| CIKKEK, DOKUMENTUMOK
Bárdos Artur: Kernstock
Bálint Aladár: Kernstok Károly
Kernstok Károly: Gondolatok a természetről és a művészetről
Bodri Ferenc: Kernstok Károlyról alapfokon
VÁLOGATOTT SZAKIRODALOM
Bárdos Artur: Kernstock A legújabb magyar "fauves"-ok között Kernstock Károly az egyetlen, akitől a legnagyobb ábrázatú augúrok is óvakodnak. A kritikának azok a nyárspolgárai is, akik a "modernséget" sajátították ki és rien ne va plus-t kiáltanak minden elé, ami az ő megtanult modernségükön túl van s amihez ők többé nem értenek. A Kernstock megfordulása ugyanis igen plasztikus. Egyike volt azoknak, akik művészeti eldaraboltságunk minden pártján elismerést találtak. Most bátor mozdulattal mindent kidobott a hajójából: elismerést, anyagi megbecsülést, igen, még pénzt is. És ez az utóbbi az, ami az augúrok torkán akasztja a tiszteletlenkedést. Ebben mégis kell valami őszinteségnek lenni - hümmögik - mert pose-nak nagyon is drága volna. Ez az a logikai ellenpróba, mely őket Kernstock művészetének megértéséhez elvezeti. A művészetnek hozott életáldozatot ők csak azért respektálják, mert pénzáldozattal van megtetézve. Kernstock nem szorult rá, hogy erre a megértésre büszke legyen. Sőt. A temperamentumától az telik, hogy éppen az üldöztetést irigyelje legjobban fiatal társaitól, akiknek, messze hajítván magától az "elismert művész" jelvényeit, ezennel élére állt. Talán azzal a meggyanúsítással is Kernstockot, az ő nagy vérbőségét jellemzem, ha az épater szándékát sem tudom tőle egészen idegennek. Egy kicsit hányaveti ez a széles talpon járó ember; abban, hogy már arrivékorában kifejezésmódot (nem "irányt") változtatott, az erejének magamutogatását érzem, azt az akarást, hogy mindenképpen korának élén masírozzon. Mert hiszen tudnivaló, hogy a kifejezésmód nem is olyan döntő tényező a művészi megnyilatkozás bonyolult összetételében; hogy a kifejezésmód mögött a művész egyéni potenciái döntik el végső fokban az értékek pörét. A megnyilatkozásra törő új erők, persze, az illető kor forrongó formanyelvében találják meg kifejeződésüket. Kernstocknak már érett korában kellett átküzdenie magát a kor alakuló formanyelvéhez, mellyel a fiatalok már veleszülettek. Mintha csak meg akarta volna mutatni, hogy ő még ma is tud lenni fiatal, sőt fiatalabb. Olyan vérű ember, akinek ez az érzés fölér a révbe érkezettség minden kényelmével. Az, persze, kétségtelen, hogy az új formanyelvben ő a tökéletesebb kifejeződés lehetőségét is kereste. És kétségtelen az is, hogy az ő vonalmonumentalizmusának az új formanyelv új, kedvezőbb lehetőséget is kínált. Nem tudnék végére járni annak a régi babonámnak, hogy mért látok Kernstockban mindenekfölött murális festőt, hiszen alig volt alkalmam ezen a területen jelentősebb alkotását látni. De bizonyos, hogy freskó-talentum ő freskó-alkalom nélkül is. Csak úgy, mint Gauguin, akinek, úgy tudom, szintén csak egy tahiti-i kunyhó falán merült ki egész murális tevékenysége. Színben, foltelosztásban Gauguin-nak nagyobb az ornamentális ereje. A vonalpár között elhelyezkedő forma, a formák viszonylatai, ámetsződései és térbeli meg tömegbeli egyensúlyuk, végül a kép egész területét elosztó és összefoglaló vonalvezetés: Kernstocknak egyelőre ezek a nem minden festői értéket átfogó, de gyökeresen falfestési problémák a legfontosabbak. A szín csak a kíséret, halk akkordjai az "Ifjak" forma-melódiáihoz meg vonal-ritmusaihoz. Ez a most nyilvánosság elé jutott Kernstock-kép természetesen többet mond el festőjéről minden szavaknál és az, hogy olyan sokat mond el róla, azt jelenti, hogy Kernstock művészjelleme az új formanyelvben a kifejeződés legkedvezőbb lehetőségéhez jutott el. S elvégre ez volna legbiztosabb mértéke minden művészi kifejezésmódnak s egyben minden - művészetnek is. A folytonosság megállapításához (mely a régi Kernstockot az ujjal összekapcsolná) valóban nem kell biográfusi erőszakosság. Mint minden korának izgalmait élő művész, ő is kapott másoktól hatásokat, megindulásokat. Ahogyan régi fontos képe a "Három modell" a cinquecento hatását, úgy mutatják mostani képei a quattrocento természetlátásának alapelveit. Csakhogy még megértőbben, lényeget markolóbban. Érdekes, de nem ellentmondásos, hogy ez a cinquecento-ember, akinek egész egyénisége, minden kerek, ritmikusan könnyű gesztusa a Giorgione teli harmóniáját sugározza, most a quattrocentónak szinte félszegül szemérmes természetlátásába élte át magát. De nem is a quattrocento világnézete, csupán természetlátása, nem lelki élete, csupán a festői szépnek azok a normái érdeklik őt, melyekbe a quattrocento embere a természetet leszűrte, transzponálta. Nem hangulatelemekért ment vissza odáig, mint az angol praerafaeliták, nem is az életfelfogás filozofikus tartalmáért, mint a gödöllőiek. De tisztán a piktúrára tartozó tanulságokért. És igen érthetőnek tudom, hogy az az irányzat, amely a természetlátásnak bizonyos princípiumait, időálló értékeit kutatja, nem a cinquecento delelő-ponthoz ért, kiérett formanyelvéhez fordult (melynek utána már akkor is csak elerőtlenedés, hanyatlás következhetett) hanem Mantegna és Donatello szigorúan megfogalmazott, szenvedélyes és mégis zárt formanyelvéhez meg a többi ügynevezett primitívek, a hinduk, az egyiptomiak, a japánok és a kezdő görög művészet megállapodásaihoz. Csak Matisse ötletszerű eredményeire kell gondolnunk (a legújabb franciák közül talán ő volt a legszámottevőbb hatással rá) hogy Kernstock újabb eredményeinek konstruktív és tisztultan egyéni értékeit fölismerjük. Matissetól távolodott el legmesszebbre. S kettőjük közül nekem Kernstock a kedvesebbik. Művészetének mai álláspontját talán így lehet legjobban összefoglalni: el kell dobni mindent, ami nem abszolút festői értékekre tartozik. Csak ennyiben "primitív", csak éppen ezt tanulta meg például Cézanne-tól: a legrövidebb úton való kifejeződést, a sallangoktól legszüzebb előadást. Évek óta aggodalmasan üldöz magában mindent, ami benne eddig - tetszett. (Mert hiszen éppen a nem leglényegesebb festői értékekre tartozó sallangok keltik föl legtöbbszőr a laikus rokonérzését vagy ellenkezését.) Ezekben az években keveset termelt, de csupán a nyilvánosság szemének. Mert nem teória-festő, de olyan, aki ecsettel, szénnel vívja minden küzdelmét. Az atelierjében furcsa helyeken lehetne sok rajzát, színkísérletét összekeresgélni, sőt minden vásznán, a kép hátán és a felső festékréteg alatt is temérdek munkára lehetne bukkanni. De ő ezt mind, talán még e mostani forradalmat keverő képeit, csak stúdiumoknak tartja. De hiszen alapjában minden őszinte, tehát kereső kép: stúdium. Forrás: Nyugat, 1910. 2. szám FIGYELŐ http://epa.oszk.hu/00000/00022/00048/01266.htm Bálint Aladár: Kernstok Károly Kernstok Károly neve a magyar festőművészet utolsó hét nyolc esztendejében jelszó, program volt. Mag, mely maga köré jegecesítette a fiatal festőnemzedék törekvéseit, forradalmi akarását. Dicsérő és ócsárló ítéletek, felületes és komoly viták gyúpontja volt e név, anyaga magasztalásnak, szidalmaknak, irány, politika és sok minden. Kiállított munkáit szokatlan érdeklődéssel szemlélte a képet néző közönség és mindazok kik nem az egyes kiállítások adottsága, egy-egy kép festői, vagy irodalmi tartalma, a megcsinálás mineműsége szerint értékelik a művészt, már-már pozitív formában látták e nem mindennapi feladatok megoldására hivatott művész pályájának további lehetőségeit. A megkezdésekből, utalásokból, a monumentális nekilendülésekből kiépítették Kernstok jövendő művészetét és e művészetet több generáció hitvallásának, tanulságának, fundamentumának vélték. Feltevésük jogos volt. Mert alig