. Perlü ...” (i. h.). Az iménti rendszerezés ellenére célszerű megmaradni a hangtani vizsgálatokban kialakult jól bevált gyakorlatnál, mivel a HORGER-féle rendszer egy csoportba sorol egymástól lényegesen eltérő jelenségeket (pl. oskola ~  iskola, illetve ’ďa > ragya, g’č > görcs), másrészt az összehasonlító vizsgálatokat is megnehezítené.
SIMONYInak és HORGERnak a bontóhangok minőségével és mennyiségével (rövid - hosszú) kapcsolatos fenti véleményére célszerű itt ismét visszatérnünk. A bolond, gerenda, illetőleg a palást, cserép stb. szavak betoldódó hangjainak (o, ë, a, e) minőségével és időtartamával kapcsolatban megfogalmazott véleményükről azt állapítja meg KESZLER BORBÁLA, hogy azok “teljes mértékben helytállóak”, mégis kiegészíti azzal, hogy egy esetben (király) eredeti i ~ ë bontóhangot találunk. Ehhez azonban hozzátehetjük, hogy a tőlem megvizsgált anyag ennél tarkább képet mutat. Ugyanis a mély hangrendű szavak némelyikében ë ~ i bontóhangot több esetben is találunk: derabol ’darabol’, dergal, derzál, derága, derót, franc2: feránca, fránya: feránya, fëránya, garád: gërád, gilva: 1673: gelyvac gr., 1838: Gejva, illetve: 1228: Giluad, 1405 k.: gilua, grácia: gërácia, grádics: gerádics, gránic: geránicz, gróf: gerófok gr., iszkumpia: 1803: székompa, székompia (< szëkompa, szëkompia), kernyácsa, király: 1233: Keráli sz. hn., illetve király, klázli: 1860: K!lázli, krajcár: 1863: k!rájczárja gr., kërécár; merkác; parázna: 1860: perázna, MTsz.: përázna, parlag: përlág, próbál: tëróbál, ragya: rigyás, salap: 1834: Silapos- sz., silapsi: 1838: Silapsi, sróf: 1843: seráf, szamóca: 1604: Szimolcza, 1838: Szimócza, trakta: terakta, trombita: 1763: terombita. - varádics: 1728: viradics, varázsol: 1839: verázsol, MTsz.: vërázsol, varkocs: MTsz.: vërkocs stb.
Az ilyen és hasonló alakok keletkezését általában  elhasonulással magyarázzák (l. Ht.2 104-6, MNyT. 161-2; ill. vö.: HORGER: Nyr. 36: 410-5, WICHMANN: Nyr. 37: 197-200, GOMBOCZ: MNy. 16: 2-9, UŐ.: ÖM. II/1. 90-1 stb.). Ezt a lehetőséget kizárni természetesen nem lehet. Azt azonban nagyon is valószínűnek  tarthatjuk, hogy az ún. elhasonulásos magyarázat nem lehet kizárólagos érvényű. Nem egy esetben elképzelhető ugyanis, hogy az i és az ë (e) elsődleges bontóhangként is szerepelt (l. király, zsinór MNyT. 135), s ezt látszanak bizonyítani az olyan adatok is, amelyeknek nincs mélyhangrendű változatuk (l. *szëkompa, *szëkompia > 1803: székompa, székompia, dergál, derzál, fricska ~  frecska, gilva ~  1673: gelyvác gr., kernyácsa, merkác, szikla, ? szikra, ? zsikora stb.), elhasonulás tehát nem történhetett. Ez a magyarázat különben összhangban áll azzal a törvényszerűséggel, amely az előtéthangoknál is megfigyelhető, hogy tudniillik az -i- és az -ë- mélyhangrendű szavak előtéthangjaként eléggé általánosan szerepeltethető (l. MNyj. 30: 76-81). A szóeleji mássalhangzó-torlódások feloldásaként jelentkező mély-magas hangbeli párhuzamosság (varádics ~  viradics, varázsol ~  verázsol stb.) éppúgy lehet a kétféle feloldás közti harc tükrözője, mint ahogy ez az előtéthangoknál is (oskola ~  iskola, istráng ~  ostoráng stb.) megfigyelhető volt (vö. MNyj.: i. h.).
Azt mondhatjuk tehát, hogy bár az esetek legnagyobb részében a SIMONYItól, HORGERtől, KESZLERtől (de l. még: Ht.2 138, MNyT. 135) imént idézett szabályok szerint történt meg a szóeleji mássalhangzó-torlódások feloldása, a mélyhangrendű jövevényszavakban viszont az -i-, -ë- (-e-) is megjelenhetett úgynevezett elsődleges bontóhangként, amint arra már BÁRCZI is rámutatott (Ht.2 i. h., MNyT. i. h.).
Számos esetben ugyanakkor kétségtelen az elhasonulás szerepe.
Meg kell azonban említenünk, hogy a másodlagos bontóhangok létrejöttében szerepet játszott még a   h a n g r e n d i   k i e g y e n l í t ő d é s   (pl. bërëna > borona2, bërëtva > borotva, csërësly! > csoroszlya, (*gloginya >) galagonya ~  gelegenye, (*gnoj >) gana(j), gané ~ gené ’ganéj’, (garabonciás >) 1533: garabonchas >  1560 k.: gőrbőnches, CsángSz.: gereben(t™o˜, (*grablje >) gereblye ~  garáblya, gerezna > garázna, körömpl!r > ? korompl!r ’komplár’, kirizsma > korozsma, merena ~ márna, perváta > porváta, szimolca > szamóca, s ide sorolható természetesen a zomak > zömök szó is), illetőleg a   h a n g r e n d i   á t c s a p á s, noha kevés biztos példát találunk rá (vö. mégis: ? böröc < baj.-osztr. brotz; dorong > 1833: Düring, 1861: döröng; gerend, girind < gorond < szl.  grÅdъ, de számolhatunk egy esetleges bolgár R. *grędъ átvételével is; kölönc < kolonc; zömök < zomok ’köpcös, vaskos’).
A dereb ’darab’ alak valószínűleg a dirib-darab-féle   i k e r í t é s b ő l  vált ki (l. TESz.), a derabol ’darabol’ viszont inkább elhasonulással vagy az -ë- közvetlen betoldásával jött létre.
A borona1 szó berena, bërëna változata talán a berena-val (l. borona2 c. a. TESz.) való  k e v e r e d é s  eredménye, s hasonlót mondhatunk a gorond alak gerenda ’gorond’ variánsáról, amelyre a gerenda ’szálfa’ fejthetett ki analóg hatást.
Nem egyedülálló kivételként azt is megemlítem, hogy a várt szabályos feloldás helyett: (pl. gliszta > giliszta, rom. hríşcă > *hiricska, szlk. klitka, klietka > *kilitka) 1405 k.: gali0ta, 1595: galiztyakat gr., MTsz.: gaiszta; 1614: hariczkaval gr., 1615: Hariskanak gr.; illetőleg kalitka alakokat találunk, amikor is a szóvégi (tővégi) magánhangzó első szótagra kiterjedő   h a s o n í t ó   h a t á s á v a l   számolhatunk.
Megemlítem még, hogy az átvett szavak magyar változataiban az -á- (-!-)t tartalmazó szótag előtti helyzetben a várakozással ellentétben olykor nem -!- (-ĺ-), hanem -o- bontóhangot találunk (bár az -o- egyes esetekben a-t is jelölhet, pl. 1232: Borat hn., 1349: Borna, 1240 k.: Moraz stb.). Ennek egyik oka lehet a mássalhangzó-torlódás hangkapcsolatainak jellege. A kovász, kovarc ’kvarc’, kovártély, volah ’oláh’, 1799: Sováb ’sváb’ szóban bizonyára szerepe volt a v-vel jelölt hang egykori labiális (i) jellegének.
3.6. A szláv trьt, tlьt, trъt, tlъt-típusú torlódások feloldása
A szláv eredetű jövevényszavainknak ebbe a csoportjába az alábbi szavak tartoznak: bolha, borda, borona2, borostyán, bürü, csónak, görög, kereszt1, kereszt2.
Az ide  tartozó szavak bontóhangjának minőségét ma már nehéz megállapítanunk.
DÉCSY GYULA (Die Welt der Slaven III, 369-88) szerint a szláv ъ és ь félhangzót a magyar beszélő u-ként, illetőleg i-ként realizálta a maga számára. Ez az u, illetve i a magyarban különböző változásokon mehetett át (nyíltabbá válás, labializáció stb.). KESZLER (i. m. 40) azt is lehetségesnek tartja, hogy a magyar nyelv bontóhangjának előzményeként szerepelt szláv ъ, ь minősége is megváltozhatott.
MELICH szerint (MNy. 6: 444-5) a szláv mássalhangzó-csoportok mai magyar megfelelése or, ol, illetőleg ër, ör, ël, öl elemekből áll, azaz általában középső nyelvállású magánhangzó szerepel az r, l mellett. Az or, ol kapcsolatbeli o természetesen eredetibb u-ra megy vissza, azaz az ъ hangértéke is és a feloldó hang is eredetileg u volt (vö.: HORGER: MNy. 20: 78; KESZLER: i . h.). A magas hangú szláv trьt, tlьt hangzása az átvétel korában általában trit, tret, illetőleg tlit, tlet lehetett, majd bekövetkezett a magyarban szabályos bontóhangos feloldás, amint arra MELICH (i. h.) rámutatott (l. még KESZLER: i. h.). A bürü ~ börü; görög ~ gereg (~ ÚMTsz.: gürüg); kereszt1  ~  kiriszt ~  kerüszt ~  kürüszt ~  köröszt; kereszt  ~  köröszt(ség) adatok is igazolják ez utóbbi megállapítást.
3.7. A látszólag hangátvetéssel történő feloldás
A mássalhangzó-torlódás feloldásának tárgyalása során több esetben is előkerült mint csábító lehetőség:  a   h a n g á t v e t é s .   Nemegyszer valóban a legegyszerűbb magyarázatnak látszik, ha feltesszük, hogy pl. a szláv sluga, sliva, slama, *br9kynja, blâdъ stb. szavakban a torlódást hangátvetéssel küszöbölte ki a nyelv, s jöttek létre a szulga > szolga-, szilva-, szalma-, berkenye-, bolond-féle változatok.
SIMONYI (Nyr. 7: 355-6) szerint   “ e g y   m á s s a l h a n g z ó   é s   e g y   m a g á n h a n g z ó   m e t a t h e s i s e   majdnem kizárólag olyankor fordul elő, mikor r vagy l hangú mássalhangzócsoporton úgy könnyít a magyar kiejtés, hogy az r vagy l helyet cserél a mögötte álló magánhangzóval ... leginkább ... rendesen   e l s ő   s z ó t a g b a n ” .
ASBÓTH (NyK. 18: 264) és BALASSA (TMNy. 174) viszont figyelmeztetnek arra, hogy a tárgyalt esetekben a hangátvetés csupán látszat, igazában a feloldás bontóhang beiktatásával történt, a második szótag rövid magánhangzója pedig a kétnyíltszótagos törvény értelmében esett ki. Ezt az általánosan elfogadott álláspontot vallja BÁRCZI is (Ht.2 138, MNyT. 135).
KESZLER BORBÁLA (i. m. 39) a látszólagos hangátvetéssel történő feloldás esetei közé a közszók közül az alábbiakat sorolja: barkóca, barna, bérc, berkenye, bolha, csorda, kalmár, kolbász, korpa, kulcs, kulcsár, parlag, pelyva, serpenyő, szalma, szarka, szerda, szilva, szolga.
BÁRCZI (i. h.), DEME (MNyTK. 69. sz. 36) és KESZLER (i. h.) ugyanakkor azt is elismerik, hogy bizonyos esetekben hangátvetés is feloldhatta a mássalhangzó-torlódást. BÁRCZI (i. h.) például a szláv kjučь > magyar kulcs esetében feltehetőnek tartja a hangátvetést, DEME (i. h.) és KNIEZSA (i. m. 14) pedig a csorda létrejöttét magyarázza hasonlóképpen. A magyar szikra (< szl. iskra) alak kialakulását BÁRCZI olyan hangátvetéssel magyarázza, ahol a magánhangzó és a mássalhangzó cserélt helyet (Ht.2 138). KNIEZSA bizonytalannak tartja, hogy a magyar szó egy szláv iskra átvétele-e, mely végső alakját hangátvetéssel nyerte volna el (i. m. 503). A TESz. viszont e szláv eredetű szavunk közvetlen forrásának bizonytalansága miatt (szikra < óe. szl. iskra, ~ le. N. skra) mind a hangátvetést (iskra > szikra), mind a bontóhanggal történő feloldást (skra > szikra) megengedi.
A zsinór szó fejlődését hangcserével magyarázza MOLLAY (vö.: kfn. [ŸnÊr] > m. *isnuÄr >  *isnoÄr > isnór > sinór > zsinór), s amint írja “az is- > si- hangcserét a német eredetű sing szóból hasadással már alakuló sineg > zsineg hangrendje is befolyásolhatta” (i. m. 572).
A hangátvetés esetei közül itt kell megemlítenünk a TESz. véleményét, mely szerint a magyar krácol-, kracol-ból “hangátvetéssel lett a karcol” (karcol c. a.; vö. még karcos, karc).
Összefoglalóan azt mondhatjuk, hogy a KESZLERtől imént említett valamennyi szóban a hangátvetés valóban csak látszólagos. A kulcs, csorda alakban azonban nézetem szerint nem hangátvetés történt (vö. BENKŐ: i. h.), s kevésbé látom valószínűnek az iskra > szikra, isnór > zsinór esetében is. A karcol esetében a hangátvetést valóban nem zárhatjuk ki, de a bontóhangos feloldás lehetősége is fennáll.
3.8. A  b  +   m á s s a l h a n g z ó   kezdetű szavakról
Mindeddig külön nem szóltam az oláh, olasz, unoka szavunk hangtani vonatkozásairól. Most sem érdemes részletekbe bocsátkoznom, mivel az egész kérdéskört KESZLER BORBÁLA többször idézett értékes munkája feldolgozta (i. m. 46- 49). Azt említem meg csupán, hogy mindhárom szóban a mai szókezdő magánhangzó egykor bontóhang volt, amelyet adatolni is tudunk. Ebből a szempontból kivétel az olasz alak, mivel itt nem tudjuk magyar adatokkal igazolni a vl- : vol- vagy vul-féle feloldást. A szó szláv forrásának (< vö.: szb.-hv. Vl%si) tükrében viszont kétségtelen a szóeleji mássalhangzó-torlódás -o- ~ -u- bontóhanggal történt feloldása.
3.9.  A   n é p e t i m o l ó g i a   szerepe
A poroszló szavunk pörosztó alakváltozatában az -ö- létrejötte népetimológiás alakítás eredménye.

4.  A   h a n g s ú l y t a l a n   s z ó b e l s e j i   h e l y z e t b e n   
előforduló inetimologikus magánhangzók
A szó belsejében történő hangváltozások közül viszonylag kevés figyelemben részesültek a betoldódó hangok. A bontóhangok ebben a fonetikai helyzetben sem tekinthetők túlságosan ritkának.
4.1.   A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k
4.1.1. Az inetimologikus -a- hang
4.1.1.1. Az -a-   e j t é s k ö n n y í t ő    magánhangzóként:
- ajonca ’Gabeldeichsel’ (< szláv; szln. ojnica): 1370: ajanca (KNIEZSA: i. m. 60). A szóbelseji -a-, -o- HORGER helyeselhető véleménye szerint (l. szl. ojnica > *ojonica > R. ajonca) nyilvánvalóan betoldott hang (MNy. 28: 38). - akna: 1222: Akana. A szó szláv eredetű (< vö. szl. R. okьno),  a magyar szó második szótagjának -a- eleme föltehetően inetimologikus hang. HORGER annak tartja, bár ő egy szláv okno alakból indul ki: szl. okno > R. okona ~ akna > R. akana > R. N. akona fejlődést vázolva fel (MNy. 28: 37; vö. még: MIKOS: MNy. 31: 307). - alamázia: 1877/1895: alamáziának gr. A szlovák alamázia, R. almazia átvétele után a magyarban -a- svá-vokális torlódott be (vö. HORGER: MNy. 28: 37; GOMBOCZ: MNy. 4: 364-5). - alamizsna: 1372 u./1448 k.: alamysna˙at gr. A szó latin eredetű, esetleg szláv közvetítéssel (< lat. elemosyna vagy *alamosina, *alemosina) jött át. HORGER egy szláv almužno (> alamizsna) alakból származtatja szavunkat, s szóbelseji inetimologikus ‑a- hangot tesz fel (MNy. 28: 37) tévesen.
- barbora ’nagybőgő; Bassgeige’ (< vö. szlk. barbora; morva barbora): 1860: barabora. KNIEZSA (i. m. II, 594) kétes eredetű szláv szavaink között tartja számon, ezért a szóközépi -a-t, illetve -o-t csak feltételesen tarthatjuk betoldott hangnak, HORGER (MNy. 28: 37-39) viszont inetimologikusnak tartotta. - bolgár: 1408: Balagar (< szláv, blg. R. *bъlgarъ). A szóbelseji -a- ún. svarabhakti hang (vö. Ht.2 141).
- csatorna: 1505: Chatharnyas sz. szn., 1533: Czatarnas- sz. A magyar szó forrása a föltehető, de ki nem mutatható szb.-hv. *čatrna lehetett (TESz.), a második szótagbeli -a- tehát bizonyára bontóhang. - csorda: 1255: Charada- (MIKOS: MNy. 31: 307), 1282/1325: Charada- hn. A második szótag magánhangzóját HORGER inetimologikusnak minősítette (MNy. 28: 37), tekintve azonban, hogy a magyarba egy szláv R. čr9da szava kerülhetett át, a fejlődés *csërëda (> csorda) irányba haladhatott tovább, a második szótag -ë-je tehát mindenképpen eredetinek tekinthető. Ha a csarada-féle alak hitelesnek tekinthető, annak második szótagbeli -a-ja akkor sem tartható inetimologikusnak, mivel az az említett *csërëda -ë- elemének hangrendi kiegyenlítődéssel létrejött változata.
- dalmát: 1405 k.: dalamath. A dalamat alak a dalmát-ból jött létre a szóbelseji mássalhangzó-torlódás feloldásával (GOMBOCZ: MNy. 4: 365; HORGER: i. h.; MELICH: NyK. 39: 19; ill. TESz.).
- gerezna: 1871: garáznának gr. Mivel a magyar szó forrása egy közelebbről meg nem határozható szláv nyelv R. *kъrzьno szava lehetett (TESz.), az idézett alakváltozat második szótagbeli -á- (< -!- < ? -ë-) eleme minden bizonnyal bontóhang, mivel a szláv alakváltozatokban általában, sőt kizárólag -rz-  mássalhangzó-kapcsolat van a szó belsejében.
- harkály: 1327: Harrakal hn., 1838: harakály, MTsz.: harakáj. Ősi ugor kori hangutánzó szavunk eredetibb alakja nem két, hanem a háromszótagos változat lehetett (TESz.), ezért a második -a- semmiképpen sem lehet betoldott hang (másképp: SZEMKŐ: Nyr. 33:15; HORGER: i. h.).
- istráng: 1794: estarang, MTsz.: istarang. Azon adataink közé tartozik az idézett két alakváltozat, amelyekben nemcsak  előtéthang szerepel, hanem a második szótagban bontóhang is. A bontóhang időrendben az  előtéthang után keletkezhetett.
- kalpag: 1653: kallapagos sz., 1799: Kalapag. A szó oszmán török eredetű (vö. oszm. kalpak). A szóbelseji -a- - nézetem szerint - mindenképpen bontóhangnak tartható. - kapicán: MTsz.: fel-kapacányoz sz. HORGER a szóbelseji -a- (-o-, -i-) hangot inetimologikus bontóhangnak tartotta (MNy. 28: 37); e német eredetű szavunk német alakváltozataiban viszont szóbelseji magánhangzók is előfordulnak (vö. ném. R. cavezon, kappezan, capezaum, N. kapuzan stb.), ezért jogosan feltehető, hogy a bontóhang nem a magyarban keletkezett. - karalábé: 1788: kalarábék gr., 1795: Karalábat gr. Bajor-osztrák eredetű szavunk alakváltozataiban (vö. baj.-osztr. kehlerabi, kehlerawi; ném. B. kholaráwi, h. baj.-osztr. kalarabi; ném. B. kohlerrabi stb.) szóbelseji -a-, -e- magánhangzót találunk, ezért tévesnek kell tartanunk HORGER eredeztetését (hazai ném. kolrábi > *kolorábé > kalarábé), mely szerint inetimologikus -o- ~ -a- hang toldódott volna be a magyar alakváltozatokba (i. h.). - karbunkulus: 1882: karabunkulussal gr. A második szótag magánhangzója - nézetem szerint - szóbelseji bontóhang. - klastrom: 1528: kalastaromba gr. Az eredeti (< vö. lat. clastrum) -str-  mássalhangzó-torlódást szóbelseji bontóhang küszöbölte ki. 
- létra: MTsz.: lajtarja, létarja, rajtaja. Ha a legrégibbnek látszó lajtra alakváltozatból (l. TESz.) indulunk ki, akkor a második szótagbeli -a- a -jtr- hangkapcsolat feloldó hangjaként jött létre.
- macska: 1324: Machakad hn. (~ 1330: Machkad Csánki: 3: 683). A MIKOStól származó adatok és egyeztetés (MNy. 31: 307) felülvizsgálatra szorul, bár hangtani szempontból semmi akadálya sem lenne a macska szóból való származtatásnak. Az ÚMTsz.-ból idézhetünk ugyanis olyan alakváltozatot (macsaka l. TESz. macska c. a.), amelyben ugyancsak találunk szóbelseji svarabhakti hangot.
- pernahajder: 1785: pernahaitert gr., 1789/1882: pernahajder, 1792:  Perna hájder, MTsz.: përnahájtër. A német alakváltozatok (< vö.: ném. Bärenhäuter, R. perenheuter, bernheuter) -nh- mássalhangzó-kapcsolatát az ejtéskönnyítő -a- betoldásával oldotta fel a nyelv. - polgár: 1329: Palagar hn. HORGER a R. pologar (< polgár) alak -o-ját inetimologikusnak tartja (MNy. 28: 37), s nyilván ide sorolható lenne szerinte az -a- is az imént idézett adatban. BÁRCZI azt írja, hogy olykor “két mássalhangzó alkotta szóbelseji torlódás is föloldódhatik bontóhang behatolásával, így pl. 1329: Palagar ’polgár’, dalamath ’dalmát’, Bologarok” (Ht.2 141). (A szóbanforgó svarabhaktira l. még GOMBOCZ: MNy. 4: 365; MIKOS: MNy. 31: 307; HALUSZKA: MNy. 39: 310.) A TESz. a szó három szótagú változatainak kialakulását nem tartja világosnak, ezért fölveti, hogy “esetleg a két nyílt szótagos tendencia reciprokumaként jöttek létre”. MOLLAY pedig kifejti, hogy a németben nem ritka jelenség, hogy “két  mássalhangzó között inetimologikus magánhangzó keletkezik” (i. m. 445). Lehet - folytatja -, hogy a magyar három szótagú formák ilyen német változat átvételei (i. h.). Úgy látom, hogy a fenti vélemények egyike sem zárja ki a másikat, pusztán arról lehet szó, hogy az első két lehetőségen (BÁRCZI, ill. a TESz. által említetten) kívül esetleg számolhatunk a három szótagos német formák átvételével is, noha a magyar nyelv belső fejlődésén alapuló magyarázat valószínűbbnek tűnik számomra. - porkoláb: 1447: Porkalab szn. A német megfelelők alakváltozatai (vö. kfn. purcr#v(e), burcgrâve, ir. ném. Burggraf) alapján nyilvánvaló, hogy a második szótag magánhangzója inetimologikus hang. (vö. TESz., MOLLAY: i. m. 447). - puzdarék: 1585: pusztarik, 1604: Puzdarék, 1784: puzdarik.  A bontóhang a szóbelseji  mássalhangzó-torlódást oldotta fel (-zdr- > ‑zdar‑).
- salabakter: 1875: salabakter, MTsz.: salabaktër. A bajor-osztrák szóbelseji  mássalhangzó-torlódást (< vö.: kfn. scharwachter, baj.-osztr. scharwachter) a magyar nyelv -a- bontóhanggal szüntette meg.
- sármenta: 1585: saramőta. Az olasz eredetű szó (< vö.: ol. sarmenta, sarmento) magyar saramonta változata a -rm- feloldásával jött létre, amint arra már HORGER is rámutatott, bár ő egy latin alakból indult ki, és sarmenta > magyar N. saramonta ’venyige’ fejlődést tett fel (MNy. 28: 37). - strázsa: 1794: istarása,  1849: estarázsálja sz.
4.1.1.2.   N é p e t i m o l ó g i a   útján keletkezett szóbelseji -a- bontóhang:
- iszalag: 16. sz első fele: ý zalagh, 1621: juszalag. A szerb-horvát vagy szlovén slak alak a magyarban előbb egy i-  előtéthangot kapott, majd a szalag (~ szallag) népetimológiás beleértésének következményeképpen a szóbelseji -szl-  mássalhangzó-torlódás is feloldódott.

4.1.2. Az inetimologikus -o- hang
4.1.2.1. Az -o-    e j t é s k ö n n y í t ő   magánhangzóként:
- ajonca: 1367: ajonca. Az -o-ra l. az -a- (4.1.1.1.) alatt! - akna: 1621: akonája gr., 1663: okonáján gr. HORGER az -o- hangot (l. < szláv okno > R. magyar okona, R., N. akona stb.) inetimologikusnak tartja (l. -a- alatt is: 4.1.1.1., ill. MNy. 28: 37).
- balkány: 1703-86: Balókánya hn., 1784: Balokánya hn. A szó forrásaként idézhető török alakváltozatok (< vö.: oszm. N. balgan, balgam, balkan, ? kirg. Balkan szn.) alapján feltehető, hogy az -lg- ~ -lk- hangkapcsolatot a magyar nyelv oldotta fel bontóhanggal (de azért vö. tör. K!šg. balďq). - barbora: 1838: barbora, 1893: barborás sz. (MTsz.). (Az -o-ra l. az -a- alattiakat: 4.1.1.1.). - bocskor: 1553: Bocsokor. MOLLAY (i. m. 199) szerint középfelnémet kori bajor-osztrák eredetű szó (< kfn. botschuo [botŸcu'], botschuoch, botschÈ; vö. még HADROVICS: NytudÉrt. 50. sz. 65). Az idézett adatok alapján okvetlenül azzal kell számolnunk, hogy a szóbelseji ‑o- a -csk- hangkapcsolat feloldásaként jött létre. - bolgár: 1527: Bologaar. Az -o- bontóhang voltára l. ugyanitt (4.1.1.1.), illetve GOMBOCZ: MNy. 4: 365; HORGER: MNy. 28: 37; MELICH: NyK. 39: 19. - borosta: 1531: borostaalyad sz.; 1564: borostha, 1578: borostya. A német (< vö.: burst, borst, Bürste, Borste) -ršt-  mássalhangzó-torlódás a magyarban oldódott fel (l. HORGER: i. h.; ill. TESz.). - borostyán2: 1803: borostyán-. A második szótag -o-ja bontóhang (< vö.: német, valószínűleg ausztriai német; vö. ném. Bernstein, R. bornstein; vö. még baj.-osztr. p#rnštân), amint arra HORGER több ízben is rámutatott (i.h., ill. MNy. 41: 63). - boroszlán: 1783: Boroszlán, Boroszlányos sz., 1795 k.: boroszlyán. A nyelv előbb a szláv (< vö.: szb.-hv. N. brstan, brstran, bersljan) szóeleji  mássalhangzó-torlódást oldhatta fel, majd a szóbelseji -rst- (> -rsl-) feloldása nézetem szerint ezután következett (l. még MELICH: MNy. 6: 445). - buzogány: 1430: Buzogwan, 1449: Bozoganyosch sz. szn., 1453: Bwzoganus sz. szn. A buzogány alak korábbi buzgán-ból a magyarban fejlődhetett, talán a buzog igénk analógiás hatására (TESz.), de végeredményben a bontóhanggal való feloldás is elképzelhető (erre vö.:  HORGER: i. h.; Ht.2 141).
- cimbora: 1527: zymboras sz., 1563: szomboraly sz., 1566: ... cimborálkodunc sz., 1598: szimboráúl. A román szó szóbelseji -mbr-  mássalhangzó-torlódását (vö. rom. sîmbră) a magyar nyelv bontóhanggal oldotta fel.
-csatorna: 1395 k.: chatho[r]na, 1527: chatornyas sz., 1533: Czetorna.
- esztergár: 1550: Izthorgalyos sz. szn., MTsz.: isztorgálos sz. A magyarba került szláv R. *strugarь nemcsak  előtéthangokat vett fel (esztergár, isztorgályos sz.), hanem az így szó belsejébe jutott  mássalhangzó-torlódást is feloldotta az -o- bontóhanggal. - esztováta: 1645: osztovatatt gr., 1666: esztováta. A harmadik szótagbeli -o- bontóhang volta bizonytalan, annak ellenére, hogy a HORGERtól megrajzolt fejlődési sorban (vö. szl. stativa > m. *ësztátva > ësztváta > ësztováta > osztováta) helyet kap egy -o- bontóhang (MNy. 17: 80).
- forspont: 1861: foros ponton gr. A második szótag magánhangzója bontóhang (vö. ném Vorspann).
- harkály: 1577: Harokalj, 1578: harokally hn. Mivel a háromtagú alakváltozatok tekinthetők eredetinek, az -o- nem lehet bontóhang, noha HORGER inetimologikus -a-/ ‑o- betoldást feltételez (harkály > N. harakály > N. harokály; MNy. 28: 37).
- istráng: 1838: Ostoráng. A második szótag magánhangzója mindenképpen bontóhang. Az  előtéthang létrejötte után is nehezen tűrte el a nyelv a szóbelseji hármas  mássalhangzó-torlódást.
- kapicán: 1704: kapoczánt gr. HORGER tévesen inetimologikus hangot lát a második szótag -o-, -i- stb. elemében (l. ném. kappzaum > kapacán > kapocán > R. kapicán.  MNy. 28: 37), s nem számol azzal, hogy az átadó nyelvben eléggé általános a második szótagi magánhangzó (vö. ném. R. cavezon, kappezan, capezaum, N. kapuzan. TESz.), tehát a szóbelseji bontóhang magyar nyelvben keletkezése valószínűtlen. - káplonka: 1897: káplonka (KNIEZSA: i. m. 250). Föltehető, hogy a második szótagbeli -o- magyar bontóhang (vö. szlk. kaplnka ’kis kápolna’. KNIEZSA: i. h.). - klastrom: 1495 e.: calastoromba gr., 1528: kalostoromba gr., 1533: Kalastorum. A szóbelseji hármas mássalhangzó-torlódást a nyelv bontóhanggal oldotta fel (< vö. lat. clastrum). - komló: 1264: Kumolou- hn. Ha a magyarba valóban egy török *qumlag alak került át (l. TESz.), akkor az -ml- közé került -o- mindenképpen magyar svá-vokális (bár a baskírban találunk qomalaq-, ill. alt. qumanaq-féle alakot is, vö. TESz. komló c. a.). - kontorál ’kontráz’: MTsz.: kontrál sz. (< vö. lat. contra ’szemben, ellen’ TESz.). - kontorás: MTsz.: kontorás sz. ’sóőr’ (l. az előző szócikket). - korontár: 1345/1367: Korontal hn., 1470: Koronthar hn., 1553: Korontál (korÙtal). - kuszkura: 1874: kuczkora [¿: kuszkora]. A második szótag -o- eleme - nézetem szerint - bontóhangként keletkezett (vö.: rom. cúscru, cúscră BAKOS: MSzRET. 344).
- létra: 1416 u./1450 k.: laitorakat, 1498: laytorya-, 1508: raitoľaia.
- morkoláb1: 1494: Morkolab, 1539: markolápságnak sz. A második szótag -o-ja minden bizonnyal inetimologikus hang (< vö.: kfn. marcgrâve, margrâve, ir. ném. Markgraf). - morotva: 1181/1288/1366/16. sz.: Morothwa hn., 1604: Morothva. A hangsúlytalan szótag -o- eleme nyilvánvalóan szervetlen magánhangzó (vö.: szláv: blg. мñртъв, szb.-hv. m°tav, m°tva, szln. m°tva, m°tvo, szlk. m°tva stb.). - mustra: 1650: mustorál sz. Mivel a mustra olasz eredetű (< vö. ol. mostra, N. mustra TESz.), a második szótag magánhangzója csak szervetlen hang lehet.
- oszpora: 1468: osporas sz., 1503: ozpora.  Bármelyik déli szláv nyelvből vettük is át szavunkat (vö.: blg. áспра, szb.-hv. %spra, szln. j#spra TESz.), a második szótagi -o- mindenképpen járulékhang lehet.
- ösztörű: 1358: Oztorow, 1527: ostorwra gr., oztorwra gr. Az eredetileg mély hangrendű szavunkban (vö.: szláv; szb.-hv. N. Østrva,  cseh ostrev, N. ostrva, szlk. ostrva stb. TESz.) a második szótag rövid -o-ja mindenképpen szervetlen hang, melynek szerepe a szóbelseji mássalhangzó-torlódás feloldása volt.
- packál: 1616: paczokálását sz. gr. Vitatott eredetű szó (< vö.: 1. szláv; szln. pácati, szlk. packať; 2. belső keletkezésű hangutánzó szó), ezért az -o- esetleges ejtéskönnyítő szerepe is kérdéses, de nem lehetetlen. - pakompart: 1825/1955: bakonpartok gr., 1831: bakonbartja, 1834: pakony partja, 1838: fekete ... pakombartú sz., 1846: pakompartos sz. Itt az -o-, -e- (ez utóbbira l. később 4.2.1.1.) magánhangzók járulékhangok, melyek azért fejlődtek ki, hogy a szó harmonikusabban illeszkedjék a magyar szóalakrendszer sajátosságaihoz (HORGER: MNy. 36: 251-2). - papondekli: 1880: papondekni, MTsz.: pakontekli. Az -o-, -e- hang természetére vö. az előző szócikkel! - paskorta ’torkos, falánk; genäschig, naschhaft, gefrässig’: 1819: paskorta, paskortáskodik sz. (KNIEZSA: i. m. I, 394). Mivel a magyar szó eredete (< vö. szlk. paškrta, paškrtný) nem világos (l. VALLÓ: Nyr. 3: 567; KNIEZSA: i. h.), ezért a második szótag -o- elemének mibenléte is kérdéses. - polgár: 1519: palogaar, 1522: Pologar. A pologár, palogár alakváltozat hangsúlytalan helyzetben levő -o-jának eredetére l. az ‑a- alattiakat (4.1.1.1.). - porkoláb: 1398: Parkolaab szn., 1399: Porkolab, 1405 k.: pőcolab (TESz.), 1398/1399: Porkolab szn., 1408: Porkolap (MOLLAY: i. m. 444). A második szótag magánhangzója bontóhangként toldódott be (vö.: kfn. purcr#v(e), burcgrâve,  ir. ném. Burggraf TESz.). - puzdarék: 1626: Pusztorék. Az -o- a szláv zdr mássalhangzó-torlódást (vö.: szlk. N. pozdravek, N. pozdravok) oldotta fel a magyarban (TESz.). - puzdra: 1405 k.: pu0dora, 1527: pozdorayaban gr. Az -o-ra l. az előző szócikket (ill. HALUSZKA M.: MNy. 39: 307).
- strázsa: 1793/1922: istorása. Az -o- hang a szó belsejébe jutott str mássalhangzó-torlódást oldotta fel (vö.: szláv straža > istrázsa > istorá(z)sa).
- szikra: MTsz.: sziszkora. A magyar szó szláv nyelvi közvetlen forrása bizonytalan, de akár iskra, akár skra formából indulunk is ki (vö. TESz.), az szkr hangkapcsolatot - véleményem szerint - a magyarban oldottuk fel egy ejtéskönnyítő magánhangzóval.
- templom: 1863: támpolony, MTsz.: támpolom. A szóbelseji mássalhangzó-torlódást (mpl) a magyarban oldottuk fel.
- vitorla: 1395 k.: vítorla, 1560 k.: Vytollas sz., Vytorlya. A második szótag -o- hangja minden bizonnyal ejtéskönnyítő magánhangzó (< vö.: blg. ветрúло, szln. vetrílo). Az átvett alak valószínűleg vetorilo ~ vitorila formában jelentkezett a magyarban, melyből aztán a harmadik nyílt szótag magánhangzója eshetett ki (ez utóbbira l. szláv měděnica > medence,  HB.: isemucut >> ősünket, lat. Magdalena > Magdolna, Dominicus > Domonkos stb. Ht.2 78).