van magyar festő, ki annyi új lehetőséget tárt volna fel, annyi új értéket mutatott volna, mint Kernstok. A régi műcsarnoki tárlatokon kiállított Szilvaszedők, majd az Emauszi ifjak, Hajóvontatók, ha nem is mutatták oly észrevehető módon egy új művészet kibontakozásának irányvonalait, kitűnő festői kvalitásokat tartalmaztak a napi termelésen magasan felette álló, banalitástól olcsó hatásokra való törekvés jeleitől mentes komoly munkák voltak. E képek a naturalizmus jegyében születtek, de mi sem állt távolabb mesterüktől, mint a röghöz kötöttség, a jelenségek fantáziátlan, száraz konstatálása, a tovább nem fejleszthető, ki nem mélyíthető formalizmus kilátástalansága. Kernstok meleg emberi érdeklődését, részvétét rendkívül erős intellektualitás irányította és így mi sem természetesebb, hogy a rohanó idő, mikor elsuhant a naturalista akadémia felett, tabula rasat csinált, átrevideálta mindazt, amit szilárdnak, megmásíthatatlannak talált, megmérte múltjának minden fázisát, önmagát, művészetét, termelt értékeit. E bonyolult agymunka látható külső eredménye a M. I. É. N. K. kiállításán mutatkozott; a Lederer családról festett arcképén a formákat, a színek akadémikus értelemben vett harmóniáját felbontja a napfény tüze. Mint drágakövek sziporkáznak, az égő, tündöklő színek. Később már teljesen kivetkőzött a naturalizmusból. A színek megvesztegető ragyogását, pompázó harmóniáját aszkétikus monochromiával cserélte fel, figuráiban szélesen felszántott kontúrok domináltak. A test formáit, a mozgás szigorú ritmusát hangsúlyozta mindenekfölött és mellette háttérbe szorult minden. Ekkor még csak az egyes figurák testének szerkezete érdekelte, azt elemezte boncolta szakadatlanul. A művész e periódusából egész sereg tollrajz ismeretes. E tollrajzok borotva éles kontúrjai szinte érzéki lendülettel határolták körül a derék, a tompor hajlását, a keskeny combok, hosszú karok feszülő izmait. Később a figurák - emberi és állati alakok - sokaságát vitte vászonra. Széles nyakú széles szegyű lovakon meztelen fiúk teste magasodik, a mozgás sokfélesége, a testek formai változata szoros rendben, szigorú összhangban csendül össze. A háttér hegy, víz, néhány fa; és a figurák aláhúzott hangsúlyozott szerkezetének megfelelően a természet is csupán a konstruktív értéke szerint jelentkezik a képeken. A színek, a fény és árnyék jelenségei másodrangú komponensek voltak és inkább alátámasztották, valószerűvé tették e lenyűgöző formaépítést. Szuggesztív erő, monumentalitás, férfias tömörség lobogott e vásznakon. E művészet közvetlen elődeit, példaképeit hiába keressük más nemzetek művészetében (mert Marées, vagy Hodler, vagy a fiatal franciák, csupán távoli vonatkozásokban egyeztek Kernstok törekvéseivel). Hittük, hogy Kernstok erős, tudatos festőnemzedéket nevel fel, mely a belőle kiáramló impulzív energiákat megsokszorozza és eleven, nagyszabású művészetre váltja. De kiszámíthatatlan az ember lelkisége. A mélyen rejtőző mozgató erők külső vagy belső hatások alatt szédítő iramot, vagy megállást parancsolnak, az előre kiépített útról félreterelik a teremtő művészt, vagy új utat szabnak meg számára. Kernstok Károly művészetében is oly változás állt be, melyre nem számítottak sem a mester barátai, sem az ellenségei. Ezt aligha a háború és a vele együttjáró izoláltság idézte elő, mert a Művészház utolsó kiállításán levő kis arcképből már sejthető volt a bekövetkező változás. De ez kisigényű, kisméretű akvarell volt, mely stúdiumnak, ötletnek is tetszhetett és belőle még nem lehetett a festőnek újabb irány felé való terelődését teljes határozottsággal kiolvasni. Az Ernst múzeum most megnyílt kiállításának anyaga aztán, mely Kernstok utolsó négy esztendei munkálkodásának eredménye, merőben új értékelésre szorítja a szemlélőt. Ez új képekből hiányzik a