4.1.3. Az inetimologikus -u- hang
4.1.3.1.  Az -u- előfordulása   s v á - v o k á l i s k é n t :
- balkány: 1856: Balukány hn. Az -u-ra l. az -o- alatt írtakat (4.1.2.1.). - bojtorján: 1237-40: Buhturuyan. A harmadik szótag -u- eleme minden bizonnyal ejtéskönnyítő hang (< vö.: ótör. *baltďrgan; az -u- ejtéskönnyítő voltára: BÁRCZI: Ht.2 78). - borosta: 1347: ? Burusta- hn. Mivel a helynév jelentése nem világos (MOLLAY: i. m. 206), az adat ide tartozása kétséges. - burján: 1899: buruján, buruhán (MSzRET. 324: buruján ’gyom, gaz’ c. a.). Az -u- mindenképpen bontóhang a második szótagban (vö. HORGER: MNy. 28: 37, 37: 115; GENCSY: Nyr. 34: 189; Ht.2 141). - buzogány: 1863: Buzugán. Az -u- hang a második szótagban bontóhang (l. ‑o- alatt: 4.1.2.1.).
- dusnok: 1215/1550: Dusunic hn. A szláv megfelelés (< vö.: cseh R. dušník) alapján nézetem szerint talán joggal tehető fel a második szótagi -u- szervetlen volta.
- esztergár: 1243: ? vzturgar hn. Ha az idézett alak valós forma, akkor a második szótagi -u- - véleményem szerint - föltehetően bontóhang (vö.: szláv *strugarь > m. *uszturugar > uszturgar), bár a szóalak iménti fejlődését a szakirodalom nem erősíti meg, sőt HORGER szláv st’gar > *szturgár > uszturgár fejlődést rajzol meg (MNy. 17: 80-81), s e szerint az -u- nem a szóbelseji, hanem a szóeleji torlódást oldotta fel.
- harkály: MTsz.: harukár. Az -u- nem bontóhang (de vö. az -o- alatt írottakat: 4.1.2.1.).
- jegenye: 1239: Jeguna. Az -u- hangértéke talán vitatható, de korántsem lehetetlen, hogy mély magánhangzót jelöl (l. KNIEZSA olvasatát: jegunya i. m. I, 232), ebben az esetben a szó alakváltozatainak kialakulása a következő lehetett: szláv *jagnjed > m. *jagunya(d) ~ *jagunyé(d) > (elhas.) jegunya(d) ~ jegunyé(d) > (hangrendi kiegyenlítődéssel)  jegenyé(d) > jegenye.
- kapicán: 1768: kaputzánban gr., 1785: kapuczányokat gr. Az -u- nem inetimologikus voltára l. az -o- alatt írottakat (4.1.2.1.)! - korontár: 14. sz. eleje: Korunthal hn. Az -u-ra l. az -o- alatti véleményt (4.1.2.1.). - kosztrunka: 1893: kosztrunka (MTsz.). A szlovák kostrnka ’tollgerinc, tolltok’ átvétele (KNIEZSA: i. m. I, 284), a magyar -u- pedig bizonyára bontóhangként keletkezett a szlovák szonáns ’ nyomán. - kuszkura: 1873: Kuszkura. A második szótagi -u- nyilvánvalóan bontóhang (l. -o- alatt: 4.1.2.1.).
- létra: MTsz.: réturha. Az -u- l. a 4.1.2.1. alatt írottakat.!
- morotva: 1337: Muruthwa hn., 1344: Moruthwa hn. Az -u-ra l. az -o- alattiakat (4.1.2.1.)!
- pakompart: 1831: bakunbartos sz., pakunpartos sz. Az -u-ra l. az -o-nál írottakat (4.1.2.1.)! - papondekli: 1877: pakuntekliből gr., 1884: pakundekni, 1895: papumdekli. Az -u-ra l. az -o- alattiakat (4.1.2.1.)! - porkoláb: 1297: purcurabio [latin szóként ragozva], 1368: Purkulab szn.
- strucc: 1541: uzturuc, 1834: isturucz. A szóeleji  előtéthang mellett a szóbelseji torlódásoldó -u- hang is kifejlődött.
4.2.   E l ö l   k é p z e t t   m a g á n h a n g z ó k   szóbelseji bontóhangként
4.2.1. Az inetimologikus -ë-, -e- hang
4.2.1.1.  Az -ë-, -e- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- bükköny: 1549: Bwkken,  1808: Bekény, Bökény. Mivel HORGER a bükköny szó ‑ö- hangját inetimologikusnak tartja (MNy. 28: 32), ezért joggal merülhetne fel , hogy annak tartsuk az idézett alakokban szereplő -e- (> -é-) hangot is. A kutatások mai állása szerint az -ö- nem tekinthető szervetlen elemnek (l. TESz.), ezért az -e- (> -é-) sem minősülhet járulékhangnak (a részletekre l. az -ö- alattiakat: 4.2.3.).
- cigere: 1767: Tzigere, 1784: tzigere, 1838-45: cigére. Mivel a szó ismeretlen eredetű, a második szótagi -e-, -é- inetimologikus volta kérdéses, de talán nem lehetetlen. A TESz. szerint a “cigere talán egy *cigre alakbeli gr feloldásával jött létre”. - cimbora: 1616: Czimberások- sz. - ciprus: 1577 k.: C˙perusth gr.
- csatorna: 1584: chaterna. Az -ë- (-e-) valószínűleg elhasonulással keletkezett az eredetibb -o-ból (vö. feltehető szb.-hv. *čatrna > m. csatorna > csatërna). - csütörtök: 1351: Chetertük hn., 1405 k.: chetertek.  A második szótag -e-je nem szervetlen hang (< vö. blg., esetleg szln. R. *četvьrtъkъ TESz.), másképp HORGER (l. 4.2.4.1.).
- edz: 1805: edëz, ëdëz. Vitatott eredetű szó, a második szótagi -ë- esetleges betoldott volta tehát nyilvánvalóan kérdéses, de nézetem szerint nem lehetetlen. - esperes: 1405 k.: esperesth, 1519: Esperesch sz., 1530: OesperÖsz, 1805: ëspërës. A szó vitatott eredetű (vö.: 1. talán egy ki nem mutatott, de feltehető ol. ÉK., vel. R. aržipreśt > *aršpreśt > *ašpreśt magyar változata; 2. összetett szó: m. ős régi es ’atya’ variánsa + ol. ÉK., vel. R. *preśt ’pap’). Ha a fenti két származtatás valamelyike is megállná a helyét, a szóbelseji -e-, -ë-, illetőleg -ö- hangot feltétlenül inetimologikusnak tarthatnánk, melynek szerepe a szóbelseji mássalhangzó-torlódás (‑špr-) feloldása lehetett.
- eszterág: 1533: Ezterag, 1592: eszterag, 1742: eszterák. A második szótagi -e- a mássalhangzó-torlódást feloldó szóbelseji bontóhang (vö.: MELICH: MNy. 6: 445; HORGER: MNy. 17: 81, NyK. 46: 303). - esztergár: 1405: Eztergar szn., 1493 k.: Istergary sz., 1567: Eztergalyosokath sz., 1604: Eßtergarba gr., 1805: ësztërgály. Az ‑e-, -ë- nyilván ejtéskönnyítő hang, amint arra már HORGER rámutatott, s az -ë- hang létrejöttét a kérdéses szóalak hangrendi átcsapása útján magyarázta (vö. szláv st’gar > *szturgár > uszturgár > *osztorgár > ësztërgár > ësztërgály(os) - MNy. 17: 81). - eszterhéj: 1405 k.: e0terha, 1582: eszter heiaban gr., 1649: eszterhajra gr. A szláv mássalhangzó-torlódást (vö.: vlsz. déli szláv: blg. vagy szb.-hv. R. strěcha) a magyar beszélő különféle módon oldotta fel. HORGER szerint a szláv strěcha > m. *ësztërëha > ësztërha fejlődés ment végbe (MNy. 8: 13-14), azaz az előtéthanggal történt feloldás után vagy azzal egy időben a szó belsejébe jutó hármas mássalhangzó-torlódás (sztr) feloldására is sor kerül. - esztrenga: 1586: eszterengán gr., 1875: !szterunga. A második szótagi -e- keletkezésére l. az előző szócikket!
- gereblye: 1793: gerebély. A harmadik szótagi (-ë- >) -é- a szóbelseji mássalhangzó-torlódást oldotta fel (vö.: déli szláv R. grabljě vagy szlk, R. *grabljě).
- himpellér: 1563: h˙npellér, h˙mpellér, 1714: hímpelérkedik sz. Az átadó nyelv (< vö. korai újfelnémet hümpeler, himpler MOLLAY: i. m. 310) alakváltozatai nem okvetlenül indokolják, hogy a magyar szó második szótagjának -e- elemét bontóhangnak tartsuk, de nem is zárhatjuk ki ezt a lehetőséget, mivel a magyar alakváltozatok némelyike a német himpler átvételét valószínűsíti (l. az idézett adatokat). HORGER ném. himpler > himpëllér fejlődést feltételez (MNy. 28: 39), tehát az -ë-t szervetlen betoldásnak tartja.
- istráng: 1510 k.: hysterangoth gr., MTsz.: esterang, esteráng, istërang, istëráng; 1896: ëstëráng (Nyr. 25: 425).
- jegenye: 1499: Jegenyew-, 1865: jeg!nyét gr., MTsz.: gegënye-. Mivel a magyarba egy szláv *jagnyéd alak kerülhetett át (TESz.), a második szótagbeli -e-, -ë- (illetve az egyetlen alakban szereplő -é-) nyilván svá-vokális, amely a kn, gn kapcsolat közé ékelődött (KNIEZSA: MNy. 39: 3).
- kaláberez: 1870: kalabereznek, 1891: kalábereznek gr. A kaláberezik a R. kalabriázik módosulata lehet (TESz.), a harmadik szótag e-je tehát ejtéskönnyítő hangként toldódott be. - kelempászmadár: 1873: K!l!mpájszmadár; MTsz.: kelempejszm¯dár. Az összetett szó előtagja egy baj.-osztr. *kermpa¤s, *kermpa¤s' alakra megy vissza, a második szótagi -e- tehát torlódást oldó magánhangzó (HORGER: MNy. 28: 37; TESz.). - kotorgárt: 1395 k.: kotergard, 1490: Kotergarth, 1495: Kothergart, 1516: kothergar. A második szótagi -e- eredete tisztázatlan, mivel maga a szó is bizonytalan eredetű. De mivel kétségtelenül összefügg egyes cseh és lengyel alakokkal (< vö.: cseh R. kotrkál, kotrgál, le. R. kotrygal),  ahol a szó belsejében egyöntetűen mássalhangzó-torlódást találunk (-trk-, trg-, -tryg-), eléggé indokolt egy mássalhangzó-torlódást kiküszöbölő magyar -e- hang feltevése (vö. még: KNIEZSA: i. m. II, 870). - körte: 17. sz. e.: keörtevelj fat gr. A szó bizonytalan eredetű (talán honfoglalás előtti török jövevényszó; vö. mégis CC. kertme, nog. kertpe, karacs.-balk. kertme stb.), ezért a szóbelseji -e- bontóhang volta is kérdéses, de nagyon valószínűnek látszik a korábbi alakváltozatokkal való összevetés alapján.
- lanckenét: 1541: lanckenest gr., 1553: lanczkenet gr., 1560 k.: lanch kenezók gr., laancz keneez. Hazai korai újfelnémet eredetű szó (vö. ném Landsknecht, ném. R. lanzknecht, lantzknecht), a második szótagi -e- nyilván bontóhang (vö. MOLLAY: i. m. 382; a hang inetimologikus voltára: HORGER: MNy. 28: 37). - létra: MTsz.: lajtërgya, lajtérgya, lajtërja. Középfelnémet kori hazai bajor-osztrák eredetű szó (vö.: kfn. leiter, hazai korai úfn. 1420: steglaytter, 1440: laitter, 1436: leyter MOLLAY: i. m. 381), amely leginkább a legrégibbnek látszó lajtra-ból vezethető le (TESz.), ebben az esetben a második szótagbeli -ë- (-é-) bontóhangnak minősül.
- nádorispán (l. TESz. nádor c.a.): 1504: Nadrespan-, 1524: nag˙respanthwl gr., 1533: Nandor espan. Az -e- nem szóbelsejében, hanem valószínűleg szóeleji előtéthangként keletkezett (l. az i-, e- előtéthang tárgyalásánál: 2.2.1., 2.2.2.).
- osztrák: 1813: Ószterákok.
- ösztörű: 1577: ezteri, 1838: Eszterő, Eszteru, MTsz.: eszteró. A szóbelseji mássalhangzó-torlódást (< vö. szláv: szb.-hv. N. Østrva, cseh ostrev, N. ostrva, szlk. ostrva, ostŕv stb.) -e-, illetve más alakváltozatokban az -o-, -ö-, -ü- oldotta fel.
- pazsrák ’falánk’ (< vö. szláv: szlk. pažrák KNIEZSA: i. m. 407): MTsz.: pozsera ’fösvénységre hajló ember’, pazsér ’naplopó’ (id. KNIEZSA: i. h.). E két utóbbi szó -e-, ‑é- elemének szóbelseji mássalhangzó-torlódást oldó szerepe korántsem kétségtelen, hiszen az idézett két alaknak a pazsrák-kal való kapcsolata nem világos, bár elég nyilvánvalónak látszik. Az -e- csak akkor tekinthető bontóhangnak, ha a szlk. pažrák-féle formára, s nem a KNIEZSÁtól is említett (uo.) pažerák ’gége’ alakváltozatra megy vissza. - pernahajder: 1762: Pernehaiter, 1793: Pernehajder, 1816: Pernekájder. A második szótag -e- eleme ejtéskönnyítő hang. - peszterce: 1601: peszternicz, 1798: Pesztertze, 1838: Pesztericz, MTsz.: pesztërice. A magyar szó szláv eredetű (< vö. szláv *pьstrьcь),  az -e-, -ë- tehát minden bizonnyal a szóbelseji  mássalhangzó-torlódást oldotta fel.
- sármenta: MTsz.: seremonta, sërëmonta. A második szótag -e-, -ë- eleme szervetlen hang (< vö. ol. sarmenta). - strázsa: 1848: isterázsákot gr., 1861: esterázsa, MTsz.: istërázsa.
- szelence1: 1405 k.: 0elence’’, 0elence,  1805: szëlëncze. HORGER a második szótagbeli hangot (-e-, -ë-) inetimologikusnak tartja (MNy. 28: 37), a szláv megfelelők viszont ezt nem valószínűsítik (< vö. szláv *solьnica; blg. R., N. соленúца). A TESz. is úgy látja, hogy a (négyszótagúság >) háromszótagúság a magyar kétnyíltszótagos tendencia eredménye. - szemerek: 1251/1281: Zemeryk, 1269/1269: zemereg, 1270: Zemerek. A szó szláv eredete a mellett szól (< vö.: szlk. smrek,  cseh smrk), hogy nemcsak a hangsúlyos szótagbeli mássalhangzó-torlódást (sm- erre vö. KESZLER: i. m. 22), hanem az így szó belsejébe jutó -mr- hangkapcsolatot is feloldotta a nyelv. - szemerke: 1389: Zemerkes- sz., 1863: Sz!m!rike, sz!m!rke-. A második szótagbeli bontóhangra vö. az előző szócikkel!
- teketória: 1788: tegetóriával gr., 1794/1805: teketória, 1796: Tecetoria. A szó talán latin eredetű (< vö. lat. *tectoria, az (opus) tectorium többes számú alakja). Ha a kiinduló alak az idézett latin szó volt, abban az esetben a második szótag -e-je ejtéskönnyítő inetimologikus hang, amint azt HORGER is állítja (MNy. 28: 37). - tengelic: 1320: Tengelyc hn., 1525 k.: Thengelàch, 1805: tengëlicz. A magyar szó eredeztetése szempontjából szóbajöhető alakokban (< vándorszó; vö.: ném. Stieglietz, szb.-hv. štiglec, štěglÃc, cseh stehlík, szlk. stehlik stb.) a -gl- között nem található magánhangzó, az -e- tehát nyilvánvalóan ejtéskönnyítő hang, amelynek megjelenését az inetimologikus -n-nel bővülő hármas mássalhangzó-torlódás elkerülése is elősegítette.
- veternye: 1372 u./1448 k.: vettern˙e, vetern˙ett gr. Mivel a magyar szó közvetlen forrása bizonytalan (< vö. szláv; ószláv utrьnja, szb.-hv. jçtrenja, szln. jűtrnja, cseh jitrně, le. jutrnia, or. ýтреня TESz.), csak feltehetjük, hogy a szláv nyelvek szóbelseji -tr- mássalhangzó-kapcsolatát a magyarban oldottuk fel egy ejtéskönnyítő -e- hanggal. - vincellér: 1396: Winceler szn., 1416 u./1466: vincelerecnc gr., 1588: venc0elerkedig [!] sz. A TESz. az l előtti magánhangzót a mássalhangzó-torlódás feloldására másodlagosan keletkezett hangnak tartja. MOLLAY azonban (i. m. 555) középfelnémet kori alemann eredetűnek ítéli szavunkat, s egy kfn. wÃnzürel ~ al. [wints'r'l] > m. [*Äintserel] > vincelér fejlődést rajzol meg. Ennek értelmében tehát az -l- előtti magánhangzó nem tekinthető inetimologikus elemnek.
4.2.1.2.   N é p e t i m o l ó g i a   útján keletkezett -ë-, -e-:
- jegenye: MTsz.: legénye-fa.
- számszeríj: 1538: 0am0erigij, számszeríh, 1552: Számszerüh, 1582: Szamszerid. A szóbelseji mássalhangzó-torlódás (< vö. szláv: blg. самострéл, szb.-hv. samostril, samostrel, szln. samóstrel stb. TESz.) nem a fonetikai szabályoknak megfelelően, egy ejtéskönnyítő hang (-e-) szabályos betoldásával oldódott fel, hanem népetimológia útján, az eredetibb szóalak “értelmes” magyar alakokra bontásával tűnt el (vö. PAIS: MNy. 29: 45; TESz.).
4.2.1.3.   T é v e s   k i k ö v e t k e z t e t é s s e l  keletkezett -e-:
- kolibri: 1789: Coliber. A coliber formát a latin (többes számúnak felfogott) colibri alapján következtették ki (TESz.).

4.2.2. Az inetimologikus -i- hang
4.2.2.1. Az inetimologikus -i- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- ánslóg: MTsz.: anislag, ánizslag. A második szótag -i-je (vö. német; baj.-osztr. einschlĺg, ainschlach, ir. ném. Einschlag) inetimologikus hang (HORGER: MNy. 28: 37), mely a szóbelseji hármas mássalhangzó-torlódást oldotta fel.
- biblia: 1531: bybilyath gr. Az olvasat minden bizonnyal bibiliát, tehát az -i- a második szótagban feltehetően svarabhakti magánhangzó. - billikom: 1612: billikhumb, 1636: bilikum, 1695: billikom. Az -i- két szótag határán fejlődött inetimologikus magánhangzó (HORGER: MNy. 28: 37; MOLLAY: i. m. 198-199). - borostyán1: MTsz.: barisnya. A barisnya alak “talán a szln. bršlj&n ’repkény, borostyán’ átvétele” - írja a TESz., s ebben az esetben az -i- inetimologikus jellege nem zárható ki.
- csipke1: 1113: ? Cipicas sz. hn. A második szótag magánhangzója lehetne ugyan ejtéskönnyítő járulékhang (vö. szláv: blg. шúпка, mac. шипка, szlk. šipka stb.), de ezt semmiképpen nem tarthatjuk biztosnak az egyetlen adat megkérdőjelezett volta miatt. - csutka: 1718:  csutikáját gr., MTsz.: csutika. A szó ismeretlen eredete miatt az -i- mivolta kérdéses, bár IMRE SAMU a nyelvatlaszbeli Ro-22: ádámcsotik* alakban az -i-t inetimologikus hangnak tartja (MMNyjR. 197, 257).
- dusnok: 1222/1550: dusinicos [latinosított alak többes sz. tárgyesetben]. A csehből átvett alakváltozat (vö. cseh R. dušník) alapján talán joggal tehető föl az -i- járulékhang volta.
- fersing: 1783: Firis inget gr. Az -rs- (vö. felső > ferső + ing) hangkapcsolatot feloldó -i- - nézetem szerint - minden bizonnyal ejtéskönnyítő hangként keletkezett.
- himpellér: 1695: Himpilerkedet sz.
- istráng: MTsz.: istirang.
- jegenye: 1470 k.: yegyne-.
- kapicán: 1787: Kapitzannak gr., 1790: kapitzány. Az -i- nem tekinthető járulékhangnak (erre l. az -o- tárgyalását: 4.1.2.1.). - kecske: 1430 k.: keczyka. A magyarba egy török *käčki vagy *käcskä alak kerülhetett át  (TESz.), az idézett Schlägli Glosszákbeli adatban található -i-, ha az valóban az ejtett és -y-nal jelölt -i- hang volt, akkor - nézetem szerint - csak ejtéskönnyítő hangként keletkezhetett.
- létra: MTsz.: latira. Az -i- bizonyára a szóbelseji -tr- (vö. lajtra > lajtora ~ latira)  mássalhangzó-torlódás feloldására jött létre.
- majszter: 1839: májister, MTsz.: majiszter. A szóközépi -i- - nézetem szerint - bizonyára a -jszt- mássalhangzó-torlódás feloldásaként keletkezett.
- nádorispán: 1511: nadryspan, 1559: Nag’rispant gr., 1577: landor ispan,  1590: Nador Ispan.  Az -i- az idézett alakokban a szó elején keletkezett, nem pedig egy esetleges szóbelseji -drs- hangkapcsolat feloldásaként.
- packázik: 1558: paczikázott gr., 1796: potzikázni sz. A szó vitatott eredetű. A packázik alak a packa (vö. szb.-hv. Kaj. packa, cseh packa) főnév származékának látszik, de keletkezhetett hangutánzó szóként is. A -i- szóbelseji ejtéskönnyítő szerepe csak az első származtatás esetén valószínűsíthető. - pernahajder: 1870: Pernihajderje gr. Az -i- a szóbelseji mássalhangzó-torlódást (< vö. ném. Bärenhäuter, R. perenheuter, bernheuter) oldotta fel. - peszterce: 1855-60: pisztiric-nákó. A szóbelseji -sztr- torlódást a nyelv -i-vel oldotta fel (vö. északi szláv; cseh pestřec, szlk. K. pestrak, le. piestrak stb.).
- spriccel: 1896: ispiriccol. Az -spr- torlódást (vö. baj.-osztr. spritzen, h. baj.-osztr. špritts“, šprits“) -i-vel oldotta fel a nyelv. - strimfli: 1679: strimfili,1882: Istirinfi, MTsz.: istirimfi, istirimfli, istirinfli. Az -str- mássalhangzó-torlódást a nyelv ‑i- ejtéskönnyítő hanggal oldotta fel (HORGER: MNy. 8: 13-40).
- szemerek: 1251/1281: Zimirik-. Az -i-re l. az -e- alattiakat (4.2.1.1.)!
- tengelic: 1560 k.: Tyngylich, 1577: tengiricz, 1585: Tengilicz. Az -i- mindenképpen járulékhang, s a szóbelseji -ngl- mássalhangzó-torlódást oldotta fel a szó belsejében.
- zabridál ’akadédoskodik; alkalmatlankodik; akadályoz’: 1879: zabrigyál, 1895: zabridálj gr. A szó szláv eredetű a magyarban (vö. szlk. zabŕdať), az -i- a hármas mássalhangzó-torlódás feloldására jött létre, nézetem szerint az ŕ szonáns jellegének megszüntetésével.
4.2.2.2. Az   a n a l ó g i a   hatására keletkezett szóbelseji -i-:
- gánica: 1799: gánitza, MTsz.: gánica. A gánica alakváltozatban az -i- bizonyára a gáncá-ból (vö. szláv: szb.-hv. žgánci, szln. žgánci, cseh N. (morva) žgance, szlk. džganec stb.)  az -ica képzőbokros magyar származékok (l. Katica, tubica stb.) hatására keletkezett.
- páka: 1661: pálikák, 1729: pólikák gr. A pálika-, pólika-féle formák szláv átvételek (vö. szlk. pálka),  az -i- keletkezése azonban nem kellően tisztázott. A TESz. szerint talán a ’pólya’ jelentésű R. pólika analógiás hatására keletkezhettek.
4.2.2.3.   N é p e t i m o l ó g i á v a l   keletkezett szóbelseji -i-:
- capistráng: 1787: tsapistrát gr., 1794: tsapisztra, 1799: tzapistrák,  1842: Csapisztráng.  A TESz. szerint a magyar szó alakváltozatai népetimológiával keletkeztek a csap, illetve az istráng hatására. Ezt az adatok valóban igazolják. A legrégebbi adatoknál azonban talán mégsem erről van szó, hanem inkább arról, amire HORGER is rámutatott (MNy. 41: 63), hogy a szóbelseji mássalhangzó-torlódást (< vö. ausztriai ném., ném., Zapfenstreich > N. capistrák) egy elül képzett inetimologikus -i- oldotta fel.

4.2.3. Az inetimologikus -ö- hang szó belsejében
4.2.3.1. Az inetimologikus -ö-   e j t é s k ö n n y í t ő   szerepben:
- bögre: 1887: bögöre (MTsz.). HORGER a második szótag -ö- hangját inetimologikusnak tartja (MNy. 28: 37), a szó viszont ismeretlen eredetű (TESz.), így az -ö- szerepét sem lehet megítélni. Az -ö- járulékhang voltát legfeljebb azzal támogathatjuk, hogy a nyelvtörténeti adatok egyáltalán nem tartalmaznak a második szótagban magánhangzót, tehát teljesen nem zárható ki az -ö- szervetlen eredete. - bükköny: 1673: bÚkkÖnben gr., 1784: bükköny, büköny, 1806: BÂkköny, MTsz.: bököny. HORGER az -ö- hangot inetimologikusnak tartja (MNy. 28: 32), a TESz. viszont azt írja a szó eredeztetése kapcsán, hogy a szóvégi -ön ~ -öny a korai átvétel mellett tanúskodik. HORGER vélhetőleg a német alak “ elemének szonáns voltából indul ki. A magyar beszélő - írja - a hang sonans jellegét úgy szüntette meg, hogy az elé egy szervetlen hangot iktatott. A korai újfelnémetben, középfelnémetben azonban bizonyára joggal számolhatunk az -'n ejtéssel, tehát valószínű, hogy az -ö-, illetve a más változatokban szereplő -e-, -ë- (l. 4.2.1.1.) hanghelyettesítés eredménye.
- csütörtök: 1477: Chewthewrthek hn., 1506: ChÖtÖrtÖkÖn gr., 1644: csütörtökön gr. Az -ö- a második szótagban nem bontóhang (l. 4.2.4.1.).
- esperes: 1533: espÖrÖst, 1763: èspÖrÖs, 1804: Öspöröst. (Az -ö-re l. 3.2.1.) - eszterhéj: 1792: Ösztör-héj, ösztör-haj.
- himpellér: 1795: himpöllér, 1816: Himpöller.
- jegenye: 1533: JegÖne, 1577 k.: Ig$n˙e, MTsz.: egönye-.
- körte: 1577: vad kÖrtÖuel˙, 17. sz. eleje: keörteövelt gr., 1796: körtövét gr. Az ‑ö- hangot HORGER (MNy. 8: 13-14; 28: 37) a harmadik mássalhangzó elé került ejtéskönnyítő hangnak tartja. Ez természetesen korántsem lehetetlen, de a szó bizonytalan eredete miatt semmiképpen sem tartható biztos adatnak.
- ösztörű: 1508: ÖztÖrÖre gr., 1519 k.: ÖztÖrwrÖl gr., 1527: eztÖrére gr.
- szemerke: 1578: szÖmÖrkénec gr.
- tengelic: 1533: TengÖlicz. Az -ö-re l. 4.2.1.1.
4.2.3.2.   N é p e t i m o l ó g i á v a l   keletkezett -ö-  hang:
- számszeríj: 1590: SzŕmszÖr iy. Az -ö- eredetére l. -e- alatt: 4.2.1.2.!

4.2.4. Az inetimologikus -ü- hang
4.2.4.1.  Az   e j t é s k ö n n y í t ő   szerepű -ü- hang:
- csütörtök: 1206: Cheturtuc- hn., 1303-38: Chuturtuk- hn. A második szótag -ü-jét HORGER (MNy. 28: 37, 36: 251-2) inetimologikus hangnak tartja, nézetem szerint tévesen (vö.: blg., esetleg szln. R. *četvьrtъkъ).
- jegenye: 1248: jegune.
- körte: 1318: kyrtuwilis sz. hn. A szó bizonytalan eredete miatt az -rtw- közötti ‑ü-  ejtéskönnyítő hang szerepe is kérdéses, bár nem lehetetlen.
- ösztörű: 1859: üsztürűjébe gr., 1893: üsztürű, üsztürü (MTsz.).
- szelence1: 1533: SelÚncze.  A második szótagi -ü- nem inetimologikus voltára l. ‑e- alatt írottakat (4.2.1.1.). - szemerek: 1231: sumurk-. Az ü járulékhang voltára l. az -e- alatt írottakat (4.2.1.1.).
- tengelic: 1358: Tengwlich hn. A szó olvasata valószínűleg tengölic, s ebben az esetben nem ide, hanem a 4.2.3.1. csoportba tartozik, ha viszont esetleg mégis -ü-nek kellene olvasnunk a w-t, az ugyanúgy betoldott hang lenne, mint az -ö-.
4.3. A szóbelseji inetimologikus magánhangzók keletkezéséről
Általános vélemény, hogy a magyar nyelv, illetőleg a finnugor (uráli) nyelvek nem nagyon tűrik a   s z ó e l e j i  mássalhangzó-torlódást, s azt különféle módon igyekeznek elkerülni: előtét- vagy bontóhang beiktatásával (l. a 2. és a 3. fejezetet), a torlódó mássalhangzók egyikének kivetésével (l. óe. szl. svętъ > szent, szl. stoborъ > szobor, stoklas > toklász, Vladimir > Ladomer, ščava > csáva; ném. schwager > sógor, zwickel > cikkely stb. vö.: BÁRCZI: Ht.2 139, MNyT. 136) vagy a b esetében annak vokalizálódásával (pl. bnuka > bunuka > unoka BÁRCZI: i. h., MNyT. i. h.) stb. (A kérdés irodalmára l. GOMBOCZ: Alakt. 40-44. §; HORGER: MNy. 17: 78, 28: 37, 140, Nyr. 36: 410; KÁLMÁN: MNyj. 2: 59; MNyT. 134-37 stb.)
Az előbbiekkel szemben viszont mintha jóval kisebb figyelmet fordított volna a kutatás a   s z ó b e l s e j i mássalhangzó-torlódások vizsgálatára, a torlódások kiküszöbölésének kérdéseire. Az úgynevezett svarabhakti jelenségre, a szóbelseji magánhangzó-betoldásra ugyan találunk szórványos megjegyzéseket, de rendszeres vizsgálatuk mind a mai napig elmaradt a finnugor (uráli) nyelvekben is, s a magyarban is.
GOMBOCZ a polgár szó eredetének vizsgálata során megjegyzi, hogy az ilyen svarabhakti jelenségre, amikor ugyanis “likvida után, amelyet mássalhangzó követ, másodlagos magánhangzó fejlődik ki” (pl. 1277: Pulgar, 1283: Pulgar, 1333: Pulkar > palagar, pologár) “majdminden nyelvből idézhetnénk példát” (MNy. 4: 365). A jelenségre ófelnémet, finn és magyar példákat említ (ófn. alah, starab < alh, starb, fi. (dial.) kolome, selevä < kolme, selvä,  magyar alamázia < almázia, dalamath SchlSzj. < dalmát, Bologarok gr. ÉrdyK. 496, bologár < bolgár, pologár, palagar < polgár uo.).
Nagy gondot fordított a szóbelseji hangbetoldások vizsgálatára HORGER, különösen a szóeredeztetések során. Számos esetben mutat rá inetimologikus   m a g á n h a n g z ó k   keletkezésére (pl. Ambrus > Ambarus MNy. 8: 13-14; [szláv strěcha >] ësztërha MNy. 17: 78; R. Fogros > *Fogoros > Fagaras ~ Fogaras, germán Ardarich ~ Aladár, Somlyó > N. Somolyó, Csongrád > N.  Csongorád, Borsa hn. > Borosay csn., szl. Latrica > *Lotorica > Latorca, hazai ném. kolrábi > *kolorábé > kalarábé, gimnázium > N. giminázium l. MNy. 28: 37-39; ném. Altmann > R. Oltumán MNy. 31: 47; Gábrián > Gáborján; lat. Adrianus, R. Adrián > Adorján; R. Labrián > Laborján hn. MNy. 36: 251, 39: 63 stb.). Származtatásai ugyan nemegyszer tévesek vagy legalábbis vitathatók (vö. pl. Fogaras, Latorca KISS LAJOS: FNESz.; kalarábé TESz. stb.), de kétségtelen, hogy következetesen figyelmet szentel a szervetlen betoldások lehetőségének.
Hasonló jelenségekre gyakran utal MELICH is (pl.  Toplica > Topluca > Topuluca MNy. 17: 10, szl. *strьmьnъ >> Ësztürmen MNy. 35:30, bolgár > bologár NyK. 39: 19;  isparác < nhd. spreize, kolontár, korontár-, kalmár > kalamár, mángorló > mángoroló, † lanckenét, lanckenet, nhd. virbel > viribel, wirze > virícs, korincsang < kornzange DOLw. 272, 153, 145, 174-75, 165, 272 stb.), s szórványosan KARÁCSONYI (Forgolány < Folgorán < Fulgurán < Fulgram < m. Fulkrám < fr. Folkram vagy Folkran MNy. 20: 2), FLUDOROVITS (lat. Andrea >> R. Andorás, Andurás < András, Ambrosius > 1584: Amboros, Amburus MNy. 26: 123-24; lat. Hadrianus > Adorján LatJsz. 17, 25), BERRÁR (ném. Velpret, Velprit > a 13. sz. elejétől: Welpirit szn., Verpelét hn. MNy. 47: 193) és sokan mások.
HORGER Az inetimologikus magánhangzók fejlődéséhez című cikkében (MNy. 28: 37-39) azt írja a két szótag határán jelentkező hangok köréről, hogy “inetimologikus magánhangzónak ilyen esetben való fejlődése ... aránylag ritka jelenség, az idetartozó adatoknak lehetőleg teljes összegyűjtése után pedig kiderült - írja -, hogy ez a jelenség egészen rövid, de határozott szabályba foglalható össze” (i. m. 38). Megállapítja továbbá, hogy két szótag határán csakis rövid magánhangzós hangsúlyos és rákövetkező hangsúlytalan szótag: a szónak első és második szótagja között fejlődött egy inetimologikus magánhangzó. Ez csak akkor következett be - folytatja -, ha a hangsúlyos szótag csupán egy mássalhangzóval végződött, s a hangsúlytalan pedig eggyel kezdődött. A betoldódó magánhangzó minősége - állapítja meg - “teljesen egyezik a hangsúlyos szótag magánhangzójának minőségével” (i. h.). E szabály alól mindössze három kivételt tud említeni (*buchturján > R. Buhturujan, ahol a járulékhang a 3. szótagba toldódott be; a szláv jagnjed-ból nem jegenye, hanem jegënye fejlődött, s végül az eredetibb N. paklincs mellett nem pakaléncs van, hanem R. pakeléncs ¿: pakëléncs > R. pakilincs; vö. MNy. 28: 39).
HORGER nézetének értékelésére az adatok elemzése során visszatérünk (ugyanebben a fejezetben).
A mássalhangzó-torlódások feloldásának tárgyalása során BÁRCZI gondot fordít a szóbelseji mássalhangzó-kapcsolatokra is. Megemlíti, hogy “néhány esetben két mássalhangzó alkotta szóbelseji torlódás is föloldódhatik bontóhang behatolásával, így pl. 1329: Palagar ’polgár’ (OklSz.); SchlSzj. dalamath ’dalmát’; ÉrdyK. 496: Bologarok,  szlovák almazia > alamázia; latin tectoria > teketória; déli-szláv jagnjed > jegenye (vö. 1239: Jeguna, 1270/1280: Jegune, 1320: Jegenye OklSz.)... Ilyen torlódás-fölbontások újabban is keletkeznek, vö. nyj. buruján, buzugan, bögöre stb.” (Ht.2 141; MNyT. 136).
A BÁRCZI által említett “néhány esetben” természetesen bővíthető adatokkal, ha nemcsak a köz- és irodalmi nyelvben előforduló eseteket (pl. jegenye, teketória, porkoláb, cimbora, morotva, buzogány, vincellér stb.) vesszük figyelembe, amint azt a tőlünk idézett adatok is igazolják (l. 4.1.1.1.-4.1.3.1.).
Összefoglalóan megállapíthatjuk, hogy a szóbelseji helyzetben levő mássalhangzó-torlódások feloldó hangjaként minden magyar rövid magánhangzó előfordul.

4.3.1.  A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k  összesen 88 + 1 (népetimológia) esetben fordulnak elő, ebből az -o- megterheltsége a legnagyobb (43), aztán az -a- következik (26 + 1), s a sort az -u- zárja (19). A biztos és valószínű adatok száma ennél valamivel kisebb (-o-: 38: -a-: 19 + 1; -u-: 16), összesen 73 + 1; a bizonytalan (-o-: 3 - barbora, packál; paskorta; -a-: 2 - barbora, macska; -u-: 1 - borosta) és a kirekeszthető adatok mennyisége viszont csekély (-o-: 2 - harkály, kapicán; -a-: 5 - alamizsna, csorda, harkály, kalarábé, kapicán).
A betoldás tárgyalása során BÁRCZI (i. h.) csupán a szóbelseji   k e t t ő s   mássalhangzó-torlódás feloldásáról szól, nyilvánvaló azonban, hogy nemcsak a kettős‑, hanem a hármas (sőt négyes) mássalhangzó-kapcsolatok feloldására is találhatók adatok. A  mássalhangzó-torlódások gyakorisága a következő:

Mássalhangzó-torlódás	Gyakoriság	
-str-	8	
-lg-, -rkl-	4-4	
-jtr-, -szkr-, -zdr-	3-3	
-csk- (az egyik adat bizonytalan), -jn-, -kn-, -lk-, -lm-, -rj-, ‑zg-
-kmp-, -ntr-, -pnd-, -rbr- (mindkét adat bizonytalan), -rnt-, ‑rst- (az egyik adat bizonytalan), -rtv-, -sztr-, -trn-
-sztrg-	

2-2	
-ck- (az adat bizonytalan), -gn(y)-, -lb-, -lp-, -ml-, -nh-, -rb-, ‑rd-, -rm-, -sn-
-mbr-, -mpl-, -pnd-, -rsp-, -rst(y)-, -rszl-, rzn-, -szpr-, -sztv-, ‑trl-
-plnk-, -skrt-	

1-1	

A táblázatból egyértelműen kitűnik, hogy a mássalhangzó-torlódások szóródása igen nagy: 45-féle hangkapcsolat található.
A szóbelsejiek közül a   k e t t ő s  torlódások száma 18, a   h á r m a s  torlódásoké 24, a   n é g y e s e k é   pedig érthetően elenyésző, mindössze 3.
A korábbi vizsgálatokban meglehetősen kevés megjegyzés található a feloldódó torlódások mássalhangzóinak minőségére, a kapcsolatok jellegére. GOMBOCZ a polgár szó eredeztetése kapcsán azt említi meg, hogy a svarabhakti jelenség: a feloldás a   l i k v i d a   +  m á s s a l h a n g z ó   kapcsolódásakor figyelhető meg (MNy. 4: 365), HORGER pedig arra figyelmeztet, hogy “... a szóbelseji hármas  mássalhangzótorlódás feloldása úgy megy végbe (bár van kivétel), hogy a 3. mássalhangzó elé kerül ejtéskönnyítő hang... pl. Ambrus > Ambarus” (MNy. 8: 13-14).
A HORGERtől imént említett nézet mindenképpen helyesbítésre szorul. A háromtagú torlódásokban az ejtéskönnyítő magánhangzó sokszor valóban a második és a harmadik mássalhangzó közé kerül (porkoláb, puzdarék, cimbora, klastrom > kalastorom, kontorál ’kontráz’, kuszkura, markoláb stb.), de ez korántsem tekinthető általános érvényű törvényszerűségnek.
Úgy látom ugyanis, hogy az említett tételt nem igazolják az olyan adatok, mint anislóg (< anslóg), borosta, borostyán2, boroszlán, csatorna, (forspont >) forospont, korontár, morotva stb. Minden bizonnyal arról lehet szó, hogy nem annyira a harmadik mássalhangzó előtti helyzet, mint inkább a mássalhangzó-torlódásban szereplő úgynevezett indukáló hang, a szótagalkotásra is alkalmas n, l, r játszik szerepet a feloldó hang helyének “kiválasztásában”.
A hiányzó vagy egy-egy szó eredeztetése kapcsán adott - s ezért érthetően egyoldalú - magyarázatok miatt célszerű megemlítenünk, hogy a mássalhangzó-kapcsolatoknak általában három típusa különíthető el a szerint, hogy a betoldódó magánhangzó a mássalhangzó-torlódás melyik eleméhez társul. A keletkező magánhangzók ugyanis általában a nasalisokhoz (n) vagy a likvidákhoz (l, r) kapcsolódnak. Ez látható a következő táblázaton:

Hangok	A betoldódó magánhangzó 	A mássalhangzó-torlódások típusai			
	mássalhangzó-környezete	kettős	hármas	négyes	
	- òn + mássalhangzó	jn, kn	 -	 -	
	- nò + mássalhangzó	nh	 -	 -	
	- òl + mássalhangzó	 -	rkl	 -	
-a-	- lò + mássalhangzó	lb, lm, lg, lp	 -	 -	
	- òr + mássalhangzó	 -	jtr, trn, str, zdr, ? rbr	 -	
	- rò + mássalhangzó	rb, rd, rm	rzn	 -	
	- más mássalhangzó-kapcsolat	 -	 -	 -	
	- òn + mássalhangzó	jn, kn	knp, pnd	 -	
	- nò + mássalhangzó	 -	 -	 -	
	- òl + mássalhangzó	ml	mpl, rkl	 -	
	- lò + mássalhangzó	lg, lk	 -	plnk	

-o-	- òr + mássalhangzó	 -	jtr, mbr, ntr, ? rbr, rst, rszl, ? skr, str, szkr, szpr, sztr, trl, trs, zdr	skrt, sztrg	
	- rò + mássalhangzó	 -	rnt, rsp, rst, rsty, rszl, rtv	 -	
	- más mássalhangzó-kapcsolat	ck, csk, zg	sztv	 -	
	- òn + mássalhangzó	gn(y), sn	knp, pnd	 -	
	- nò + mássalhangzó	 -	 -	 -	
	- òl + mássalhangzó	 -	rkl	 -	
-u-	- lò + mássalhangzó	lk	 -	 -	
	- òr + mássalhangzó	 -	szkr, jtr, str	sztrg	
	- rò + mássalhangzó	rj	rnt, ? rst, rtv	sztrn	
	- más mássalhangzó-kapcsolat	zg	 -	 -	

Azt természetesen nemigen tudhatjuk, hogy pl. az -rnt-féle mássalhangzó-torlódásban a két indukáló mássalhangzó (r, n) közül melyik jutott igazán szerephez. Úgy látszik mégis, hogy a kéttagú torlódásokban az r inkább az òr- kapcsolatot kedveli, azaz a bontóhangot maga elé veszi, az n esetében pedig mintha fordítva történne:
	r	n	
-a-	%r: -
r%: 3	%n: 2
n%: 1	
-o-	%r: -
r%: -	%n: 2
n%: -	
-u-	%r: -
r%: 1	%n: 2
n%: -	

Az óvatos fogalmazást az adatok kis száma miatt tartottam helyénvalónak.
A   h á r m a s   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s o k n á l  viszont bátrabbak lehetünk, mert a táblázat az -rnt- típus esetében a következőket mutatja:
	n	l	r	
-a-	%n: -
n%: -	%l: 1
l%: -	%r: 4 + ? 1
r%: 1	
-o-	%n: 2
n%: -	%l: 2
l%: -	%r: 12 + ? 2
r%: 6	
-u-	%n: 2
n%: -	%l: 1
l%: -	%r: 3
r%: 2 + ? 1	

Az n ugyanis a   h á r o m t a g ú   mássalhangzó-torlódásokban mindössze két sajátos szóban (pakompart, papondekli,  de 4 adatban) szerepel inetimologikus magánhangzót indukáló hangként, ennél valamivel gyakoribb az l szerepe (mert ugyan szintén 4 adatot találunk rá, de már nem két, hanem 3 lexikai egységben fordul elő), az r pedig eléggé általánosnak látszik mind az òr (19 +? 3), mind az rò kombinációban (9 + ? 1).
A   n é g y t a g ú  t o r l ó d á s o k  száma olyan csekély, hogy azokból messzemenő következtetéseket levonni ugyancsak nehéz lenne, annyit azonban mindenképpen mondhatunk, hogy ezek is a háromtagú mássalhangzó-kapcsolatokhoz hasonlóan viselkednek (lò: 2, òr: 2), s legfeljebb egy adat vitatható: a kosztrunka, melyben már az r és az n egymás mellett szerepel, elvileg tehát az r is és az n is lehetne indukáló hang. Mivel azonban a háromtagú mássalhangzó-kapcsolatokban az -n- nem szerepel indukáló hangként, az -r- viszont gyakori, ezért megokoltnak az látszik, ha az r-t tekintjük indukáló elemnek.
Amint már említettem, szóbelseji bontóhangként valamennyi rövid magánhangzó előfordul. Előbb azonban nézzük meg, milyen az egyes   m é l y   m a g á n h a n g z ó k   megoszlása a mássalhangzó-torlódások típusai szerint, illetőleg milyen az előfordulási gyakoriságuk:

	A szóbelseji kettős mássalhangzó-torlódások típusai	
-a-	
-o-	
-u-	
Összes adat	
1.	ck		? +		? 1	
2.	csk	? +	+		?1 + 1	
3.	dr		+		1	
4.	gn(y)			+	1	
5.	jn	+	+		2	
6.	kn	+	+		2	
7.	lb	+			1	
8.	lg	+ +	+ +		4	
9.	lk		+	+	2	
10.	lm	+			1	
11.	lp	+			1	
12.	ml		+		1	
13.	nh	+			1	
14.	rb	+			1	
15.	rd	+			1	
16.	rj			+ +	2	
17.	rm	+			1	
18.	sn			+	1	
19.	zg		+	+	2	
Összesen		11 + ? 1	9 + ? 1	6	26 + ? 2	

	A szóbelseji hármas és négyes mássalhangzó-torlódások típusai	
-a-	
-o-	
-u-	
Összes adat	
20.	jtr	+	+	+	3	
21.	kmp		+	+	2	
22.	mbr		+		1	
23.	mpl		+		1	
24.	ntr		+ +		2	
25.	pnd		+	+	2	
26.	rbr	? + ? +			? 2	
27.	rkl	+	+ +	+	4	
28.	rnt		+	+	2	
29.	rsp		+		1	
30.	rst		+	? +	1 + ? 1	
31.	rsty		+		1	
32.	rszl		+		1	
33.	rtv		+	+	2	
34.	rzn	+			1	
35.	str	+ + +	+ + + + +	+	9	
36.	szkr		+ +	+	3	
37.	szpr		+		1	
38.	sztr		+	+	2	
39.	sztv		+		1	
40.	trl		+		1	
41.	trn	+	+		2	
42.	zdr	+	+ +		3	
43.	plnk		+		1	
44.	skrt		? +		? 1	
45.	sztlp		? +		? 1	
46.	sztrg		+	+	2	
Összesen		8 + ? 2	31 + ? 2	10 + ? 1	49 + ? 5	