program, távolba nyúló célok világos és félreérthetetlen hangsúlyozása. Nem oly monumentálisak, mint korábbi munkái, de annál több bennük a bensőség, annál intenzívebbek, emberiebbek. Az élet realitásai a művészt ez újabb periódusában nyilván erősebben, közvetlenebbül érdekelhették, mint azelőtt. E képeit nem feszíti a mozgás, a száguldó vonalak lendülete. A vonalritmus feloldódik a színek szövevényében, az alakok nyugalmasan helyeződnek el a térség határai között és az ember, az eleven test, nem kizárólagos domináns többé, hanem mellérendelt valami, a természet többi jelenségeinek egyenértékese. Kernstok kivételes tehetsége, kulturáltsága az új feladatok megoldásában is nagy értékekkel gazdagította művészetünket. Festőisége még nyilvánvalóbb, mint ahogyan korábbi alkotásaiban mutatkozott. A vegetáció, az atmoszférikus jelenségek szépségei meleg zengéssel muzsikálnak újabb képein. Nagy művészek ihletettségével követi az elsuhanó pillanatok felvillanását, kifürkészi, megrögzíti a tűnő, változó dolgok lelkét, legbensőbb lényegét. Téli képei szubtilis, leheletszerű alkotások. Felhős tájai, lankát, erdős dombot, fodrozó folyamot, szélesen elterülő legelőt ábrázoló vásznai a meghatódás, a természet szeretetének nagyértékű dokumentumai. Nagy férfi-aktja nem kapcsolódik egybe eléggé a háttérrel. A fürdőnők című képéhez készült kisebb tanulmányok frissebbek, harmonikusabbak mint a nagy kompozíció. E kisebb stúdiumokon (valamennyi önmagában is lezárt kész mű) az egyes női alakok megmozdulásának nemes ritmusa lágyan továbblendül a tájék gyengéden egybehangolt vonalaiban, a napsütés enyhe ragyogásában. Hamvas tónusú nagy tájképe (háttérben az esztergomi bazilika) a kiállítás egyik legerősebb darabja. Mintha eleven emberi szó, hallható meggyőző beszéd szólna hozzánk, a természeti erők megmásíthatatlan törvényszerűségének messzire hangzó igéje. A hegynek, égnek, felhőnek, fáknak, a megcsinálás materiális, technikai mozzanatain felül álló szubsztanciája. Kilátás című képe méltó társa e tájképnek. Legyező alakban szétnyíló falombok alatt magános férfi áll. A figura függőleges tömege átszeli és egyensúlyban tartja a kép vízszintesen és hullámosan futó vonalait. A lombok alatt álló alak mögött félkör alakú kivágás módjára halovány hegyek, elmosódó dombok tünedeznek fel. Megkapó kép. Mint kompozíció is elsőrangú. Az ösztön és a tudatos agymunka együttműködésének szerencsés eredménye. Egyben bizonysága annak, hogy Kernstok nem szakított végleg régi irányával és mindaz, amit az utolsó esztendőkben produkált, felkészülés újabb emelkedésre, még nagyobb teljesítményekre. E felfrissülés, gazdagodás, bizonyára csak erősebbé teszi őt. Jósolni nem lehet, de nem hisszük, hogy tévednénk, mikor azt reméljük, hogy e nagy dolgok véghezvitelére predesztinált, megállást, tespedést nem ismerő és erejének teljességében levő művész még nem mondta ki az utolsó szót. Forrás: Nyugat, 1917. 21. szám http://www.mek.iif.hu/porta/szint/human/szepirod/magyar/nyugat/html/doc/08219.htm Kernstok Károly: Gondolatok a természetről és a művészetről KALAUZ A MŰVÉSZHÁZ KERNSTOCK KÁROLY KIÁLLÍTÁSÁHOZ Budapest, 1911. november-december, 12-14. l. A természet! Bizony az van. De azok az argumentumok, amelyekkel a fejünkhöz szokták vagdosni, azok nincsenek. A természet nem ilyen - mondják -, a természet más, a természetben nincsenek ilyen emberek; a természet az természetes; ez a főargumentum. Nagyon hamar felejtenek az emberek, az urak. Hisz még egy generatió sem múlott el azóta, amikor a természetes természetnek nem volt perspectívája, amikor a távoli hegyeket senki sem látta kéknek, amikor az árnyék fekete volt, a természet rajza együgyűbb volt a rossz fotográfiánál, amikor a természetes természet barna volt, amikor a fák nem voltak zöldek, amikor a természetet nem volt