A két táblázat összevont elemzésekor világosan látszik, hogy az -o- megterheltsége a legnagyobb (40 + ? 3), az -a-   hangé jelentősen kisebb ( 19 + 1 +? 1). A   k e t t ő s   torlódásokban az -a- és az -o- betoldása szinte teljesen azonos megoszlást mutat, a   h á r m a s   és   n é g y e s    mássalhangzó-kapcsolatokban viszont az -o- játszik nagy szerepet.
A táblázathoz kiegészítésképpen még annyit jegyzek meg, hogy ugyanazon szóban többféle magánhangzó is szerepelhet bontóhangként: az o ~ a 9 biztos/valószínű, illetve 1 bizonytalan adatban fordul elő (ajonca, akna, bolgár, csatorna, istráng, klastrom, polgár, puzdarék, strázsa > ist-a-rázsa, ist-o-rázsa, illetve ? barbora),  az o ~ u 8 szóban található meg (balkány, buzogány, esztergár, korontár, kuszkura, morotva, pakompart, pakondekli, és ? borosta). Mindhárom magánhangzó: az a ~ o ~ u csak két szóban fordul elő (létra, porkoláb). Az említett adatokban a betoldódó váltakozó magánhangzók között mindössze egy nyelvállásfokbeli eltérés figyelhető meg, azaz nincs például a ~ u kombináció.
Nem lenne teljes a szóbelseji magánhangzók betoldását vizsgáló fejtegetésünk, ha nem fordítanánk figyelmet arra, hogy szóbelseji helyzetben valamennyi bontóhang a   m á s o d i k   s z ó t a g b a   toldódott be. Kivétel egy sincsen, hacsak nem említjük a klastrom szó kalastorom-, kalastarom-féle variánsait (vö. 1495 e.: calastoromba gr., 1528: kalastaromba gr. stb.), ahol az -str- feloldása a harmadik szótagban ment végbe. Ugyanakkor azt is megemlítjük, hogy a feloldás, azaz az -o-, -a- betoldása már akkor megtörténhetett, amikor a szóeleji kl- torlódás bontóhanggal való megszüntetése még nem következett be, ekkor pedig a hangsúlytalan helyzetbeli feloldás ebben a szóban is a második szótagban történt meg.
A   m á s o d i k   s z ó t a g n a k   ez a kitüntetett helyzete önkéntelenül is felveti azt a lehetőséget, hogy vajon nem a két nyílt szótagos törvény úgynevezett ellentett, reciprok érvényesüléséről van-e szó. Ez nehézség nélkül tehető fel az olyan szavakban, mint akna, alamázia, bolgár, dalmát, kalpag, polgár, salabakter, sármenta; balkány, bocskor, buzogány, komló; burján, jegenye stb., azaz elsősorban a szóbelseji kettős mássalhangzó-torlódások feloldását mutató esetekben.
Ez annál inkább is elképzelhető, mivel a két nyílt szótagos törvény tárgyalása során HORGERtől említett esetekben a rövid magánhangzó meglehetősen gyakran éppen olyan mássalhangzók közül esik ki, vagy másképpen fogalmazva éppen olyan mássalhangzó-kapcsolatok jönnek létre a magánhangzó kiesésének következményeképpen, amelyek közé a tőlünk idézett adatokban a betoldás megtörténik, azaz bl, br, ck, csk, kn, kt, lb, lg, lm, ml, rb, rk, rm, tk, tr, zsr, (a harmadik szótagban) bly (bj) és rj (vö. HORGER: Egy ismeretlen magyar hangtörvény. Kny. a Nyr-ből. Bp., 1911. 35-39). Meg kell azonban jegyeznünk azt is, hogy nem idéz viszont HORGER adatokat a dz, gny, gr, jn, lk, lp, pk, pr, rs, sn és zg mássalhangzó-kapcsolat közül történő kiesésre, amelyek közé viszont inetimologikus magánhangzók betoldódását észleljük a saját anyagunkban.
A   h á r m a s   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s o k b a n   azonban aligha erről van szó. Ott sokkal inkább érvényre juthatott a nyelv életében amúgy is nagy szerepet játszó ejtéskönnyítésre, az energia-megtakarításra való törekvés (csatorna, ist-o-ráng, gerezna, létra, porkoláb, puzdarék, ist-o-rázsa ’strázsa’; borosta, borostyán2, boroszlán, cimbora, káplonka, kontorál, korontár stb.). Az energia-megtakarításra való törekvés természetesen összhangban van a magyar szókészlet hangalaktani szerkezetének sajátosságaival, a szavak szótagszerkezeti jellemzőivel. Egyrészt ugyanis a szótagok mássalhangzó-kapcsolatra végződését a nyelv igyekszik elkerülni a szó belsejében éppúgy, mint a szóvégi helyzetben, másrészt a magyar szótag egyáltalán nem kezdődhet mássalhangzó-torlódással. Az abszolút szóeleji (azaz hangsúlyos) helyzetben levő szótag régebben alig (l. mégis a hangutánzó-hangfestő szavak első szótagját), ma talán már egyre inkább eltűri a mássalhangzó-torlódásos szókezdetet, erről azonban a szóbelseji szótagkezdő helyzetben sem régebben, sem ma szó sem lehet. Azt is meg kell említenem, hogy az erős első szótagi nyomaték miatt a második szótagbeli hangsúlytalan helyzet kedvez a magánhangzók kiesésének, azaz “lazítja” a szigorúan egyhangú hangeloszlású V-CV; CV-CV, V-CV-CV-féle szótagszerkezetek merev megőrződését. S így már az is lehetségessé válik, hogy nemcsak kiesések, hanem magánhangzó-betoldások is - szórványosságuk ellenére - “törvényszerűvé ” váljanak. (A finnugor (uráli) alapnyelv szóalak-rendszertani sajátosságaira l. HAJDÚ: BUNy. 55; UNyA. 125; BAKRÓ-NAGY MARIANN: Szótagszerkezetek a finnugor alapnyelvben. Magyar Fonetikai Füzetek 23. 17-25; Alapnyelvi szótagszerkezetek. Rédei-Festschrift. Wien-Budapest, 1992. 35-41.)
Összefoglalásképpen azt mondhatjuk, hogy a szóbelseji   k e t t ő s   mássalhangzó-torlódások esetében általában a kétnyíltszótagos tendencia visszaütésének következményeként fellépő inetimologikus magánhangzó-betoldással lehet számolnunk inkább, a  h á r m a s  és   n é g y e s   torlódások feloldása során pedig az energia-megtakarításra, azaz az ejtéskönnyítésre törekvéssel, ez viszont egyben szoros összefüggésben áll az ősi és mai magyar szótagszerkezetek megőrzésének szándékával.
Egyes esetekben szerepet vállal a   n é p e t i m o l ó g i a   is a szóbelseji bontóhangok keletkezésében, itt azonban igen csekély szerephez jut, mindössze egyetlen példát említhetünk rá (iszalag).
4.3.1.1. A betoldódó mély magánhangzók minőségéről
A továbbiakban azt vizsgáljuk meg, milyen minőségű mély magánhangzók toldódnak be szervetlen hangként a  m á s o d i k,  vagy kivételesen a  h a r m a d i k , esetleg   n e g y e d i k   szótagba, s mennyiben követi a beékelődő hang az első vagy megelőző szótag minőségét. Lássuk a következő táblázatot!
Magánhangzó-kombinációk		Adatok száma	
A második szótag bontóhangja szerint	a 		-- 	a:
o 	-- a:
u 	-- a:
i 		-- a: (+ az e- a variánsaként):
e 		-- a: (+ az i - a variánsaként):
e 		-- a:	15
1
1
2 + 1
1 +1
1	
A harmadik (vagy negyedik) szótag bontóhangja szerint	a - a - a - o:	1	
A második szótag bontóhangja szerint	o 			-- o:
a 			-- o: (az o - o variánsaként):
a/á 	-- o:
e 		-- o: (az a/á - o variánsaként):
u 			-- o:
o 			-- o: (az u - o variánsaként):
i 			-- o:
o 			-- o: (az i - o variánsaként):
e 			-- o: 
o 			-- o: (az e - o variánsaként):	17 + ? 2
2
10 + ? 3
1
6
1
5
2
1
1	
A harmadik (vagy negyedik) szótag bontóhangja szerint	a - o - o -o:	1	
A második szótag bontóhangja szerint	u 	-- u:
o 	-- u: (az u - u variánsaként):
i 	-- u: (az u - u variánsaként):
a 	-- u:
o 	-- u:
e 	-- u:
e 	-- a:	9
1
1
3
2
1
1	
A harmadik (vagy negyedik) szótag bontóhangja szerint	--		

A táblázathoz magyarázatként annyit fűzök hozzá, hogy a   v a r i á n s o k   a címszó alatt előforduló adatokra vonatkoznak (pl. az esztováta c. a. esztováta és osztováta is szerepel, az osztováta alak tehát a besorolás szerinti esztováta alakban szereplő e - o kombináció o - o változata).
Az első (vagy megelőző) szótag, ha nem is kizárólagosan, de eléggé határozottan megszabja a második (vagy következő) szótagba ékelődő magánhangzó minőségét (a - a: 15, o - o: 17 + ? 2, u - u: 9). Kissé erős kivételt az a/á - o (10 + ? 3) és talán az u - o (6), illetőleg az i - o (5) kombináció mutat. A harmadik szótagba betoldódó a, illetve o (a kalastarom, ill. kalastorom) is az a - a és az o - o kombinációk számát növelik.
A betoldódó magánhangzók minőségének vizsgálata során persze azzal is számolnunk kell, hogy a bontóhang másodlagos is lehet. Ezt láthatjuk bizonyára a gerezna szó garázna változatában, ahol ugyanis a gerezna-féle változatok (1395 k. óta) után a garázna alak csak 1871-ben jelenik meg, föltehetően hangrendi kiegyenlítődés eredményeként.
4.3.1.2. A mély bontóhangok közül az adatok szerint az -o- jelenik meg először (l. a következő táblázatot), de vele szinte egy időben megjelenik az -u- és az -a- is.
4.3.1.2. Az inetimologikus mély magánhangzók 
első előfordulása szó belsejében				
A hangkeletkezés oka	-a-	-o-	-u-	
3.1.1.1., 3.1.2.1., 3.1.3.1. 
Az ejtéskönnyítés	1222: Akana [akna]	1181/1288/1366/16. sz.: Morothwa hn., 1367: ajonca	1215/1550: Dusunic hn. [Dusnok], 1237-40: Buhturuyan [Bojtorján]	
3.1.1.2. 
A népetimológia	16. sz. e. f.: ý zalagh [iszalag]			

4.3.2. A szóbelseji elöl képzett inetimologikus magánhangzók szerepéről
Az elöl képzett magánhangzók szóbelseji betoldása tulajdonképpen teljes hasonlóságot mutat a mély magánhangzókéval. Bontóhangként itt is valamennyi rövid palatális magánhangzó szerepelhet (-ë-, -e-, illetve -i-, valamint labiális magánhangzók: az -ö- és az -ü-).
Az   e l ö l   k é p z e t t   m a g á n h a n g z ó k   összesen 82 esetben fordulnak elő, de biztosnak csak 73 címszó adatai tekinthetők; bizonytalan 6 (esperes, himpellér, körte, pazsrák; csipke, bögre), s a szervetlen magánhangzót nem tartalmazó szavak száma mindössze 4 (csütörtök, kapicán, szelence, vincellér). Ez utóbbiakat azért szerepeltettük mégis a szócikkek között, mert a kutatások során fel-felmerült olyan nézet, hogy második szótagi magánhangzójuk szervetlen magánhangzó (l. az egyes fejezetek tárgyalásánál: 4.2.1.1., 4.2.2.1., 4.2.3.1., 4.2.4.1.).
A bontóhanggal feloldott szóbelseji mássalhangzó-kapcsolatok gyakorisága a következő:
Mássalhangzó-torlódás	Gyakoriság	
sztr (sztrg)	11	
gny, (n)gl	4-4	
? mpl, rtv, spr, str, szmr(k)	3-3	
drsp, gr, jtr, rnh, trn	2-2	
bl, bly (bj), br, ? ck, csk, kt, lk, nc, pk, pr,
rs, sn, tk, ? zsr;
brd, jszt, lmp, mbr, nsl, trg, nckn, rst(y)	
1-1	
A mássalhangzó-torlódások szóródása ugyanúgy, mint a mély magánhangzóknál, itt is meglehetősen nagy: 35-féle kettős, hármas és négyes torlódás között oszlik meg. Ez még akkor is jelentős szóródás lenne, ha a bizonytalan adatokat (mpl, rtv, zsr, ck stb.) figyelmen kívül hagynánk.  A   k e t t ő s   mássalhangzó-torlódások száma 17 (ebből bizonytalan: 2),  a    h á r m a s o k é   16 (ebből bizonytalan 3),  a   n é g y e s e k é   igen csekély: 2 (esetleg ide vehető még az -sztrg-: eszterág). Ez utóbbiak közé soroltuk a nádorispán-féle alak -drsp- torlódását is, noha itt föltehetően nem a szóösszetételben szereplő mássalhangzó-torlódás okozta betoldásról van szó, hanem a már korábban létrejött ispán (< szláv ? špan, *žьpanъ) szó hozta az összetételbe a maga előtéthangját (i-, e-).
Az adattárban szereplő néhány szó mássalhangzó-kapcsolatai nem szerepelnek a táblázatban (bükköny, csütörtök, kapicán, szelence, vincellér), mivel ezekben nem szerepel szóbelseji bontóhang. Az edz > edez, ëdëz alak pedig kivételes forma, mivel a dz affrikáta téves kettétagolásával, s nem a mássalhangzó-torlódás szabályos feloldásával jött létre. A bontóhang szóbelseji keletkezésének okai között számolnunk kell továbbá az   a n a l ó g i a   (páka > pálikák),  illetve a   n é p e t i m o l ó g i a (capistráng, számszörigy), valamint a   t é v e s   k i k ö v e t k e z t e t é s   hatásával (kolibri > koliber) is.
Már a korábbiakban is megemlítettük, hogy szóbelseji bontóhangként valamennyi rövid magánhangzó, a palatálisok közül az -ë-, -e-, -i-, illetve az -ö- és az -ü- is előfordul. Nézzük meg azonban, milyen az   e l ö l   k é p z e t t   m a g á n h a n g z ó k   megoszlása az egyes mássalhangzó-torlódások között, s milyen előfordulásuk gyakorisága:
A szóbelseji kettős mással-		Elöl képzett magánhangzók				Összes	
hangzó-torlódások típusai		-e-, -ë-	-i-	-ö-	-ü-	adat	
1.	-bl-		+			1	
2.	-bly- (-bj-)	+				1	
3.	-br-	+				1	
4.	? -ck-		? +			? 1	
5.	-csk-		+			1	
6.	-(n)gl-	+	+	+	+	4	
7.	gny	+	+	+	+	4	
8.	gr	+		+		2	
9.	kt	+				1	
10.	lk		+			1	
11.	nc		+			1	
12.	pk		+			1	
13.	pr	+				1	
14.	rs		+			1	
15.	sn		+			1	
16.	tk		+			1	
17.	zsr	? +				? 1	
Összesen		7 +? 1	10 + ? 1	3	2	22 + ? 2	

A szóbelseji hármas és négyes 		Elöl képzett magánhangzók				Összes	
mássalhangzó-torlódások típusai		-e-, -ë-	-i-	-ö-	-ü-	adat	
1.	brd		+			1	
2.	jszt		+			1	
3.	jtr	+	+			2	
4.	lmp	+				1	
5.	mbr	+				1	
6.	mpl	? +	? +	? +		? 3	
7.	nsl		+			1	
8.	rnh	+	+			2	
9.	rst(y)		+			1	
10.	rtv	+		+	+	3	
11.	spr	? +	+	? +		1 + ? 2	
12.	str	+	++			3	
13.	szmr(k)		+	+	+	3	
14.	sztr(g)	+ + + + + + +	+	+ +	+	11	
15.	trg	+				1	
16.	trn	+ +				2	
17.	drsp	+	+			2	
18.	nckn	+				1	
Összesen		18 +? 2	12 + ? 1	4 + ? 2	3	37 + ? 5	

Az első táblázatból kiderül, hogy az -ë-, -e- megterheltsége a legnagyobb (35 + ? 3), amely talán azzal is magyarázható, hogy itt lényegében két magánhangzó (ë, e) vállalta fel a torlódás feloldását. Az -i- megterheltsége is eléggé számottevő (22 + ? 2), az -ö- és az -ü- gyakorisága (7 + ? 2, ill. 5) viszont csekély.
Mind a négy magánhangzó előfordul bontóhangként a jegenye és a tengelic szóban, az ë/e ~ ö ~ ü az ösztörű, körtvély, az ë/e ~ i ~ ü a ? himpellér szóban, a többi adatban vagy két vagy csupán egy magánhangzó szerepel (ë/e ~ i: létra, nádorispán, pernahajder, peszterce; ë/e ~ ö: eszterhéj; i ~ ü: szemerek; e ~ ö: ? esperes).
A bontóhangok meglehetősen egyöntetűen a   m á s o d i k   s z ó t a g b a   toldódnak be (vö. még erre 4.3.1.). A palatalis magánhangzók hasonlóképpen viselkednek a kettős és a hármas (négyes) mássalhangzó-kapcsolatok feloldása során, mint ahogy az a mély magánhangzóknál is látható volt (l. 4.3.1.).
4.3.2.1. A betoldódó palatális  magánhangzók minőségéről
A korábbi kutatások már rámutattak arra, hogy az első vagy megelőző szótag magánhangzójának minősége tulajdonképpen meghatározza a következő szótag betoldódó magánhangzójának minőségét. Hogy ez milyen mértékben helytálló állítás, arra lássuk a következő táblázatot!
Hangok	A betoldódó magánhangzó mássalhangzó-	A mássalhangzó-torlódások típusai			
	környezete	kettős	hármas	négyes	
	- &n (&ny)	gny		nckn	
	- n&		rnh		
	- &l		? mpl, (n)gl		
-ë-	- l&		lmp		
-e-
(-é-)	- &r	br, gr, pr, ? zsr	jtr, mbr, mszr,  ? spr, str, szmr, sztr, trg, trn	szmrk	
	- r&	rm		drsp	
	- más  mássalhangzó-kapcsolat	dz1, kt	? rtv		
	- &n (&ny)	sn, gny			
	- n&	nc	nsl, rnh		
	- &l	bl	? mpl, (n)gl		
	- l&	lk			
-i-	- &r		jtr, str, spr, szmr, sztr	szmrk	
	- r&	rs	brs, brd	drsp	
	- más  mássalhangzó-kapcsolat	? pk, ck, csk	jszt	(p)str	
	- &n (&ny)	gny			
	- n&				
	- &l		? mpl, ngl		
	- l&				
-ö-	- &r	? gr	mszr, ? spr, sztr		
	- r&				
	- más  mássalhangzó-kapcsolat		? rtv		
	- &n (&ny)	gny			
	- n&				
	- &l		(n)gl		
-ü-	- l&				
	- &r		szmr, sztr		
	- r&				
	- más  mássalhangzó-kapcsolat		? ktv		

Amint arra már rámutattunk (4.3.1.), a betoldódó magánhangzók a nasalisok és likvidák közelében helyezkednek el (n; l, r), de betoldások természetesen más hangkapcsolatokban is előfordulnak (nem nasalis és nem likvida közelében is: pl. dz, kt, ck, csk, jszt, ktv stb.).
4.3.2.2. A betoldódó palatális magánhangzók függősége az első szótag  magánhangzójától
Az első vagy megelőző szótag eléggé határozottan megszabja a második szótagba beékelődő magánhangzó minőségét (e/ë - ë/e: 18, i - i: 9, ö -ö: 5, ü - ü: 2). Kivételnek foghatók fel talán azok az adatok, amelyek a - i és a - ë/e kombinációt mutatnak (7, illetve 5 adat), de ha tudjuk, hogy az ë (> e) a palatális-veláris hangrend szempontjából úgynevezett neutrális hang, akkor ez a kombináció is érthetőbbé válik.
A kombinációkra l. a következő táblázatot!
Magánhangzó-kombinációk		Adatok száma	
a második szótag bontóhangja szerint	e/ë - e/ë (variánsként: ? ö - e is)				---®
i - e/ë (variánsként: e/ë - e/ë) 	-------®
ö - e/ë 	--------------------------®
a - e/ë (variánsként: o - e/ë)  	--------®
o - e/ë 	--------------------------®	18 + 1 + ? 1
5 + 1 + ? 1
1
5 + 1
3	
a harmadik szótag bontóhangja szerint	á - e/ë ---------------------------®	1	
a második szótag bontóhangja szerint	i - i (variánsként: e/ë - i) -----------®
e/ë - i ---------------------------®
a - i (variánsként: o - i) -------------®
u - i ----------------------------®	9 + 1 + ? 2
3
7 + 1
2	
a harmadik szótag bontóhangja szerint	- 	-	
a második szótag bontóhangja szerint	ö - ö ----------------------------®
e - ö (variánsként: ö - ö) -----------®
i - ö ----------------------------®	5
2 +1 + ? 1
? 1	
a második szótag bontóhangja szerint	ü - ü ----------------------------®
e - ü ----------------------------®
i - ü ----------------------------®	2
1 + ? 1
1	

Mindezen felül az   a n a l ó g i a   á - i és ó - i (gánica, pálikák gr., ill. pólika), a   n é p e t i m o l ó g i a   á - ö (számszöríj: 1590: SzŕmszÖr iy), e - é (legénye ’jegenye’), a   t é v e s   k i k ö v e t k e z t e t é s   pedig i - e (kolibri > koliber) kombinációt hozott létre.
4.3.2.3.  A betoldódó palatális magánhangzók keletkezésének koráról
Az elöl képzett magánhangzók közül az adatok tanúsága szerint az -i- jelenik meg   e l ő s z ö r   (l. a következő táblázatot): 1113: ? Cipicas sz. hn., de 1222/1550-ben már megkérdőjelezetlen dusinicos jelenik meg, s valamivel később találjuk az -ü-t (1231: sumurk ’szemerek’) és az -ë-/-e-t (1251/1281: Zemeryk ’szemerek’).
A   n é p e t i m o l ó g i a   útján keletkezett -ë-/-e- 1552-ből származik (Számszerüh), az -ö- 1590-ből (SzŕmszÖr iy), s az -i- 1787-ből (tsapistrát gr.).   T é v e s   k i k ö v e t k e z t e t é s s e l   jött létre az -ë-/-e- 1789-ben (Coliber), a n a l ó g i á v a l   az -i- 1661-ben (pálikák gr.).

4.3.2.3. Az inetimologikus palatális magánhangzók első előfordulása szó belsejében					
A hangkeletkezés oka	-ë-/-e-	-i-	-ö-	-ü-	
4.2.1.1., 4.2.2.1., 4.2.3.1., 4.2.4.1. Az ejtéskönnyítés	1251/1281: Zemeryk ’szemerek’, 1269/1269: zemereg, 1270: Zemerek; 1389: Zemerkes- sz. ’szemerke’	1113: ? Cipicas sz. hn. ’csipké-s’; 1222/1550: dusinicos ’dusnok’
1430 k.: keczyka ’kecske’	1508: ÖztÖrÖre gr. ’ösztörű’;
1533: JegÖne	1231: sumurk- ’szemerek’;
1248: jegune	
4.2.1.2., 4.2.2.3., 4.2.3.2. A népetimológia	1552: Számszerüh	1787: tsapistrát gr. ’capistráng’	1590: SzŕmszÖr iy 		
4.2.1.3. Téves kikövetkeztetés	1789: Coliber ’kolibri’				
4.2.2.2. 
Az analógia		1661: pálikák gr. ’páka’
1799: gánica			

4.4. Összefoglalás
A feldolgozott adatok egyértelműen bizonyítják, hogy a szóbelseji inetimologikus magánhangzók (bontóhangok) szinte kizárólag a    m á s o d i k   s z ó t a g b a   toldódtak be (l. mégis: bojtorján ~ 1237-40: Buhturuyan, kaláberez < kalabriáz(ik), klastrom > kalastorom, kolibri > koliber).
Az erős nyomatékú első szótag utáni hangsúlytalan második szótag kedvez nemcsak a nyílt szótagbeli kiesésnek, hanem a betoldódásnak is.
Az első szótag   m a g á n h a n g z ó - k v a n t i t á s á n a k   nem volt szerepe a betoldódás létrejöttében, noha az mindig rövid volt (ha mégis hosszú magánhangzó szerepel, az későbbi nyúlás eredménye: pl. ánslóg, 1813: Ószterákok ’osztrákok’, 1839: májister ~ majszter stb.), az első szótag magánhangzójának   m i n ő s é g e   viszont eléggé jellegzetesen meghatározza a második szótagba betoldódó magánhangzóét (l. a táblázatot: 4.3.1.1. Magánhangzó-kombinációk, illetőleg 4.3.2.2. Magánhangzó-kombinációk).
Joggal feltehető talán, hogy a második szótagi (szervetlen) magánhangzó-betoldás tulajdonképpen egykorú lehet a kétnyíltszótagos tendencia érvényre jutásával, s annak ellentett (reciprok) fejleményeként jelentkezett.
5.  A   s z ó v é g i   m á s s a l h a n g z ó - t o r l ó d á s   
inetimologikus magánhangzóval történő feloldása
5.1.   A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k
5.1.1. Az inetimologikus -a- hang
5.1.1.1. Az inetimologikus -a- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- alom: 1561: Alambol gr. Mivel az ugor alapnyelvi alak *alòmò vagy *almò lehetett, nem dönthető el teljes bizonyossággal, hogy valóban ejtéskönnyítő hang került-e az (*almò >) alam ~ alom alakba, vagy az *alòmò tővéghangzó nélküli formáját őrzi-e a nominativusi (alam, alom, alum) alak. - álom: 1557: alam. HORGER ugyanezen szó -o- elemét (álom) inetimologikusnak tartja (MNy. 11: 123, 28: 37, 31: 47), s értelemszerűen vonatkoztatható ez - véleményem szerint - az ugyanilyen hangtani helyzetben levő -a-, -u-ra (vö. álam, álum ~ !lam, !lum) is. Az inetimologikus betoldás feltevése természetesen nem okvetlenül szükséges, mivel a finnugor alapalakból (vö. *oda-m3 >) ősm. !lomu (vagy más) alak fejlődött, s a véghangzó lekopása után egy !lom ~ álom forma jött létre. Ami viszont itt elgondolkodtató, az csupán az, hogy az alakváltozatok között például 1358: alm formát is találunk, így tehát előfordulhatott, hogy az -a-, -o-, -u- az ilyen alakokban most már nem az eredeti, a tőben megőrződött hang jelent meg, hanem egy ejtéskönnyítő magánhangzó. Erre a jelenségre utal SÁROSI ZSÓFIA is (MNyTNy. 176-177), amikor az *ároku > árku > árk, alm, berk stb. formák létrejöttének elemzése után megjegyzi: “A  mássalhangzó-torlódásos csonka tőváltozatok viszonylag rövid ideig maradtak fenn ebben a formában: ejtéskönnyítő magánhangzó ékelődött be a mássalhangzók közé”. - árok: 1462: ... arakya hn. A második szótag -a-jára l. az előző szócikket.
- csombor: 1435 k.: combar.   Mivel a magyarba egy (déli) szláv R. čÅbrъ alak kerülhetett át, a szóvégre jutott -br kapcsolatot a magyar beszélő egy ejtéskönnyítő -a-, -o-, -u- hanggal oldotta fel.
- dolog: MTsz.: dalag. Nyelvünkbe egy szláv R. dъlgъ alak kerülhetett át, a magyarban később a szóvégi helyzetbe jutott -lg mássalhangzó-kapcsolatot egy ejtéskönnyítő -a- vagy -o- (erről l. később) oldotta fel.
- három: 1372 u./1448 k.: haramert gr. A második szótagbeli -a- szerepére l. az álom szócikkét ugyanitt.
- kapocs: 1801: Kapats; 1588: kapacholta sz., gr. Bár nem zárható ki, hogy a kap- ige tővégi magánhangzója őrződött meg a kapo-cs-, kapa-cs-féle formákban, mégis joggal tehető fel, hogy a kapcsol-ból való elvonás során iktatódott be az -o- vagy -a- ejtéskönnyítő magánhangzó (kapcsol > kapcs- > kap-o-cs). A kapcs-, kapcsol-féle formák ugyanis jóval korábbiaknak látszanak (vö.: 1395 k.: ? cophth, 1450: ? Kapcz,  1450 k.: Kapcz, 1545: kapthoth gr., 1551: kaptsolt gr., 1552: kapsokat gr., 1575: kapsolŕ gr., 1599: kaps TESz.).
- viasz: 1372 u./1448 k.: vya0t gr., 1595: Viacz szn., 1698: vijasz. A viasz szó szerb-horvát vagy szlovén eredetű (< vö.: kaj-horvát vojsk, szln. R., N. vÙjsk TESz.). A viosz-, viasz-féle alakváltozatok a feltehető *vojoszk [esetleg *vajaszk] formákból magyarázhatók (TESz.), ahogy azt HORGER is gondolta: *vojoszk > *vojosz > R. viosz (l. MNy. 37: 267), illetve - nézetem szerint - az -o- nyíltabbá válásával viasz alak is keletkezett. Az -a-, -o- tehát a szóvégi helyzetbe jutott mássalhangzó-kapcsolat feloldó hangjaként toldódott be.
5.1.1.2.   A n a l ó g i a   útján létrejött bontóhang:
-  tasak: 1835: tas-ak, 1837: Tasak. A második szótag -a- eleme analógia útján, a táska szó eredetibb taska alakjából keletkezhetett a sipka ~ sipak, csutka ~ csutak típusú összefüggések analógiájára. De - nézetem szerint - az is elképzelhető, hogy a táska ~ taska alakok -ka elemét a nyelvérzék kicsinyítő képzőnek fogta fel, s a -k kicsinyítő képzővel helyettesítette. Ebben az esetben nem analógia, hanem a téves kikövetkeztetés eredményeként keletkezett a tas- tő és a -k képző közötti inetimologikus “tővéghangzó”.
5.1.1.3.   T u d a t o s   s z ó a l a k í t á s s a l ,   betoldás eredményeként létrejött ‑a-, -á- hang:
- angol: 1560 k.: Angaly. Az angaly, angoly, angol stb. alakváltozatok nyelvújítási alkotások az anglus-ból (vö. TESz.).
- jacht: 1806: Jakát. A második szótagi -á-t tartalmazó alak feltehetőleg MÁRTON JÓZSEF egyéni alkotása.

5.1.2. Az inetimologikus -o- hang
5.1.2.1.  Az   e j t é s k ö n n y í t ő   szerepű -o- hang:
- adjutáns: 1877: agyutányos sz. Érdekes, hogy a szóvégen levő mássalhangzó-torlódást még viszonylag későn, a 19. század második felében is igyekszik a nyelv feloldani. - ajánl: 1741: ajánolván sz. Az -o- valószínűleg régebbi ajánlván alak -nlv- mássalhangzó-torlódását oldotta fel. - alom: 1552: alomot gr.; 1531: egy alomyak gr. ’egyneműek’. Az -o- eredetére l. 5.1.1.1. - álom: 1372 u./1448 k.: alom; 1592: álom, 1767: Álomra gr. (NySz.). Az -o-ra l. 5.1.1.1. - árok: 1009/1404: -arok hn., 1395 k.: arok.  Az -o-ra l. 5.1.1.1. - áspa: MTsz.: ásop, ázsop. Az -o- feltétlenül ejtéskönnyítő hang, de hogy a véghangzó eltűnése után (áspa > ásp (erre vö. 1572: ? Asp) > ásop ~ ázsop) vagy valamilyen (téves) analógia hatására (? sarka : sarok, átka : átok) került-e be a szóalakba, az tisztázatlan kérdés. MELICH szerint az -o- hangátvetéssel: áspó, áspu > ásop, ázsop keletkezett (Nyr. 23: 99). - átok: 1416 u./1450 k.: Atoc, 1531: attokbely sz. A második szótagbeli -o- feltehetően ejtéskönnyítő hang, létrejöttének körülményei azonban tisztázatlanok. Leginkább valószínű, hogy a téves tőkikövetkeztetéssel (áld > át- + -koz gyakorító képző) egy átk- tövet vontak el, melynek -tk- torlódását ejtéskönnyítő hanggal oldották fel.
- csombor: 1327: Chombor- hn., 1395 k.: chombor, 1683: csombord, MTsz.:  combor. Mivel a magyarba egy (déli) szláv R. čÅbrъ kerülhetett át, az -o- ejtéskönnyítő hangként keletkezhetett. HORGER (MNy. 28: 37) is inetimologikusnak tartja a második szótag magánhangzóját (szláv cąb’ > csombor).
- dinsztel: 1833: dinsztoltak gr., 1874: dinstol. A bajor-osztrák szóvégi sonans “-t a nyelv egy -on hangkapcsolattal oldotta fel szóvégi helyzetben. Az -o- ilyen hangtani helyzetben való használata meglehetősen ritka. - dolog: 1372 u./1448 k.: dologra gr. Az -o- az átvett szláv R. dъlgъ alak -lg- mássalhangzó-torlódását oldotta fel.
- fark: 1840: farok;  1876, 1887: farok (MTsz.). A fark, ark ’árok’, sark ’sarok’ (vö. 1240 k.: forc, 1193: arc ’árok’, 1392: Sork szn. ’sarok’) bizonyítja, hogy a kétnyíltszótagos tendencia korán érvényesült a magyarban, s csonka tövű mássalhangzó-torlódásos formák jöttek létre. Az említett alakok természetesen analógiás elvonás eredményeként is keletkezhettek, s a szóvégre jutott mássalhangzó-torlódást a nyelv ejtéskönnyítő hang betoldásával oldotta fel (vö. SÁROSI ZSÓFIA: i. m. 175).
- halom: 1270/1437: -halom hn. A tővéghangzó eltűnése után keletkezett mássalhangzó-torlódást (> holmu > holm) ejtéskönnyítő magánhangzó (-o-, -u-) oldotta fel (vö.: SÁROSI ZSÓFIA: i. m. 176; l. még HORGER: MNy. 28: 37). - három: 1416 u./1450 k.: ha2om (TESz.); 1592: Három (NySz.), 1621: Három (NySz.). Az ejtéskönnyítő magánhangzóra l. SÁROSI ZSÓFIA: i. m. 178; l. még HORGER: i. h.! - hatalom: 1416 u./1450 k.: hatalÈmal gr. (TESz.); 1586: hatalom,  1631: hatalomban- (NySz.). A harmadik szótag magánhangzója megőrzés is lehet, de az ómagyarkori adatok nemegyszer szóalak végi kettős (hármas) mássalhangzó-kapcsolatot mutatnak, amelyeknek ejtéskönnyítő magánhangzóval való újra-feloldására is gondolhatunk (vö. mégis SÁROSI ZSÓFIA: i. m. 177). - horony: 1808: Horony. Mivel a feltehető finnugor alapalak *kurna volt (TESz.), a második szótag magánhangzója ejtéskönnyítő hangként keletkezett.
- inog: 1577 k.: Inognak gr. Mivel az eredetibb alak az ing volt (TESz.), a második szótagban levő -o- szervetlen betoldás.
- kall: 1655: karolna gr. Ismeretlen eredetű szó, az alakváltozatok viszont eléggé egyértelműen egy kall-féle alapalakra mutatnak (1237-40: ? Colov, 1295: Kallov sz. hn., 1332-7: Kollo sz. hn., 1673:  kallo sz. stb.). Ennek alapján joggal feltehető, hogy az -o- a szóbelseji -ll- > -rl- mássalhangzó-torlódást oldotta fel a szó belsejében (az -ll- > -rl- elhasonulásra vö.: 1340: korlow, 1450: karlw sz.). - kapocs: 1533: Capocz (TESz.); 1552: kapochot,  16. sz. m. f.: kapocs, 1767: Kapots-; kapots (NySz.); MTsz.: kopocs. Bár nem zárható ki, hogy a kap- ige tővégi magánhangzója őrződött meg a kapocs-féle formákban, mégis joggal tehető fel, hogy a kapcsol-ból való elvonás során iktatódott be az -o-: ejtéskönnyítő magánhangzóként. A kapcs-, kapcsol-féle formák ugyanis jóval korábbinak látszanak (vö.: 1395 k. ? cophth, 1450: ? Kapcz, 1450 k.: Kapcz, 1545: kapthoth gr., 1551: kaptsolt gr., 1552: kapsokat gr., 1575: kapsolŕ gr., 1599: kaps TESz.). - kapor: 1405 k.: capor, 1435 k.: copor, 1533: Kappor. A magyarba egy déli szláv vagy esetleg szlovák R. *koprъ kerülhetett át *kopr alakban, a második szótag -o-ja tehát ejtéskönnyítő hangként toldódott be. - karom: ’... állati köröm; Kralle’: 1835: karom, 1860: koromjaiban gr. Az -o- eredetére l. a kapocs szócikket (ugyanitt). - káromol: 1619: Káromoltatunk sz. Ismeretlen eredetű szó. Ennek ellenére feltehető, hogy a harmadik szótag -o-ja ejtéskönnyítő magánhangzóként ékelődött be, ugyanis az ómagyar kori alakváltozatok általában -ml- mássalhangzó-torlódást mutatnak a szó belsejében (vö.: 1372 u./1448 k.: karomla gr., karwmlattatek sz., 1551: karamlottac gr.), s HORGER is R. károml > káromol fejlődést vázol (MNy. 40: 120).
- majom 1427: ? Mayom hn., 1513: mayom, 1568: mayomkodnak gr. Vándorszó, amelynek átadóját nem lehet meghatározni (TESz.). HORGER egy meglehetősen bonyolult fejlődést tesz fel: *m!jmunut, *m!jmunuk, *m!jmunul > *m!jmut, m!jmuk, májmul > *m!jum > majom (MNy. 30: 70), amelyet az átadó nyelv alapalakjának ismerete nélkül nehéz elfogadni. - mángorol: 1679: mángorolatlan sz., 1774: mungarolni sz. Az -rl- közé ékelődött -o- minden valószínűség szerint ejtéskönnyítő hang, amely a mángollok, mángolló stb. formák -ll- > -rl- elhasonulása utáni mássalhangzó-torlódást szüntette meg (vö.: ném. mangeln, mangen, T. mąngen, mąngern TESz.). - murok: 1557 k.: Murok, 1747: Múrok. HORGER (MNy. 38: 251) az -o-t ejtéskönnyítő elemnek tartja, s ezt az átvett szláv nyelvi R. *mъrky alapján (TESz.) teljes joggal elfogadhatjuk.
- nyugalom: 1372 u./1448 k.: nugolomual, 1510 k.: nywgalomnak gr. A harmadik szótagi -o-ra vö. a hatalom szócikkét (ugyanitt).
- ólom: 1548: olom, 1637: olon, 1796: Ólyom, 1803: olyom. Vitatott eredetű szó, s az -o- torlódást feloldó szerepével csak akkor számolhatunk, ha a valószínűbbnek tartott származtatást fogadjuk el (< az  ón szóhasadással elkülönült változata:  ólom < olon < oln < *olnu), és nem az ugor kori egyeztetést (vö.: vog. T. wÈl!m ’ólom’).
- piszok: 1577: ? Pysok szn., 1767: Pißok. A piszok szó elvonással keletkezhetett a piszkol igéből. Az -o-ra vö. a kapocs (< kapcsol) címszó alattiakat (ugyanitt)!
- sarok: 1550 k: sorok, 1784: sarok. A második szótagi -o- esetleges inetimologikus voltára l. az alom, álom szócikkét (ugyanitt)! - siralom: 16. sz. eleje: syralomba gr., 1551: siralomba, 1580: siralommal gr., 1592: Siralomhoz. A harmadik szótag -o- elemére l. a hatalom szócikkét (ugyanitt)! - suska: MTsz.: susok. A szó (suska, suskó, susok) kialakulásának alapjául a szlovákból átvett sústya (< vö. szlk. šúsťa, šúštie) szolgálhatott (TESz.). Az eredeti szóvég helyébe kicsinyítő képzők léptek  (-ka, -kó, illetve -k).  Mivel a szó  mássalhangzós tövű volt, a -k előtt egy ún. szervetlen véghangzó: az -o- ékelődött be.
- titok: 1372 u./1448 k.: t˙tok, 1554: titoknoka gr. (titok c. a. titoknok).  Az -o-t HORGER ejtéskönnyítő hangnak tartja, s megjegyzi, hogy az “Árpád-kor végefelé a mássalhangzó-csoportok elkerülésére koronként változó hangok torlódtak be... titk > titok, *álm > álom...” (MNy. 11: 123-4). - torok: 1274: -torok hn., 1604: Toroklattya gr. (TESz.); 1530-31: torok, 1578: Torok (NySz.). Az -o- eredetére l. a fark szócikkét (5.1.2.1.)! - torony: 1332-7: Toronia hn. gr., 1371: Toron hn., 1487-8: -thorom hn. A második szótagbeli -o- a szóvégi mássalhangzó-torlódást oldotta fel.
- viasz: 1533: vios, 1533: Viosus ’viaszos’, 1604: Vios0olas sz. Az idézett alakok szerb-horvát vagy szlovén eredetűek (vö. < kaj-horvát vojsk, szln. R., N. vÙjsk TESz.). A viosz-féle -o-t tartalmazó alakok a feltehető *vojoszk-ból magyarázhatók (TESz.), ahogy azt HORGER is levezette: *vojoszk > *vojosz > R. viosz (MNy. 37: 267). Az -o- tehát itt a szláv alakoknak megfelelő magyar -js(k)- mássalhangzó-kapcsolatot oldotta fel. (Amint arra a TESz. is rámutatott, a szóvégi -k a viaszkgyertya-féle szóösszetételben eshetett ki.)
5.1.2.2.   A n a l ó g i a   útján létrejött -o- hang:
- jászol: 1395 k.: ˙a0ob [¿: ˙a0ol], 1405 k.: ia0ol, 1577: Jazol˙, MTsz.: jászoj.  A jászol -o- eleme a hatalom, nyugalom (vö. hatalma, nyugalma) típusú hangzótoldó tövekhez való besorolódás következménye (TESz.; l. még HORGER: MNy. 38: 251).
- ring ’könnyedén ide-oda mozog, billeg, himbálódzik’ (ringat c. a. TESz.): 1884: rinogva sz. A rinog alakváltozat az inog hatására keletkezhetett.
- viksz: MTsz.: viszok. A viksz-ből hangátvetéssel viszk alak keletkezett, majd ebből a hangzóvesztő tövek analógiájára a viszok.
5.1.2.3.   T u d a t o s   s z ó a l a k í t á s   eredményeként keletkezett -o- hang:
- angol: 1791: Ángolyokról gr., 1793: Angolyoknak gr., Angol, 1813: Ángolly, 1816: ángol. Az -o-ra l. az -a- alatt írottakat (4.1.1.3.). 
- izom: 1816: izom, 1885: izomzatot gr. A második szótag -o-ja ugyan lehetne megőrzött szóvégi magánhangzó, de egyrészt az -o- eléggé későn jelentkezik (1816) ahhoz, hogy annak tartsuk, másrészt az íz2 ’tag, ízület’ szó származékai nem arra mutatnak, hogy mély magánhangzó lett volna a véghangzó (l. izi ’íze, tagja’, izim gr., izéje, Ézzibe sz., ęzíbe sz.; IzesÖles sz., Izelt gr., Ízület stb.; az egyetlen izromban gr. alaktani felépítése pedig nem világos). Az izom nyelvújítási elvonás az izmos melléknévből (TESz.), az izom -o-ja tehát mesterséges szóalkotás eredményeként jött létre.