szabad nagy megjelenésében is festeni, - amikor még nem a természetet a fejünkhöz vagdosó urak védték a tradíciókat. A természet, oh az oly türelmes, nemcsak azt tűri el, hogy lelegeljék, de még az ellen sincs kifogása, hogy különböző iskolák kisajátítsák. Tény pedig, hogy nézni a természetet az iskolák tanították. Tanították foltokban, a széles, a lapos természetet és a hegyesen, a vonalkásan látottat; a folt-embert, a sík fát, a kígyózó blúzokat s még sok mindenféle "mást". Courbet, amikor legelsőnek hozta a színes, a levegős, az elevennek látszó természetet, mikor elkészült a "Demoiselles au bord de la Seine"-el, ezzel a csodásán szép képpel, aligha gondolt arra a belőle keletkező iskolára - a naturalistákra -, akik mihamar meghozták csalhatatlan szabályait. Ezek a szabályok megvoltak - de hol volt belőlük a Courbet szelleme? Leültek a természet elé s azt meglátás nélkül, belemélyedés nélkül, bornírtan másolták. Minden cél nélkül, a véletlenre bízva az ügyet - ott, ahol leültek, elkezdték a vászon bal felső sarkán s mire a jobb alsó sarkáig eljutottak, készen is volt már a kép és a természetes természet. Avagy Manet, mikor megfestette Olympiáját, ugyancsak nem gondolt a jövendő impresszionistákra. Hanem igenis festette azt a természetet, amit ő látott, ahogy ő látta, úgy ahogy neki az céljaira kellett. S oh aztán jöttek az impresszionisták s a legstruktívebb festők egyikéből, Manet-ból lett akaratán kívül apja annak az iskolának, amely a legtöbb charlatánt nevelte. A könnyű színfoltok, a rajzvéletlenségek, a pöttyemberek, a lapos tehenek, a nyírfák jobbról, - gólya balról képek, amelyekkel festőik közönségük nagyobb izgalmára csodálatos leleményességgel néha helyet is cseréltetnek. Avagy Cézanne, aki megutálta az élet és a piktúra sok-sok külsőségét, sallangjait; elbújt a világ elől s kereste formáit, kereste színeit; kereste az emberi testnek, a tájképnek, a nature morte-nek anyagszerűségét. Más értékekre mutatott rá, neki a vonal nem volt csak dekoratív üres cél, szép tarka-barka képzet, neki a szín eszköz volt. Cézanne-től vajon ezt az elmélyedést tanulják-e? Igen vannak, kiket úgy Cézanne, mint Manet, mint Courbet, Lionardo, Giotto vagy a görögök erre tanítanak. De az iskola csak úgy, mint mindég, a külsőt, a formalizmust, az olcsón, könnyen hozzáférhetőt veszi át, Courbet-tól színeskedők lesznek, Manetból laposak, egy síkban utazók, Monetból köd, nyírfa és gólya, Giotto-ból nem az ő festői, rajzi, látási pozitívumait, hanem a reneissance-hangulatot veszik be és át. A görögökből, ebből a legelevenebb, legtartalmasabb művészetből leli a legszárazabb, legüresebb akadémia s Cézanne-ból ugyan mi lett? A legtöbb festett citrom. A művészet, avagy mondjuk a festészet, mindig a természetből indult ki. A primitív ember, tudjuk, a körülötte létező életet érzékelte meg legelébb. A gyerek pedig amikor rajzol, avagy pláne ha embert rajzol, meglátja a fejét, amin a szem van, az orr, a száj, a fül vannak, s a végtagokat, amelyekkel jár, cselekszik. Többet nem vesz észre, többet nem tud visszaadni. De mikor ezt csinálja a gyerek, természetet rajzol, azt a természetet rajzolja, amelyet az ő értelmi foka megértett. Értelmének fejlődésében, ha speciálisan diszponálva is van rája, mindég tovább és tovább fog jutni megösmerésével, de amint nem a természet az, amit kicsi korában látott, fejletlen intellektussal, úgy sohasem lesz a természet az sem, amit később csinál belőle. Az eszközök ugyanis, amelyekkel a festő dolgozik s amelyekkel a természet dolgozott, nagyon, de nagyon is különbözők. Nekünk nincs életsejtünk, nekünk nincs vízpáránk, nekünk nincs napsugarunk. Hanem van pemzlink, egy síkunk, festékünk s még egypár ilyen nyomorult eszközünk. Hiába ülünk a természet elé, hogy azt lemásoljuk, mint egy kamera obszkura, nincs fényérzékeny lemez bennünk, hiába akarjuk lefesteni olyan színesnek, amilyennek látjuk, nincs napsugarunk. Van, az igaz, hogy van nekünk embereknek valamink, ami horderejében azokkal egyenértékű és ez az értelmünk. Ez az az eszköz, amellyel a természet előtt fel kell fegyverkeznünk, ez az a valami, amivel a művésznek a természet elé kell mennie akkor, ha alkotni akar s ha ahhoz a természet segítségét keresi. Nem tudományt a festésben, nem érzések játékát, hanem igenis értelmet a festésben, fegyelmezett emberi agymunkát. Ne abban keressük a festő értelmét, hogy milyen ideológiák szolgálatába viszi művészetét, hanem igenis abban, hogy milyen művészi, festői értékeket tud kibányászni a természet örök nagy bányájából. S hogy igenis mennyire az értelmek, a kultúrák csinálják a természetből a meglátást, benne van a művészettörténet különböző jelenségeiben. Különböző művészetek, különböző kultúrák s akik művészetükben mindég a természetből indultak ki, külső formáikban milyen különböző, de lényegben teljesen egyező eredményekre jutottak. Milyen más a japánok természetlátása, a rajza, s más a görög vázák rajza. Mennyire különbözik egymástól a Giotto természete a Michel Angelóétól. A görög Aphroditék, ezek a tökéletes példányai a görög világ nőszépség-képzetének, milyen mások külső jelenésükben, ha szemközt helyezzük a párisi Musèe Guimetben levő Lakme szoborral. S megvallom, első látásra a nekünk oly szép görög arányok, a görög fej, a görög váll, a mell, a csípők, a medence, a karok és lábak mellett a hindu Vénusz csúcsos feje, nagy, gömbölyű szája, keskeny válla, nagy, két gömbölyű melle, egész keskeny dereka s nagy medencéje idegenszerűleg hat, pedig hát a buddhista kultúra is egy régi, egy nagy, egy óriási kultúra volt s előttük és nekik, amikor Lakmet, a szépség istennőjét, a buddha vénust olyannak ábrázolják, aki előtt egy görög ember hanyatt esnék, - bizonyosan az volt a legtökéletesebb szép, a szerelem és a női test formáinak legnagyobbszerű elképzelése, ábrázolása. Ezek a művek mind-mind a természetből indultak ki, csak az út, a kultúra, amelyikkel odajutottak, az volt mindenütt más és más. Én a művészet mai forrongását egy nagy, óriási tisztulási folyamatnak tekintem. Tisztulási folyamatnak, amely, mint a láztól, úgy akar megszabadulni mindazoktól a külsőségektől, amelyek a festészetben ma még igen fontos szerepet játszanak. A természet nincs azzal a különböző divatos jelleggel festve vagy megteremtve. A természetben nincsenek színek s így jómagam hibának tartom, ha valaki színnel akar célt érni. Hiba az, ha valaki felteszi magában, hogy a tónust keresi, a természetben nincs grafika. A természetben vannak alanyok s azokat rajz határolja, azok gömbölyűek. Ezt mutatja rajzuk és a tónus. De rajz és tónus egyik sem külön álló, önmagában egész valami, hanem igenis a tárgynak a tulajdonsága s ez a tulajdonsága nekünk segédeszköz magának a tárgynak az ábrázolásához. Ha valaki csak a színeit látja meg a természetnek és azt valahogy egymás mellé applikálja, még ha tetszetősen is, a természetből csak egy kis felületet látott meg. Ha valaki tónusokat érzékel meg s egymás mögé rakja őket, csak egy kis érzelgést kapott. Ha valaki egy embert csak vonalakban ád, ugyan hova tette az a vonalak közt lévő testet? Igen, a testet, mert a természetnek teste is van, az gömbölyű és nem lapos, az nemcsak szín, nemcsak tónus, nem vonal, az: anyag, amely magában zártan van és van azonkívül még a környezetében is. Ezt, ezt a természetet kell segítségül hívni, ezt kell interpretálni, oda kell menni eléje s keresni a jelenséget, amely ezeket a képzeteket velünk addig ismerteti, míg a tudatára jövünk - ezt azután a legegyszerűbb formában fel kell dolgozni, a vonal, a szín, a tónus segítségével. Amikor nem lehet görbe utakon festeni fonák