5.1.3. Az inetimologikus -u- hang
5.1.3.1. Az inetimologikus  -u- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- álom: 1291-4: Alumas sz. szn. Az -u- eredetére l. az -o-, -a- alatti álom szócikkét: 5.1.2.1., 5.1.1.1.! - árok: 1055: aruk. Az -u- eredetére l. az -a-, -o- alatti árok szócikkét: 5.1.1.1., 5.1.2.1.!
- csombor: 1220/1550: Chumburd sz. hn. Mivel a magyarba egy (déli) szláv R. čÅbrъ alak kerülhetett át, a második szótag -u-ja feloldhatta az -mbr- mássalhangzó-torlódást, de az is megtörténhetett, hogy a magyarban egy csombru forma keletkezett, s csak a tővégi magánhangzó lekopása után szóvégre jutott -mbr torlódást oldotta fel az ‑u-. Akármelyik változás is ment végbe, az -u-, -o-, illetve a később tárgyalandó -ö- (l. csombor, a hangrendi átcsapással keletkezett 1861: csömbör) mindenképpen ejtéskönnyítő hang (l. HORGER: MNy. 28: 37).
- halom: 1268 v. 1269/1282: -holum hn., 1269: Hulum hn., 1303: Halum hn. Az ‑u-ra l. az -o- tárgyalását (5.1.2.1.). - három: 1211/1252: Harum- hn., 1372 u./1448 k.: harum0or, 1405 k.: harêsag. Az -u-ra l. 5.1.2.1.
- majom: 1334: ? Moyun hn., 1500 k.: [?] ma˙wm. A kérdőjel azt jelzi, hogy a ‑w- hangértéke nem feltétlenül -u-, másrészt az ‑u- feltehetően nem szervetlen hang (l. 5.1.2.1.). - mángorol: 1878: mángurul. Az -u-ra l. 5.1.2.1.!
- sarok: 1067 k./1267: Suruk hn., 1358: Soruk hn. Az -u-ra l. 5.1.2.1.!
- torok: †1093/1274/1365/1399: ? Turuk hn. Az -u-ra l. a fark szócikkét (5.1.2.1.)!
- viasz: 1416 u./1450 k.: viuz, 1519 k.: vyhiuz. Az -u-ra l. 5.1.2.1.!
5.2. A palatális magánhangzók
5.2.1. Az inetimologikus -ë-/-e- hang
5.2.1.1. Az inetimologikus -ë-/-e- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- dinsztel: 1825: tinstelni sz., 1882: dinsztelt sz. A nyelv a bajor-osztrák szóvégi sonans “ hangot (< vö. h. baj.-osztr.  dinst“; l. még ausztriai ném. dinst“) -en ~ ‑el hangkapcsolattal oldotta fel.
- érem ~ érme: 1851: érem, éremtan, éremtár. Az érem (< ér ’értéke van’ + -me képző) alak úgy keletkezhetett, hogy az érme szót birtokos személyjeles formának fogták fel, s egy (érm- >) érem formát hozott létre a nyelv az -e- betoldásával.
- féreg: 1395 k.: ferek, fereg, 1416 u./1450 k.: fč2gčkčt gr., 1508: fireg, 1805: férëg. A második szótagi -e-, -ë- minden bizonnyal a tővégi magánhangzó eltűnése (vö. fgr. *perk3 vagy *perkk3) után keletkezett szóvégi mássalhangzó-torlódást oldotta fel.
- méreg: 1395 k.: mereg, MTsz.: mérëg-dagáj. A szó vitatott eredetű (< 1. fgr., vö. finn myrkky, észt mürk; 2. ősmagyar kori alán jövevényszó, vö. oszét marg, l. még av. mahrka, újperzsa marg, merg), de a második szótag magánhangzója valószínűleg bontóhang.
- nyereg: 1510: Nyereg- szn., 1805: nyerëg. A második szótagi -e-, -ë-re l. a féreg szócikkét (ugyanitt)! A szó eredetére vö. ugor *närk3 (TESz.).
- retek: 1395 k.: retheg, 1405 k.: retek, 1805: retëk. A retek szó forrása egy szláv (esetleg szlovák vagy szlovén) *redky alak lehetett. A tővégi -y a magyarban mint tővéghangzó tűnt el, s a szó az álom : álmot-féle tövek alaktani rendszerébe illeszkedett.
szerelem: 1372 u./1448 k.: 0erelemuel gr., 1416 u./1450 k.: zčrčlemnc. gr., 1805: szerelëm. A zerelmu (¿: szerelmü) alak korábban *szerelómó volt, de “az elpusztult magánhangzó-elem ismét jelentkezett az újabb szerelëm változatban” (BÁRCZI: MNy. 49: 36; ill. SÁROSI ZSÓFIA: i. m. 176-177).
vénic: 1543: Wenez, 1797: Venetz, Velentz-. Az átvett alak egy szláv venz (< vö.: szb.-hv. v7z, szln. vęz, le. viąz; az eredeti alak *vęzъ) lehetett. A második szótagjukban magánhangzót (-e-, -ü-. -i-) tartalmazó alakváltozatok az -nz feloldásával keletkezhettek. - veper: 1881: vepër ’vadkan’, 1887: vepër ’kandisznó’; 1881: veper-csillag ’Castor und Pollux-Gestrin; csillagzat’ (MTsz., id. KNIEZSA: i. m. 553). Ha a szó a KNIEZSA (i. h.) által feltett szláv veprъ ’Eber’ átvétele, akkor a második nyílt szótag ‑e-je inetimologikus hangnak tartható. KNIEZSA a vëper címszó alatt azt is megjegyzi: “Nem egy román szó átvétele? A románban nem találom.” (i. h.). BAKOS FERENC (i. m.) a veper szót egyáltalán nem említi meg a román jövevényszavak között, tehát román eredetű aligha lehet. - verem: 1234/1364: uerem hn., 1416 u./1450 k.: včrembč gr., 1805: verëm. A szó alán eredetű (vö. osz. K. wärm, orm). Az oszét alakok alapján is nyilvánvaló, hogy a magyar alakok második szótagbeli magánhangzója (-e-, -ë-, -ü-, ‑ö-) ejtéskönnyítő hangként keletkezett. - virics: 1395 k.: verech. Az átvett alak *virc (< vö. kfn. wirz) lehetett, a második szótagbeli -e-, -ë-, illetve más alakváltozatokban az -i- tehát inetimologikus bontóhang. - vödör: 1165 k.: VVaderei sz. szn., 1217/1550: ? Vederey sz. szn., 1405 k.: veder, MTsz.: vedér, vidër, vidér, vödér. A hangsúlytalan szótag -e-, -ë-, -é-,  bizonyos alakváltozatokban az -ö- eleme minden bizonnyal ejtéskönnyítő hang, különösen ha az átadó szláv vědrъ formából (s nem egy esetleges *vědъrъ előzményből - vö. TESz.) indulunk ki, amelyben a tővégi magánhangzó eltűnése után a -dr hangkapcsolatot oldotta fel a nyelv.
- zsámfuter: 1792-3: Sámfutter, 1857: Zsámfáter,  1863: zsámfutter, 1891: Zsámfuter. Az utolsó szótag magánhangzója mindenképpen a magyarban keletkezhetett (< vö. fr. Jean-foutre) a -tr feloldására. - zsindely: 1405 k.: sendel, 1500: Sindelsegh. A második szótag magánhangzóját HORGER (MNy. 28: 37) inetimologikus hangnak tartja (hazai ném. schindŒ > R. sindël). Célszerű ezzel kapcsolatban MOLLAY fejtegetését idézni (i. m. 158): “Az -el ['l] végű szók redukált magánhangzóját a kfn. kori gyakorlatnak megfelelően még a korai újfelnémet kancelláriai nyelvben is jelölik és ejtik, a parasztnyelvjárásban azonban legkésőbb a XIV. században teljesen redukálódott, azaz szinkopálódott, a szóvégi mássalhangzó ezáltal szótagképző sonans [Œ] lett. ... A magyarban sonans [Œ] nem lévén, a spontán kétnyelvű beszélő megszünteti a szóvégi mássalhangzó sonans jellegét, ismét consonanssá teszi úgy, hogy vagy előtte vagy utána ejtett, nem etimologikus magánhangzó lesz szótagképző.”
5.2.1.2.   A n a l ó g i a   útján keletkezett -ë-/-e-:
- zsineg: 1613: zsineg, 1617: sineg, 1763: Zineg. A zsineg a R., N. sing > sineg főnév szóhasadással elkülönült változata. A kétszótagú alakváltozat egyes magánhangzóvesztő tövek analógiájára keletkezhetett (vö. ing ~ inog, reng ~ reneg stb.).

5.2.2. Az inetimologikus -i- hang
5.2.2.1. Az inetimologikus -i- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- kikerics: 1775: Kék kükörics, 1785: kikerits, 1787: kikirits. Ha a kikerics egy feltett török *kükerč, *kükürč ’kékes’ átvétele (TESz.), akkor az utolsó szótag -i-je a szóvégi mássalhangzó-torlódást szüntette meg.
- vénic: 1288/1448: Wenyz, 1783: Venitz, 1797: Benitz-, 1815 k.: Vinitzből gr., MTsz.: venics. - virics: 1395 k.: vírích, 1708: Viríts.

5.2.3. Az inetimologikus -ö- hang
5.2.3.1. Az inetimologikus -ö- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- dinsztel: 1810: Tintzölöm, 1865: dinstölt sz. A második szótag -ö-je minden bizonnyal szervetlen hang, mely - szerintem - a bajor-osztrák alakváltozatok (< vö.: h. baj.-osztr. dinst“, ausztriai ném. dinst“, ir. ném. dünsten) sonans “ elemének (-ën > -ön ~) -ël > -öl-féle feloldásával jött létre.
- féreg: 1560 k.: ferÖgh. 
- méreg: 1495 r.: merÖg.
- nyereg: 1533: nyerÖg. Az -ö-re l. 5.2.1.1.
- retek: 1533: RetÖk. Az -ö-re l. 5.2.1.1.
- tüske c. a. tüsök: 1836: Tüsök. A tüsök (~ tüsk) a tüske alaktani változatának önállósulásával jöhetett létre (tüske > tüsk > tüsök).
- verem: 1495 e.: verãmbe gr. - vödör: 1511/1593/1681: vödör, 1621: vedÖr. 1863: vidör.
- zsindely: 1553: sindöl, 1577 k.: S˙nd$l˙en gr., 1696-1831: söndöllözése sz.
5.2.3.2.   H a n g r e n d i   á t c s a p á s s a l   keletkezett -ö- hang:
- dolog: 1831: dölög-tévő nap.

5.2.4. Az inetimologikus -ü- hang
5.2.4.1. Az inetimologikus -ü- mint   e j t é s k ö n n y í t ő   hang:
- féreg: 1533: FerÚk.
- nyereg: 1533: Nyerug.
- vénic: 1257: Wenuz. - verem: †1015/†1158/1228/1274/1323/1403: Verum hn.
- zsindely: 1875: sëndü. Az -ü nyilvánvalóan másodlagos ejtéskönnyítő hang, mivel a szótagzáró -l zártabbá tevő hatására jött létre (-öl > -ül > -ű > -ü).
5.3. A szóvégi mássalhangzó-torlódásokat feloldó inetimologikus magánhangzók keletkezéséről
5.3.1.  A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k   szerepe a feloldásban
A magyar nyelv éppúgy, mint a szó elején, szó végén sem nagyon tűri a mássalhangzó-torlódást, még akkor sem, ha likvida a mássalhangzó-kapcsolat első (pl. lm, rk, lg, rm, rny) vagy ritkábban második eleme (br, pr). A szóvégi szótagzáró torlódást a nyelv eléggé következetesen próbálta meg feloldani. A szóvégi mássalhangzó-torlódások akkor szaporodtak meg nyelvünkben, amikor a tővégi magánhangzók eltűnése megindult, s mindaddig tartott, míg eltűnésük be nem fejeződött teljesen (X-XIV. század).
Az egyes címszavak tárgyalása során már hivatkoztunk SÁROSI ZSÓFIA azon megjegyzésére, hogy a mássalhangzó-torlódásos csonka tőváltozatok (pl. *ároku > árku > árk, alm, berk) viszonylag rövid ideig maradtak fenn ebben a formában, mivel ejtéskönnyítő magánhangzó toldódott be a mássalhangzók közé (i. h.).
A szócikkekben tárgyalt alakoknak valóban vannak csonka tőváltozatú formái a nyelvtörténeti forrásokban (1358: alm ’álom’; 1193: arc ’árok’; 1395 k.: ? cophth, 1450: ? Kapcz, 1450 k.: Kapcz ’kapocs’, 1572: ? Asp (vö. TESz., de MOLLAY nem tesz kérdőjelet az adat elé: “23 Asp fonal” i. m. 188); 1240 k.: forc; 1267/1353: Feketehalm hn., 1195 k.: hotolm, 1416 u./1450 k.: hatalm; 1516 k.: mwrk ’murok’; 1293: nugolm; 1015/1158/1323/1403: Surctulfa hn., 1329: Sork ’sarok’; 1300 k.: syrolm; 1416 u./ 1450 k.: titk stb.), nyilvánvaló tehát, hogy pl. a 10-15. században nem lehetett túlságosan ritka a szóvégi torlódások bontóhanggal való feloldása. BÁRCZI szerint a véghangzók lekopását követően keletkezett szóvégi mássalhangzó-torlódások “leggyakoribb és a legmaradandóbbnak bizonyuló feloldási mód”-ja abban áll, hogy például a mássalhangzóval kezdődő toldalékok előtt a két első mássalhangzó közé bontóhang iktatódik be (MNyT. 136).
Természetesen azzal is számolnunk kell, hogy a kétnyíltszótagos tendencia következményeképpen létrejött alakok (*!lomu > !lmu) továbbfejlődése során, a tővéghangzó eltűnése után szóvégre jutott mássalhangzó-torlódások feloldása is megtörtént (> álm > álom), de az is nyilvánvaló, hogy egyes nyelvjárásokban vagy közösségekben a megőrző tendencia is jelen lehetett, s megőrizhette az eredeti tőbeli magánhangzókat is, pl. *!lòmò > m. *!lomu > álom (vö. SÁROSI ZSÓFIA: i. h.).
Az idézett adatok között azonban olyan jövevényszavakat is találunk, amelyek mássalhangzó-torlódásos végződésekkel kerültek át a magyarba (szláv holm, csombr ’csombor’, dolg ’dolog’, *kopr ’kapor’, ném. turn, torn ’torony’ stb.), s itt analogikusan véghangzót kaphattak (holmu, csombru, dolgu, kopru, tornu stb.), a továbbiakban pedig az eredeti, finnugor szókészlet elemeinek fejlődését követték, azaz a véghangzó lekopott, a szóvégre jutott mássalhangzó-torlódás pedig bontóhanggal feloldódott (vö. SÁROSI: i. h.).
A korabeli szóalak-szerkezet rendszerébe illeszkedett minden bizonnyal az olasz eredetű, magánhangzóra végződő aspa, aspo > m. áspa szó is, amely tulajdonképpen a fent említett szóalakok mintájára nyerte el az áspa mellett előforduló ásop, ázsop (MTsz.) alakját is.
A kapocs-, karom-féle formák ún. természetes vagy mesterséges (nyelvújítási) elvonással jöttek létre (kapcsol > kapcs- > kapocs, illetőleg hornyol > horny > horony, karmol > karm- > karom, piszkol > piszk- > piszok), de a -pcs-, -ml-, -rm-féle feloldásnak az elvonástól független hangtani okai voltak. Ide tartoznak az olyan alakok, mint a károml- > káromol, a  kall > karl- > karol, mángoll > mángorl > mángorol, (ném. dinst“ >) m. nyj. dinsztol, sőt a ritka előfordulású adjutáns > adjutános, ajánl- > ajánol-féle formák is.
Az   a n a l ó g i a   hatását látjuk a tasak, jászol, ring > rinog, viksz > viszok alakokban, a   t u d a t o s   s z ó a l a k í t á s   jut érvényre viszont az angol és izom szóban.
A szóvégi mássalhangzó-torlódások típusai és gyakorisága a következő:
A szóvégi mássalhangzó-torlódások	Gyakoriság	
-lm	9	
-rk	7	
-rm	4	
-jszk, -mrb, -rl, -szk	3	
-lg, -ngl(y), -pcs, -rny, -sk,  -tk	2	
-ml, -nl(v), -ns, -nsztl, -sp, -szl, -zm	1	

A táblázat önmagáért beszél, különösebb szabályszerűséget nem veszünk észre azon túl, hogy gyakori az ún. folyékony hangot tartalmazó kapcsolatok száma (az l, r 12 esetben fordul elő a 26 mássalhangzó-kapcsolatban). Egyébként 15 kettős, 4 hármas és 1 négyes torlódás található.
5.3.1.1. A mássalhangzó-torlódások közti mély bontóhangok megoszlása és gyakorisága a következő:
	A szóvégi kettős mássalhangzó-torlódások típusai	
-a-	
-o-	
-u-	
Gyakoriság	
1.	-jszk	+	+	+	3	
2.	-kt	+			1	
3.	-lg	+	+		2	
4.	-lm	+ +	+ + + + + + +	+ +	11	
5.	-ml		+		1	
6.	-ng		+ +		2	
7.	-nl(v)		+		1	
8.	-n(y)s		+		1	
9.	-pcs	+	+		2	
10.	-pr		+		1	
11.	-rk	+	+ + + + +	+ + +	9	
12.	-rl		+ +	+	3	
13.	-rm	+	+ +	+	4	
14.	-rny		+ +		2	
15.	-sk	+	+		2	
16.	-sp		+		1	
17.	-szk		+ +		2	
18.	-szl		+		1	
19.	-tk		+ +		2	
20.	-zm		+		1	
21.	-mbr	+	+	+	3	
22.	-ngl(y)	+	+		2	
23	-nsztl		+		1	
	Összesen	11	38	9	58	

Amint a táblázatunk is mutatja, a mély mássalhangzók a leggyakrabban az -lm és az -rk kapcsolatot oldják fel. Mindhárom magánhangzó (a, o, u) előfordul bontóhangként a ‑jszk, az -lm, az -rk, az -rm és az -mbr hangkapcsolatban, többnyire ugyanazon szó variánsaiban. A bontóhangok közül igen gyakori az -o- szereplése (38), az -a- és az -u- már jóval ritkább (11, ill. 9).
5.3.1.2. A betoldódó mély magánhangzók függősége az első (vagy megelőző) szótag magánhangzójától
A betoldódó mély magánhangzó természetesen összhangban van a szavak hangrendjével. Mély hangrendű szavakban általában mély magánhangzók fordulnak elő szervetlen bontóhangként, s ez alól csupán a palatális i-t tartalmazó szavak (vagy szótagok) jelentenek kivételt. Hadd szemléltessük ezt azonban a következő táblázattal!
Magánhangzó-kombinációk a szóvégi mássalhangzó-torlódást feloldó szavakban		Adatok száma	
a második szótag bontóhangja szerint	a 	- a
o 	- a
i 	- a	8
1
1	
a harmadik/negyedik szótag bontóhangja szerint	-		
a második szótag bontóhangja szerint	¯/a/á - o
o 	- o (az ¯/a - o variánsaként)
o 	- o
u 	- o
i 	- o	15
3
6
2
8	
a harmadik/negyedik szótag bontóhangja szerint	a - a/á - o, a - u - á - o
a/á - o - o
u - a - o (az egyik á - o - o variánsa)
u - o - o (az u - a - o variánsa)
i - a - o	3
2
2
1
1	
a második szótag bontóhangja szerint	a/á - u
u 	- u
u 	- u (az a - o variánsaként)
o 	- u
o 	- u (az u- u variánsaként)
a 	- u (az a - o variánsaként)
i 	- u	3
3
1
1
1
1
1	
a harmadik/negyedik szótag bontóhangja szerint	á - u - u	1	
Az első vagy a megelőző szótag magánhangzójának jelentős szerepe van a betoldódó hang “kiválasztásában”, ugyanis a hasonulás ezen fajtájának érvényre jutása következményeképpen a második, illetőleg a harmadik vagy a negyedik szótag bontóhangja nagyrészt megegyezik az előző szótag magánhangzójával (a - a: 8, o - o: 12, u - u: 4), de érdekes kivétel az -o- betoldódása, mert úgy látszik, hogy eltűri az előző szótag a (! vagy á) hangját is, vagy másképpen fogalmazva az a  (! vagy á) indukáló hatása nem mutatkozik túlságosan dinamikusnak az asszimiláció terén (a - o: 21), s ugyanez a jelenség tükröződik bizonyára az i - o kombinációban is (8).
5.3.1.3. A betoldódó mély magánhangzók keletkezésének koráról
A szóvégi helyzetben levő mássalhangzó-torlódások feloldó hangjaként a rendelkezésünkre álló adatok szerint először az -o- (l. a következő táblázatot: 1009/1404: -arok), illetve az -u- (1055: aruk) jelenik meg, az -a- viszont kissé később (1372 u./ 1448 k.: haramert gr. ’háromért’).
Az inetimologikus mély magánhangzók első előfordulásai 
szóvégi mássalhangzó-torlódások feloldó hangjaként				
A hangkeletkezés oka	-a-	-o-	-u-	
4.1.1.1., 4.1.2.1., 4.1.3.1. 
Az ejtéskönnyítés	1372 u./1448 k.: haramert gr. [’háromért’]	1009/1404: -arok hn.;
1270/1437: -halom hn;
1395 k.: arok	1055: aruk
1211/1252: Harum- hn.	
4.1.1.2., 4.1.2.2. 
Az analógia	1835: tas-ak	1395 k.: ˙a0ob [’jászol’]		
4.1.1.3., 4.1.2.3. Tudatos szóalakítás	1560 k.: Angaly [’angol’]	1791: Ángolyokról gr.		

5.3.2. A palatális magánhangzók szerepe a feloldásban
Amint az ismeretes (l. HORGER: MNy. 28: 145; Ht2 140-1, MNyT. 136), a magyar nyelv nem csak szó elején, hanem a szó belsejében és szóvégen sem nagyon tűrte el a mássalhangzó-torlódást. A szóbelseji helyzet ugyan bizonyos értelemben kivételt jelent, különösen akkor, ha a kettős mássalhangzó-kapcsolat egyike az egyik, másika a másik szótagba tartozik. Az ilyen esetekben természetesen nem szükségszerű a mássalhangzó-kapcsolat olyan módon való megszüntetése, hogy közéjük egy szervetlen magánhangzót toldjunk be.
A feloldás történetét az előbbiekben tárgyaltuk (l. 5.3.1.), ezért most csupán azt említjük meg, hogy az inetimologikus palatális magánhangzók szóbelseji betoldása során ugyanolyan törvényszerűségek játszottak szerepet, mint a mély magánhangzók betoldódásakor: az ejtéskönnyítésre törekvés, az analógia, illetve a magas magánhangzóknál a hangrendi átcsapás is (dölög- ’dolog-’).
5.3.2.1. A szóvégi mássalhangzó-torlódások típusai és gyakorisága
A szóvégi mássalhangzó-kapcsolatok típusainak mennyisége és gyakorisága a mély magánhangzókkal történő feloldás körében nagyobb (20 mássalhangzó-kapcsolat feloldása 51 esetben történik meg), mint a palatális magánhangzók esetében (14, illetőleg 31). Hadd szemléltessük ezt a következő táblázattal!
A szóvégi kettős mássalhangzó-torlódások típusai		
-ë-/-e-	
-i-	
-ö-	
-ü-	
Gyakoriság	
1.	-dr	+		+		2	
2.	-lg			+		1	
3.	-lm	+				1	
4.	-nc		+	+		2	
5.	-ng	+				1	
6.	-pr	+				1	
7.	-rcs	+	+ +			3	
8.	-rg (~ -rk)	+ + + (+)		+ + +	+	7 (+ 1)	
9.	-rk				+	1	
10.	-rm	+ +		+	+	4	
11.	-sk			+		1	
12.	-tk (~ -tg)	+ (+)		+		2 (+ 1)	
13.	-tr	+				1	
14.	-ndl	+		+	+	3	
15.	-nsztl, (~ -ncl)	+		+ (+)		2 (+ 1)	
	Összesen	14 (+ 2)	3	11 (+ 1)	4	32 (+ 3)	

A táblázat - gondolom - önmagáért beszél, de azért megemlítjük, hogy olykor ugyanazon szó szóvégi mássalhangzó-torlódását más-más nyelvi környezetben más-más bontóhang oldja fel. Adataink között nincs olyan szó, amelynek alakváltozataiban bontóhangként mind a négy palatalis rövid magánhangzó előfordulna. Igen ritka továbbá az -i- és -ü- megterheltsége (3, illetőleg 4), meglehetősen egyenletes viszont az -ë-/-e- és az -ö- gyakorisága.
Külön kell szólnunk az úgynevezett hangzótoldó ige- és névszótövekben (érdemel : érdemli, tékozol : tékozló, illetve  szerelem : szerelmet, három : hármat) található betoldódó hangokról. Az ide tartozó tövek teljes feldolgozására nem vállalkozhatunk, mivel az egy külön dolgozatot igényelne. Ezért ez alkalommal csupán a szótöveket tárgyaló összefoglaló jellegű munkákra támaszkodunk.
Említsünk meg néhány ide tartozó szótövet!
I g e t ö v e k :
csikorog: Likorg (BécsiK. 218); érdemel: eerdeml (ÉrdyK. 610); érez: črzhetne (BécsiK. 113); fénylik: feenlnek (JordK. 396); gyakorol: gyakorlyatok (FestK. 12); ihl: yhl (DöbrK. 395); ingerel: ingérluen (Komj: Sz. Pál 35); káromol: karoml (MünchK. 28); kóborol: koborluán (Helt: Krón. 31); merészel: ne meerezleek (ÉrdyK. 520b); mészárol: mezarlyon (Pesti: NTest. 209); orvosol: wruosl (SermDom.); országol: orżagl (MünchK. 108); ostromol: ostromlya (ÉrdyK. 373b); tékozol: Ne tekozlad (BécsiK. 129), tekozl (DöbrK. 305), eltekozl (NagyszK. 297), tékozly (Helt: UT. 82); térdepel: terdepluen (MünchK. 68); undokol: onduklya (SermDom.); vásárol: wasarlanak wala (Pesti: NTest. 161); vezérel: vezerl (Mon: Apol. 431); zárol: be zarlyac (Born: Ének. 298) stb.
N é v s z ó t ö v e k :
három: harmu (TA.); szerelem: zerelmu (An.), öröm: ewrmuel olv. örm-vel (JókK. 5) stb., de l. még a tőlünk idézett adatokat is (alom, csombor, dolog, három, kapocs 5.1.1.1.; álom, inog, majom, nyugalom, ? ólom, piszok, sarok, titok, torok, torony 5.1.2.1.; jászol, rinog ’ring’ (5.1.2.2.); féreg, méreg, nyereg, retek, szerelem, vénic (5.2.1.1.); verem, zsindely (5.2.3.1.); tyrolm, hotolm, kegulm;, 1355: Keulkzygete; MünchK. titkía; PeerK. R.: kegelm; Anon. Peturgoz; HB.: peter < lat. Petrus (ez utóbbira l. bárczi: Szótöv. 29-30) stb.
Bárczi géza az említett adatokban magánhangzó-betoldást tesz fel (Szótöv. 49; Ht.2 137; MNyT. 217-221). A tővégi magánhangzók eltűnése után (l. HB. hotolm, ÓMS. syrolm, kegulm sb.) létrejött szóvégi mássalhangzó-torlódást “egy ejtéskönnyítő magánhangzó” betoldásával szüntette meg a nyelv (fegelemmel JókK. 12; syralomba PeerK. 8;  alommal BécsiK. 240) (Szótöv. 30). Az igékkel kapcsolatban (tékozl, érdeml stb.) hasonló véleményt fogalmaz meg. Ezek az igék - írja - ragtalan alakjukban két mássalhangzóra végződtek, a mássalhangzó-torlódást az első és a második mássalhangzó  közé iktatott ejtéskönnyítő magánhangzóval oldotta fel a beszélő (csikor-o-g, érdem-e-l) (l. Szótöv. 48-49).
A bárczi-féle nézet természetesen nem megokolatlan, s néhány esetben feltétlenül bizonyítható (l. pl. harm > károm; holm > halom; lat. Petrus >> HB. peter stb.).
Bizonyos fajta jogos kételkedés azonban már simonyinál hangot kapott, amikor azt írta, hogy “a ki azt mondja, hogy a söpr-e-sz, ugr-a-nak, tükr-ö-t, bokr-o-t szók a o hangja ejtéskönnyítő hang, az fölteszi, hogy e szóknak ragtalan alakja valaha így hangzott: söpr, ugr, bokr, mert hisz  k ü l ö n b e n   nem kellett volna segédhangzó s ama szók így hangozhattak volna: söpör-sz, ugor-nak, bokor‑t. Már pedig képtelenség volna föltennünk, hogy söpr, bokr-féle alakokat ejtett volna valaha magyar ajak...”, majd így folytatja: “Tehát a fönt említett szók eredetileg okvetetlen így hangzottak (vagy ilyenformán): *söpöresz, *ugoronak, *tüköröt, *bukurut; ezekben pedig az r utáni magánhangzónak csakis úgy volt értelme, ha a tőhöz tartozott!” (Szótők 27).
A “jogos” kételkedés indoklásaképpen megemlítjük, hogy eleve kérdéses lehet az ejtéskönnyítő hang föltevése az ismeretlen vagy bizonytalan eredetű szavakban (ingerel, káromol, tékozol, botlik, becsül, forbátl < forbátol, fodor : fodros; bizonytalan a gyötör, fájdalom stb. TESz.). Más adatokban pedig eléggé egyértel-műnek tűnik a betoldás feltevésének feleslegessége (érdem < ótör. ärdäm vagy erdäm, amelyből minden további nélkül keletkezhetett érdem-e-l alak; l. még gyakor-o-l; uru-szág > ország-ból ország-o-l ~ országl-; koh-o-l : kohlott TESz.), mivel a képzett alakokba (érdemel) a kötőhang szabályosan kerülhetett be (azaz úgynevezett analógiás kötőhangzóként), s nem az -ml-, -rl-, -gl-, -hl- kapcsolatok feloldó elemeként.
Végül A magyar nyelv történeti nyelvtanának 1. kötetében sárosi zsófia a holmu > holm > halom-féle alakok tárgyalása során kifejti, hogy az idegenből átvett szavak tővéghangzót kaptak (holm > holmu, turn ’torony’ > tornu), s annak lekopása után a szóvégi mássalhangzó-torlódást nyelvünk “ejtéskönnyítő magánhangzó” közbeiktatásával oldotta fel (holmu > holm > halom) (176). A mássalhangzó-torlódásos csonka tőváltozatok - folytatja - viszonylag rövid ideig maradtak fenn: ejtéskönnyítő magánhangzó ékelődött be a mássalhangzók közé (i. h.). De már ő maga is figyelmeztet, hogy nehéz eldönteni: vajon a hármas mássalhangzó-torlódás feloldására szolgáló   e j t é s k ö n n y í t ő   m a g á n h a n g z ó   került-e a szóalakokba (HB.: puculnek : poklok). sárosi zsófia azt is megemlíti, hogy az -alom/-elëm képzős formák egy ideig mássalhangzó-torlódásos formában maradtak fenn (An. zerelmu > szerelm, *hotolmu > HB. hotolm, ÓMS. kegulm, tyrolm, 1293: nugolm) (177, 254-255).
De nem kevésbé figyelmet érdemel az a megjegyzése, hogy “másfelől a szerelem, hatalom-féle alakok valószínűleg nem csupán a torlódásos változatokban bekövetkező hangzótoldás nyomán keletkezhettek, hanem a tővégi vokális eltűnésétől kezdve léteztek” (177). Arra is figyelmeztet azonban, hogy a korai nyelvemlékekben, sőt a kódexek korában is gyakoribbak a fel nem oldott tőbelseji és bizonyos szóalak végi kettős és hármas mássalhangzó-torlódások az -alom/-elëm képzős főnevekben, mint más, hangzótoldó típusú tövekben. Különösen figyelmet érdemel továbbá a véleménye, hogy “ennek oka talán a “hivatalos” írott szövegek, különösen a kódexek néha kissé művi, mesterkélt nyelvezetében keresendő” (uo.).
Nem kevésbé fontos zelliger erzsébet elképzelése (A magyar nyelv történeti nyelvtana. II/1. kötet. A kései ómagyar kor. Morfematika. Bp., 1992. 18), mely szerint “a kései ómagyarban a csonka tőben előforduló mássalhangzó-torlódások egy része kódexenként (és így bizonyára nyelvjárásonként is) eltérő képet mutat” (l. BécsiK. 218: Likorg; NagyszK. 247: čičorog; másrészt DöbrK. 16: motoľgia : NádK. 327: motoľogvala) (18). Majd később arra tér ki, hogy a mássalhangzó-kapcsolat megszüntetése a kései ómagyar korban leginkább egy - általában középső nyelvállású - magánhangzó beékelődésével történt (BécsiK. 218: Likorg; MünchK. 51vb:vč0tegl vala, 54va: o20agl stb.). A betoldással - írja - “valójában a tő belsejének eredetibb hangszerkezete állt helyre, sőt az írásbeliségből esetleg időlegesen kiszorult, de a beszélt nyelvben tovább élő alakok felerősödéséről is szó lehet” (19). Ezzel nézetünk szerint feltétlenül számolnunk kell. Egyrészt tehát a beszélt nyelvben megőrződött alakoknak az írásbeliségbe emelése, s nem szervetlen hangok betoldása látszik nyilvánvalónak a csikorog, országol, tékozol-féle esetekben, illetve a -(d)alom, -(d)elem végű formákban, másrészt a csikorg, tékozl stb. szerepeltetése a kódexekben, illetve ezek feltűnő gyakorisága mindenképpen “a fordítók tudatos nyelvi alakításának” is köszönhető (vö. zelliger: i. h.).
A halom, három, torony-félékben, amint arra már korábban is rámutattunk (ugyanitt l. sárosi zsófia véleményét), nyilvánvalóan járulékhang jelenik meg a második szótagban, míg a csikorog, siralom, szerelem-félékben sokkal inkább lehet szó az eredetibb változatok megőrzéséről, noha a tővégi magánhangzó eltűnése átmeneti zavart kétségtelenül okozhatott, tehát esetleg valóban számolhatunk a szóvégi mássalhangzó-torlódások közé iktatódó   s z e r v e t l e n   magánhangzók szórványos felbukkanásával is.
5.3.2.2. A betoldódó magánhangzók függősége az első (vagy megelőző) szótag magánhangzójától
Az előforduló magánhangzó-kombinációkat mutatja be a következő táblázat:
	 Magánhangzó-kombinációk	Adatok száma	
a második szótag bontóhangja szerint	e/ë/é - e
i - e
i - e (az ö - ö variánsaként)
a - e	11
2
1
1	
a harmadik szótag bontóhangja szerint	e - e - e	1	
a második szótag bontóhangja szerint	i - i
ë/e/é - i
i - i (az é - i variánsaként)	1
1
1	
a harmadik szótag bontóhangja szerint	i - e - i
ü - ö - i (az i - e - i variánsaként)
i - i - i (az i - e - i variánsaként)	1
1
1	
a második szótag bontóhangja szerint	ö - ö
e/ë/é - ö
i - ö
ö - ö (az i - ö variánsaként)
i - ö (az ö - ö  variánsaként)
e - ö (az ö - ö  variánsaként)
ü - ö	2
5
2
2
1
1
1	
a harmadik szótag bontóhangja szerint	-		
a második szótag bontóhangja szerint	e/ë/é - ü	5	
a harmadik szótag bontóhangja szerint	-		

Az első (vagy megelőző) szótag meghatározó szerepe a következő szótag bontóhangjának kiválasztásában igazán csak az -e- hangoknál szembetűnő (összesen 12 szó), a többinél alig jut érvényre (ö - ö: 4, i - i: 3). Az -ë-/-e- és az -i- viszonylag könnyen társul más magánhangzókkal is egy szó hangalakszerkezetén belül (ë/e - i, ë/e - ö, ë/e - ü, illetőleg i - e, i - ö).
A szóvégi mássalhangzó-torlódások gyakorisága a következő:
A szóvégi mássalhangzó-torlódások	Gyakoriság	
-rg (~ -rk)	7 (+ 1)	
-rm	4	
-nc, -ndl, -rcs	3	

-dr, -nsztl (~ ncl), -tk (~ -tg)	 (-ncl + 1)
2
 (-tg + 1)	
-lg, -lm, -ng, -pr, -sk, -tr	1	

Jellemző, hogy a mássalhangzó-kapcsolatokban szinte kivétel nélkül szerepel egy-egy likvida (r, l) vagy nasalis hang (n), kivételt mindössze a -tk (~ -tg) és az -sk torlódás jelent.
5.3.2.3. A továbbiakban nézzük meg a   p a l a t á l i s   b o n t ó h a n g o k   e l s ő    e l ő f o r d u l á s a i t :
Az inetimologikus palatális magánhangzók első előfordulásai szóvégi mássalhangzó-torlódások bontóhangjaként					
A hangkeletkezés oka	-ë-/-e-	-i-	-ö-	-ü-	
4.2.1.1., 4.2.2.1., 4.2.3.1., 4.2.4.1. 
Az ejtéskönnyítés

4.2.1.2. 
Az analógia

4.2.3.2. A hangrendi átcsapás	1165 k.: VVaderei sz. szn. [’vödör’];
1234/1364: uerem hn. [verem]; 
1372 u./1448 k.: 0erelemuel gr.

1613: zsineg	1288/1448: Wenyz [vénic];
1395 k.: vírích [virics]	1495 e.: merÖg

1813: dölög- ’dolog’	†1015/†1158/1228/ 1274/1323/1403: Verum hn. [verem];
1257: Wenuz [Vénic]	

A palatális inetimologikus magánhangzók már a 11. századtól kezdve előfordulnak bontóhangként. Elsőként az -ü- szerepel a Verum [Verem] helynévben (l. táblázat), az ‑ë‑/ ‑e- 1165 k. fordul elő, az -i- és az -ö- amazoknál valamivel később.
5.4. Összefoglalás
A szóvégi mássalhangzó-torlódások feloldása meglehetősen általános jelensége nyelvünknek, s a nyelvtörténeti adatok és nyelvtörténeti kutatások is bizonyították, hogy a torlódás feloldására törekvés egy idejű a szóvégi torlódások létrejöttének korával. A szóvégi torlódások bontóhangjaiként mind veláris, mind palatális magánhangzók előfordulnak a 11. századtól tulajdonképpen napjainkig.
A szóvégi mássalhangzó-torlódások típusainak vizsgálata során szembeötlő, hogy a mély magánhangzó betoldódása az -lm- kapcsolatokban meglehetősen gyakori (9), a magas hangrendű szavakban viszont szinte jelentéktelen e hangkapcsolat feloldása (1). Úgy látszik, hogy az -rg, -rk torlódást tűri a nyelv a legkevésbé a szó végén, mind palatális, mind veláris hangrendű szavakban, ugyanis a többi szóvégi mássalhangzó-kapcsolathoz képest egyformán gyakori a feloldásuk (-rk: mély magánhangzóval 9, -rg, ‑rk: palatális magánhangzóval 8 + 1).
Az első (vagy megelőző) szótag magánhangzójának meghatározó szerepe van a torlódásoldó magánhangzó minőségének, milyenségének kiválasztásában (a - a: 8, !/a/á - a:  15, o - o: 6, ë/e/é - e: 11 stb.). Az i - mint első (vagy megelőző) szótagi magánhangzó - “hatása” összhangban áll azzal a nyelvi törvénnyel, hogy előfordulhat vegyes hangrendű szavakban is (i - o: 8). Úgy látszik, hogy az ë/e és az o “könnyen társul” más magánhangzókkal egy szó hangszerkezetén belül (pl. !/a/á - o: 15, i - o: 8; ë/e/é - ë/e: 11; ë/e/é - ö: 5, ë/e/é - ü: 5).
6. Az inetimologikus végmagánhangzók
Az   i n e t i m o l o g i k u s   v é g m a g á n h a n g z ó k   rendszeres és minden részletkérdésre kiterjedő feldolgozása nem történt meg ugyan, de főleg hangtörténeti (pl. SZINNYEI: NyK. 34: 1, 44: 466; GOMBOCZ: MNy. 5: 393; MELICH: MNy. 6: 15, 58, 111, 150; MNy. 10: 197; BÁRCZI: Ht.2 19; MNyT. 146; BENKŐ: MNy. 45: 77, 46: 232; PAPP I.: MNy. 59: 393, NytudÉrt. 40. sz. 288 stb.) és más nyelvtörténeti munkák (BÁRCZI: TA. 75-77, Szótöv. 28-30; BENKŐ: A történeti nyelvtudomány alapjai. Bp., 1988. 52; SÁROSI ZSÓFIA: in A magyar nyelv történeti nyelvtana. 1: 176, 2: 253), valamint különösen az etimológiai-szótörténeti tanulmányok, monográfiák (pl. TESz., KNIEZSA: SzlJsz. I.; MOLLAY: Német-magyar nyelvi érintkezések a XVI. század végéig. Bp., 1982; GUDRUN KOBILAROV-GÖTZE: Die deutschen Lehnwörter der ungarischen Gemeinsprache. Wiesbaden, 1972; HORVÁTH MÁRIA: Német elemek a 17. század magyar nyelvében. Bp., 1978.; stb.) igen sok elméleti összefüggésre mutattak rá, és számos részletkérdést is tisztáztak.
Lássuk az idetartozó adatokat!
6.1. A   m é l y   m a g á n h a n g z ó k
6.1.1. Az inetimologikus -a véghangzó
6.1.1.1. Az    a n a l ó g i á s   i n d í t é k ú   l a t i n o s í t á s   eredményeként keletkezett -a hang:
- akrobata: 1867: akrobata. Az akrobata alak vagy az akrobat (< talán német) latinosítása révén, az artista, atléta stb. mintájára keletkezett, vagy az olasz acrňbata átvétele. - arabeszk: 1864: arabeszkáin gr., 1865: arabeska. Az -a elem tudatos latinosítás eredménye (TESz.), a latin -a végű szavak mintájára.
- bagatell: 1710: bagatellás sz., 1713: bagatellának gr., 1744/1748: baggatella, 1749: bakatella,1767: bagatella. A magyar bagatella esetében gondolhatunk ugyan közvetlen olasz átvételre is (TESz.), de valószínűbbnek látszik a latinosítás ténye. - ballada: 1816: balládák gr., 1830: balladákban gr. A szóvégi -a tudatos latinosítás eredménye. - bandita: 1642: bandita, 1793: Bánditáknak gr., 1841: bandíta. A szóvégi -a csak akkor volna szervetlen hangnak tekinthető, ha nem az olaszból, hanem a németből eredeztetnénk (vö. ném. Bandit), s ekkor a latinosítás látszik valószínűnek. - bankett: 1680: Bankétákat gr. Az -a latinosítás eredménye (vö. német, közelebbről baj.-osztr.; l. ném. Bankett). - barikád: 1832: barrikáda-nap. A szóvégi -a latinosítás eredménye. - baritonista: 1879: baritonista. Az idézett alakváltozat lehet magyar képzés is, de éppúgy lehet a ném. Baritonist latinosítása is. - basszista: 1789: Baszszista. A basszista a ném.  Bassist szóra megy vissza, a szóvég latinosítás eredménye. - bigott: 1805: bigóta. - biléta: 1796:  biléta. - blanketta: 1880: blankétát gr., 1889: blankettát gr. - bukéta: 1811: Bukétákat gr. A szóvégi -a latinosítással létrejött szervetlen hang, de éppúgy számolhatunk a bokréta szó analógiás hatásával is. - bürokrata: 1862: bureaucrata, 1867: Bürokraták gr. A szóvégi -a latinosítással keletkezett szervetlen hang.
- cigaretta: 1879: cigaretta-papirost gr. - ciráda: 1778: tzirádákat gr., 1789: tzirodát gr., 1803: tzíráda. KOBILAROV-GÖTZE szerint “der Entlehnung ins Ung. lag wahrscheinlich eine dt. maa. Form zierad' zugrunde” (i. m. 123), az -a tehát hanghelyettesítés eredménye lehet, s így nem szervetlen hang.
- demagógia: 1854: Demagogia, 1893: Demagógia. A magyarba a demagógia  szó a németből került át (vö. ném. Demagogie), a szóvég latinosítás eredménye. - demokrácia: 1790: Democratiát gr., 1795-96: Démokrátzia. - dioptria: 1883: dioptria. A szóvég latinosítás eredménye a magyarban (< vö.: ném. Dioptrie, fr. dioptrie). - diplomácia: 1810: Diplomatiának gr., 1869: diplomáczia. - diplomata: 1832: diplomatáink. Mindkét iménti szavunk -a eleme latinosítás eredménye (< vö.: fr. diplomatie; diplomate). - drapéria: 1806/1893: draperia. A szóvég latinosítással keletkezett a föltehetően német Draperie alakból. - dresszúra: 1860: dresszurája, 1884: dresszúra. Az -a latinosításként jött létre (< vö. ném.: Dressur). - drogista: 1891: droguista, drogista. Az -a latinosítással valószínűleg a német Drogist-ból jött létre.
- egoista: 1793: Egoistáknak gr. A szóvég latinosítás eredménye (< vö.: fr. égoďste vagy ném. Egoist). - enciklopédista: 1865: encyclopädisták gr. A szóvégi -a latinosítással keletkezett (< vö.: ném. Enzyklopädist vagy fr. encyclopédiste) szervetlen hang. - erotika: 1869: erotikai sz., 1894: Erotika. Az erotika nemzetközi szó, a magyarba föltehetően a németből került át (< vö. ném.: Erotik) magyar latinosítással. A szóalak létrejöttéhez analógiát a bukolika-féle szavak is szolgáltathattak. - esztétika: 1787: Aesthetica, 1796: Észthetikának gr. Az esztétika szó -a eleme az átvett német (l. Ästhetik) vagy francia ( l. esthétique) alak alapján a magyarban keletkezett latinosítással.
- fatalista: 1794: fátálisták gr., 1810/1896: Fatalisták gr. Az -a véghangzó latinosítással keletkezett (< vö. ném.: Fatalist). - folklorista: 1892: folklorista.  Az angolból vagy a németből származó szavunk (vö. ang. folklorist; ill. ném. Folklorist) ‑a eleme latinosítás eredményeként jött létre. - fonetika: 1880: fonétika, 1886: phonetika. - formalista: 1865: formalista. - fotográfia: 1865: photographia, 1880: Fotográfia. - frizura: 1780: Frizurára gr., 1787: frizúráját gr., MTsz.: fizura.
- galand: 1831: galanta. A szóvégi -a valószínűleg latinosítással keletkezett a galant (l. TESz. galand a.) alakból. - gárdista: 1788: gardista, 1791: Gárdisták gr. Ha a gárdista szavunk a németből származik (< vö. ném.: Gardist), akkor a szóvégi -a - nézetem szerint - latinosítással keletkezhetett. - garnitúra: 1862: -garniturában gr. Az -a végű alak latinosítás terméke (< vö. ném. Garnitur). - glazúr: 1865: glasura. - grafika: 1865: graphika, 1883: grafikai sz. A magyar grafika a német megfelelő (vö. Graphik) (vissza)latinosításával: a botanika : botanikus, fizika : fizikus stb. szópárok mintájára keletkezett. - gránát3: 1809: granáta, 1825: grannáta. Ide tartozása erősen kérdéses. Az -a végű alakok lehetnek ugyan latinosítás eredményei (a ném. Granate ’robbanó lövedék’ alapján), de származhatnak az olaszból is (< vö.: granata). A német alakból származtatás esetén is joggal merülhet föl, hogy a szóvégi ‑' hanghelyettesítése történt meg a magyar -a-val, s így semmiképpen sem tarthatnánk a szóvégi -a hangot inetimologikusnak.
- humanista: 1862/1888: humanista. A humanista nemzetközi szó, a magyarba a német humanist került át latinosítással, melynek eredménye a szóvégi -a megjelenése volt.
- ideológia: 1813: ideológiájából gr. A szó a német Ideologie, esetleg a francia idéologie átvétele latinosított végződéssel. - imperialista: 1863: imperialista. Az imperialista szó nemzetközi szócsalád tagja, mely hozzánk valószínűleg a németből került át (vö. ném. Imperialist) latinosítással. A szóvégi -a ennek köszönheti létét. - impresszionista: 1895: Impresszionista. Az -a-ra l. az előző szócikket (l. még ném. Impressionist). - internacionalista: 1872/1951: internationalisták gr. Az -a-ra l. az imperialista c. a. (vö. még ném. Internationalist).
- kapitalista: 1794: Kapitálistáknak gr., 1807: Kapitalista. A m. kapitalista alak legvalószínűbben a németből való (< vö.: ném. Kapitalist),  a szóvégi -a latinosítás eredménye lehet vagy az -ista végű szavak hatásának tulajdonítható. - karambol: 1851: karámbolázott sz., 1857: karambolák gr. Noha nem zárható ki teljesen, hogy a karambola alak a ném. R. Carambol formából latinosítással keletkezett, mégis valószínűbb, hogy a szóvégi -a a német Karambole -'  elemének hanghelyettesítése révén keletkezett, vagy az olaszból való közvetlen szóátvétel (< vö. ol.: carambola) esetén nem is tekinthető  szervetlen hangnak. - karfiol: 1787: kártifiola, 1791: kartaviola, 1800: Kartifiola, 1857: kartefiola. A magyar alakok forrása elsősorban a német lehetett (< vö. ném. Karfiol, al. (svájci) kardifiol stb.), de a régi alakok a TESz. szerint jöhettek az olaszból is (< vö. ol.: cavolfiore). Az -a végű formák latinosítással jöttek létre, s így a szóvégi hang szervetlen elemnek minősül. Ha viszont az olasz átvétel bizonyulna valósnak, akkor inkább -e ~ magyar -a hanghelyettesítésről beszélhetnénk. - kokilla: 1895: Kokilla. A kokilla szó francia eredetű, de német közvetítéssel is átjöhetett. A közvetlen francia átvétel föltevése esetén a latinosítás talán valóban -a szóvéget eredményezett, de ha a német Kokille került át a magyarba, akkor inkább -' ~ m. -a hanghelyettesítésről beszélhetünk. - kozmetika: 1891: kosmetika. Nemzetközi szó, a magyar kozmetika átadója a német lehetett (< vö.: ném. Kosmetik; ang. cosmetic, fr. cosmétique stb). A szóvégi -a latinosítás révén keletkezett járulékhang. - kozmopolita: 1789:  Cosmopolíta, 1793: Kozmopolita. Nemzetközi szó. A magyarba a németből (esetleg a franciából) kerülhetett át (vö. ném.. Kosmopolit; fr. cosmopolite), s a szóvég latinosítással jött létre. - kriminalista: 1870: kriminalista. A kriminalista nemzetközi szó, de a magyarba a németből jöhetett át (< vö. ném. Kriminalist), s a szóvég latinosítás eredménye. - kurázsi: 1803: kurázsia. Az -(i)a szóvég a német alak (< vö. ném. Courage, B. kuraschi) magyar latinosításával jött létre.
- mandzsetta: 1742: Manschettakkal gr., 1785: Mancséta. A magyarban francia eredetű a mandzsetta szó (< vö. fr.: manchette), de német közvetítéssel is átjöhetett (< vö. ném. Manschette). A szóvégi -a latinosítással keletkezett, de a TESz. azt is lehetségesnek tartja, hogy a német szóvégi -' hanghelyettesítésével keletkezett. - marsruta: 1704: marsruttát gr., 1705: marsrutáját gr., marsrutája gr. A szó a német Marschroute ’katonai menet megszabott rendje, útiránya’ alakra megy vissza. Nagyon valószínű, hogy a szóvégi -a a német szóvégi redukált -' helyettesítésével keletkezett, vagy esetleg latinosítás. Az -a tehát aligha szervetlen járulékhang. - masiniszta: 1793: Maschinista, 1811: Masinista, 1884: Masiniszta. Német eredetű szó (< vö. ném. Maschinist),  a magyar szóvégi -a latinosítással keletkezett. - masinéria: 1830: masinéria, 1835: Maschineria. A magyar szó a németből származik (< vö. ném.: Maschinerie),  a szóvégi -a latinosítás eredménye. - matrica: 1888: matriczája gr. Nemzetközi szó, de a magyar matrica átadója a francia (vö. fr. matrice) vagy a német (vö. ném. Matrize) lehetett. A végződése (-a) latinosítás eredménye, a német származás esetén viszont az is elképzelhető, hogy -' > m. -a hanghelyettesítés történt. - monarchista: 1792: Monarchistáknak gr. A monarchista nemzetközi szó, de a magyarba a német vagy esetleg a francia megfelelő került át (vö. ném. Monarchist, fr. monarchiste). A magyar szóvégi -a latinosítással keletkezett hang. - monopolista: 1796: monopolistáknak gr. A magyar szó forrása elsősorban a német lehetett (< vö. ném.: Monopolist),  a szóvégi magánhangzó (-a) latinosítás eredményeképpen keletkezett. - mozaik: 1791: mozaikás sz., 1806: muzáika. Az -a latinosítás révén keletkezett szóvégi szervetlen hang (a mozaik-ra vö. < ném.: Mosaik).
- nacionalista: 1873/1951: nationalisták, 1897: Nacionalisták gr. A szóvégi -a nézetem szerint nyilván latinosítással keletkezett (< vö. ném.: Nationalist). - naturalista: 1660-1/1705: Naturalisták gr., 1773: Naturalistákat gr. A naturalista szó a magyarba elsősorban a németből kerülhetett át (< vö. ném.:  Naturalist), de a szóvégi -a minden bizonnyal latinosítással keletkezett járulékhang. - novellista: 1787: Novellistáról gr. Az -a latinosítás eredménye (< vö. ném. Novellist).
- opportunista: 1894: opportunista, 1896: oportunista. A szóvégi -a szervetlen hang, mely latinosítás eredménye (< vö. ném. Opportunist). - ostrom: 1464: sturma, 1707: sturmátúl gr. A szóvégi -a föltehetőleg latinosítással keletkezett inetimologikus hang (< vö.: ném. Sturm, középn. storm).
- pakéta: 1749: pakétába gr., 1810/1898: paketába gr. A szóvégi -a latinosítás révén keletkezett járulékhang (< vö.: ném. Paket). - parcella: 1865: parcella. Mivel a parcella szó a magyarba a franciából kerülhetett át (< vö.: fr. parcelle),  a szóvégi -a latinosítással keletkezhetett, ha azonban a német közvetítés jutott érvényre, akkor aligha beszélhetünk járulékhangról, sokkal inkább hanghelyettesítésről (-' ~ -a; vö.: ném. Parzelle). - parketta: 1810/1898: parquéták gr., 1894: parkettára gr. A parkett szót a magyarba elsősorban a német közvetíthette (< vö.: ném. Parkett, Parkette). Az ‑a csak abban az esetben tekinthető szervetlen hangnak, ha a ném. Parkett latinosításával keletkezett, ellenkező esetben (l. Parkette) véleményem szerint valószínűleg -' ~ -a hanghelyettesítés történt a magyarban. - pelargónia: 1842: pelargoniákkal gr., 1875: pelargónia. Német eredetű szó, a szóvégi járulékhang (-a) latinosítás eredménye (< vö.: ném. Pelargonie). - pesszimista: 1810/1896: Pessimista, 1876: pesszimistáink. Mivel a magyarba a szó elsősorban a németből (< vö.: Pessimist), esetleg a franciából (< vö.: pessimiste) jött át,  a magyar szóvégi inetimologikus véghangzó latinosítás eredménye lehet. - pianista: 1841: pianistához. Nemzetközi szócsalád tagja. Ha a magyarba az olaszból került át (< vö.: ol. pianista), akkor nem beszélhetünk szóvégi járulékhangról. Ha viszont a német az átadó nyelv (< vö. Pianist), akkor az -a latinosítással keletkezett szervetlen hang. - pikantéria: 1857: pikantéria. A pikantéria véghangzója (-a) latinosítással keletkezett (< vö.: ném. Pikanterie). - politúr: 1793/1844: politurára.  Német eredetű szócsalád tagja a politúr szó (< vö.: Politur),  a magyar szóvégi -a latinosítással keletkezett járulékhang. - potentát: 1877: potentáta. A német eredetű potentát (< vö.: Potentat) szóvégi -a eleme latinosítás eredménye. - propagandista: 1792: Propagandisták gr., 1799: Propagándistáik gr.  A propagandista nemzetközi szó. Nézetem szerint talán föltehető, hogy a magyarba a németből került (< vö.: Propagandist), s a szóvégi -a latinosítás eredménye. - prüdéria: 1853: prüdéria. A szó a fr. pruderie átvétele a ném. Prüderie közvetítésével. Az -a szóvég nyilvánvalóan latinosítás eredményeképpen keletkezett.
- racionalista: 1839: rationalistákat gr. A szó a magyarba valószínűleg a németből került át (< vö.: Rationalist), az -a szóvég latinosítás eredménye. - reformista: 1832: reformista. A magyarba elsősorban a németből jöhetett (< vö.: Reformist), a szóvégi -a latinosítással keletkezett. - respublika: 1656: respublicának gr., 1795: respublikának gr., 1835: Republica. A magyar republika minden bizonnyal a németből való (< vö.: Republik) a szóvég latinosításával. - romanista: 1890: romanistának gr. Akár a franciából közvetlenül (< vö.: romaniste),  akár német közvetítéssel (< vö.: Romanist) került át, a szóvégi -a járulékhang - nézetem szerint - latinosítással jött létre. - romantika: 1822: Romantikát gr., 1826: romántika. A szó magyar alakja a német Romantik alapján keletkezett latinosítással. A mai alak kialakításában és megszilárdításában azonban szerepet játszhatott a ném. Kritik : m. kritika, ném. Poetik : m. poétika stb. szópárrendszer is (l. TESz.). - rondella: 1795/1883: rundellájával, 1835: Rondella. A rondella nemzetközi szó, mely a magyarba osztrák (német) közvetítéssel jutott el (< vö.: ném. Rondell, Rundell stb.). A szóvégi -a latinosítással alakult, melyet a középlatin, hazai latin rondella ’kerek védőfal, bástya’ is támogatott.
- sémita: 1883: semita-, 1884: Semiták, 1894: sémita. A sémita nemzetközi szó. Feltehető, hogy az idegen nyelvi formák (l. ang. Semite, ném. Semit, ol. semita, fr. sémite stb.) alapján jött létre a magyar alakváltozat, mégpedig - nézetem szerint - talán egy semit-féle alak latinosításával (semit > m. sémita). - soviniszta: 1873: chauvuninisták gr. [íráshibás változat], 1891: chauvinista,  1899: soviniszta. Nemzetközi szó, mely szóvégi járulékhangját (-a) a feltehetően német alak (< vö.: Chauvinist) alapján - nézetem szerint - latinosítás eredményeképpen kapta. - spagát: 1620: Spagotáért gr., 1890: spagéta. A bajor-osztrák (ill. ausztriai német) eredetű szó (< vö.: spaget, spŕg'd, ausztriai ném. Spagat, Spakat stb.) szóvégi járulékhangját (-a) latinosítás révén nyerte. - spaletta: 1888: spaletákat gr., 1889: spalettás sz., 1896: speléták gr. A magyar szóvégi -a a TESz. szerint a biléta, pakéta, paletta szavakhoz hasonlóan latinosítással jött létre, azaz a német mássalhangzós szóvég utáni magyar járulékhang (-a) latinosítással keletkezett. A spaletta szó végén levő -a keletkezését illetően azonban célszerű kissé óvatosnak lenni, mivel itt az ausztriai német alakváltozatok között mássalhangzós (< vö.: Spalett, Spalette) és magánhangzós (-') tő is található. Ha az utóbbi alakváltozatot vettük volna át, akkor nézetem szerint hanghelyettesítés történt a magyarban, s nem beszélhetnénk szervetlen járulékhangról. - specialista: 1874-6/1904: specialista, 1897: speciálistánkat gr. Nemzetközi szó, de hozzánk elsősorban a németből kerülhetett (< vö.: Spezialist). A szóvég alakulása (-a) latinosítással, a hasonló latin származású jövevényszavak mintájára alakult. - spenót: 1664: Spinata. A spenót vándorszó (< vö.: ném. Spinat, sp. espinaca, fr. épinard, ol. spinace stb.), föltehető azonban, hogy az idézett alak a németre megy vissza, ebben az esetben az -a minden bizonnyal (másodlagos) latinosítás eredményeként jött létre. - spiritiszta: 1872/1896: spiritista, 1897: spiritiszták gr. A spiritiszta szó egy nemzetközi szócsalád tagja. Hozzánk talán elsősorban a németből jöhetett (< vö.: Spiritist),  a szóvéget a latinosítás formálta ki. - statiszta: 1793: Statistákat gr., 1886: statisztáknak gr. - statisztika: 1786: Statistikának gr., 1797: Státistikai sz. - stiliszta: 1806/1893: Stylistát gr. - stilisztika: 1793/1891: Stylisticánk gr., 1812/1900: stilisztikai sz. A szóvégi -a - mint a fentebb idézett szavakban is - latinosítás következménye (< vö.: ném. Stilistik),  melyben közrejátszott az analogikus hatás is (TESz.).
- szandál: 1848: sandaláid gr. Az idézett sandala szó valószínűleg a szóvégi e-t nem ejtő német nyelvjárási forma (< vö.: Sandale) átvétele magyar latinosítással. - szatír: 1804/1930: Szatirák gr. A szatír vándorszó (< vö.: ang. satyr, ném. Satyr, fr. satyre, ol. sŕtiro stb.), melynek magyar szatira változata latinosítással vagy a szatíra ’gúnyos hangú irodalmi műfaj, költemény; Art Literaturgattung, Satire’ hatásával magyarázható. - szekatúra: 1768: secaturából gr., 1867: szekátura. Ausztriai német eredetű szó (< vö.: Sekkatur, B. sekatur), a szóvégi -a latinosítás eredménye. - szeminarista: 1897: szeminárista. A szó végződése (-a) latinosítással jött létre, vagy az -ista végű szavak analógiás hatására. - szimbolista: 1897: szimbolistákat gr. - szlavista: 1872: szlavista, 1892: szlávisták gr. - szlavisztika: 1897: szlavisztikában. - szocialista: 1839: socialisták gr. - szonda: 1891: sonda, 1900: szondálás sz. A szonda szóvégi -a eleme latinosítással keletkezett járulékhang (< vö.: fr. sonde; vö. még ném. Sonde). - szonett: 1813: Szonéta. Nemzetközi szó (< vö.: ang. sonett, ném. Sonett, fr. sonnet, ol. sonetto stb.), a szonéta -a eleme latinosítással keletkezett szervetlen hang.
- terpentin: 1577 k.: terpent˙nawal gr. A magyar szóvég (-a) inetimologikus volta nagyon kérdéses, ugyanis a terpentina alakváltozat jöhetett a latinból (< vö.: h. latin terpentina),  de lehet német átvétel is (< vö.: ném. Terpentin) magyar latinosítással. - terrorista: 1795: Terroristák. Nemzetközi szó, de a magyarba a németből jöhetett (< l. ném. Terrorist) latinosítással. - trapezoid: 1838: trapezoida. Nemzetközi szó, a trapezoid azonban elsősorban a németből kerülhetett a magyarba (< vö.: Trapezoid), a végződése latinosítás eredménye lehet. - trappista: 1848: trappistai sz., 1854: Trappisták gr. Nemzetközi szó, közvetlen forrása lehet a francia is (< vö.: trappiste),  de a német közvetítés is lehetséges (< vö.: Trappist).  Az -a mindenképpen latinosítással jött létre. - turista: 1798: Turista, 1851: touristától gr. A magyarba elsősorban a németből kerülhetett át (< vö. Tourist) a szóvég latinosításával. - turisztika: 1886: turisztika. Az -a-ra l. az előző szócikket!
- utópista: 1841: utopisták gr., 1884: utópisták gr. Az -a-ra l. az előző két szócikket (l. még ném. Utopist). 
- zselatin: 1894: Gelatina. Ha a magyarba a franciából került át (< vö.: gélatin),  akkor az -a valóban latinosítás eredményeként létrejött szervetlen hang, ha viszont a német közvetítés lehetőségére gondolunk, akkor nézetem szerint inkább hanghelyettesítésről lehet szó.
6.1.1.2.  Tiszta   a n a l ó g i a   útján létrejött -a:
- akusztika: 1854:  Akustica, 1875: ákusztikája gr. A szó valószínűleg a német Akustik átvétele, az -a pedig a grammatika, fizika-féle alakok hatására kapcsolódott a szó végéhez. - antiszemita: 1882: antiszemita. A német eredetű szó (vö. ném. Antisemit) magyar  -a eleme a szemita, izraelita szóvégének analógiás hatására alakult. - artista: 1789: Artistának gr., 1806: artisztához gr. A szóvégi -a elem az -ista végű szavaink hatásával magyarázható.
- bagaria: 1552: bagaria, 1754 k.: bogaria. Az oszmán török eredetű szó (vö. oszm. bulgarÃ) szóvégi -(i)a eleme latinosítással, vagy talán inkább a bagazia, karazsia stb. analógiájára keletkezett.
- cinkográfia: 1893: Cinkográfia. A szóalak a latinos bibliográfia mintájára alakult (< vö. ném. Zinkographie).
- csellista: 1900: czellista.  A szóvégi -a az ista végű szavaink analógiás hatására jött létre. - csimpolya: 1775: Csimpojas sz., 1838: Csampolya, Csimpolya.  A szóvégi -a csak abban az esetben tartható szervetlen hangnak, ha a gomolya, korcsolya, pocsolya stb. szavak hatására alakította volna az idézett alakváltozatát a román csimpoj (magyar írásváltozat csimpoly) formából. Ez valószínűnek látszik, de nem az egyetlen lehetséges magyarázat (l. TESz.).
- dinamika: 1835: Dynamica, 1893:  Dinamika.  A szóvég a botanika, fizika, matematika stb. mintájára alakult.
- esszéista: 1880: essayistáknak gr. A nemzetközi eredetű esszéista szavunk -a véghangzója az -ista végű szavaink mintájára jöhetett létre.
- fagott: 1803: fagota. A magyarba a németből kerülhetett át (< vö.: ném. Fagott), a magyar szóvég pedig alakulhatott ugyan az oboa, trombita, harsona, cseleszta stb. hangszernevek szóvégének hatására, sokkal valószínűbb talán mégis, hogy a fagota az olaszból került hozzánk (vö. ol.: fagotto; l. még fanfara ’fanfár’). - filoszemita: 1884: “A filo- és antiszemita”. Német eredetű szavunk (< vö. ném.: Philosemit) az antiszemita alak analógiás hatására nyerte el az -a véghangot.
- germanista: 1851: germanisták. A germanista alak a magyarban is keletkezhetett, de jöhetett a németből is (< vö. ném. Germanist), ebben az esetben a szóvégi -a az -ista végű szavaink (pl. kálvinista, kapitalista stb.) hatására keletkezhetett. - gorond: 1897: gerenda. A gerenda ’szálfa’ analógiás hatására jöhetett létre a szóvégi ‑a.
- gyapor: 1604: Gyapora. Az -a szóvégi megjelenését bizonyára a szapora analógiás hatása idézte elő.
- klarinét: MTsz.: kalánéta.  Nemzetközi szó, a magyarba a franciából (< vö.: clarinette) vagy a németből (< vö.: Klarinette) is jöhetett, az -a végű magyar alak vagy a furulya, pikula stb.-félék analógiás hatására keletkezett, vagy latinosítással. - kokettéria: 1792: Koketteria, 1793: koketteria. A magyar szavak francia (< vö.: coquetterie) vagy német (< vö.: Koketterie) forrásra mehetnek vissza, a koketteria alak szóvégi -a-ja a pedantéria, prüdéria, rafinéria-féle szavak analógiás hatására keletkezhetett. - kreol: 1802: Kreola. A kreol nemzetközi szó (vö.: ang. creole, ném. Kreole, fr. créole stb.). Az idézett kreola alak -a-ja valószínűleg az a végű népnevek (vö. dalmata, szarmata stb.) analógiájára keletkezett. Mivel azonban a legvalószínűbbnek a német átvétel látszik, az -a járulékhang volta kérdéses, ugyanis az hanghelyettesítéssel is keletkezhetett (ném. -' > m. -a).
- láp: 1261/1394: ? lapa hn., 1604: Lápa. Valószínűleg ősi örökség a finnugor korból (< vö. fgr. alapalak *lòpp3), a szóvégi -a nincs kellőképpen megmagyarázva, de lehetséges, hogy a N. vápa hatására keletkezett.
- rideg: 1870: ? retka.  A retka alaknak a rideg-hez tartozása kétséges. Ha mégis a rideg-hez kapcsolható, akkor minden valószínűség szerint a ritka hatására keletkezhetett. - rizs: MTsz. rizsa. A rizs olasz eredetű szó a magyarban (feltehetően német közvetítéssel is), de a rizsa alak nem olasz átvétel (< vö.: ol. giuliai riso, ir. ol. riso), hanem magyar fejlemény, valószínűleg a rizskása szóösszetételben is előforduló kása analógiás hatására (TESz.), hasonló megjegyzést tesz FIERS MÁTÉ is a Nyelvművelő levelek szerkesztőjének írt levelében: “a rizs alakból a magyar ajkon, magyar területen alakult ki a rizsa forma, mégpedig a sütés-főzés fogalomkörébe tartozó hasonló végződésű szavak - dara, kása, búza, alma, sonka, uborka stb. - hatására” (idézi G. L.: Nyelvművelő levelek. 122. levél).
6.1.1.3.   T u d a t o s   s z ó v é g a l a k í t á s s a l   létrejött inetimologikus -a:
- ászka: 1878: ászka. A szó nyelvújítási alkotás az ászok(fa) alakból a futrinka, poloska, sáska stb. mintájára.
- bárcs: 1815: Barcsa, 1862: bárcsakóró. Az -a végű változatot Kazinczy hozta létre a  Barcsayak neve alapján (l. TESz.).
- cirbolya: 1803: tzirbolya-, 1891: czirbolyák gr. A cirbolya (< vö. ném. Zirbel) minden valószínűség szerint tudatos szóalakítás eredménye, melynek kiformálását lya végű szavaink (borbolya, naspolya, nyoszolya stb.) analógiás hatása is segíthette.
6.1.1.4.   S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   o k o k   közrejátszása folytán keletkezett -a:
- barna: 1255: ? Borna hn., 1349: Borna, 1359: barna. A TESz. szerint a barna szó -a véghangzója vagy egy német bron' ragozott alakot tükröz, melyben hangátvetés történt, vagy a ném. bron-ból a mássalhangzó-torlódás feloldásának következményeképpen a szó végére járulékhang került. Hasonló fejlődés ment végbe feltehetően a berhe szóban is, ahol a ném. *bręch alakból hangátvetéssel a m. ber-he jött létre (vö. TESz. berhe a.). Úgy látszik, hogy MOLLAY inkább az első felfogást vallja, mivel a szót középfelnémet kori erdélyi szász eredetűnek tarja, s egy szász E. ragozott alakból (bron') indul ki. A szókezdő mássalhangzó-torlódás a magyarban feloldódott, a ném. /'/ fonéma pedig - írja - “veláris allofonjával igazodott a magyar hangrendhez” (i. m. 195).
- kaporna: 1516: Kaporna, 1543: Karpornath gr. A szóvégi mássalhangzó-torlódást (< vö. ném. többes számú Kapern) a magyar nyelv ejtéskönnyítő járulékhanggal, -a-val oldotta fel.
- lárma: 1631: lármát gr. A magyarban a lárma szó forrása minden bizonnyal a bajor-osztrák volt (vö. l#rm. lâma). Az -a föltehetően a szóvégi mássalhangzó-torlódást oldotta fel (l. a barna szócikkét ui.).
6.1.1.5.   A l a k k e v e r e d é s s e l   keletkezett szervetlen -a véghangzó:
- magyal:1784: malogya. A malogya alak a malágy ’bozót, füzes stb.’ szó malogya alakváltozatával való keveredésének eredménye.
6.1.1.6.   I s m e r e t l e n   o k o k   következtében keletkezett inetimologikus ‑a hang:
- avagy: 1372 u./1448 k.: auagya.
- barhent: 1788: Barcheta. A magyar szó (barhent) alakváltozatai különféle német nyelvi alakokra mennek vissza, ezek között viszont -a végűt nem találtam. Az -a végű alak valószínűleg valamilyen analógiás alakulás lehet, de hogy milyen -a végű formák hatásával lehet számolni, az egyelőre kideríthetetlen. - bór- (vö.: bórfa): MTsz.: bura-fa.  Az -a eredete nem világos, BEKE viszont inetimologikus hangnak tartja (FUF. 24: 260). - bonta: 1450: ? Bontha szn., 1544: bonta. BEKE az -a elemet minden különösebb magyarázat nélkül szervetlen elemnek tartja (FUF. 24: 261), s a TESz. sem zárja ki ennek lehetőségét, amikor azt írja, hogy “a m. bonta szóvégi -a-ja vagy egy német bunt' ragozott alakot tükröz, vagy a német bunt mássalhangzó-torlódásának feloldásából ered”. Föltehető azonban, amint arra MOLLAY helyesen mutatott rá, hogy “a magyarba a melléknév »gyenge« főnévi ragozású [bunt'] (nőnem, semleges) vagy [bunt'] (hímnem) alakja került” (i. m. 204; hasonlóképpen a tompa szóhoz vö. i. m. 536). Az -a tehát - nézetem szerint - nem szervetlen hang. - borosta: 1347: ? Burustato hn., 1531: borostaalyad sz., 1564: borostha. A szóvégi -a elemet inetimologikus hangnak tartja BEKE (FUF. 24: 262), s erre gondolhatnánk MELICH egyik megjegyzése alapján is, amikor felteszi a kérdést, hová lett a kfn. szavak (pl. borste) nyílt végszótagban álló -e-je. A felelet ez - írja - “Minthogy az akkori német köznyelvben ez az -e legnagyobbrészt nem volt ejtett hang, ezért nincs ez -e-nek nyelvünk régi, kfn. korszakbeli német jövevényszavaiban semmi nyoma” (MNy. 12: 318-9). Az -a kialakulásához  a TESz. szerint a baj.-osztr. bürste [többes sz.] is hozzájárulhatott. Ebben az esetben tehát egyfajta analógiás hatással létrejött, de mégiscsak szervetlen hang keletkezésével kell számolnunk. Arra ugyanis aligha gondolhatunk, hogy a középnémet borste < ófn. borsta előzménye került volna át nyelvünkbe. KOBILAROV-GÖTZE a borosta szóvégi -a elemét a német -e (-') hanghelyettesítésének tartja oly módon, hogy “Die Vertretung von nhd. ausl. -e durch ung. -a in Wörtern mit velarem Stammvokal ist vielfach belegt und durch die ung. Vokalharmonie hinreichend erklärt: ampa, bála, bója, borosta, brácsa, buksza, dáma...” (i. m. 551).
- delfin: 1874: delphinák gr. A szóvégi -a keletkezésének oka tisztázatlan. A latin alapján (< vö.: lat., h. lat. delphin,  lat. delphinus) egy -a nélküli forma tehető fel, az -a pedig mindenképpen szervetlen betoldásnak látszik.
- guzsaly: 1791: gusolya. A magyarba egy szláv kuželj került át (TESz.), de a szóvégi -a eredete nem világos.
- gyémánt: 1525: gemantha. Német eredetű szó a magyarban (< vö. kfn. diamant, baj.-osztr. demant stb.), de a szóvégi -a keletkezését homály fedi.
- háporty: 1405 k.: ? hapőija, 1584: haporya, 1833: Háportya, 1838: Haponya, MTsz.: haportya. A szó ugyan ismeretlen eredetű, de az -a feltétlenül járulékhangnak látszik. Keletkezésének oka azonban nem világos.
- irha: 1453: irhagyartho szn., 1557: yrhabol gr. A m. R. irh középfelnémet eredetű (MOLLAY: i. m. 325), de a későbbi irha keletkezése nincs teljesen tisztázva (TESz.). MOLLAY egyébként eléggé meggyőzően mutatta ki, hogy  a MOÓR által feltett szláv származtatás (MNy. 53: 153-156) lehetősége tárgytörténeti szempontból nem igazolható, ezért azon a véleményen van, hogy a magyar irha a-ja nem szláv eredetű, hanem a juh irha ’irhája’, a kecske irha ’irhája’ szószerkezetből vált ki az irha,  még mielőtt az irhagyártó keletkezett, ahogy ezt HORGER ANTAL (MNy. 21: 201; 40: 298) megírta.
- kártya2 ’fából készült (kisebb) ivóedény; (kleineres) hölzernes Trinkgefäß’: 1632: kargyatol gr. Vitatott eredetű szó (< vö. < 1. latin quarta; 2. német R. quart, quarte), a kártya szóvégi -a-jának eredete sem világos tehát. A TESz. is kizárja azt a lehtőséget, hogy a kártya2 a kárt1-ból jött volna létre szóvégi -a szervetlen járulékhanggal. - kas: MTsz.: kassa. A szóvégi -a eredete ismeretlen. BEKE (FUF. 24: 260) inetimologikus hangnak tartja. - kuruglya: 1723: kuruglyák, 18. sz.: Kurugla, 1826: Kurugja. A kurugla-féle alakok jöhettek a bajor-osztrákból is, a szlovénból is (ez utóbbire vö. szln. N. krÜkla). A szóvégi -a eredete mégis tisztázatlan, mert a magyarban is keletkezhetett volna.
- moher: 16. sz. eleje: ? Muhara, 1552: mohara.  A moher vándorszó, a TESz. szerint a magyarba elsősorban a németen át kerülhetett, MOLLAY viszont azon a nézeten van, hogy a moher nem német eredetű (i. m. 405). A szóba jöhető idegennyelvi formák (pl. ang. mohair, fr. mohair, ol. mohair, cseh mohér) nem mutatnak szóvégi -a meglétére, ezért feltehető, hogy az -a a magyarban keletkezett szervetlen hang, melynek eredete viszont ismeretlen.
- piszk ’állati száj; Tiermaul’: 1839: piszka (MTsz.). A szó szláv eredetű (vö.: szlk. pysk KNIEZSA: i. m. 424; l. még VALLÓ: Nyr. 33: 567). A szóvégi -a eredete ismeretlen. Esetleg egy szlk. nőnemű alak átvétele (< vö.: szlk. *pyska). - posz: 1604: poszáját gr. ’fing; Furz’. A szóvégi -a eredete ismeretlen, bár - nézetem szerint - alighanem az egyes 3. személyű birtokos személyjel megszilárdult változata.
- torongy: 1824: torongya. A magyarba valamelyik szláv nyelv trÅdъ vagy trÅd alakja kerülhetett át. A szóvégi -a eredete nem világos. Nézetem szerint aligha képzelhető el, hogy a szláv alakok szóvégi ъ elemének a magyar realizációja lenne (a torongy szó a 16. század végétől adatolható), így arra gondolhatunk, hogy a szóvégi mássalhangzó-torlódást egy ejtéskönnyítő hanggal igyekezett feloldani a nyelv, vagy elhomályosult harmadik személyű birtokos személyjelnek tarthatjuk.

6.1.2. Az inetimologikus -o véghangzó
6.1.2.1.   I s m e r e t l e n   o k o k   játszhattak közre egy-egy -o véghangzós forma létrejöttében:
- hárs(fa): MTsz.: hasso-fa. A hasso alak önmagában nem fordul elő, csak az idézett szóösszetételben, ezért tulajdonképpen nem is nevezhető abszolút tővégi helyzetben előforduló hangnak. Abszolút szóvégi helyzetben (tővéghangzóként) a rövid -o hang a magyarban általában nem fordul elő. Az -o eredete ismeretlen.
- juh: 1880: joho ’juh’ (MTsz., Nyr. 9: 485). A juh szó alakváltozataiban a szóvégi o, ó és u, ú (pl. juhó-, joho MTsz.; jahu, johó, jÆhunak ÚMTsz., johú, juhú Nyatl.) eléggé későn jelenik meg, ezért arra gondolhatunk, hogy képző funkciójuk volt (vö. TESz.), tehát nem inetimologikus hangok.

6.1.3.  Az inetimologikus -u végmagánhangzó
6.1.3.1.   S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   okok közrejátszása folytán keletkezett -u hang:
- bors: 1075/†1124/†1217: Borsu hn. Az -u járulékhang volta nem tekinthető ugyan biztosnak, mivel azonban a török nyelvi megfelelők nem mutatnak véghangzóra (< vö.: K!šg. murč; CC. burč; oszm. N. burç (SDD.); kirg. murč; csuv. pfrfs ’bors’), így bizonyára joggal feltehető, hogy a nyelvünkbe került ótörök alak (< l. tör. burč BÁRCZI: Ht.2 41) a korabeli magyar szóalak-rendszer tővéghangzós formáinak hatására szervetlen tővégi magánhangzót vett fel. - borz: 1237-40: ? Burzu szn. (< valószínűleg ótörök eredetű; a magyarba átvett török alak *bors lehetett).
- halom: 1075/†1124/†1217: melinhalmu hn., 1150 k./13-14. sz.: Saturholmu hn. (TESz.), 1197/1337: Hegesholmu, 1211: Hoyoholmu (OklSz. - id. MELICH: MNy. 6: 15). A szóvégi -u-t - írja MELICH (i. h.) - a szláv szóvégi “-ъ másának is gondolhatnók”, mégis azon a véleményen van, hogy itt analógiás alakulással van dolgunk, azaz a -mu, ‑lmu végű korabeli szavak (pl. almu, zerelmu) analógiájára a szlávból átkerült *cholm > holm tővégi magánhangzót vett fel. Úgy látszik, ezt a nézetet tette magáévá SÁROSI ZSÓFIA is (i. h.). A szóvégi szláv redukált magánhangzók: az ъ és az ь tehát szerintük az átadó nyelvekben az átvétel korában már nem hangzottak. BÁRCZI óvatosabb, amikor azt írja, hogy az ómagyar kori magánhangzóra (-£, -i, -u) végződő tövek közé szláv -ъ, -ь végű szavak is átkerültek, “ha az átvételkor még megvolt [az  -ъ, -ь] (vö. pl. óorosz chъlmъ > ómagyar holmu)” (Ht.2 19). Még világosabban fogalmazza meg véleményét később. A szláv szavaink átvétele idején már nem hangzottak, legföljebb igen régi, honfoglalás előtti szláv (pl. óorosz) szavainkban tehető föl ilyen hangnak a megléte. “Ezek a szó végén - folytatja - természetesen a magyar sorvadó magánhangzók közé sorolódtak, pl. óorosz chъlmъ ~ 1197/1337: Hegesholmu (OklSz.)” (i. m. 24).
A holmu-ban levő tővégi magánhangzó inetimologikus volta nagyon hihető, mivel a TESz. nem tartja valószínűnek az óoroszból (= ókeleti szlávból) való származtatást.
- kos: 1138/1329: ? Kosu szn. (< tör. qoč).
- ság ’domb, halom’: 1138/1329: Villa Sagu hn., 1230: Sagu. PAIS (MNy. 9: 360) a szóvégi -u-t szervetlen hozzátoldásnak tartja, de úgy tűnik, hogy az alapszót: a ság alakot akkor még (1913) nem a finnugorból (< vö. fgr. *còeka TESz.), hanem föltehetően a bajor-osztrákból (< vö. kfn. schache, ném. R. schache) származtatta, megengedve, hogy a véghangzó “egy teljesebb Schaga (Scaca) alak utolsó magánhangzójának a maradványa” (i. h.). - sár1: 1150 k./13-14. sz.: Saru hn. Ha az átvett alak egy csuvasos *šar vagy *š#r forma volt (TESz.), akkor a szóvégi -u okvetlenül járulékhang.
- szász: 1435 k.: sasu. A TESz. a szó szláv vagy német származtatását tartja lehetségesnek, MOLLAY azonban kimutatja (i. m. 514), hogy a szász szavunk nem német, hanem szláv eredetű. A szláv megfelelőkben viszont tővégi magánhangzót nem találunk (< vö.: szb.-hv. S%s, szln. Sás, cseh, le.. szlk. Sas), az -u tehát magyar fejleménynek látszik.
- zomak: 1130-40/12-13. sz.: Scumoku szn. A zomak szó talán déli szláv eredetű (< vö.: blg. смок, szb.-hv. sműk, szln. R., N. smňk, cseh smok, zmok stb.), a magyar szó ‑u eleme valószínűleg szervetlen hangként tapadt a tőalakhoz.
6.1.3.2.   A n a l ó g i a   útján keletkezett szervetlen -u véghangzó:
- ind: 1854/1894: indu. A 19. századi ind mellett (l. 1807: Ind) jelentkező indu változat a hindu szóalak hatásával magyarázható.
6.1.3.3.   I s m e r e t l e n   o k a   van az -u, (-ú) keletkezésének az alábbi adatokban:
- háncs: 1838: Hancsu; MTsz.: hántyu, 1861: háncsu; 1843: háncsú. Az -u, (-ú) keletkezésére l. a következő szócikket! - hárs: 1335: hassufo. A szóvégi -u szerepe tisztázatlan; lehet ugyanis képző, s ekkor szervetlen volta eleve valószínűtlenné válik. PAIS szerint gondolhatunk arra, hogy az összetétel belsejében a tővégi magánhangzó maradt meg, s ez később nyíltabbá válással ‑o-nak adott helyet (de erre l. ugyanitt 6.1.2.1.). Lehetséges azonban az is - folytatja -, hogy alaktani változattal állunk szemben, mégpedig esetleg -ó ~ -ú > -u képzős kicsinyítő vagy ellátottságot kifejező ’hársas; háncsos’ értelmű származékokkal (MNy. 32: 108). Ennek fényében az -u/-ú ~ -o szervetlen volta nem valószínű.
- koboz2: 1818: kobzu. Az -u mibenléte tisztázatlan. Szervetlen hangnak csak akkor tarthatnánk, ha a kobz-féle alakok (vö. 1621: Kobz) szóvégi mássalhangzó-torlódását oldotta volna fel, erre azonban nincs bizonyítékunk, bár nem lehetetlen.
- zsizsik: 1838: sisku, Zsisku. A szó déli szláv eredetű. A szóvégi -u keletkezése és szerepe homályos. Meglehetősen későn jelentkezik, ezért talán jogos annak feltevése, hogy szervetlen hangként járult a tőhöz.
6.2.  Az   e l ö l   k é p z e t t    inetimologikus végmagánhangzók
6.2.1. Az inetimologikus -e mint véghangzó
6.2.1.1.   A n a l ó g i a   útján keletkezett -e:
- keszeg: 1808: keszegéje gr. A keszege alakváltozat minden bizonnyal a kecsege hatására jött létre, de nem zárható ki az -e kicsinyítő képző volta sem (vö. TESz.).
- peszterce: 1798: Pesztertze, MTsz.: pesztërice. Északi szláv eredetű szó a magyarban (< vö.: cseh pestřec, szlk. pestrak, le. piestrak stb.), de a szláv nyelvek adatai nem világítanak rá a szóvégi -e eredetére. Az -e minden bizonnyal a magyarban keletkezett, s nézetem szerint talán a peszerce ’pemetefű’ analógiás hatására jött létre. KNIEZSA (i. m. 419) azon a véleményen van, hogy “talán keveredés eredménye” (peszterc × peszerce = peszterce). - pitle: 1790: pitle (< szlk.; vö. szlk. N. pyteľ). A magyar szó eredetibb formája pitel lehetett, s valószínűleg a pehely ~ pelyhe-féle tövek hatására nyerte el pitle alakját. De kérdés lehet az is, nem hatott-e a szlk. tbs. számú pytle a magyar alak létrejöttére.
- rizike: 1707: Rezike, 1892/1897: rizike-. A szlovák eredetű szó (< vö.: szlk. rýdzik, N. hrizik; vö. még cseh ryzec) magyar szóvégi -e eleme a -ke képzős főnevek analógiájára jött létre.
6.2.1.2.   S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   o k o k   közrejátszása folytán keletkezett ‑e:
- berhe: 1395 k.: berhe, 1416 u./1450 k.: bčrhčiec gr., 1807: BÀrhe. Középfelnémet kori hazai középnémet eredetű; vö. kfn. bruoch, többes száma brüeche; szász E. *brech, vö. még alsószász br#k (MOLLAY: i. m. 197). A magyarba a szász E. *brech kerülhetett át, s a fejlődés a következő lehetett: *brech > m. ber-he, azaz hangátvetéssel (-re- > -er-) küszöbölte ki a nyelv a német szóeleji mássalhangzó-torlódást. A szóvégi -e mibenléte kérdéses. Nézetem szerint lehetséges, hogy elhomályosult egyes harmadik személyű birtokos személyjel (vö. irha MOLLAY: i. m. 327), amely egyben alkalmas volt a szóvégi -rh mássalhangzó-torlódás feloldására is, s ezzel a szó besorolódott a magánhangzós végű -e névszótövek (pl. kecske, lepke, gyenge stb.) közé.
- eper: 1818: Epörgyének gr., MTsz.: epere, epërgye, epërnye, epörnye stb. A szóvégre került -rj (> rgy, rny) sok nyelvjárásban -e hanggal bővült; bizonyára a szóvégi mássalhangzó-kapcsolat szokatlansága indította a beszélőt arra, hogy a magyar szóalak-rendszernek jobban megfelelő formát hozzon létre. - érc: 1405 k.: erche. Az -e lehetne ugyan szervetlen járulékhang, tekintve azonban, hogy a német alakváltozatok között (< vö.: hazai korai úfn. ercz, Erczt, Ertze) -e (-') végű is van, inkább a hanghelyettesítés (ném. -' ~ m. -e) látszik valószínűnek, melyet a magyar szóvégi -e eltűnése követ.
- gömb: 1792: gömbe. A szó valószínűleg hangfestő eredetű, ezért az alakváltozatok gazdagsága nem feltűnő, így az -e végű forma megjelenése sem. Az -e akár kicsinyítő képző vagy elhomályosult egyes szám harmadik személyű birtokos személyjel is lehetne, de az is föltehető, hogy a szóvégi mássalhangzó-torlódás feloldását is szolgálta.
- imént: 1834: iménte. A szó bizonytalan eredetű (< vö.: talán megszilárdult ragos forma: ím mutatószó + -ént rag TESz.), így a szóvégi -e szerepe sem világos. Elképzelhető talán mégis, hogy az -e a szóvégi -nt torlódás feloldását szolgálta, de semmiképpen sem hagyható figyelmen kívül az -e valamilyen grammatikai (időhatározói) szerepének esetleges figyelembe vétele, vagy az -nte végű időhatározószók (reggelente, telente stb.) analógiás hatása. A levalószínűbb mégis az időhatározói szerepű latívuszrag-funkció.
- szeder: MTsz.: szederje, szedernye, szödörje, szödörnye. A szóvégre került -rj több nyelvjárásban -e hanggal bővült. A szavak alakrendszerében szokatlan szóvégi -rj, -rgy hangkapcsolatot a szervetlennek tűnő -e-vel szüntette meg a nyelv.
6.2.1.3.   I s m e r e t l e n   o k o k   közrejátszása folytán keletkezett szóvégi -e:
- ez: 1372 u./1448 k.: e0e. A Jókai-kódexben az ilyen típusú, ún. funkciótlan szóvégi magánhangzók nem ritkák. A tárgyalásukra visszatérek. Megjegyzem azonban, hogy talán hasonló szervetlen hangnak tűnő elem később is megjelenik az ez szóban -i-ként: 1516: ezâ (RMNy. 2/2: 14 - id. a TESz.).
- kedig: 1372 u./1448 k.: keg˙ege. - köcsög: 1837: Köcsöge, MTsz.: këcsége. Az -e talán leginkább kicsinyítő képző lehet, de végső soron szervetlen hang volta sem zárható ki. - kökény: MTsz.: kökinye, kökönye. Az -e-re l. az előző szócikket!
- nerc: 1395 k.: nerce, 1832: Nyércze. A szó korai újfelnémet eredetű (< vö.: korai úfn. 1561: nÖrtz; ill. kései kfn. nerz, norz. ir. ném. Nerz MOLLAY: i. m. 412; TESz.), a magyar -e eredete ismeretlen. A német alakok nem mutatnak szóvégi magánhangzóra, az ‑e tehát a magyarban keletkezett szervetlennek látszó elem. Megszületését talán a szóvégi mássalhangzó-torlódás kiküszöbölése indokolta.
- peszmeg1: 1669: peszmetéje gr. Az -e a peszmete szó végén nézetem szerint lehet ugyan elhomályosult egyes szám harmadik személyű birtokos személyjel vagy akár kicsinyítő képző is, de lehet úgynevezett funkció nélküli járulékhang is. BEKE inetimologikus elemnek tartja (FUF. 24: 261) kellő bizonyítás nélkül.
6.2.1.4.   T é v e s   n é p e t i m o l ó g i á s   é r t e l m e z é s   nyomán keletkezett inetimologikus -e (álképzőként):
- csicseri: 1800: cicereborsó, MTsz.: csícsere-borsó. A latin eredetű csicseri szavunk (< vö.: cicer ’bagolyborsó’) szóvégi -i és -e hangja nagyon érdekesen alakult. Föltehető, hogy a cicer ~ csicser szót az 1332-7-ből idézhető Checher helynévhez kapcsolták, s népetimológiásan ’Csicser vidékéről származó (borsó)’ jelentést ruháztak az -i képzős formára. Az -e alighanem változata az -i-nek, melyhez már nem társul a valahonnan való származás tudata. Az -i > -ë (> -e) változás akkor mehetett végbe, amikor a ciceri ~ csicseri alak már nem a valahonnan való származás jelentését hordozta, hanem egy bizonyos fajta borsót jelentett csupán.