formalizmusokkal, hanem amikor egyszerűen, értelmesen festünk, akkor annak mondania is kell valamit festői értelemben. Próbáljuk megnézni, melyek is azok az egyszerű eszközök, utak, amelyekkel a természet értelméhez hozzáférkőzünk. Kapcsoljuk ki magunkból az összes tudottakat, tegyük félre az izmusokat, ne lássuk folyton magunk előtt az azokból kapott képzeteket. Hiszen azok, kik különböző korokban jó művészetet csináltak, sohasem törődtek az ő szabályaikkal. Menjünk a természet elé s nézzünk meg például egy fejet. Azt látjuk többek között, hogy az gömbölyű, hogy szeme, füle, orra, szája, homloka, álla stb.-je van s nyakával együtt egy testből nő ki. Nos, ez a fej gömbölyű, de a sík, amelyre kerül lapos s ettől a síktől a gömbölyű fejig cselekvődik meg a piktúra egész története, a piktor összes szenvedése. Ha valaki olyannak akarja megfesteni, amilyen ott a természetben, no azt ugyan sohasem fogja megcsinálhatni, a már említett véges anyagok miatt. Ha pedig valaki megelégedve a rája tett impresszióval festi, úgy az könnyen eldobott magától olyan segítséget, amellyel közelebb jutott volna a megoldáshoz. Szerintem nézzük meg azt a fejet, rögzítsük meg az impresszióját s azután a gömbölyűséget, a pofacsontot, a homlokot, az állat abban a mértékben szerepeltessük, amilyen mértékben a képzetet nekünk visszaadni mindezek a segítségünkre lehetnek. S ha az állkapocs segít engem egy fejhez jobban, mint az orr, úgy az állkapcsot fogom hangsúlyozni az orr rovására, s viszont. Egy másik alkalommal a szem és a szemgödör adja a jellegzetességet, úgy azt fogom hangsúlyozni, egyszóval mindég azt, amit a legfontosabbnak tartok. Ha egy mozgó test kifejezéséhez: erősebben ellendült és ezáltal a megszokottnál hosszabb kar, láb, törzs adja meg az általam kívánt egyensúlyt, - vagy ha egy test mozdulatához egyik vagy másik izom erősebb hangsúlyozásával kapom meg az általam kívánt egyensúlyt, - vagy ha egy vonal hangsúlyozásával az anyagot, a testet jobban tudom érzékelni, avagy ha egy világosan vagy sötéten alkalmazott tónussal segíteni tudom célomat, avagy ha a színek a természetadta értékben, de fokozottabban, vagy halaványabban felelnek meg célomnak, mindig habozás nélkül fogom ezeket az eszközöket, célom: az egész harmóniája érdekében felhasználni. A művész nem lehet a természet tükre; hanem igenis, amily mértékben tudott a természetből új értékeket hozni, ez igenis tükre az ő intellektusának. Az előidézett szociális visszahatás pedig korának értelmi nívóját adja. Forrás: Bodri Ferenc: Kernstok Károly írásaiból (Kernstok-füzetek 2.), Tatabánya, 1997, 36-40. oldal Bodri Ferenc: Kernstok Károlyról alapfokon Művészettörténeti könyvkiadásunk a tetszhalál állapotában - a tény ismert, minden érv mellőzhető. A pragmatikusan financiális gondolkodás biztosra sandít, a megkötött és felbonthatatlan szerződések vis inertiae-i mellett csupán a teljes reménnyel bíztató, kommerciális albumokat kedveli. A "szakma" padlóra került. A furfangosabbja ugyan megtalálja a felködlő lehetőségeket - egy-egy apró kiskönyv a legváratlanabb helyeken bukkangat elő. A dolgok friss természetéből adódón gyakran kevésbé tájékozott áldozatvállalók elsőszülöttjeként. A félrevezetett sikertelenségben aztán szétporlik a hirtelen felvirágzó remény. Minden megjelenés új lehetőség a tájékozódás színes mezején, és ha a lehetőségek szűkülésére figyelmezünk, hosszú időre meghatározott ítéleteket és ismereteket közöl. Az állítások horizontja majdhogy végleges. Pedig akár Petőfi intése kísérthetne a könnyelműségről, amikor valamely mellékágon egy bármely témájú és tendenciájú monográfiácska lehetősége felmerül. Vagy a tartózkodások érdeke szülhetne megfontolást: nemcsak témánkról, de önmagunkról állítunk bizonylatokat a talán gazdagabb jövendő elé. Felmérésünk mérlegre