6.2.2. Az inetimologikus -é mint véghangzó
6.2.2.1.   A n a l ó g i a   ú t j á n   keletkezett szóvégi -é:
- kaskavál: 1683: kaskavale, MTsz.: káskaválé. Az -é lehet szervetlen elem, ha feltesszük, hogy a szóvég alakulásában a málé, vatalé ’(fából készült) folyadéktartó edény, pl. palack, csobolyó’ szavak analógiás hatása érvényesült. BAKOS viszont e román eredetű szavunk etimonjaiként olyan alakokat is említ, amelyek talán közvetlenül is elődjei lehettek az idézett szó -álé szóvégének (< vö.: rom. caşcavál; R. caşcavélă tb. caşcaveále ’gyúrt juhsajt’; i. m. 236).
6.2.2.2.   I s m e r e t l e n   o k   folytán keletkezett -é:
- ballada: 1815: Balladékat gr. A ballada szó szóvégi -a-ja latinosítás eredménye (l. 6.1.1.1.), az -é azonban alighanem a német alak írásképének (l. ném. Ballade) hatására keletkezett.
- karalábé: 1762: Keulé-rápé, 1787: kaule-rábét gr., 1788: Kalarábék gr., 1796:  kelerábé, 1797: karalábé. Az -é “szervetlen járulékhangként való magyarázata téves” (TESz.), s ezzel teljes mértékben egyetérthetünk.

6.2.3. Az  inetimologikus -i mint véghangzó
6.2.3.1.   F o n e t i k a i   o k o k k a l   magyarázható l utáni -i (német jövevényszavainkban):
- bászli: 1792: bátzli (< baj.-osztr. WastŒ).  - bicikli: 1891: biciklire gr. (< ném. bizykel, bicycle). - bufándli: 1798: pufándli (< baj.-osztr. hazai ném. *bouffandl ’turnűr’). - bukli ’meghajlás, bókolás’: 1797: bukeli (< vö. ném. Buckel). A szócikkre vö. TESz. pukedli c. a.! - bumli: 1888: bumlizni sz., 1895: bumlival gr. (< vö. ném. Bummel, Bummel(zug) stb.).
- cakli: 1891: cakli.  A cakli alak feltehetően a bajor-osztrák tsak“-ból eredeztethető, igazában tehát -ni ~ -li csere történt a -li végű német jövevényszavak hatására (vö. TESz. cakni c.a.). - cekker c. a. cekkerli: 1892: cekkerli (Nyr. 21: 17). A szó német eredetű (< vö. ném. Zeckerl kicsinyítő forma). - cetli: 1775: -Czedlivel, 1895: cetli (< vö. bajor-osztrák; ném. T. z&ttl, ir. ném. Zettel). - cigaretta c. a. cigaretli: 1899: czigaretli (< baj.-osztr. zigarettl). - cirfandli: 1780: Czirifandli, 1800 k.: tzirifándli (< vö. ném. N. zirfandl, zirifandel). - cirkli: 1894: cirkli ’cirkalom’ (< baj.-osztr. Zirkel, ném. Zirkel. KOB.-GÖTZE: i. m. 124). - cucli: 1796: Tzutzlit gr. (< német, közelebbről valószínűleg bajor-osztrák eredetű; vö. baj.-osztr. zuzel, ném. K. zűz’l). - cvekedli: 1891: cvekerli (< német, közelebbről valószínűleg bajor-osztrák eredetű; vö. baj.-osztr. zweckerl). - cvikli: 1825-26: tzvikli, MTsz.: cikli (< vö. baj.-osztr. zwickŒ, h. ném. zwickl, ir. ném.  Zwickel).
- csúzli: 1876/1917: csujzli, 1898:  csúzli, MTsz.: csurzli. A TESz. szerint valószínűleg német eredetű szó (vö. ném. Schuß, R., N. schoisz), de ez a származtatás - folytatja a TESz. - “a li végződést illetően hangtani-alaktani, egyébként pedig tárgytörténeti szempontból még megerősítésre szorul”. KOBILAROV-GÖTZE szerint “< wahrsch. dt. *Schussel, das nicht belegt ist, von dt. Scuß ..., vgl. aus bö. Schusser, Schußen (...), auch ein ungarl.-dt. šuiss“... käme aus lautl. Günden als Vorlage für die Übernahme in Frage. Das ung. Wortende aus -li läßt auf jeden Fall auf Übernahme aus dem Dt. oder Bö. schließen” (i. m. 133).
- dakszli: 1800: Takszli, 1877: dakszli. - dudli: 1891: dudli (< vö. ném. B. dud’l, h. baj.-osztr. tuttŒn; l. még ném. N.  tuttel).
- fásli: 1742: fáslik gr., 1796: fátslizni sz., 1808: Fásli (< vö. ném. K. fásch·l, h. ném. N. fatsch·l). - ferbli: 1836: Ferblinek gr., 1853:  farblitól gr. (< baj.-osztr. färb’ln, farb’ln). - firhang: 1867: firhanglit gr. (< vö. ném., ir. ném. Vorhang, baj.-osztr. fürhangl sz., fürhang, firhangl sz.). A m. -li végződés a baj.-osztr. Œ realizációja. - flekk c. a. flekli alakváltozat: 1798: flekliző sz. A flekli alakváltozat (l. Nyr. 31: 54) vagy kicsinyítő képzős baj.-osztr. *fleckŒ átvétele, vagy pedig a magyar flekk analógiás módosulata (l. cetli, nokedli, nudli stb.). KOBILAROV-GÖTZE szerint “Die ung. Variante flekli (...) ist die Wiedergabe der bö. Dem.form Fleckl (...), flekni des bö. Fleckn” (i. m. 159). - francli: 1562: franczlyt gr., 1599: Franczlyt gr. ’rojt; Franse’ (< vö. baj.-osztr. frantsŒ - a korai úfn. franze ’rojt’ szó kicsinyítő képzős alakja, erre l. MOLLAY: i. m. 279; HORVÁTH MÁRIA szerint a magyar szó forrása egy frans'l ~ (franzel)-féle alak lehetett; a szóvég alakulása a ném. Œ > m. li volt, i. m. 72-73). - fuszekli: 1857: fuszetlit gr., 1878: fuszekli (< l. baj.-osztr. fußsöckl).
- gandli (l. kandia c. a. HORVÁTH MÁRIA: i. m.): 1546: czukor kándlival gr. (TESz. kandiscukor c. a.); 1603: gandli, 1706 k.: czukorkandlit gr. (HORVÁTH: i. m. 99-100); 1895: kandlicukrot gr. (TESz.). A ’kandiscukor (zsinegre kristályosított cukor)’; ’Kandiszucker’ jelentésű gandli, kandli szó a németből került hozzánk bécsi közvetítéssel (< vö. ném. 1587: Zuckerkandel, HORVÁTH: i. h.). - gersli: 1770: Gerslit gr., 1800: gerslit gr., 1892: gerstli (< ausztriai ném. Gerstel, gerscht’l). - gigerli: 1892: gigerli (< ausztriai ném. Gigerl). - gimpli: 1787: Gimpli ’Gimpel, Blutfink; einfältiger Mensch’ (KOB.-GÖTZE: i. m. 185). A gimpli ’Gimpel, Blutfink’; ’Ziehschleuder, Zwille < als Kinderspielzeug’ jelentésű szó bajor-osztrák eredetű (< vö. baj.-osztr. Gimpel, ném. Gimpel i. h.).
- hákli(s): 1893: háklis sz. (< vö.: 1. ir. ném. heikel, baj.-osztr. haikel, ha'kl; 2. ir. ném. heiklig,  baj.-osztr. haiklich, ha'kli; 3. ném. B. hagl). A szóvégi német vagy bajor-osztrák Œ a magyarban li formában realizálódott, s hozzá -s melléknévképző járult. - hecsedli: 1847: hecsedlivel gr. (< bajor-osztrák eredetű; vö.: ausztriai német N. hetscherl, baj.-osztr. R. hötscherln). 
- jankli: 1797: Jankedli, 1806-15: jankétli, 1807: jánklijok gr. (< bajor-osztrák eredetű; vö. h. baj.-osztr. jankrl, ném. B. jankerl).
- kandli: 1779: kandli, 1785: Kándli (< baj.-osztr. kandl, kánt'l, ném. B. kĺndl, T. kąndl). - kándli: l. gandli c. a. ugyanitt. - kápli: 1763: káplit gr., MTsz.: káfli (< vö.: baj.-osztr. káppl· , kappel stb.). - kapszli: 1803:  kápszli, 1837: kapszlis sz., 1848/1952: kapslis sz., 1879: kafli (< német, vö. ném. Kapsel). - kapucni: 1872/1896: kapucli gr. A szóvég alakulásával kapcsolatban KOBILAROV-GÖTZE azt jegyzi meg, hogy “der ung. Auslaut auf -ni bzw. -li auf verschiedene bö. maa. Formen zurückgeht” (i. m. 220). A TESz. viszont azon a véleményen van, hogy a -ni (~ -li) végű újabb formák vagy az n-re végződő német (esetleg a baj.-osztr.-ban megszilárdult és elhomályosult) alakokból származnak, vagy bizonyos hasonló végződésű újabb német jövevényszavak (mint pl. dózni, hüzni ~ hüzli, strimpli) analógiájára alakultak. - karmonádli: 1816: Karmanádli, 1848-9/1875: karmonádlinak gr., 1870: karmenádlit gr. (< vö.:  baj.-osztr. kárm'nádl, karmanadl, ném. B. karmanadl, karmenadel, karmonadl stb). - kaszni: 1840: kasztliból gr., 1848: kaszlit gr., 1861: kastli (< vö.: baj.-osztr. kástl, ném. T. kastl, kastli). - kifli: 1799/1844: kiflit gr., 1800: kipflivel gr. (< vö. baj.-osztr. kipf·l, B. kipf'l TESz.; l. még HORGER: MNy. 28: 37). - kinigli: 1615: kenighlivel gr., 1620: kiniglivel gr., 1746: kiniglivel gr. (< vö. baj.-osztr. kinigl, ném. B. kinigl-). - kittel: 1775: kidliben gr. 1792: kitlikbe gr. (< baj.-osztr. kidl; vö. még szász Sz. kitl). - klázli: 1700 k.: klázlibul gr., 1791: glászliban gr., 1799/1922: glazlikat gr., glázlikat gr. (< vö. baj.-osztr. glásl, ném. T. glâsl, glâslo, h. baj.-osztr. kŒazŒ). - komfortábli (konflis c. a.): 1865: konfortáblit gr., 1867: comfortéblik gr., 1871: “komfortábli”-val gr. (< bécsi német eredetű; vö. ném. B. R. komfortabel, comfortable, konfortabel). - kravátli: 1833: Kravátli, 1859/1880: kravatli. A magyar ‑li végződés a bajor-osztrák szóvégi l magyar realizációja (vö. < baj.-osztr. Krawattl, KOB.-GÖTZE: i. m. 244). - krigli: 1871: krűgli, 1877: krigli (< baj.-osztr. kri'gl, ném. T. kriogli, krioglo, B. krüag’l, h. baj.-osztr. kri'O). - krumpli: 1786: Krumpliban gr., 1802: Kurumpli, 1813: krompli (< német eredetű; vö. ném. B. krumpe'l, h. baj.-osztr. krumpŒ). - kugli: 1643: kuglival, 1795: Kuklizó sz,. 1886: guglin gr. (< baj.-osztr. eredetű; vö. h. baj.-osztr. khuO, ir. ném. Kugel). - kübli: 1839: kibli, 1900: kibli (< vö. ném. Kübel, baj.-osztr. kibl. A kibli alak bajor-osztrák átadóra utal). - kvargli: 1897: quarglit (kvargli) gr. (< ausztriai német eredetű szó; vö. ausztriai ném. Quargel).
- lajbi: 1749: láibliban gr., 1772: leiblikat gr. (< német eredetű; vö. baj.-osztr. leibel, ném. B. leibl, T. laibl, laibli, h, baj.-osztr. l1'bl). - lakli: 1899: lákli (< vö. baj.-osztr. láckel, lackl, ném. B. lak’l). - ler: MTsz.: rédli (< baj.-osztr. rčrl, rč’l, h. baj.-osztr. r#’l, ném. T. rearlo, rearli). - lokni c. a. lakli adat: (TESz.): 1784: (Laklikat). KOBILAROV-GÖTZE szerint “Die ung. Wortform lokli entstammt der bö. Dem.-form Lockel mit Substitution des bö. -l durch ung. -li (i. m. 267).
- mándli: 1630: mantli, 1646: montli, 1708: mántli, Muntli (< vö. ném. Mantel, R. mandel, T. mantl stb.). - masni c. a. másli: 1651: masli, 1687: nászli [¿: ? mászli], 1691: mászli. A -li végű alakváltozatok a bajor-osztrákból nem adatolható -l kicsinyítő képzős származékok külön átvételei lehetnek, de tulajdonképpen keletkezhettek analogikusan is a -li végű szavak hatására (hüzni ~ hüzli, kamásni ~ kamásli, papondekni ~ papondekli stb.). - mázli: 1888: maslid gr., mázlim gr. (< jiddis eredetű; vö. jidd. masel, mazel, h. jidd. mazŒ, măzl). - midli: 1706: midli ’ügyetlen, rendetlen nőszemély’ (HORVÁTH: i. m. 143). Német eredetű szó (< vö. Miedel, Mierl, Mirl). - milimári: 1851: milimádlik gr., 1860: milimádli (< német eredetű; a m. R. milimádli-féle alakokra vö. ném. Milchmagd, de az utótagra vö. baj.-osztr. mŕdl). - monokli: 1867: monokli (< nemzetközi szó; vö. ném. Monokel). - mopszli: 1808: Mupszli, 1895: Mopszlival gr. (< német eredetű; vö. ausztriai ném. mops'l). - muskátli: 1858/1898: muskátlit gr., MTsz.: muskándli (< vö. baj.-osztr. muškatŒ).
- nokedli: 1874: Nyugli, 1887: nokelli, 1892: nokkedli; MTsz.: nyukli (< bajor-osztrák eredetű; a nyukli ~ nyugli-ra vö. baj.-osztr. nockel; - a nokedli típusú variánsokra pedig vö. baj.-osztr. nockerl). - nudli: 1894: nudlit gr., 1895: núdli (< vö. baj.-osztr. nudl; ném. B. nud’l, T. nűdl).
- onkli: 1877: oncli (< ném. Onkel; a szóra vonatkozó adat és eredeztetés: KOB.-GÖTZE: i. m. 302).
- pacsli (l. pacsni c. a. TESz.): 1887: pacsli (< vö. baj.-osztr. pâdschl). - pakli: 1826-7: pakli (TESz.); 1859: pakli (KOB.-GÖTZE: i. m. 307). A szó bajor-osztrák eredetű (< vö. baj.-osztr. packel, T. pakkl, pakkli, h. baj.-osztr. pakN). A magyar li végződés a bajor-osztrák Œ magyar realizációja, s nézetem szerint valószínűtlen, hogy az imént idézett pakkli-féle i végű alakváltozat átvétele lenne. - pántli, pántlika: 1607: pantli,  1612: pántlikával gr., 1643: pántlin gr., 1651: pantlikás (< baj.-osztr. eredetű; vö. baj.-osztr. bándl, bántl; ném. T. pantl stb.). A pántlika magyar származék (< pántli + -ka kics. képző). - pantofli ’házi cipő; papucs; leichter Hausschuh, Pantoffel’: 1659: pantofliban gr., 1679: pantofli, 1688: pantofli. Az idézett alakváltozatok az osztrák nyelvjárási alakokból (< vö. pantoffl, pantofl) megmagyarázhatók: a szóvégi Œ helyett - írja HORVÁTH MÁRIA - a -li jelenik meg a magyarban (i. m. 163). - papondekli: 1857: pappendekliből gr., 1877: pakuntekliből gr., 1886: papendekli (< vö. ném. Pappendeckel). - pejsli: 1857: pájsli, MTsz. p!jsli (< ausztriai német eredetű; vö. ausztriai ném. Beuschel; vö. még pozsonyi ném. beischl, baj.-osztr. baischl stb.). - pemzli: 1799: -penzli, 1808: Pemzli (< német eredetű; vö. kfn. pënsel, bënsel, pinsel, baj.-osztr. pemsel, pems·l). A li végű alakok főként a bajor-osztrák nyelvjárásokból valók (vö. TESz.). - pertli: 1813: Pertli, 1898: spertli, 1900: perkli (< bajor-osztrák eredetű; vö. baj.-osztr. pertl, bčrtl). - pintli1: 1797: Pintli (< vö. ausztriai ném. Bind(e)l, ném. B. bind’l, T. pintl). - pintli2: 1844: pintlijén gr. (< német, közelebbről bajor-osztrák eredetű; vö. ném. Bündel, R. püntel, büntel, ausztriai ném. Bündel, h. baj.-osztr. pintŒ). - pitli: 1833: pitli, MTsz.: bidli (< vö. ausztriai ném. Büttel). - pracli: 1854:  praczlikat gr. (< vö. baj.-osztr. bradzl). - prézli: 1877: prézlis sz., 1879: prézli, 1886: brézlinek gr. (< vö. baj.-osztr. brčisl, bręsl, bręs'-l, bresl, h. baj.-osztr. pr#zŒ). - pricli 1. áa régi nyelvbenñ ’a páncélzat része’; 2. a) ’férfi-’, b) ’női mellény’ (vö. ném. Brustel; délnémet Brüstel stb.): 1652: prisly, priszly, 1697-8: pricli. (Az egész szócikkre l. HORVÁTH: i. m. 176-7). - priszli: l. az előző szócikket! - pruszli: 1756: puszliban gr., 1781: prusztlija gr., 1789: pruszlit gr. (< vö. baj.-osztr. R. brüstl, ném. T. pristl; a pruszli-féle alakok egy baj.-osztr. prustŒ változatból fejlődhettek). - pudli1 ’Pudel, Pudelhund’: 1675 k.: pudli, 1770-90: puldi (< vö. ném Pudel). - pudli2 ’Verkaufstisch, Pult’: 1874: pudli (KOB.-GÖTZE: i. m. 352). A szó KOBILAROV-GÖTZE szerint (i. h.) a bajor-osztrák Pud’l ’lange Tafel, auf der die Waren vorgelegt werden’, Budl ’Verkaufstisch bei Krämern’ átvétele. - pukedli: 1844: ,pukerli‘-kat gr., 1855: pukedlit gr. (< ausztriai német eredetű; vö. ausztriai ném. Buckerl, ném. B. puckerl). - pukli ’meghajlás, bókolás’: 1790/1904: Puklit gr. (< ném. Buckel). A szócikkre l. a TESz.: pukedli címszavát! - pumi: 1756: Pumlyi, Pumliga; 1808: Pumedli. Német eredetű szóalakok (< vö. a pumli ~ pumlyi alakváltozatokra: baj.-osztr. pum'’l, ném. Szil. pummel; a pumedli-ra vö. baj.-osztr. pummerl). - puszedli: 1863:  puszedli, 1878: puszerlit gr. (< vö. ausztriai ném. Busserl; baj.-osztr. busserl, pusserl).
- rádli: 1833: Rádli (< vö. baj.-osztr. radl, h. baj.-osztr. r#’l, ném. N. rädel, radl, rädeln, ném. B. Rad’l, T. râdl, redlo, radli). A szóvégi -i az Œ magyar li realizációjaként keletkezett, s aligha származik a németből (l. radli, radlo). - rakéta: MTsz.: rákédli, rekédli. Az idézett formák a németből valók. KOBILAROV-GÖTZE megjegyzi, hogy a “rákédli ist Übernahme der bö. Dem.-form” (i. m. 361). - rapli: 1897: raplijai gr. (< vö. ném. Rappel, T. rappl). - rékli: 1668: Reklitul gr., 1771: Réklit gr. (< vö. baj.-osztr. réckl, ném. T. r&kkl, r&kklo). - resztli: 1892: resztli (< vö. baj.-osztr. eredetű; vö. ném. B. rest’l T. restl). - ribizli: 1720: ribezlire gr., 1783: ribizli (< vö. baj.-osztr. ribisl, ribizl stb.). - rigli: 1813: Riglivel, MTsz.: riglyi, rikli (< vö. ném. Riegel). - ringli: 1884: ringli (< bajor-osztrák eredetű; vö. ném. T. ringl, -lo, -li; h. baj.-osztr. rÃegŒ). A szóvégi -i minden bizonnyal a magyarban keletkezett (Œ > li),  mivel azonban a ném T. ringlo, ringli formákat is őriz, nézetem szerint nem zárhatjuk ki teljesen egy esetleges szóvégi -i-vel hangzó német alak átvételét sem. - rumli: 1897: rumlit gr. (< német, elsősorban ausztriai, bécsi német eredetű szó; vö. ném. Rummel, baj.-osztr. rumml). 
- sámli ~ sámedli: 1814: Schámedli, 1833: zsamedli, Samedli, 1838: sámedli, 1879: sámli, 1892: zsámlira gr. (vö. a sámli-félékre: < baj.-osztr. schamel, schĺml; a sámedli-félékre: < baj.-osztr. schamerl). - serbli: 1791: serblire gr. (< vö. baj.-osztr., l. ném T. schearplo, szlovákiai ném. N. scherbl). - sercli: 1892: sercli (< vö. ausztriai ném. Scherzel, B. scherz’l). - sifli: 1799/1844: siflit gr.; MTsz.: siflin, siflyi, sifli (< vö. baj.-osztr. schiffel, schiffl). - sisli ’tál; rundes Küchengeschirr’: 1701: salat-sisli (< vö. ném. Schüssel). Az egész szócikkre l. HORVÁTH: i. m. 196. - slingli: 1833: slingli (< vö. ném. Szil. schlingel, h. ném. Schlingelschnur, h. baj.-osztr. šli'g{). - smirgli: 1884: smirgli... (< német eredetű; vö. ausztriai ném. Schmirgel, R. schmergel, T. schmirggl). A smirgli alakváltozat a baj.-osztr. schmirggl formára vezethető vissza. - snidling: 1799: snidlit gr. (< vö. baj.-osztr. schnittling, ausztriai ném. Schnittling stb.). A szóvégi -i szervetlen hang volta kérdéses, mivel nézetem szerint nem egy abszolút szóvégi helyzetben levő Œ > li fejlődés eredménye, hanem az -ng (eg) elhagyásával, a nudli, sámli stb. szavak analógiájára alakult, vagy a német Schnittlauch ’metélőhagyma’ bajor-osztrák változatának: a schni’l'-nek az átvétele (vö. TESz.). - 1. spicli: 1828/1952: spitzlik gr., MTsz.: picli (< bécsi német eredetű szó; vö. ném. B. spiz’l, baj.-osztr. spitzel). - 2. spicli ’spicckutya; Spitzhund’ (spicc3 c .a.): 1792: Spitzlit gr. (< vö. baj.-osztr. spitzel, ném. B. spizl). - spinétli (spinét c. a.): 1787: Spinétli (< vö. ausztriai ném. Spinett’l). - stampedli: 1895: stamperli (< vö. baj.-osztr. stamperl, stámp'l, ausztriai ném. Stamperl). - stangli: 1887: stánglira gr., 1892: st!ngli (< vö. baj.-osztr. stangl, stang'l, ném. T. stangl stb.). - stanicli: 1860: staniczlit gr., 1874-6/1904: starniczli (< vö. baj.-osztr. stá'nizl, schdanizl; l. még ausztriai ném. Stanitzel, Stanitzl). - stempli: 1848: stempli, 1864: istemplije gr., MTsz.: ëstëmplyi, templi (< vö. német T. stempl, stempfl). - 1. stikli: 1871: stiklit gr. (< bajor-osztrák eredetű szó; vö. ném. B. stück’l, T. stikkl, stikklo, stikkli, K. stick’l). - 2. stikli ’zenedarab’: 1876: stikli (< eredetére l. az előző szócikket!). - stopli: 1900: stopli (< vö. ausztriai ném. Stoppel, B. stopp’l). - strimfli: 1643: strinfli, 1666: strimpliért gr., 1679: strimfili, 1681: strimfli (< bajor-osztrák; vö. h. baj.-osztr. štrimpföl, ném. R. strümpfel, strimpfi). - stucli: 1612: stuczli, 1799: tuszli, 1892: sticlivel gr., MTsz.: tucli (< vö. baj.-osztr. stuzl, stuz'·l, stüzl, ném. T. stîzl, stűzl). - svartli: 1890: svargli (< német eredetű; vö. jugoszláviai ném. N. schwargel, schwargl). - svindli: 1880: svindli (< vö. ausztriai ném. Schwindel, T. schwindl, schwintl).
- szaletli: 1882/1896: szaletli (< vö. ausztriai ném. Salett(e)l).
- tácli: 1603: taczli, 1659: taszli, 1661: Táczli (< vö. baj.-osztr. tátzl, ném. T. tatzl, K. tŕtzl). - talkedli: 1857: talkedlit gr., 1876: dalkedli-, MTsz.: torkedli (< vö. baj.-osztr. dalk’n, ném. St. dalken, talken stb.). A magyar szó előzményéül -dl ~ -l kicsinyítő képzős német alakok szolgálhattak, noha ilyeneket a rendelkezésünkre álló forrásokból nem tudunk kimutatni (vö. TESz.). A szócikk tárgyalása során azonban KOBILAROV-GÖTZE megjegyzi, hogy “im Ung. lieght Übernahme einer bö. Deminutivform Talkerl, Talkedl vor” (i. m. 438). - tasli: 1882: tasli, taslit gr. (< vö. baj.-osztr. táschl, ném. K. tatschl, St. taschel, tascherl). - tinglitangli: 1896: tingli-tangliján gr. (< vö. ném. Tingeltangel). - tipli: 1862: Tipli (< vö.baj.-osztr. Dippel, Dipl, Düpel, Tübel stb. Az egész szócikkre l. KOBILAROV-GÖTZE: i. m. 444). - ? topli sorder: 1551: topli sorder ’zsoldos [magasabb fizetéssel]; Kriegsmann mit doppeltem [höherem] Lohn, Sold’ (eine Art Unteroffizier). HORVÁTH MÁRIA szerint a “szóvég: Toppel - Topli (toppel ~ topli); az el > ('Œ) > -li alakulás szokásos módján történt” (i. m. 225). - trampli: 1851: tromplinak gr., 1876: trámpli, 1883: trampli (< vö. baj.-osztr. trappel, drĺmpl, ausztriai ném. Trampel, ném. B. trĺmp’l, K. tr!mp·l, T. trąmpl). - tritli: ’harmad(rész); das Drittel’: 1620: tritlit gr. (< valószínűleg kölcsönzés a németből; a kiejtést tükröző írásforma a bajor-osztrák nyelvterülethez kapcsolja: vö. Schmeller: “Der Trittel [knecht]”. Az egész szócikkre l. HORVÁTH MÁRIA: i. m. 226-7!) - trotli: 1857/1922: Trottlik gr., MTsz.: trotyli (< vö. ausztriai ném. Trottel, ném. B. trott’l). 
vádli: 1848: vádlit gr. (< vö. baj.-osztr. wadel, wädel, ném. B. wĺd’l, T. w6dl, wâdl, wadl). - vándli: 1879: vandlival gr., 1897: vándli (< bajor-osztrák eredetű; vö. ném. K. wánt·l, wánt·ln). - vartapiszli: 1877: “vartapiszli”-t gr. (< bajor-osztrák eredetű; vö. h. ném. wart a bissl! < ném. warte ein bißchen!). - verkli: 1838: (verklis) sz., 1840: verkli (< vö. ausztriai ném. Werkel; vö. még ném. B. werk’l). - vimedli: 1900: vimmerli (< vö. ausztriai ném. Wimmerl, baj.-osztr. wimm'’l, wimmarl stb.). - vinkli: 1833: Vinkli- (< ausztriai ném. Winkel, ném. B. winkerl, wink’lwerch, K. wink·l stb.). - virsli: 1810: virslit gr., 1846: virstlis sz., 1857/1922: vürslirűl gr., 1866: birslinek gr. (ausztriai ném. Wtrstel, Würschtel, ném. K. würst·l, T. wirstl, wirstlo, wirstli). - vukli: 1789: Bukkliát gr., 1794 k./1922: Vukliját gr. (ausztriai német eredetű szó; vö. baj.-osztr. wuckel, wuggele, hŕrwuckl,  ném. B. wuckerl stb.). - vurstli: 1896: wurstlinak gr. (< vö. ausztriai ném. Wurstel(prater); az összetétel előtagjára l. az ausztriai ném. Wurstel, Wurschtl, ném. B. wurscht·l ’paprikajancsi; nevetséges tréfacsináló’.
6.2.3.2.   F o n e t i k a i   o k o k k a l   magyarázható n utáni szóvégi szervetlen -i hang (német jövevényszavainkban):
- cakni: 1876: czaknis sz., 1878: czaknit gr. (< német, valószínűleg baj.-osztr. tsak“; vö. még ir. ném. Zacken).
- kalucsni: 1861: kalucsnik gr., 1865: kalocsni, 1894: galucsni (< baj.-osztr. gálotsch·n, ném. B. gĺlloschen, kalóšn). - kamásli: 1892: gamásnis sz., 1895: kamásni (< német Gamaschen, baj.-osztr. és regionális köznyelvi kamaschen). - kamásni l. az előző szócikket! - kapli: 1884: lakkapni (< vö. ném. R., N. kappen). - kapucni: 1877: kapuczni. Az -n- utáni -i-re vö. az -l+i alatt kifejtetteket (6.2.3.1. kapucni c. a.)! - kaszni: 1837: kasznyi, 1845: kaszniba gr. (< baj.-osztr. eredetű szó; vö. ném. B. kĺst’n, T. kąstn, szász Sz. kostn stb.).
- ler: MTsz.: lęrni, rejni, rélni, ręrni (< német eredetű; vö. baj.-osztr. rśren, rči'n, ném. B. röhr’n,  h. baj.-osztr. ręan). - lokni: 1845: Locknik’-at gr., 1864: loknikat  gr. (< német eredetű; a m. lokni a német szó többes számú Locken átvétele).
- masni: 1886: másnit gr. (< vö. baj.-osztr. máschn, masch’n, h. baj.-osztr. mašš“, m#š“, ném. B. masch’n).
- pacsni: 1898: pacsni (< h. baj.-osztr. pĺttš“, putš“, ausztriai ném. Patschen). - platni: 1894: platni, 1895: platnyi (< vö. baj.-osztr. plattn, h. baj.-osztr. platt“).
- smarni: 1886: smârninak gr. (< vö. baj.-osztr. schmarn, ném. B. schmĺrn, T. schmąrrn, schm6rn).
- vekni: 1871: veknyi (< vö. ausztriai ném. Wecken, ném. B. weck’n, N. wecken).
6.2.3.3.   A n a l ó g i a   útján létrejött -i véghangzó:
- tilángli: 1846: til angli (< német eredetű szó a magyarban; vö. ném. R. tull anglais). A szóvégi -i a li végű német jövevényszavaink hatására keletkezhetett (l. TESz.). - tréfli: 1872: tréfli, 1884: trefli. A jiddis eredetű szót (< vö. h. jidd. tr<f', tr#fÊ) a magyarországi németben téves visszakövetkeztetéssel kicsinyítő képzős (-', -Ê) formának fogták fel, s az -'-t, -Ê-t l kicsinyítő képzővel helyettesítették. Az így szóvégre jutott l a többi -li végződésű német jövevényszó analógiájára -i elemmel (> ‑li) bővült.
6.2.3.4.   S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   okokkal magyarázható inetimologikus -i véghangzó:
- magyar: 870 k.: ? m•(•f•rÃya, ? m•h•f•rÃya (l. TESz. magyar c. a.), ill. a 950- 51 k.: Megnrhs (ÓMOlv. 7) alakból kihámozható -i végű alak (valószínű olvasata: modzsferijje, illetve Konsztantinosznál: medzseri) csak akkor sorolható ide, ha LIGETI nézetét fogadjuk el, mely szerint a magyar és megyer szó az ugor manc és a török *‑fir járulék összeolvadásából (l. A magyar nyelv török kapcsolatai a honfoglalás előtt és az Árpád-korban.  Bp., 1986. 400) keletkezett volna, mivel a *-fir elemben nem látjuk nyomát egy -i véghangzó meglétének. Az -i tehát a magyarban keletkezhetett. Az általánosan elfogadott magyarázat szerint (< ugor manc3 + finnugor er, eri ’férfi’ TESz.) a szóvégi -i semmiképpen sem tekinthető szervetlen elemnek.
6.2.3.5.   N é p e t i m o l ó g i á v a l   keletkezett szóvégi -i: 
- bodobács: 1833: Bodó bátsi, 1854: budabácsi. A szóvég alakításában a bácsi szónak volt szerepe.
- csicseri: 1572: cichiri borso, 1590: cziczeri borso, 1664: csicheri borso. A csicseri alak népetimológiás értelmezéssel keletkezhetett az eredetibb csicser-ből (Csicser helységnév > Csicseri ’Csicser vidékéről származó borsó’-féle értelmezéssel).
- kasmír: 1875: gácsmari kendő (< vándorszó; vö.: ang. cashmere, ném. Kaschmir, fr. cachemire, ol. casimir stb.).
- szarházi: 1835: Szarházi... (< magyar fejlemény; valószínűleg összefügg a régi és nyelvjárási ismeretlen eredetű ’kóborol, csavarog’ jelentésű szarhász, szarház igével). Az ‑i csak akkor tekinthető inetimologikus hangnak, ha nem igenévi képző (l. habri, hadari vö. TESz.), hanem népetimológiával keletkezett a szarház-féle alakváltozatból, vagy esetleg a senkiházi, ebházi stb. analógiájára jött létre (l. TESz.).
6.2.3.6.   P ó t l ó n y ú l á s   nyomán keletkezett szervetlen szóvégi -i:
- puli: 1765: puli (< bizonytalan eredetű; talán német jövevényszó: a pudli német eredetijének megfelelő felném. pu’Œ ’uszkár’ átvétele lehet). Talán elképzelhető, hogy az ‑i a  magyarban keletkezett, de hogy az -i a pudli -d-jének kiesése utáni “pótlónyúlás” eredménye-e, az nagyon kérdéses. BÁRCZI a pulya ’kistermetű, törpe’ melléknévből származtatja, melynek van pulyi változata ia (MNy. 39: 139). LOVÁNYI viszont a ném. Pudel-ből eredezteti: Pudel (pudŒ) > pudli > puli (MNy. 39: 28; MNy. 42: 71).
6.2.3.7.   I s m e r e t l e n   o k o k    közrejátszása folytán keletkezett szervetlen -i véghangzó:
- ez: 1516: ezâ ’ez’.
- szesz: 1800 e.: Szeszi. A szó bizonytalan eredetű (< vö. talán ótörök eredetű; oszm. sis, sór sďs), ezért azt sem tudhatjuk, hogy valamiféle járulékhang-e az -i vagy a tőhöz tartozik, illetve hogy nem képzőnek fogható-e fel.

6.2.4. Az -ő mint inetimologikus tővéghangzó
6.2.4.1.   Népetimológiával keletkezett -ő:
- mérföld: 1753: mérÖfÖldek gr.
6.2.4.2.    S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   o k o k   közrejátszása folytán 
keletkezett -ő:
- szeder: 1516 k.: zedewryew. A szóvégre került -rj több nyelvjárásban -e vagy -ő hanggal bővült. A szavak alakrendszerében szokatlan -rj (~ -rgy) hangkapcsolatot egy szervetlen -ő-vel szüntette meg a nyelv.

6.2.5. Az -ü mint szervetlen véghangzó
6.2.5.1.   S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   okokkal magyarázható inetimologikus -ü véghangzó:
- örök: 1130-40/12-13. sz.: Erecu [¿: valószínűleg Ërëkü]. Ha a szó valóban ótörök ürük formában került át, akkor az -ü minden bizonnyal szervetlen véghangzó.
- szín1: 1150 k./13. -14. sz.: Zenuholmu hn. (< északi szláv eredetű; vö. szlk. sieň, cseh R. sieň, síň, le. sień, ukr. сíни [tbs. sz.], or. R. сень, сéни [tbs. sz.]). Az idézett köznévi eredetű Zenu- alak -ü véghangzója - nézetem szerint - föltehetően szervetlen hang, mivel a szláv adatok nem tesznek igazolhatóvá egy tővégi -ü hangot (még akkor sem, ha netán -i > m. -ü labializációval számolnánk).
- török: 1055: ? turku hn., 1138/1329: ? Turcu szn. (< török eredetű; vö.: türk, ujg. türk, oszm., kkalp., nog. türk; üzb., alt., hak., tuv. turk, tat. török, csuv. t'r'k). A török megfelelők alapján talán joggal tehető fel, hogy az -ü a magyarban keletkezett járulékhang.

6.2.6. Az -ű mint szervetlen véghangzó
6.2.6.1.   A n a l ó g i a   útján keletkezett -ű:
- körpöly: 1838: Körpölű, 1839: körpölyű (< szerb-horvát vagy szlovén eredetű szó; vö. szb.-hv. N. k°pele). A szóvégi -ű a hegedű, fergettyű, csengettyű stb. hatására keletkezhetett (l. TESz.).
6.3.  Az   a b s z o l ú t   s z ó v é g i   h e l y z e t b e n   levő inetimologikus végmagánhangzók keletkezéséről
Mivel az abszolút szóvégi helyzetben levő inetimologikus végmagánhangzók szinte kizárólag jövevény- és idegen szavakban fordulnak elő, bizonyára célszerű úgy keríteni sort a tárgyalásukra, hogy a jövevény- és idegen szavak átvételének sorrendjében haladunk előre.
Hadd jegyezzük meg, hogy az adatok bemutatása során a köznevekre és a köznévi eredetű tulajdonnevekre voltunk tekintettel, most azonban, a tanulságok levonásakor bevonjuk a vizsgálatba azokat az adatokat is, amelyek a nyelvészeti elméleti szakirodalomban szerepelnek.
Előbb a honfoglalás előtti ótörök, a szláv, a német (az ómagyar kori és későbbi, főleg ‑li, -ni végű) átvételeket tárgyaljuk, majd a latinosítással létrejött szóalakok véghangzóit, de rámutatunk néhány olyan szervetlen véghang keletkezésének módjára is, amelyek az imént említett csoportokba nem sorolhatók be.

6.3.1.  A   h o n f o g l a l á s   e l ő t t i   ó t ö r ö k    j ö v e v é n y s z a v a k   közül inetimologikus véghangzót találunk a bors, a borz, a kos, a ? magyar, a sár1, a Tas szavunkban (l. Anon., ill. 1138/1329: Tosu < ótör. taš BÁRCZI: Ht2 19; Konszt.: Tasvs MNyT. 158, olv. T!szisz > m. t!si). Az idézett alakok bizonyítják, hogy a tas szó -u és -i végmagánhangzóval is meghonosodott a magyarban az átvétel idején. Az -ü-t tartalmazó jövényszavaink közé sorolható örök (1130-40/12-13. sz.: Erecu) és török (1055: ? turku hn., 1138/1329: ? Turcu szn.) szavunk, noha a Tihanyi Alapítólevél-beli adat talán turku ’torok’-nak is olvasható (ez ugyanis talán jobban illene a víznevek rendszerébe), s ebben az esetben -u véghangzót kellene feltennünk.
Természetesen jogosan föltehető, hogy a korabeli finnugor, ugor vagy belső keletkezésű szavaink analógiás hatására más (mássalhangzós végű) török eredetű szavaink végén is megjelent a szervetlen -i (-£) vagy -u véghangzó: pl. (tör. !rďq >) *ároku > árku > árk > árok, ill. *ároku > árok (l. SÁROSI ZSÓFIA: i. m. 176), de más szóalakokban is számolhatunk ezzel az elméleti lehetőséggel (l. - ok: 1138/1329: ? Okudi sz. < ótör.; vö. ujg. uq; - szám: 1130-40/12-13. sz.: ? Zamudi sz. (< ócsuv. *sam vagy *s#m); - kor < ótör. qur; dél < ótör. dül; szél < csuvasos tör. *säl; - som < ótör. čum vagy csuvasos tör. šum; - gyász < ótör. *jas; - gyom < ótör. *)om stb.), noha adatokkal igazolni nem tudjuk.

6.3.2.   S z l á v   j ö v e v é n y s z a v a i n k   közül öt adatot említhetünk; a már tárgyalt adatokon (halom, szász, zomak, szín1) kívül a Dentümogyer formát, amely 1150 k./13-14. sz.-ból idézhető: Dentumoger (Anonymustól idézi JUHÁSZ DEZSŐ: Dentümogyer c. tanulmányában: BenkőEml. 300). A dentu előtag végső -u-ja a tővégi magánhangzó jele, amely Anonymusnál - írja JUHÁSZ DEZSŐ (i. m. 301) - “nemcsak a magyar szavak végén van meg, hanem a jövevényszavainkhoz is hozzáfüggeszkedik, pl. Ecilburgu”. Szerinte “a szóvég analogikus tővéghangzót kap (...), tehát a meghonosodáskor [keleti szláv Donyec (Donec) m. Donet> ] *Donetü formával számolhatunk” (i. m. 302). A *Donetü alak hangrendi kiegyenlítődéssel *Denetü formát ölt - folytatja JUHÁSZ (i. m. 303) -, majd a kétnyíltszótagos törvény értelmében Dentü-vé alakul, a teljes név valószínű jelentése pedig ’donyeci magyarok, ill. ezek lakóhelye’. Mindebből bennünket ez alkalommal az érdekel, hogy az -ü nem képzőelem, hanem szervetlen hang, amely véghangzóként jelenik meg. Keletkezésének oka pedig az analógián alapuló rendszerkényszer.
Szláv jövevényszavainkban mindössze három -u és két -ü végmagánhangzós formát tudunk adatolni (l. 6.1.3.1; 6.2.5.1).

6.3.3.  Az   ó m a g y a r   k o r i   n é m e t   j ö v e v é n y s z a v a k   szervetlen véghangzói az alábbi adatokban jelentkeznek: - Ecilburg ’Óbuda (régi neve)’ (< ném. Etzlburg MELICH: MNy. 6: 15, HORGER: MNy. 28: 37): 1200 k. (Anon. 47., 49., 50.): de ecilburgu, in Etilburgu, de elcilburgu. A szóvégi -u szervetlen voltára először SZINNYEI mutatott rá (NyK. 34: 10), azóta ún. klasszikus példája a hangtörténeti szakirodalomnak (BÁRCZI: i. m. 19). - Perl hn. (< ném. perl(e) BÁRCZI: i. h.; VárReg. 57. §. de villa Perl) 1215: Perlu (VárReg. 196 §. Perlu) olv. Perlü. MELICH  szerint a szó 12. századi, 13. század eleji alakjának *Perli > Perlü-nek kellett lennie (MNy. 10: 197). - ság ’domb, halom’: 1138/1329: Villa Sagu hn., 1230: Sagu. PAIS (MNy. 9: 360) a szóvégi -u-t szervetlen hozzátoldásnak tartja, de úgy tűnik, hogy az alapszót: a ság alakot akkor még (1913) nem a finnugorból (< vö. fgr. còeka TESz.), hanem föltehetően a bajor-osztrákból (< vö. kfn. schache, ném. R. schache) származtatta, megengedve, hogy a véghangzó “egy teljesebb Schaga (Scaca) alak utolsó magánhangzójának a maradványa” (i. h.)
A régi német jövevényszavak között nyilvánvalóan voltak olyan más átvételek is, amikor a magyarban szervetlen felső nyelvállású magánhangzó kapcsolódott analógiás úton a szóhoz. Példaképpen a torony szót említjük, amelyben SÁROSI ZSÓFIA is teljes joggal következtet ki egy *tornu alakot (i. m. 2: 253), s tesz fel egy “analogikus tővéghangzót” (< vö. ném. torn > m. *tornu). Az adatok számát minden bizonnyal szaporíthatnánk, mivel azonban nyelvemlékbeli adatokkal megtámogatni nem tudjuk ezen alakok megvoltát, ezért nem célszerű tárgyalnunk a jelenséget.

6.3.4. Meglepően sok adatot idézhetünk ómagyar kori   i d e g e n   e r e d e t ű   s z e m é l y n e v e i n k b e n   található szervetlen véghangzókra. Ezeknek a neveknek nagy része latin nyelvi alakokra megy vissza, de közvetítő nyelvként más nyelvekkel (szláv, német) is számolhatunk. Az ide tartozó adatok a következők: - Antu (< Ent < Antonius): 1138/1329 (112., 358., 395.): Antu olv. ¯ntu (BENKŐ: MNy. 46: 231). - Balu (< Bal < Blasius): 1221/1550 (VR. 191, 192): Balu olv. b¯lu; 1213/1550 (VR. 176): Bolu (BENKŐ: i. h.; FEHÉRTÓI KATALIN: Árpád-kori kis személynévtár. Bp., 1983. 38, 59). - Bertu (< *Bert < Bartholomeus): 1211: Bertu (olv. bertu v. bertü, BENKŐ: i. h.). - Bogu (< Bog < idegen eredetű személynév: ? szláv Bogumil, ? Bogdanus): 1138/1329: Bogu szn. (BENKŐ: i. h.). - Dersi (< Ders < ? szláv; vö. cseh Držovice hn. < *Drž vagy *Drža szn; a.-szorb Derš FNESz.): 1138/1329: Dersi, 1202-3/1500 k.: Dersi, 1211: Dersi (FEHÉRTÓI K.: i. m.; BENKŐ: i. m. 233). - Ellu (< Elias): 1138/1329: Ellu, 1213/1550: Ellu (FEHÉRTÓI: i. m.). - Fili (< Philippus BENKŐ: i. m. 232): 1138/1329: Fili olv. fili (FEHÉRTÓI: i. m.) - Gali (< Gal < Gallus BENKŐ: i. h.): 1138/1329: Gali olv. g¯l( (BENKŐ: i. m. 231). - Gurgu (< *Gurg < Georgius): 1138/1329: (249, 273, 359, 398): Gurgu (BENKŐ: i. m. 233). - Isu (< Izs < Johannes vagy Isac BENKŐ: i. m. 232): 1226/1550: Isu (VR. 288) olv. izsü vagy esetleg izsu. - Jaku (< Jak < Jakobus MELICH: MNy. 10: 198): 1214/1550: Jacou (VR. 178, 190). MELICH (i. h.) felteszi, hogy a rövidüléssel keletkezett Jak alak szervetlen véghangzót vett fel, s *Jaki > Jaku forma jött létre. A VárReg-ból idézhető alakok viszont csak szóvégi -ou jelöléssel fordulnak elő (Jaku forma nem található), ezek pedig lehetnek -ó képzős formák is (l. Jákó, Jakó). - Lompu (< L!mp, Lomp < Lambert BENKŐ: i. m. 231): 1138/1329 (346): Lompu, 1211: Lampu (FEHÉRTÓI: i. m. 207, 200) olv. lĺmpu ~ lompu, illetve lĺmpu ~ l¯mpu. - Marku (< Mark < Markus): 1211: Marcu (BENKŐ: i. h.) olv. m¯rku. - Matu (< Mat < Mattheus BENKŐ: i. h.): 1214/1550 (VR. 183): Matu (FEHÉRTÓI: i. m. 221). - Mihali (< Mihal < Michael): 1138/1329: (165.): Mihali olv. Mih¯li, esetleg Miháľ; BENKŐ szerint az -i a palatalizáció jele is lehet (MNy. 45: 77, 46: 233). - Miku (< Mik ~ Nik < Nikolaus): 1138/ 1329 (332.): Mícu; 1211: Micu olv. Miku (vö. FEHÉRTÓI: i. m. 231). - Peti (< Pet < Petrus BENKŐ: i. h.): 1211: Peti; 1213/1550: Petu, 1217/1550: Petu olv. pëti, ill. petü. - Petu l. az előző szócikket! - Sebu (< Seb < Sebastianus BENKŐ: i. h.): 1138/1329 (97.): Sebu, 1199: Sebu (BENKŐ: MNy. 46: 231-32) olv sebü. - Sciku, Sycu, Sicu (< Sik < Sixtus): 1138/1329: Sciku, 1211 (507., 505.): Sycu, 1213/1550 (VR. 159., 382.): Sicu (BENKŐ: i. h.; FEHÉRTÓI: i. m. 328) olv. siku vagy sikü. - Timu (< Tim < Timotheus): 1211 (504): Timu (BENKŐ: i. h.) olv. timu. - Vitu, Widu (< Vit < Vitalis):  1211 (509.): Vitu, 1211 (503): Widu, 1211/1550 (260.): Vidu (FEHÉRTÓI: i. m. 356; BENKŐ: i. h.) olv. vitu, vidu.
BENKŐ szerint nem lehet kérdéses, “hogy az -£, -i, -u, -ü-s végű alakok is a keresztnév-rövidítésnek az egytagú zárt formájához tartoznak, s bennük a felső nyelvállású véghangzó inetimologikus eredetű, eredetileg nem tartozott a tőhöz” (i. h.). A korabeli közszói (hodu, utu, Mogu stb.), vagy ismeretlen eredetű személynevek (1138: Kaku, Beku, Bedu, Bedí, Kobu stb.) tővégi magánhangzói - folytatja BENKŐ (i. m. 233) - erős analógiás hatást gyakoroltak azokra a rövidült személynevekre, amelyekben már etimológiájuk szerint nem volt meg a tővéghangzó (l. még BENKŐ: MNy. 45: 77, UŐ: TNytA. 52).

6.3.5. Az előző fejezetekben (6.3.1.-6.3.4.) tárgyalt jövevényszavak véghangzóiról   ö s s z e f o g l a l ó a n   annyit mondhatunk, hogy a szó végén a felső nyelvállású rövid magánhangzók fordulnak elő inetimologikus hangként. Keletkezésük oka az analógia, azaz az a szóalakrendszertani sajátság, hogy a finnugor (uráli) eredetű és belső keletkezésű tőszavaink rövid felső nyelvállású magánhangzókra végződtek, s ez a jelenség az ómagyar kor első felében is olyan zárt rendszert alkothatott, amely az idegen eredetű, mássalhangzós végződésű szavakra analógiás hatást gyakorolt, s etimológiailag hozzájuk nem tartozó szervetlen tővégi magánhangzókat hozott létre (‑i, ‑u, -ü, ?£), éppen olyanokat, amelyek ősi, eredeti szavainkon is szerepeltek (a kérdésre l. még SZINNYEI: NyK. 34: 10; MELICH: MNy. 6: 15, 10: 197; PAIS: MNy. 9: 360; BÁRCZI: Ht2 19; BENKŐ: MNy. 45: 77, 46: 230; UŐ: TNytA. 52 stb.).
Az u előfordulása viszonylag gyakorinak tűnik (25 adat), s ez akkor is feltűnő, ha az -u alá besorolt példák közül kivesszük az -ü-vel is olvasható alakokat (bertü, sebü, sikü, illetve a Jaku előzményéül feltett *Jaki alakot); az ü-re már kevesebb példánk van (8 adat, amelyet növelhetnének az imént említett -ü végű formák), s még kisebb az -i-t tartalmazó adatok száma (5 adat, ha a Mihaili adatot mégis ide tartozónak vélnénk, s növelhetnénk az -i előfordulásának lehetőségét, ha mint valós lehetőséget vennénk fel a *Perli, *Jaki formát); az -£ megléte pedig erősen kétes (? 1 adat: G!l£),  bizonyára az ‑i-hez kellene besorolnunk.
A felső nyelvállású rövid inetimologikus véghangzókat tartalmazó adatok száma összesen 38 (34 + ?4). A tővéghangzók számszerű megoszlása a jövevényszó-rétegek s az első előfordulás szerint a következő:

Jövevényszó-réteg	i	u	ü	? (	
honfoglalás előtti török	? 1
870 k.	5
1075/†1124/†1217	2
1055	-	
szláv	-	2 + ? 1
1075/†1124/†1217	2
1150 k./13-14. sz	-	
német	-	1 + ? 1
1200 k. (Anon.)	1
1138/1329	-	
(főleg) latin	3 + ? 1
1138/1329	13
1138/1329	4
1138/1329	1
1138/1329	

Csupán egyetlen adatnak vettük a kétféleképpen olvasható neveket (siku ~ sikü, izsü ~ izsu stb.) az adatok tárgyalása során elsőnek feltüntetett olvasat szerint. Az £-t tartalmazó adatot a biztos adatok közé vettük, mivel az i-nek csak a  veláris vagy palatális volta lehet kérdéses.
Nyilvánvaló, hogy az ómagyar korban előforduló inetimologikus véghangzók száma a fentinél jelentősen nagyobb volt, de vagy a források nem maradtak fönn kellő mennyiségben, vagy adataik kiaknázása várat még magára (l. pl. FEHÉRTÓI KATALIN személynévtárát).

6.3.6. A 16. század (pontosabban 1546)  utáni   n é m e t   j ö v e v é n y s z a v a k   inetimologikus -i véghangzóiról.
Az 1500-as évek utáni jövevényszavak két nagyobb csoportjában találunk véghangzót: a szóvégi mássalhangzó-torlódást záró -l (-Œ) és az -n (-“) után.
Az -l hang utáni helyzetben jelentkező -i-re 1900-ig összesen 131 lexikai egység idézhető, ebből 126 tekinthető biztos adatnak, 5 pedig bizonytalannak (cakli, csúzli, kapucli ’kapucni’, ringli, snidli(ng). Az adattárba nem vettük fel az 1900 utáni évekből származó adatokat (gürtli ’gurtni’ NyF. 49. sz. 44; hokedli 1909; hűzli ’hűzni’ MNny. 4: 188; kapli 1957; kurbli 1932; partedli 1939; pendli 1939; ródli 1910, 1914; ruszli 1939; snapszli 1928), de ezekben a szavakban is hasonló jelenség figyelhető meg, mint az 1900 előtti adatokban.
Az -i hangot mindenképpen inetimologikus végmagánhangzónak kell tartanunk, mely az l-lel együtt a német (bajor-osztrák) sonans Œ magyar realizációja. Kifejlődésében fonetikai-fonológiai tényezők játszottak szerepet. Az -i keletkezésének oka korántsem lehet csupán a német (bajor-osztrák) Œ fonetikai, fiziológiai-hangtani jellege, hanem okvetlenül szerepe volt annak a szándéknak is, hogy a beszélő a magyartól idegen abszolút szóvégi mássalhangzó-torlódást elkerülje. Az -i a következő mássalhangzó-torlódások után fordul elő:
Mássalhangzó-torlódás	Előfordulási gyakoriság	Mássalhangzó-torlódás	Előfordulási gyakoriság	
dl	18 + ? 1	gl, ml(y), mpl, sl	4	
kl	16 + ? 1	fl, nkl, rl, szl	3	
tl	10	bl, ntl, pszl, rbl, rgl, 	2	
cl	8 + ? 1	rkl, rsl, rtl, sztl		
ndl	6	csl, jbl, jsl, kszl, mfl	1	
pl	5	mzl, ncl, rcl, rstl		
ngl, zl	4 + ? 1			

A -li végű címszavak változataiban a címszóbelitől eltérő szóvégi mássalhangzó-variációk is előfordulnak (cl ~ szl: pricli ~ priszli, tácli ~ taszli, dl ~ rl: pukedli ~ pukerli, puszedli ~ puszerli, stampedli ~ stamperli, vimedli ~ vimmerli; dl ~ tl: kidli ~ kitli, fl ~ pfl: kifli ~ kipfli; gl ~ kl: kugli ~ kukli(zó), kl ~ tl: fuszekli ~ fuszetli; mfl ~ nfl: strimfli ~ strinfli; mz ~ nz: pemzli ~ penzli, ndl ~ ntl: mándli ~ mantli; pl ~ fl: kápli ~ káfli; rsl ~ rstl: gersli ~ gerstli, virsli ~ virstli; rtl ~ rkl: pertli ~ perkli; rtl ~ rgl: svartli ~ svargli, sl ~ csl: fásli ~ fácsli; sl ~ szl: masli ~ nászli (¿: ? mászli); sztl ~ szl ~ stl: kasztli ~ kaszli ~kastli; szl ~ sztl: pruszli ~ prusztli; tl ~ ndl: muskátli ~ muskándli; tl ~ dl: pitli ~ bidli, cetli ~ cedli).
A német (bajor-osztrák) szóvégi -Œ magyar -li realizációjára az első adatokat a 16. századból idézhetjük (mantli 1533, gandli 1546, topli (sorder) ’zsoldos’ 1551, francli 1562), az 1600-1700-as évekből növekvő számú adatokat találunk, a legtöbbet viszont az 1800-as évekből. Az újabb, 20. századi adatolt átvételek száma már jóval kisebb.
A szóvégi német mássalhangzó-torlódást záró  -n   h a n g    u t á n i    h e l y z e t b e n   levő inetimologikus magyar -i-re az 1500-as évektől kezdve csupán 12 lexikai egységet idézhetünk (s a 20. századiakkal együtt is számuk csupán 26-ra emelkedik: fakszni; facsni, fasni ’fásli’ ÚMTsz.; fecni, glokni, gürtni ’gurtni’ ~ gurtni, PHNyr. 136, TESz.; pacni, plecsni, pofézni, puncni ’prostituált’, rósejbni, ruszni ’esprot’, spulni, sufni, zokni).
Az -i az alábbi szóvégi mássalhangzó-torlódások utáni helyzetben fordul elő:
Mássalhangzó-torlódás	Előfordulási gyakoriság	
kn	3	
csn, rn, sn	2	
pn, szn, tn	1	

A -ni végű címszavak változataiban a címszóul vett szóalaktól eltérő szóvégi mássalhangzó-kapcsolatok is előfordulnak (szn ~ szny: kaszni ~ kasznyi; rn ~ jn ~ ln: lęrni ~ rejni ~ rélni; tn ~ tny: platni ~ platnyi; kn ~ kny: vekni ~ veknyi).
A -ni végű szavakban az -i inetimologikus hangként először meglehetősen későn fordul elő: kasznyi ’kaszni’ 1837; lokni 1845; kalucsni 1861, azaz tudomásunk szerint csak a 19. századtól kezdve.
6.3.6.1. Az   -i   v é g h a n g z ó   k e l e t k e z é s é n e k   o k á t  a szakirodalom a német szóvég: -el és a magyar -li megfelelésben kereste (MELICH: MNy. 11: 384, 12: 316; l. még TMNy. 178; simonyi: Nyr. 7: 243-246 - számos ritkább adatot is említve: jánkli, rajthuzli, strufli, st!kli, fékli, vukli, sn!kli, roszprádli, grésli, spádli, grifli, hóz!dli, h!ng!dli stb.; putnoky: MNy. 11: 463 - karszetli, stibli, strupli, subrigli, szeszli, vanádli, minádli; JUHÁSZ JENŐ: MNy. 26: 207; tulajdonképpen horger is: nátli ’tűzés, bevarrás’, sz!jmedli vagy z!jmëdli MNy. 36: 126; LOVÁNYI: MNy. 39: 31). mollay viszont már 1943-ban rámutatott (MNy. 39: 234), hogy a LOVÁNYItól (i. h.) közismertnek mondott német -el > magyar -li változás feltevése hibás, “a valóságban a fonetikailag is értelmesebb német -Œ > magyar -li, ugyanúgy német -“ > magyar ni változás ment végbe, azaz nem a LOVÁNYItól föltett Zettel, Gimpel, Schwindel, Zirkel szavakból kell kiindulnunk, hanem tsëtŒ, kimpŒ, švindŒ, tsirkŒ > magyar cetli, gimpli, svindli, cirkli fejlődés történt” (i. h.). bárczi a puli kapcsán azon véleményének ad hangot mollay cikkére reagálva, hogy bizonyára LOVÁNYI sem a német szóvégi -el ejtésre gondolt, másrészt hogy a pu’Œ meglétét igazolni kellene (MNy. 39: 314-5). Ezen felül pedig azt is bizonyítani kellene, hogy az ilyen   m a g á n h a n g z ó   + ’l (l. pu’Œ) és -li helyettesítődik a magyarban.
czeglédy a krumpli szó eredeztetése kapcsán arra mutatott rá (MNy. 39: 229-230), hogy a bajor-osztrák -l kicsinyítő képzőt a magyar -li alakban veszi át. deme viszont már helyesen mutat rá, hogy a krumpli magyarázatához feltétlenül krumpŒ alakot kell feltennünk, sonans szóvégi -Œ-lel, mássalhangzó utáni helyzetben (MNy. 40: 275). horváth mária (i. m. 30, 73 stb., ill. MNy. 50: 461-464), kobilarov-götze (i. m.) és kubínyi is (MNy. 69: 287) igazában mollay nyomán (i. h.) haladnak. Az -i-t ejtéskönnyítő hangnak tartja beke (Nyr. 60: 140) és kniezsa is (MNy. 60: 312-3: kifli, strimfli, veknyi, zoknyi; sámla ~ sámli, tápla ~ tápli stb.).
Összefoglalóan azonban azt mondhatjuk, hogy amint azt mollay károly véglegesen és egyértelműen tisztázta (i. h.; illetve NMNyÉ. 20), a magyar -li nem a német -el, -'l, hanem  az Œ megfelelője (pl. baj.-osztr. la¤wŒ > m. lajbli, ill. a ném. -“-nek a magyarban a -ni felel meg, pl. cakni ’Zacken’) (NMNyÉ. 20). A németben az -el ['l] végű szavak l-je előtti e a 14. században teljesen redukálódott, azaz szinkopálódott, a szóvégi mássalhangzó ezáltal szótagképző, sonans [Œ] lett. A magyarban - írja MOLLAY - “sonans [Œ] nem lévén, a spontán kétnyelvű beszélő megszünteti a szóvégi mássalhangzó sonans jellegét, ismét consonassá teszi úgy, hogy vagy előtte vagy utána ejtett, nem etimologikus magánhangzó lesz szótagképző” (i. m. 158), pl. francli, kinigli, mántli, pántli stb. (uo.).
Hozzátehetjük azonban a fentiekhez, hogy az -i véghangzó létrejöttét nemcsak az Œ sonans jellege indukálta, hanem a magyar szóalakrendszerben szokatlan abszolút szóvégi mássalhangzó-torlódások elkerülésének, illetve megszüntetésének szándéka. S hogy miért kizárólag -i került a szó végére, az nem magyarázható csupán az Œ fonetikai természetével, mivel az -i az Œ-től eltérő sonans -“ után is ugyanúgy fellép. Ennek - nézetünk szerint - fonológiai-rendszertani oka van. Az -i ugyanis a hangrendi illeszkedés szempontjából úgynevezett neutrális hang, mely egyformán járulhat mély és magas hangrendű szavainkhoz (s ez nem csak az -i-re, hanem az i-t tartalmazó végződéseinkre is áll: pl. -ig,  a főnévi igenévképző -ni, a melléknévképző -i,  a műveltető -ít, az -ik igei személyrag: alszik, eszik, a sorszámnév-képző -ik: ötödik, hatodik stb.), a beszélő tehát kézenfekvőnek és “kényelmesnek” tartja az -i használatát mind a mély-, mind a magas hangrendű szavakban. Aligha járnánk helyes úton, ha csupán az Œ vagy “ palatális (vagy ? jésített) jellegével magyaráznánk az -i létrejöttét. Hadd említsek meg egy nagyjából párhuzamos jelenséget a finn nyelvből. Köztudomású, hogy a finn nyelv a jövevényszavak vagy idegen szavak mássalhangzós vagy mássalhangzó-torlódást mutató szóvégéhez leggyakrabban (de korántsem kizárólag) egy inetimologikus -i-t tesz hozzá: l. svéd stund > fi. tunti ’óra; Stund’, sv. offizier > fi. upseeri ’tiszt’, sv. tyran, tiran > fi. tyranni ’tirannus’, sv. stol, stool > fi. tuoli ’szék’; orosz arbúz ’Arbuse, Wassermelone’ > fi. arbuusi, orosz atamán > fi. > atamaani, orosz kolchóz> fi. kolhoosi stb. (PLÖGER: RLw. 282-87; HAKULINEN: i. m. 288, 292). A párhuzamosság azonban nem ebben van, hanem abban, hogy pl. a finn nyelv orosz jövevényszavainak végén álló -i keletkezését a rendszerkényszerrel magyarázza a finn nyelvtudomány is; a tővégi magánhangzókat a finn nyelv eléggé következetesen megőrizte, az idegenből bekerülő mássalhangzóra vagy mássalhangzó-torlódásra végződő szavak úgy illeszkednek be a rendszerbe, hogy egy szóvégi szervetlen hangot vesznek fel. Hogy miért éppen -i kerül a leggyakrabban például az orosz jövevényszavak végére, azt többnyire úgy magyarázzák, hogy ha az oroszban a szó végén lágy mássalhangzó állt, akkor a finnben -i keletkezett, ha nem, akkor más magánhangzó. KALIMA (Slaavilaisperäinen sanastomme. SKSToim. 243. Helsinki, 1952. 75-76) pl. azt írja: ha az orosz szóvégi mássalhangzó kemény, akkor a finnben a szó végén -a keletkezik, ritkábban -o. Természetesen gyakoriak a más jellegű megfelelések is (a várható -a helyett a finnben -o jelenik meg vagy -i). A valós helyzet bemutatásához inkább kölcsönözzük át ide ANGELA PLÖGER táblázatát (Die russischen Lehnwörter der finnischen Schriftsprache. Hamburg, 1973. 288), amely világosan bemutatja az orosz jövevényszavak szóvégi megfeleléseit a finnben:
		az orosz véghangzók									
		a	ь	kemény mássalhangzó	o	e	a, i, y, (Pl.)	Mn-i végz.	j	Összesen	
	a	83	1	70	10		1	10	2	177 = 51%	
	ä	9	1	6	1					17 = 5%	
a finn	i	8	37	33			8	4	1	91 = 28%	
vég-	u	6		6					1	13 = 4%	
hang-	y			1						1	
zók	o	5	1	6	1	1				14 = 4%	
	e					1				1	
	Mássalhangzó			4						4	
	Többes -t						4			4	

A figyelmünket csak a (mássalhangzó +) lágyítójel és kemény mássalhangzó utáni helyzetben szereplő megfelelésre fordítva azt látjuk, hogy a lágy mássalhangzó után valóban gyakori a finn szóvégi -i, de azt is látjuk, hogy a kemény mássalhangzó utáni helyzetben is jelentős a használati gyakorisága, noha nem vetekedhet az -a-val. Tehát már itt meginog az a nézet, hogy a lágy mássalhangzós szóvég nagy mértékben kedvezne a finn inetimologikus szóvéghangzó keletkezésének. S most már csak utalunk arra, hogy hasonlóan jelentős szerepe van az -i-nek a szóvégek kialakításában a svéd jövevényszavakban, a svédben pedig nincsenek lágy és kemény mássalhangzók, tehát az -i szerephez juttatását nem ezek indukálják (vö. NSS. 6. kötet; STRENG: NRLVSK.).

6.3.7.  Az   i d e g e n   e r e d e t ű   szavaink -a szóvégének kiformálásában jelentős szerepe volt a   l a t i n o s í t á s n a k ,   s az is szembetűnő, hogy ilyen módon kizárólag inetimologikus -a hang keletkezett. Az ide sorolható szavak száma meglehetősen jelentős, különösen akkor, ha az analógia hatását is figyelembe vesszük. Rendkívül nehéz ugyanis eldönteni, mikor van szó úgynevezett “független” latinosításról, s mikor gondolhatunk a latinosított vagy latin szóalakok analógiás hatására.
6.3.7.1.  A   f ü g g e t l e n   l a t i n o s í t á s s a l   keletkezett szavaink száma a legrégibb időktől e század elejéig terjedően 103. Az ide tartozó szavak valamennyien idegen eredetűek: német 32 (baritonista 1879, basszista 1789, bigóta 1805, blanketta 1880, cigaretta 1879, ciráda 1789, dioptria 1883, dresszúra 1860, drogista 1891, frizura 1780, galanta ’galand’ 1831, gárdista 1788, garnitúra 1862, glasura ’glazúr’ 1865, karambol 1851, kurázsia ’kurázsi’ 1803, marsruta 1704, masiniszta 1793, masinéria 1830, sturma ’ostrom’ 1464, pakéta 1749, parketta 1810/1898, pelargónia 1892, pikantéria 1857, politúrára gr. 1793/1844, potentáta ’potentát’ 1877, republika 1835, statiszta 1793, szandaláid gr. ’szandál’ 1848, szlavista 1872, szlavisztika 1897, turisztika 1886), olasz vagy német: 4 (bagatellás sz. 1710, bandita 1642, granáta ’gránát3’, kártifiola ’karfiol’ 1787), bajor-osztrák vagy ausztriai német: 4 (Bankétákat gr. ’bankett’ 1680, Spagotáért gr. ’spagát’ 1620, spaletákat gr. ’spaletta’ 1888, szekatúra 1768), francia vagy német (közvetítésű): 10 (bürokrata 1862, kokilla 1895, mandzsetta 1742, matrica 1888, parcella 1865, prüdéria 1853, romanista 1890, szonda 1891, turista 1798, Gelatina ’zselatin’ 1894), vándorszó 2 (drapéria 1806/1893, Szatirák gr. ’szatír’ 1804/1930), a többi: 49 szó nemzetközi idegen szó, amelyek természetesen valamelyik közvetítő nyelv útján jutottak el nyelvünkbe (föltehetően német 35, német vagy francia 10, francia 2, angol vagy német 1, olasz közvetítéssel 1).
A független latinosításra az első adatot 1464-ből (sturma ’ostrom’), illetőleg 1620-ból idézhetjük (Spagotáért gr. ’spagát’), az adatok nagy része azonban a 18-19. századból való.
A fenti besorolások természetesen vitathatók, mivel ma már nehéz biztosat mondanunk az elmúlt évszázadok egy-egy szóalakjának pontos útjáról, alaki változásairól, orientáló jellegük miatt mégis célszerűnek látszott a besorolásuk.
6.3.7.2.  Az   a n a l ó g i a   és a   l a t i n o s í t á s ,   illetve a   l a t i n o s í t á s t   s e g í t ő   a n a l ó g i a   hatása jónéhány szóvég kialakításában érezhető. A valószínűleg német eredetű 9 szón kívül (akusztika 1854 ¬ grammatika, fizika; antiszemita 1882 ¬ szemita, izraelita; cinkográfia 1893 ¬ bibliográfia; csellista 1900 ¬ az -ista végű szavak; fagota ’fagott’ 1803 ¬ oboa, harsona, cseleszta; filoszemita 1884 ¬ antiszemita; germanista 1851 ¬ kálvinista, kapitalista; romantika 1822 ¬ a ném. Kritik : m. kritika, ill. a ném. Poetik : m. poétika szópárok hatására; szeminarista ¬ az -ista végű szavak hatása) érvényesült az analógiás hatás a francia vagy német (kokettéria 1792 ¬ pedantéria, prüdéria, rafinéria),  az oszmán-török (bagaria 1552 ¬ bagazia, karazsia) s mindenekelőtt a nemzetközi eredetű szókészletünk szóvégeinek kialakításában (olasz vagy német közvetítésű akrobata 1867 ¬ artista, atléta; a német bukéta 1811 ¬ bokréta, a francia vagy német artista ¬ az -ista végűek hatása; a német vagy francia dinamika 1835 ¬  botanika, fizika, matematika; a német erotika 1869 ¬ bukolika; az angol vagy német vagy francia esszéista 1880 ¬ az -ista végű szavak hatása; a német grafika 1865 ¬ a botanika : botanikus, a fizika : fizikus szópár hatására; a német kapitalista ¬ az -ista végű szavak analógiájára; a francia vagy német MTsz.: kalánéta ’klarinét’ ¬ furulya, pikula; a német kreola ’kreol’ 1802 ¬ egyes népnevek analógiás hatása, pl. dalmata, szarmata; az osztrák hadmérnökök révén elterjedt rondella 1795/1883 ¬ a közép-latin vagy hazai latin rondella ’kerek védőfal, bástya’).
E csoportba összesen 22 szó tartozik. Ha az oszmán-török bagaria alakot is latinosításnak fogjuk föl, akkor a jelenségre 1552-től vannak adataink, bár ezek szinte kizárólag a 18-19. századból származnak.
Az adatok értékelésekor két fontos kérdés merül fel:
a) mindenkor inetimologikusnak tartható-e a szóvégi -a, másrészt
b) miért éppen az -a szerepel az idézett szavak szóvégi inetimologikus magánhangzójaként.
Az első kérdésre adandó válasznál óvatosnak kell lennünk, mivel néhány esetben bizonyára hanghelyettesítés is történhetett (pl. a 6.3.7.1. fejezetben: blanketta; ciráda; 1809: granáta ’gránát3’, ha viszont az olaszból vettük át, akkor a magyar szóvégi -a-t semmiképpen sem tarthatjuk inetimologikusnak, de a németből való származtatás esetén is gondolhatunk -' >-a hanghelyettesítésre; hasonló lehet a helyzet a karambola (< ném. Karambole) szóban is; vitás lehet a kartifiola ’karfiol’, a kokilla, a mandzsetta szóvégi -a-ja, ha a németből (< vö. ném. Manschette) származtathatnánk; s ugyanúgy a marsruta (< ném. Marschroute), a matrica véghangzója, ha a németből eredeztetnénk (< ném. Matrize) stb.). Noha olykor valóban számolhatunk hanghelyettesítéssel, az esetek legnagyobb részében mégis inetimologikus -a-t kell feltennünk.
A második kérdésre a válaszunk az, hogy mivel a 6.1.1.2.-6.1.1.3. fejezetben az idézett példák szinte kivétel nélkül vagy mély vagy vegyes hangrendűek, természetesnek látszik, hogy a latinosítás eredményeképpen létrejövő véghangzó is mély hangrendű (inetimologikus) -a lesz. Kivételt csupán az elülső hangrendű esztétik(a), pesszimist(a), prüdéri(a), sémit(a), spiritiszt(a), terpentin(a) (l. 6.1.1.1.), illetve az esszéist(a) (l. 6.1.1.2.) képeznek. Ennek oka az lehet, hogy az említett szavak idegen nyelvi és magyar képzett alakjaiban mély végződést találunk (-us: esztétikus, pesszimizmus stb.), ennélfogva az egy elemű inetimologikus végződés is a mély változatok közé sorolódott, illetve a nagy számú mély vagy vegyes hangrendű szavak analógiájára itt is a mély hangrendű változat kerekedett felül.

6.3.8. Az   a n a l ó g i a   szerepet játszott a szóvégi -a létrejöttében (l. 6.1.1.2.), a húsz adatból azonban négy bizonytalannak tekinthető (csimpolya, fagota ’fagott’, kreola ’kreol’, retka ’rideg’). Az -u (indu), az -e (peszterce, rizike; a keszege -e-je lehet kicsinyítő képző is), az -é ~ -e (káskaválé ~ kaskavale ’kaskavál’ -é ~ -e-jének szervetlen volta kérdéses), az -i (tilángli, tréfli) és az -ű (körpölyű ’körpöly’) megterheltsége igen csekély, mindössze egy-két adat idézhető (l. 6.1.1.2., 6.1.3.2., 6.2.1.1., 6.2.2.1., 6.2.3.3., 6.2.6.1.).

6.3.9.   S z ó a l a k - r e n d s z e r t a n i   okok játszottak szerepet az -a (barna, kaporna, lárma), az -u (Borsu, ? Burzu ’borz’, holmu stb.), az -e (berhe, epörgye ’eper’, érce ’érc stb.), az -i (? mogyeri), az -ő (szederjő ’szeder’) és az -ü (Erecu ’örök’, szenü ’szín1’, ? turku) létrejöttében, ugyanis az esetek döntő többségében az inetimologikus  végmagánhangzó a szóvégi mássalhangzó-torlódás kiküszöbölését segítette elő (l. 6.1.1.4., 6.2.1.2, 6.2.3.4., 6.2.5.1., 6.2.4.2.).
Külön csoportot alkotnak itt a felső nyelvállású rövid magánhangzóra (u, ü, i) végződő alakok (kivéve az indu ’ind’ formát, l. 6.1.3.2.), melyeknek végmagánhangzója a korabeli, rövid felső nyelvállású magánhangzót tartalmazó finnugor és ugor eredetű szavaink hangalak-szerkezetének analógiás hatására keletkezett (l. 6.3.1., 6.3.2., illetőleg 6.1.3.1., 6.2.3.4., 6.2.5.1.).
Az ide tartozó adatok száma nem túlságosan nagy:
A tővégi magánhangzó minősége	Adatok	

-u	Borsu, ? Burzu, -holmu, ? Kosu, Villa Sagu, Saru ’sár1’, tatu, ’szász’, Scumoku ’zomak’, Antu, Balu, Bertu, Bogu, Ellu, Gurgu, Jaku, Lompu, Marcu, Matu, Miku, Timu, Vitu 	
-u vagy -ü	Sycu ~ Sicu ~ Sciku, Isu	
-ü	Erecu ’örök’, Zenu-, ? turku ’török’; Petu, Sebu	
-i	? mogyeri; Derzsi, Fili, ? Mihali, Peti	
-i  vagy -£	Gali	

A bizonytalan adatokat is beszámítva mindössze 34 adatot idézhetünk a véghangzók meglétére az ótörök, a szláv és az idegen (latin) eredetű szavakban, hely- és személynevekben.
Ez a viszonylag alacsony szám magyarázható a nyelvemlékek, illetve az adatolás hiányával, de bizonyára azzal is, hogy a finnugor-, ugor eredetű szavaink tővégi magánhangzóinak megléte az idegen átvételek korában sem lehetett általános.
Elég talán BÁRCZIra hivatkoznunk, aki kifejtette, hogy mindig hiányzik a véghangzó a ‑f, -h után (pl. meneh, azah; Woiteh TA.; genkc, mnlec, jxnlec, Konst.; 1001/1109: samtlg, skmtag, 1086/12-13. sz.: Keseih, Sekeh stb.), ha nem számítjuk a szóvégi mássalhangzó-torlódásos alakokat, illetve az 1086/12-13. századi Hylde(c)hu formát (TihAl. 76), vagy 1138/1329-es dömösi oklevél néhány adatát (Kerehu, Tohu, Behi, Zahu),  melyeket szerinte másképp is lehet magyarázni (i. h.). Hasonló a helyzet az -s-re végződő szavakban, ahol szintén igen ritka a tővégi magánhangzó előfordulása (de l. mégis az ellenpéldákat: Konst. Tasvs, 1001/1109: xalnsh,1086/12-13. sz.: Lessu, Apasci; Anon.: Tosu, Thosu, Emesu; 1138/1329: Cotu, Setu, Etu, vtu, Retu, Kenetu, Fonotu stb.) (i. m. 76-77). Ugyancsak nem találunk véghangzót -n, -ny után, kivéve néhány adatot (pl. TA: gunu; 1086/12-13. sz.: Nenu, 1131 k.: Gnenu, 1138/1329: Heímu, Anon.: Zenuholmu i. m. 77).
Ha tehát a tővégi magánhangzók már nem voltak általánosak és kivételnélküliek, akkor természetesen azt sem várhatjuk, hogy tömegesen jöjjenek létre inetimologikus  végmagánhangzók idegen eredetű, mássalhangzóra végződő szavainkban.

6.3.10.  A   t u d a t o s   s z ó v é g a l a k í t á s   eredményeként jött létre az -a (ászka, bárcsa ’bárcs’, cirbolya, l. 6.1.1.3.).

6.3.11.  A   n é p e t i m o l ó g i a   érvényre jutása hozta létre az -e (csicsere- ’csicseri (borsó)’), az -i (bodóbácsi, csicseri, gácsmari ’kasmír’, szarházi) és az -ő (mérőföld ’mérföld’) hangot (l. 6.2.1.4., 6.2.3.5., 6.2.4.1.).

6.3.12.  A   p ó t l ó n y ú l á s   mindössze egyetlen alak, az -i végű puli alak kiformálásában játszott szerepet (6.2.3.6.), de ez sem biztos példa.

6.3.13.   A l a k k e v e r e d é s   hatására jött létre az -a a malogya szóban (6.1.1.5.).

6.3.14. Természetesen számolnunk kell azzal is, hogy a szervetlen végmagánhangzók létrejöttének   i s m e r e t l e n ,   f e l d e r í t e t l e n   o k a i   is lehetnek (l. 6.1.1.6., 6.1.2.1., 6.1.3.3., 6.2.1.3., 6.2.2.2., 6.2.3.7.).
A fenti megjegyzés arra utal, hogy a Jókai-kódexben (l. Jókai-kódex XIV-XV. század. Codices Hungarici VIII. Bp., 1981. Bevezetéssel és jegyzetekkel ellátva közzéteszi P. BALÁZS JÁNOS) olyan írásváltozatokat találunk, amelyeknek alapján tővégi magánhangzókat, valamiféle járulékelemeket véltek felfedezni, mások viszont funkciótlan írásváltozatot láttak bennük. Éppen ezért célszerű megvizsgálnunk a kérdést kissé tüzetesebben.
6.3.14.1.   A b s z o l ú t   s z ó v é g i   helyzetben a következő írásjeleket találjuk:
-e: ehtege ’éhség’ 62/26 (oldal-/illetve sorszám), eze ’ez’ 114/17, ˙ttente ’istent’ 48/3, [?] ˙ttene ’isten’ 91/1, keg˙ege 3, kyke ’kik ?’ 83/12, kewlewmbe kylemb ’különb-különb, különféle’ 21/1, meg yelente ’megjelent’ 51/14, men˙e ’menj’ 56/24, ne men˙e ’ne menj’ 147/8, el men˙e ’el menj’ 137/22, ewke ’ők’ 105/21, [?] 0er0ete ’szerzett’ 75/11.
Figyelmet érdemel azonban az is, hogy a szóvégi -e betű több helyen át van húzva, vagy ki van vakarva: bewlcz(e) ’bölcs’ 107/12, elewt(e) ’előtt’ 88/14, nem engedel(e) (az e mintha törölve volna) ?’nem engedel, nem engedsz’ 56/21, e0t(e) ’ezt’ 100/28, e0felel(e) ’ez felül [mondott]’ 12/15, vr ˙ttenn(e) ’úr isten’ 89/7, ˙wuend(e) ’jövend’ 14/25, myu(e) ’mív, mű’ 5/22, ewlewkuel(e) ’ülőkvel > ülőkkel’ 98/3.
-a: A szóvégi -a betű a következő adatokban fordul elő: alam˙0nauala ’alamizsnával’ 82/2, auagya ’avagy’ 136/3, euel napuala ’éjjel-nappal’ 55/12, kyuanatuala ’kívántval > kívánttal’ 24/26, nyluala ’nyilván’ (elírás is) 52/9, val˙a ’vallj’ 49/1.
Át van húzva vagy ki van vakarva az -a a következő adatokban: a0talt(a) ’asztalt’ 82/2, a0a0(a) ’azaz’ 130/25, lac0(a) ’látsz’ 126/8.
Az imént idézett -uala végű alakok szóvégi -a-ja a sok igei vala hatását mutatja, amint arra az egyes szavakkal kapcsolatos lábjegyzetében P. BALÁZS JÁNOS is rámutatott (i. m.).
-o: A szóvégi -o betű két olyan szóban található, amelyekben az -o törölve van, illetőleg át van húzva: akarad(o) ’akarod’ 142/28, vala0tok(o) ’választok’ 82/3.
-u: Az -u-ra a mo[n]g˙w ’mondj’ 11/25, 0olyw 9/13, 0ol˙w ’szólj’ 9/24 és az olyw ’oly’ 12/13 alakok idézhetők.
Összefoglalóan azt mondhatjuk, hogy az idézett alakok között egyetlen olyan példa sem található, amelynek végső eleme (-e, -a, -o, -u) valódi tővégi magánhangzónak minősülne, kivéve talán az ehtege, keg˙ege és az eze alakot.
Az adatok legnagyobb részében a szóvégi betűjel a -t tárgyrag (˙ttente), a -k többesjel (kyke, ewke), a -val határozórag (euel napuala, alam˙0nauala,kyuanatuala), a ‑b középfokjel (kewlewmbe) és a felszólító módjel utáni helyzetben (mong˙u, 0ol˙w, val˙a, men˙e) fordul elő, s ugyanez vonatkoztatható azokra az adatokra is, amelyeknek szóvégi magánhangzó-jelét az író vagy áthúzta vagy kivakarta.
A szó végén - úgy tűnik - rövid magánhangzó-jelek lehettek, a mély magánhangzók sora teljes (a, o, u), a palatális magánhangzók közül viszont csak az e fordul elő. Teljesen hiányzik az i, az ü és az ö.
6.3.14.2. Az úgynevezett tővégi magánhangzó-jel igen gyakran jelentkezik a Jókai-kódexben a   v é g z ő d é s e k   előtt:
-e (igei, igenévi alakokban): felelet ’felelt’ 95/6, 137/21, feleletuolna ’felelt volna’ 42/27, nem elettuolna ’nem élt volna’ 71/21, emelet ’emelt’ 34/14, felemelet 4/14, fel emelet ’felemelt’ 4/15, 34/13, fel emeletlenny 63/14, felemelettlen˙ 64/6, 13 felemeletlen˙ ’felemelt lenni’ 64/11, ˙gerett ’ígért’ 26/2, ygeret ’ígért’ 22/25, yelenet volna ’jelent volna’ 19/19, ˙elenet meg ’megjelent’ 61/4, 135/4, keret ’kért’ 157/23, keretuala ’kért vala’ 142/5, kereuen ’kérvén’ 72/9, meg rettenett 45/3, meg rettenet ’megrettent’ 44/13, nyeret ’nyert’ 103/28, teretuala ’tért vala’ 101/21.
A felel(e)ne ’felelne’ 41/10 harmadik szótagi -e-je át van húzva.
-e- (névszói alakokban): Crettenek ’keresztnek’ 76/25, fferenc0enek ’Ferencnek’ 49/14, feteteket ’festéket’ 67/25, kewnue0etekeuel ’könyvezésekvel > könnyezésekkel’ 53/20 (P. BALÁZS szerint ebben a szóban az e vagy ? tővéghangzó vagy egy k értékű c, illetve talán a korábbi helyesírás maradványa; i. m. 126), neppekenek ’népeknek’ 56/14.
A neppek(e)nek 57/1 harmadik e-je át van húzva.
-ö-: lewlewt ’lelt’ 129/25, lewlewtuala ’lelt vala’ 101/22, meg betegewlewt ’megbetegült, megbetegedett’ 116/7.
-o-: fordolot vala meg ’megfordult vala’ 2/17, kolc0olot (keze˙vel) ’(össze)kulcsolt (kezeivel)’ 23/24, meg targolott ’megsárgult’ 2/22, nyomorolot ’nyomorult’ 162/25, 0olgalatonak ’szolgálatnak’ 73/15, világottolot ’világosult’ 5/3, v˙lagotolott ’világosult’ 77/13, meg vylagottolot ’megvilágosult’ 77/16, vonot k˙ ’vont ki’ 77/2.
Az -o- főleg múlt idejű igei, (befejezett cselekvésű) igenévi alakokban fordul elő 8 adatban, s csupán egyetlen adatunk van a genitivuszi -nak rag előtti helyzetre (0olgalatonak adatara).
6.3.14.3.   S z ó   b e l s e j é b e n ,   a második szótagban előforduló betoldásra, amely valóban valóságos betoldásnak értékelhető, pusztán egyetlen adatunk van: Geregel˙ ’Gergely’ 81/13, s aligha tartozik ide eredewnges 60/10 szavunk, melynek második szótagi -e-je P. BALÁZS szerint r-nek is olvasható (i. m. 140).
A Jókai-kódex véghangzó-jeleinek gyakorisági mutatója								
Hangtani helyzet	a	o	u	e	i	ö	ü	
Abszolút szóvégi helyzetben: alapszóban vagy szótári szóalakban	
1		
1	
3 + ? 1				
Abszolút szóvégi helyzetben: végződés után	5		3	8 + ? 1				
Szó belsejében: végződéstelen alakban				1 + ? 1				
Szó belsejében: végződések előtt		9		25		3		
Összesen	6	9	4	37 + ?3	-	3	-	

6.3.14.4. A Jókai-kódex   s z ó v é g i   és   v é g z ő d é s e k   e l ő t t i különleges magánhangzó-jeleiről
A Jókai-kódex tárgyalt magánhangzó-jeleinek funkciója mind a mai napig nem tisztázódott, noha többen többféle elképzelést fogalmaztak meg.
SZARVAS GÁBOR “A Ferencz Legenda” (Nyr. 1: 215, 263, 316, 366, 411) című cikksorozatában azt említi meg többek között, hogy a felszólító mód 2. személyében “figyelemre méltó a vég u e hang”, pl. zolyw, mondyw, menye, elmenye (i. m. 413-414).
VOLF GYÖRGY a  Nyelvemléktár VII. kötetében (1878-1881) megemlíti a SZARVAStól említett adatokat (zolyw, mongyu, menye stb.), de ki is egészíti a példatárat: valya ’vallj’ (habeas), s felhívja a figyelmet néhány “teljes alak”-ra: feteteket, kereuen, jelenet volna, jelenet meg, feleletuolna, emeletlenny, vonot ki, vylagotolott, nyeret, nyomorolot (XIX. oldal). Majd azzal folytatja, hogy “kiváló figyelmet érdemelnek a következő véghangzók”: olyw, ehtege, eze, kyke, ewke, kegyege, auagya, yttente, valaztoko, fferenczenek, egebe (égbe), zolgalatonak, Crettenek, kewnuezetekeuel, neppekenek (XX. oldal).
VOLF   t e l j e s e b b   a l a k o k n a k   tartja tehát a feseteket-féle formákat, s   v é g h a n g z ó k n a k   az olyw, eze-féle szavak szó végén található magánhangzóit (tévesen említve talán az egebe szót).
HUNFALVY (Nyelvtudomány és nyelvtanítás. Bp., 1884. 6-7) azon a nézeten van, hogy Anonymus és a régi oklevelek szórványainak utóhangja nem tartozik szervesen a tőhöz, hanem olyasfajta járulék képződmény, mint az egyeseknél megfigyelhető lassú, elgondolkozó beszédmódban néha jelentkező szervetlen magánhangzó (l. még PAPP ISTVÁN: NyK. 40: 288). Ez aligha vonatkoztatható a Jókai-kódex kérdéses “hangjaira”.
SIMONYI (A magyar szótők. Általános rész. Bp., 1888) azt jegyzi meg, hogy “az Ehrenfeld codexben következetesen, de még néha későbbi nyelvemlékekben is, magánhangzós alakjok van az r, l, n, ny végű igék perfectumának is: fordólott, sárgólott, felel!tt, tér!tt, nyerett, kér!tt, jelen!tt, vonott stb.” (24-25; 18), valamennyi idézett adat a Jókai-kódexből származik. A teljesebb alakok hangjait nem tartja “segédhangzó”-nak (25), hanem ejtett hangként fogja fel.
SIMONYI azonban később visszatér a Jókai-kódex nyelvi sajátságaira (A magyar nyelv I. A magyar nyelv élete. Bp., 1889), s azt írja, hogy “a Halotti Beszédben már eltűnt régi   s z ó v é g i   m a g á n h a n g z ó k   nyomai is megvannak itt (a mint hogy egyes nyelvjárások megőriznek efféle régiségeket századokon át): olyw (oly), eze (ez), ehsege (éhség); tő végén ragok előtt: kewnuezesekeuel (könyvezésekkel), zolgalatonak (szolgálatnak), egebe (égbe) stb.” (i. m. 164). Majd hozzáfűzi, hogy “csak az Ehrenfeld codexben van mindig magánhangzó a befejezett cselekvés jele előtt a tárgyatlan alak 3. személyében: fordólott, lölött, jelënëtt (fordult, lelt, jelent) stb.” (i. h.)
Az említett adatokban tehát SIMONYI régi szóvégi magánhangzók megőrződését látja, éppen úgy, ahogy egyes nyelvjárások is megőriznek régi nyelvi sajátságokat (i. h.).
Hasonlóképpen a régi szóvégi magánhangzók megőrződését látja az adatokban ZOLNAI GYULA is (Nyelvemlékeink a könyvnyomtatás koráig. Bp., 1894), ilyen adatokban, mint olyw (olv. ollyu) oly, eze (olv. ezë) ez, ehsege éhség, mongyw mondj, illetve ragok előtt: fferenczenek, zolgalatonak stb., aminőket - írja - a Halotti Beszédben és a Königsbergi Töredékben is találunk (halalut, bynut), és ide tartozónak véli továbbá a múlt idő jele előtt a tárgyatlan ragozású 3. személyben, illetőleg a befejezett cselekvést kifejező igenevekben található teljesebb alakok véghangzóit: vonott vont, felelëtt felelt, nyomorólott nyomorult (i. m. 92).
SZINNYEI JÓZSEF (NyK. 33: 137) azonban már óvatosabb, a fent említett adatok kérdéses magánhangzóit nem tartja ejtett hangoknak, példaképpen említve az ehsege, olyw, eze, kewlewmbe kylemb, eleztebe (elesztébb, prius), auagya alakokat. Nem sorolja fel az ide tartozó összes adatot. Azt jegyzi meg, hogy a Jókai kódex tele van “furcsábbnál furcsább hibás fordításokkal, íráshibákkal” stb. (137). Ugyancsak nem tartja ejtett hangnak a fferenczenek-, Crestenek-féle alakok végződés előtti elemeit sem (uo.).
A tárgyalt kérdésben nem könnyű állást foglalni. A Jókai-kódex viszonylagos késeisége miatt ugyanis nehéz elképzelni, hogy az ős- és ómagyar kor egykori tővégi magánhangzóihoz hasonló jelenséggel lenne dolgunk, már csak azért is, mert az úgynevezett tővégi magánhangzók csak   e l e n y é s z ő   s z á m b a n   jelentkeznek tőszavak vagy szótári értelemben vett lexikai egységnek nevezhető szavak végén (pl. eze, olyw, ehtege, auagya). A többi mind végződések után jelentkezik (-k többesjel: kyke, ewke; -t: tárgyrag:  ˙ttente; -b középfok jel: kewlewmbe; -t múlt idő jele: meg yelente; a -val határozórag: napuala, kyuanatuala, alam˙0nauala; a felszólító módjel: mo[n]g˙w, 0ol˙w után).
Ami még a fentieken túl meggondolkodtató, az az, hogy a szóvégi magánhangzó-jel  feltűnően sokszor van áthúzva vagy kivakarva, amint arra már rámutattunk (pl. bewlcz(e), elewt(e), nem engedel(e), e0t(e), e0felel(e), vr ˙ttenn(e), myu(e), a0talt(a), azaz(a), lac0(a) stb. - l. fent, összesen mintegy 16 adatban.)
Mindezek alapján joggal kérdőjelezhető meg az az állítás, hogy a Jókai-kódex szóvégi magánhangzó-jelei valóságos ejtést tükröznének, noha kizárni ezt a lehetőséget sem lehet. Ekkor viszont fel kell tennünk, hogy a jóval korábban keletkezett eredeti kódex-kézirat tővégi magánhangzókat feltüntető formáinak másolásakor a másoló olykor fel-feltüntette az eredeti szöveg véghangzóit, olykor kikaparta vagy áthúzta, mivel a másolás korában már nem voltak ejtett hangok. A másik még kevésbé valószínű feltevés lehet, hogy a magyar nyelvterület egyik körzetében a sajátos tővégi magánhangzók jóval tovább megmaradtak, mint más területen. Az is meggondolandó továbbá, hogy a véghangzókat tartalmazó korábbi nyelvemlékek adataitól eltérő, szokatlan formákat találunk a Jókai-kódexben (0ol˙w, men˙e, kyke stb).
Jóval enyhébben kell viszont fogalmaznunk a végződések előtti magánhangzókról, illetve magánhangzó-jelekről, mivel a megőrző tendencia érvényesülése itt inkább elképzelhető, ugyanis a későbbi irodalmi nyelv, de különösen a nyelvjárások hasonló régiességnek tűnő alakokat őriztek meg (mondta ~ mondotta; mondva ~ mondova, tiltva ~ tiltova, partra ~ partora, sáncba ~ sáncoba vö. KÁLMÁN BÉLA: Nyelvjárásaink. Bp., 19711. 70; beszélletek Pázmány, NySz. ~ beszéltek stb.).
Legújabban Bárczi foglalkozott a Jókai-, a Keszthelyi- és a Kulcsár-kódex igealakjainak (pl. Jókai-kódex 56, l37, l47: menye, 49: valya, KulcsK. 10: fel terye ’törj’, 79: vye ’vívj’, KeszthK. 248: imagye) abszolút szóvégi helyzetben előforduló véghangzóival, s azzal a föltevéssel él, hogy “ezekben az  -a, -e nyomatékosító elem, olyanféle, mint a -sza, -sze a jersze, mondjadsza-félékben” (A magyar igeragozás története. Bp., l990. NytudÉrt. l30. sz. 4l), eredetükre nézve pedig - folytatja - “talán egybe lehet vetni a vog. ä-vel: pl. jäf-ä ’hé, atyus’, n#t-ä ’nők!’” (uo.), hozzátéve azonban, hogy ezek között bizonyára csak “lélektani rokonság” áll fenn. A Jókai-kódexben található bonyolultabb alakokkal kapcsolatban (9: zolyw, 11: mongyw) cáfolja Melich (MNy. 9: 252) és Horger (Igerag. 119) azon véleményét, mely szerint az -e, -u úgy keletkezett volna, hogy a felszólító mód jele nem j, hanem ji (illeszkedéssel ju) lett volna (l. Bárczi: i. h.). Mivel ezt Bárczi teljes joggal valószínűtlennek tartja, más magyarázattal próbálkozik. Abból indul ki, hogy a felszólító mód ősibb f változata mássalhangzó után -j-vé vált ugyan (szólj, mondj), de ritkábban az is előfordulhatott, hogy a f mássalhangzó után félhangzós u-vá fejlődött (vö. pl. baltďrfan > bojtorvány MNy. 43: 12; tör. qďrfaj > karvaly). Föltehető tehát, hogy szólòf, mondòf formák is létrejöttek, a f vokalizálódásával pedig szólú, mondú, esetleg szólu, mondu alakok keletkeztek. A szólj, mondj és a szólu, mondu formák keveredésével állhattak elő a Jókai-kódexben található szólju, mongyu-féle alakok. 
Ezzel a nézettel kapcsolatban BÁRCZI maga is megjegyzi, hogy mindez “persze merő föltevés, de pillanatnyilag ez illik hozzá a nyelvi tényekhez” (i. h.). 
A tárgyalt jelenségkörbe természetesen nemcsak a Jókai-kódex már idézett alakjai tartoznak, hanem más kódexek adatai is:
LobkK. 7, 14: menie ’menj’, 12: kerye ’kérj’, 42: akarya ’akarj’;
KeszthK. 10: fel terye ’feltörj’, Itely[e] ’ítélj’, 15: Zerezye ’szerezz’, 25: zolya ’szólj’, 57: nyerye ’nyerj’, 79: vye meg ’vívj meg’, 126: hye ’hívj’, 448: Imagye ’imádj, imádkozzál’;
KulcsárK. 10: fel terye, IItelye, 15: zerezye, 25: zolya, 79: vyemeg ’vívj meg’; s talán ide tartozik a
GuaryK. 133: hoz’a ’hozd’ alakja is (erre l. Melich: i. h.).
Ezek az alakok is felszólító módú egyes szám második személyű formák, amelyekben a módjel után -e, -a fordul elő. Simonyi ezekkel kapcsolatban jegyzi meg, hogy “azt kell hinnünk, hogy ezek a szóljál, ítéljél, illetőleg - a hogy eredetileg ejthették - *szóljal, ítéljël alakok rövidítései” (TMNy. 599), ha viszont ezeket valóban rövidülésnek tartanánk, akkor minden bizonnyal -é, -á-t kellene feltennünk bennük.
Melich (i. h.) a jere (JordK. 496: yere, TelK. 196: iere),  a vára ’várj’ (NyF. 13. sz. 36, 40), az ergye (NyF. 9. sz. 41, 33. sz. 11), a gyüvő ’jöjj’ (NyF. 20. sz. 8), a yoyo ’jöjj’ (SzékelyudvK. 343) és a már korábban is említett hoz’a ’hozd’ (GuaryK.) alakokat is a tőlünk most tárgyalt jelenségek körébe vonja, ezekre azonban nem vonatkoztatható Simonyi imént említett magyarázata.
Az egyes kódexekből idézhető olyan alakok, mint mynde ? ’mind’ (KeszthK. 15), menyedörgés ’mennydörgés’ (VirgK. 63), menyebelel ’mennyből’ (KulcsK. 29, 183), menyebe ’mennybe’ (uo. 176) a Jókai-kódexben található ehtege, eze stb. adatokkal hozhatók kapcsolatba.
Mindenesetre örvendetes, hogy Bárczi újra előveszi a máig sem tisztázott végmagánhangzós alakok (mongyu, szólju, ill. menye ’menj’, valya ’vallj’) keletkezésének kérdéskörét, még ha egyértelműen elfogadható magyarázatot - nézetünk szerint - nem is talál a tárgyalt alakok problematikájára.
Ha ugyanis a szólju-féle formákat meg is magyarázhatnánk a tőle említett mássalhangzó utáni f sajátos (-Ä > u-vá) fejlődésével, homályban marad továbbra is az olyu-féle (JókK.) alakok létrejöttének kérdése. Másrészt meggondolandó, nem okozott volna-e zavart a szóluf, mondòf-féle alakok lehetséges továbbfejlődése, amely szóló, mondó-féle formákat eredményezett volna a szólú, mondú képződmények mellett.

7. Befejezés
Az inetimologikus magánhangzók egész rendszerének áttekintése után megállapíthatjuk, hogy
7.1. Járulékhangok   m i n d e n   f o n e t i k a i   h e l y z e t b e n   találhatók: abszolút szóeleji helyzetben: előtéthangként (l. iskola), hangsúlyos helyzetben, első szótagi bontóhangként (b-a-rát), hangsúlytalan szóbelseji helyzetben svá-vokálisként (pol-o-gár), szóvégi helyzetben, a szóvégi mássalhangzó-torlódás feloldó hangjaként (hár-o-m), s végül abszolút szóvégi helyzetben (Ecilburg-u).

7.2. Az inetimologikus magánhangzók keletkezésének számos o k a lehet. Igen jelentős szerepet játszik az abszolút szóeleji és hangsúlyos helyzetben az ejtéskönnyítés, kevésbé fontosat a hasonulás és az analógia.
A hangsúlyos helyzetben az ejtéskönnyítés mellett a népetimológia játszott némi szerepet.
Hangsúlytalan szóbelseji helyzetben az ejtéskönnyítésen kívül a népetimológia, a téves kikövetkeztetés és az analógia is szerephez jutott, de okvetlenül számolnunk kell azzal, hogy a kétnyíltszótagos tendencia visszahatásaként keletkezhetett az itt tárgyalt magánhangzók jelentős része (l. 4.3.).
A szóvégi mássalhangzó-torlódások feloldásában elsősorban ugyancsak az ejtéskönnyítés játszott főszerepet, de itt is megfigyelhetjük az analógia és a tudatos szóalakítás szerepét.
Az abszolút szóvégi helyzetben a latinosítás, illetőleg az analógiás indítékú latinosítás, a tudatos szóvégalakítás, az alakkeveredés, a népetimológia, az analógia és a pótlónyúlás játszott szerepet, de az esetek legnagyobb részében a fonetikai és a szóalak-rendszertani okokkal magyarázható betoldás (l. pl. a -li, -ni végű szavakat) jutott érvényre.
A betoldások egy részére nem tudtunk magyarázatot találni, ezeket általában kénytelenek voltunk “ismeretlen okok” címszó alatt tárgyalni.
Ha a magánhangzó-keletkezés okait összevetjük az inetimologikus mássalhangzók keletkezésének okaival, akkor azt látjuk, hogy a magánhangzók keletkezésében jóval kevesebb tényező játszott szerepet:
A szervetlen hangok keletkezésének okai	A magánhangzók keletkezésében	A mássalhangzók keletkezésében	
Ejtéskönnyítés, fonetikai okok	+	+	
Analógia	+	+	
Hasonulás	+	+	
Téves visszaütés (reciprok hangfejlődés)	+	+	
Ragszilárdulás	-	+	
Népetimológia	+	+	
Téves (tő)kikövetkeztetés	+	+	
Expresszivitásra törekvés	-	+	
Alakkeveredés (kontamináció)	+	+	
Ikerítés	-	+	
Szóhatártévesztés (-eltolódás)	-	+	
Hangutánzás-hangfestés	-	+	
Emfatikus ejtés	-	+	
Nyomósítás	-	+	
Játékos szóalakítás	-	+	
Szótaghasonító hatás	-	+	
Puszta írássajátosság	-	+	
Tudatos szóalakítás	+	-	
Latinosítás (analógiás indítékú latinosítás)	+	-	
Pótlónyúlás	+	-	
Hangrendi átcsapás	+	-	
Szóalak-rendszertani ok	+	-	
Ismeretlen ok	+	+	

7.3. A   b e t o l d o t t   m a g á n h a n g z ó k   m i n ő s é g é t   és   i d ő t a r -t a m á t tekintve azt állapíthatjuk meg, hogy szervetlen hangként minden rövid magánhangzó előfordul (!, a, o, u; ë, e, i; ö, ü), a hosszú magánhangzók viszont meglehetősen ritkán szerepelnek (á, ú; é; ő, ű).

A betoldódó szervetlen hangok													
Keletkezésének okai	¯, a	o	u	ë, e	i	ö	ü	á	ú	é	ő	ű	
Ejtéskönnyítés	+	+	+	+	+	+							
Analógia	+	+	+	+	+					+		+	
Hasonulás				+	+	+	+						
Téves visszaütés	+	+	+	+	+								

A betoldódó szervetlen hangok													
Keletkezésének okai	¯, a	o	u	ë, e	i	ö	ü	á	ú	é	ő	ű	
Népetimológia	+			+	+	+					+		
Téves (tő)kikövetkeztetés				+									
Alakkeveredés	+												
Tudatos szóalakítás	+	+						+					
Latinosítás	+												
Pótlónyúlás					+								
Hangrendi átcsapás						+							
Szóalak-rendszertani ok	+		+	+	+		+				+		
Ismeretlen ok	+	+	+	+	+				+	+			

7.4.  Az inetimologikus mássalhangzók és magánhangzók rendszerének esetleges összefüggéséről
A járulékhangok két csoportja között szoros összefüggést nem fedezhetünk fel. Hasonlóság csupán annyiban áll fenn, hogy mindkét rendszer hangjai betoldódhatnak, betoldásuknak azonban más-más okai vannak.   F o n e t i k a i   o k a   lehet például a p, b mássalhangzó közé iktatódásának (komló > kompló, teremt > terempt stb.), m hang utáni létrejöttének (csomó > csombót akk.), vagy például a hiátustöltő j kialakulásának (vö. NYIRKOS, InetMsh. 30, 111), másrészről pedig az előtétmagánhangzók, a bontó-magánhangzók keletkezésének, de nyilvánvaló, hogy más-más jelenségről van szó. Az inetimologikus magánhangzók tehát önálló, külön tárgyalást kívántak meg. A feldolgozásnál egészen más elvek szerint kellett eljárnunk, mint a mássalhangzók vizsgálata során. A dolog annyira nyilvánvaló, hogy további indoklása alighanem felesleges. Némileg más a helyzet persze akkor, ha egészen általános jellegű elvek érvényesüléséről van szó (népetimológia, analógia, téves tőkikövetkeztetés), de igazi, szoros, valamiféle közvetlen összefüggésekről itt sem beszélhetünk.
Gondolhatnánk arra, hogy a mássalhangzó- és magánhangzó-kiesésekkel, ‑eltűnésekkel (l. NYIRKOS: Der Lautschwund im Ungarischen. FUF. 41: 69-85; A szóeleji inetimologikus hangok keletkezésének okairól. MSFOu. 150. sz. (1973) 263-265) szemben jelentkező betoldások mintegy ellentett fejleményei az eltűnésnek, s ennélfogva azokkal szemben bizonyos értelemben párhuzamos jelenségcsoportba tartoznak. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy a kiesésekkel szembeni betoldódások nem minden esetben mutatnak teljes, egymásnak mindenben megfelelő párhuzamosságot (l. NYIRKOS, InetMsh. 171-172). A hangkiesések, -eltűnések rendelkezésünkre álló teljes anyaga alapján azt mondhatjuk, hogy a párhuzamosságok vizsgálata talán mégsem volna minden tanulság nélkül való, de a kérdés megvizsgálása nagy körültekintést igényelne, s a következtetéseknek nagyon mértéktartóknak kellene lenniük.

Bibliográfia
Airila, Martti: Johdatusta kielen historiaan. II. Porvoo-Helsinki, 1946.
A magyar nyelv történeti nyelvtana. A korai ómagyar kor és előzményei. I. Bp., 1991. Főszerk. Benkő Loránd.
A magyar nyelv történeti nyelvtana. A kései ómagyar kor. Morfematika. II/1. Bp., 1992.
Andrássyné Kövesi Magda: Képzőtanulmányok a Sopron megyei nyelvjárásokból. MNyj. 2: 86-89.
Bakos Ferenc: A magyar szókészlet román elemeinek története. Bp., 1982.
Bakró-Nagy Marianne: Szótagszerkezetek a finnugor alapnyelvben. Magyar Fonetikai Füzetek 23. sz. (1991) 17-25.
	- Alapnyelvi szótagszerkezetek. Rédei-Eml. Wien-Budapest, 1992. 35-41.
Balassa József: Magyar fonétika. Bp., 1904.
Balassa József-Simonyi Zsigmond: Tüzetes magyar nyelvtan. Bp., 1895. 39-195.
Balázs János: A gazdaságosság a szótagképződésben. ÁNyT. 5 (1967) 7-39.
	- Szinkrónia és diakrónia, változás és egyensúly a magyar nyelv rendszerében. NytudÉrt. 58. sz. 1967. 70-73.
Bárczi Géza: A magyar nyelv francia jövevényszavai. Bp., 1938.
	- A tihanyi apátság alapítólevele mint nyelvi emlék. Bp., 1951.
	- Magyar szófejtő szótár. Bp., 1941.
	- Magyar hangtörténet. Bp., 19582.
	- Magyar történeti szóalaktan. I. A szótövek. Bp., 1958.
	- A Halotti Beszéd nyelvtörténeti elemzése. Bp., 1982. Sajtó alá rendezte E. Abaffy Erzsébet és N. Abaffy Csilla. Nyelvészeti Tan. 24. sz.
Bárczi Géza-Benkő Loránd-Berrár Jolán: A magyar nyelv története. Bp., 1967.
D. Bartha Katalin: Magyar szótörténeti szóalaktan. II. A magyar szóképzés története. Bp., 1958.
	- Tővégi magánhangzóink története a XVI. század közepéig. NytudÉrt. 42. sz. Bp., 1964.
Beke Ödön: Bodza és társai. Nyr. 60: 20.
	- Boglya és társai. Nyr. 58: 76-81.
	- Zur Lautgeschichte der slavischen Lehnwörter im Ungarischen. FUF. 24 (1935): 256-263.
	- Istálló. Nyr. 58: 103-109.
	- Cseremisz nyelvtan. Bp., 1911.
	- Zur Lautgeschichte der deutschen Lehnwörter der Ungarischen Sprache (Sonderdruck aus Theutonista, Jahrgang 6/3-4).
	- A tővégi magánhangzók történetéhez. Nyr. 60 (1946): 138-140.
Benkő Loránd: Az Árpád-kor magyar nyelvű szövegemlékei. Bp., 1980.
	- A történeti nyelvtudomány alapjai. Bp., 1988.
	- Die Bedeutung der Synchronie für die sprachgeschichtliche Forschung. UAJb. 44 (1972) 153-61.
	- Tővégi magánhangzóink rövidült keresztneveinkben. MNy. 46 (1950): 230-33.
Benkő Loránd-Imre Samu: The Hungarian Language. Bp., 1972. 59.
Deme László: A hangátvetés a magyarban. MNyTK. 69. sz.
	- On the Inherent Laws Govering the Development of Language. ALH. 6 (1957): 107-42.
Désiné Éltes Emília: A XVIII. század francia szavai a magyar nyelvben. Bp., 1935.
E. Abaffy Erzsébet: Szóvégrendszerünk az ős- és az ómagyar korban. MNy. 70 (1974): 430-440.
	- Igerendszer és igeragozás összefüggései az ősmagyar korban. MNy. 77 (1981): 20-33.
Fehértói Katalin: Árpád-kori kis személynévtár. Bp., 1983.
Fludorovits Jolán: Latin jövevényszavaink hangtana. Bp., 1930. MNyTK. 26. sz.
	- A magyar nyelv latin jövevényszavai. Bp., 1937.
Fokos-Fuchs, Dávid R..: Syrjänisches Wörterbuch. I-II. Bp., 1959.
Fónagy Iván: Hangváltozás és hangváltakozás. ÁNyT. 5 (1967): 123-53.
Hakulinen, Lauri: Suomen kielen rakenne ja kehitys. Helsinki-Keuruu, 19683.
Herman József: A nyelvi változás belső és külső tényezőinek kérdéséhez. ÁNyT. 5 (1967): 155-68.
Honti László: Chrestomathia Ostiacica. Bp., 1984.
Horger Antal: Szókezdő magánhangzók fejlődése. MNy. 17 (1921): 78-86.
	- Magyar szavak története. Bp., 1924.
	- Király. Nyr. 36 (1940): 410.
	- Az inetimológikus  magánhangzók fejlődéséhez. MNy. 28 (1932): 37-39.
	- Egy ismeretlen magyar hangtörvény. NyF. 65 (1911): 1-50.
	- A nyelvtudomány alapelvei. Bp., 1926.
Horváth Mária: Német elemek a 17. század magyar nyelvében. Bp., 1971.
Imre Samu: A mai magyar nyelvjárások rendszere.  Bp., 1971.
Itkonen, Erkki: Kieli ja sen tutkimus. Helsinki, 1966.
Jakab László-Kiss Antal: A Jókai-kódex ábécérendes adattára. Debrecen, 1978. KLTE. Szerk. Jakab László és Sebestyén Árpád.
Juhász Dezső: Dentümogyer. Emlékkönyv Benkő Loránd hetvenedik születésnapjára. Bp., 1991. 300-303.
Kalima, Jalo: Itämerensuomalaisten kielten balttilaiset lainasanat. Helsinki, 1936.
	- Slaavilaisperäinen sanastomme. Helsinki, 1952.
Kálmán Béla: A szókezdő mássalhangzócsoport egyik feloldási módja a magyarban. MNyj. 2 (1953): 59-70.
	- Die russischen Lehnwörter im Wogulischen. Bp., 1961.
Karinthy Ferenc: Olasz jövevényszavaink. Bp., 1947. MNyTK. 73. sz.
Keszler  Borbála: A szókezdő mássalhangzó-torlódások feloldása korai jövevényszavainkban. NytudÉrt. 63. sz. Bp., 1969.
Kettunen, Lauri: Eestin kielen äännehistoria. Helsinki, 1962.
Kiefer Ferenc: Fonológiai struktúrák diakronikus változása. ÁNyT. 5 (1967): 219-36.
Kiss Lajos: Földrajzi nevek etimológiai szótára. I-II. Bp., 1988.
Kniezsa István: A magyar nyelv szláv jövevényszavai. I/1-2. Bp., 19742.
	- Szláv jövevényeink tővégi magánhangzóinak történetéhez. MNy. 39 (1943): 1-12.
	- Iskola. (Adalék német eredetű szavaink szóvégi magánhangzóinak eredetéhez). MNy. 310-314.
Kobilarov-Götze, Gudrun: Die deutschen Lehnwörter der ungarischen Gemeinsprache. Wiesbaden. 1972.
Ligeti Lajos: A magyar nyelv török kapcsolatai a honfoglalás előtt és az Árpád-korban. Bp., 1986.
Lumtzer, Viktor-Melich, Johann: Deutsche Orstnamen und Lehnwörter des ungarischen Sprachschatzes. Innsbruck, 1900.
Melich János: Német jövevényszavainkról. MNy. 12 (1916) 310-319.
	- A magyar nyelv szláv jövevényei. MNy. 6 (1910) 443-445.
Mező András: A magyar hivatalos helységnévadás. Bp., 1982.
Mollay Károly: Német-magyar nyelvi érintkezések a XVI. század végéig. Bp., 1982.
	- A német-magyar nyelvi érintkezések tanulságairól. MNy. 80 (1984): 1-10.
Nykysuomen sanakirja. Etymologinen sanakirja [= A mai finn nyelv értelmező szótára. Etimológiai szótár]. Szerk. Kaisa Häkkinen. Porvoo-Helsinki-Juva, 1987. WSOY.
Nyelvünk a Duna-tájon. Szerk. Balázs János. Bp., 1989.
Plöger, Angela: Die russische Lehnwörter der finnischen Schriftsprache. Wiesbaden, 1973.
Rapola, Martti: Suomen kielen äännehistorian luennot. Helsinki, 1966.
Ravila, Paavo: Johdatus kielihistoriaan. Helsinki, 19663.
Rédei, Károly: Die syrjänische Lehnwörter im Wogulischen. Bp., 1970.
Simonyi Zsigmond: A magyar nyelv. I-II. Bp., 1889.
	- A magyar nyelv. 2. kiad. Bp., 1905.
	- A magyar szótők. Általános rész. Bp., 1888.
Streng, Harry: Nuoremmat ruotsalaiset lainasanat vanhemmassa suomen kirjakielessä. Helsinki, 1915.
Suhonen, Seppo: Lähikielten muoto-oppia ja lainasuhteita. Helsinki, 1974.
Szathmári István: Régi nyelvtanaink és egységesülő irodalmi nyelvünk. Bp., 1968.
Zolnai Gyula: Nyelvemlékeink a könyvnyomtatás koráig. Bp., 1894.

Rövidítések

a.	= alatt
adv.	= adverbium
Ahlqv.	= A. Ahlqvist: Wogulisches Wörterverzeichnis von A. Ahlqvist. Helsingfors 1891. MSFOu. II.
Airila, Johdatusta	= Martti Airila: Johdatusta kielen teoriaan. II. Porvoo- Helsinki, 1946.
Anon.	= Anonymus
aun.	= aunuszi nyj.
B/V	= biztos vagy valószínű (adat)
baj.-osztr.	= bajor-osztrák
Bakos, MSzRET	= A magyar szókészlet román elemeinek története. Bp., 1982.
Bal.	= А. Н. Баландин: Русские элементы в обско-угорских языках. Ленинград, 1949.
Bal. JMSk.	= А. Н. Баландин: Язык мансийской сказки.  Ленинград, 1939.
Bal.-Vachr.	= А. Н. Баландин и М. П. Вахрушева: Мансийско-русский словарь. Ленинград, 1958.
Bárczi, Ht2.	= Bárczi Géza: Magyar hangtörténet. Bp., 19582.
Beke, CserNyt.	= Beke Ödön: Cseremisz nyelvtan. Bp., 1911.
Benkő, ÁrpSzöv.	= Benkő Loránd: Az Árpád-kor magyar nyelvű szövegemlékei. Bp., 1980.
Benkő, TNytA.	= Benkő Loránd: A történeti nyelvtudomány alapjai. Bp., 1988.
blg.	= bolgár
c. a.	= címszó alatt
cser.	= cseremisz, mari; nyK. = kozmogyemjanszki, kCar. = carevokoksajszki-csebokszári, kP = permi, kUfa = ufai, kM = malmizsi, kUr. = urzsumi nyj.
Čern.	= В. Н. Чернецов и И. Я. Чернецова: Краткий мансийско-русский словарь. Москва-Ленинград, 1936.
dual.	= duális
észt E	= déli észt, P = északi észt
fi.	= finn
Fludorovits, LatJsz.	= Fludorovits Jolán: A magyar nyelv latin jövevényszavai. Bp., 1937.
Fokos-Fuchs, SyrjWb.	= D. R. Fokos-Fuchs: Syrjänisches Wörterbuch I-II. Bp., 1959.
FUF.	= Finnisch-ugrische Forschungen. Zeitschrift für finnisch-ugrische Sprach- und Volkskunde. [Folyóirat.] Helsingfors-Leipzig, (később) Helsinki. I. 1901-
h.	= hazai
Hajdú, UNyA.	= Hajdú Péter: Az uráli nyelvészet alapkérdései. Bp., 1981.
Hakulinen, SKRK3.	= Lauri Hakulinen: Suomen kielen rakenne ja kehitys. Helsinki-Keuruu, 19683.
impf.	= imperfektum
irod. ny.	= irodalmi nyelv
E. Itkonen, KST.	= Erkki Itkonen: Kieli ja sen tutkimus. Helsinki, 1966.
E. Itkonen, LpChr.	= Erkki Itkonen: Lappische Chrestomathie mit grammatikalischem Abriss und Wörterverzeichnis. Helsinki, 1960.
E. Itkonen, SUKH.	= Erkki Itkonen, Suomalais-ugrilaisen kielen ja historiantutkimuksen alalta. Helsinki, 1961.
JókK.	= Jókai-kódex. P. Balázs János: Jókai-kódex XIV-XV. század. Bp., 1981.
JSFOu.	= Journal de la Société Finno-Ougrienne. Helsinki, 1886.
k.	= körül (pl. 1405 k. = 1405 körül)
K.	= kétes (adat)
Kalima, ISKBL	= Jalo Kalima: Itämerensuomalaisten kielten balttilaiset lainasanat. Helsinki, 1936.
Kalima, SlaavS.	= Jalo Kalima: Slaavilaisperäinen sanastomme. Helsinki, 1952.
Kálmán, RLwWog.	= Béla Kálmán: Die russischen Lehnwörter im Wogulischen. Bp., 1961.
Kálmán, Msi nyelvkönyv = Kálmán Béla: Manysi nyelvköny. Bp., 1955.
Kann.	= Kannisto
karj.	= karjalai nyj.
Karj.-Vért., MSFOu. 128: 1-341 = Karjalainen-Vértes: Grammatikalische Aufzeichnungen aus ostjakischen Mundarten. Helsinki, 1964.
Kettunen, EKÄ	= Lauri Kettunen: Eestin kielen äännehistoria. Helsinki, 1962.
Kettunen, MSFOu. 119: 1-252 = Lauri Kettunen: Suomen lähisukukielten luonteenomaiset piirteet. Helsinki, 1960.
Kettunen, LWb.	= Lauri Kettunen, Livisches Wörterbuch mit grammatischer Einleitung. Helsinki, 1938.
Kiss, FNESz.	= Kiss Lajos: Földrajzi nevek etimológiai szótára. I-II. Bp., 1988.
KKS	= Karjalan kielen sanakirja, I-III. 1968, 1974, 1983. Toim. Pertti Virtaranta.
Kniezsa, SzlJsz.	= Kniezsa István: A magyar nyelv szláv jövevényszavai. I/1-2. Bp., 19742.
Kob.-Götze vagy Kobilarov-Götze, DtLw. = l. Bibliográfia a.
lat.	= latin
Liim.	= Liimola
litv.	= litván
lp.	= lapp; N = északi, Et. = déli, Ko. = kolai, L. = lulei, Pi. = pitei, R. = svéd-lapp, T = turjalai nyj.
Lumtzer-Melich, DOLw.	= Lumtzer, Viktor-Melich Johann: Deutsche Orstnamen und Lehnwörter des ungarischen Sprachschatzes. Innsbruck, 1900.
m.	= magyar
md.	= mordvin; E. = erzä, M = moksa
MNy. 	= Magyar Nyelv [folyóirat]. Bp., 1905-.
MNyjRKsz.	= Márton Gyula-Péntek János-Vöő István: A magyar nyelvjárások román kölcsönszavai. Bukarest, 1977.
MNyT.	= Bárczi Géza-Benkő Loránd-Berrár Jolán... l. a Bibliográfia a.
Mollay, NMNyÉ.	= Mollay Károly... l. a Bibliográfia a.
MSFOu.	= Mémoires de la Société Finno-Ougrienne. Helsinki, 1890-.
MSzRET.	= Bakos Ferenc...l. Bibliográfia a.
MTsz.	= Szinnyei József: Magyar Tájszótár. I-II. Bp., 1893-1901.
Munk.	= Munkácsi
N.	= népnyelvi
ném.	= német
NSS. 6. kötet	= l. a Bibliográfiában a Nykysuomen sanakirja a.
Nyatl.	= A magyar nyelvjárások atlasza. I-VI. Bp., 1968-1977.
Nyirkos, InetMslh.	= Nyirkos István: Az inetimologikus mássalhangzók a magyarban. Debrecen, 1987.
nyj.	= nyelvjárás(i)
NyK.	= Nyelvtudományi Közlemények. Pest (később) Budapest 1862-.
Nyr.	= Magyar Nyelvőr. Bp., 1872-.
NytudÉrt.	= Nyelvtudományi Értekezések. Bp., 1953-.
óe. szl.	= óegyházi szláv
ófn.	= ófelnémet
ol.	= olasz
olv.	= olvasd!
or.	= orosz
osz.	= oszét
osztj.	= osztják, chanti; K = kondai, Kaz = kazimi, Li = likriszovszkojei, N = északi, Nizj. = nizjami, O = obdorszki, Trj. = tremjugani, V = vahi, Vj = vaszjugani, VK = felső kalimi nyj.
ótör.	= ótörök
Paasonen, MordwChr. 	= Mordwinische Chrestomathie. Helsingfors. 1909.
Patk.-Fuchs	= S. Patkanov-D. R. Fuchs: Laut- und Formenlehre der südostjakischen Dialekte, BP., 1911.
Plöger, RLw.	= l. a Bibliográfiában.
plur.	= plurális
R.	= régi nyelvi, nyelvemlékbeli (adat)
Rapola, ÄHL	= Matti Rapola: Suomen kielen äännehistorian luennot. Helsinki, 1966.
Ravila, Johdatus	= Paavo Ravila: Johdatus kielihistoriaan. Helsinki, 19663.
Rédei, NOstjT.	= Károly Rédei: Nord-ostjakische Texte (Kazym-Dialekt) mit Skizze der Grammatik. Göttingen, 1968.
Rédei, SLwWog.	= Károly Rédei: Die syrjänischen Lehnwörter im Wogulischen. Bp., 1970. Szerk.
Rédei-Eml.	= Festschift für Károly Rédei zum 60. Geburstag. - Emlékkönyv Rédei Károly 60. születésnapjára. Wien- Budapest, 1992.
rom.	= román
Romb.	= Е. И. Ромбандеева: Русско-мансийский словарь дпя мансийской школы. Ленинград, 1954.
SKES	= Suomen kielen etymologinen sanakirja. I-VI. Helsinki, 1955-1978.
Steinitz, OstjChr.	= Wolfgang Steinitz: Ostjakische Chrestomatie. Leipzig, 19492.
Streng, NRLVSK	= Harry Streng: Nuoremmat ruotsalaiset lainasanat vanhemmassa suomen kirjakielessä. Helsinki, 1915.
Suhonen, LML	= Seppo Suhonen: Lähisukukielten muoto-oppia ja lainasuhteita. Helsinki, 1974.
sv.	= svéd
szb.-hv.	= szerb-horvát
szl.	= szláv
szlk.	= szlovák
szln.	= szlovén
tat.	= tatár
Ter.	= Tereskin
Tereskin, Ocserki...	= Н. И. Терешкин: Очерки диалектов хантыйского языка. І. Ваховский диалект. Москва– Ленинград, 1961.
TESz.	= A magyar nyelv történeti-etimológiai szótára. I-III. Főszerk. Benkő Loránd. Bp., 1967, 1970, 1976.
TMNy.	= Tüzetes magyar nyelvtan. Bp., 1895.
tör.	= török
Tunkelo, VKÄ	= E. A. Tunkelo: Vepsän kielen äännehistoria. Helsinki, 1946.
u. (évszám után)	= után
ua.	= ugyanaz
ÚMTsz.	= Új magyar tájszótár.
Uotila, MSFOu. LXV, 1-446 = T. R. Uotila: Zur Geschichte des Konsonantismus in den permischen Sprachen. Helsinki, 1933.
v.	= vagy
vepsze E	= déli vepsze, Ma. = Matvejanselkä, Si. = Šimjärvi, So. = Šokšun, Štj. = Šoutjärvi, V V V = Vepsavenähine vajehnik - вепсско-русский словарь. Ленинград, 1936; Ä = Äänisvepsze nyj.
Wied., GrSyrjSpr.	= J. F. Wiedemann: Grammatik der syrjänischen Sprache mit Berücksichtigung ihrer Dialekte und des Wotjakischen. St. Peterburg, 1884.
vir.	= virolainen, észt
Vir.	= Virittäjä. Helsinki, 1897-.
vog.	= vogul, manysi
vö.	= vesd össze!
VR. vagy VárReg.	= Váradi Regestrum
zürj.	= zürjén, komi; I = izsmai, IU = alsóizsmai, L = luzai, LU = alsóluzai, Le. = letkai, P. = permják, PO = kelet-permják, Pr. = prupi, S = sziszolai, Peč. = pecsorai; U, Ud. = udorai, V = vicsegdai, VO = felsővicsegdai, VU = alsóvicsegdai nyj.