kerül, forráskutatás tárgya lesz, akár egy festői pályakép. Újabb elemzés alapja minden vélemény, szociológiai adalék, ha egyszer kiadásra került. És ha már "művészettörténet", gondoljunk - mondjuk - Louis Vauxelles-re, a nagy névadóra, aki az impresszionistákat és a kubistákat gúnyolta ki, így téve halhatatlanná nevét. Tőle sem vitatnám a kimondott szó jogát, a témában azért természetesen Zolának vagy Apollinaire-nek (megfejtve paraboláikat) jobban hiszek. És feltehetően evvel nem állok egyedül. A Kernstok-füzetek nyitánya (Tatabánya, 1993), Horváth Béla könyvecskéje az e tájon külön érdeklődés fókuszában álló, kitűnő festő és közéleti ember pályáját és munkásságát összefoglaló korábbiak, Körmendi András (1936), majd Dévényi Iván (1970) hasonlói, Kassák Lajos kortársi elemzései (Ma, Munka), Feleky Géza, Bárdos Artúr, Bálint Aladár, Lengyel Géza, Elek Artúr, Farkas Zoltán, Lukács György (Nyugat), Diener-Dénes József (Huszadik Század), Bölöni György, Szász Zoltán (Világ), Lyka Károly, Fülep Lajos, Rózsa Miklós és mások folyóirat- és újságcikkei, könyvei után (közbül még Kernstok előadásai, tanulmányai, apró könyvecskéje is: A képzőművész. Tehetség és problémák) a művész egyoldalú bemutatásával, gondolkodásának leszűkítésével és néhány profán elemzéssel nyújt többet, a régi-új szerző célzatos állításaival az új századforduló előtt. Mentve a vélten menthetőt. A kis könyv megjelenésének mégis örülhetünk. Az oly nagy hatású művész "közvetítő szerepének" alapos és tárgyszerű, valóságos értékein való és akár komparatikus feldolgozásával a társművészetek közösségében művészettörténetünk mindmáig adós. Kernstok műve meggyőzően bizonyítja, hogy "a festmény nemcsak kép, hanem az adott korszakban a reformtörekvések része, nemcsak stilárisan, hanem eszmeileg, társadalmilag is szerepe van", a festőt "személyisége, életútja, az általa képviselt eszmék, irodalmi tájékozottsága, politikai aktivitása, sokrétű személyes kapcsolatai mind a korszak kiemelkedő egyéniségévé, vezéralakká avatják[...], ő kapcsolja össze a festészeti törekvéseket Jászi Oszkár, Ady Endre, Fülep Lajos és Lukács György eszméivel" - olvasom Passuth Krisztina Nyolcakról szóló könyvében (1967), a Magyar művészet 1890-1919 című nagymonográfiában (1981) ugyancsak ő írta a csoportról szóló fejezet alapvetését és találó portrérajzait. A szókimondó és délceg tartású festőt "az írók nagyon szerették. Ady nemcsak társaságát, képeit is szerette. Babits is nagy csodálattal emlegette" - jegyezte Bóka László. "Imádom, mert olyan modern festő és olyan maradi ember..." - lelkendezett Szép Ernő. És idézhetnénk Móricztól és másoktól tovább a hasonló hevű vallomások sorát. "Politikában (Magyarországon) Andrássy Gyulát, írónak Ignotust, festőnek Kernstokot szeretem a legjobban..." - írta egy cikkében Ady (Pesti napló, 1911). Ismeretes "vers-küldése" a Sípja régi babonáknak homlokán. Látogatása 1913 decemberében "a festői adyzmus" művelőjénél Nyergesújfalun, ugyanígy levelezésük, akár "a ló és lovasok motívum" szimbolikusan feltörő megjelenése a művésztárs verseiben. "Milyen derék fiú volt. Szíve volt, kérem" - emlékezett a verssel megajándékozott. Persze a leghosszabban a festőket idézhetnénk vezérükről. Írásainak egybefoglalása után egy színes vallomásantológia és alapos bibliográfia kiadása lehetne "a Kernstok-kutatás" mielőbbi feladata, ha már a festőnek alapítványa született errefelé. A nyitókönyv egyedülálló nóvuma éppen bibliográfiai része lett. E nemben unikum és kuriozitás: kizárólag a szerző "Kernstok Károllyal kapcsolatos publikációinak" jegyzékét mutatja fel. És bár az ismert Kernstok-kutató 1958 és 1982 között nem kevés adalékot közreadott, a kor- és kartársak munkásságának teljes elhallgatása elgondolkodtató. A könyvnek maradtak szűz lapoldalai. A szerző akkor sem közöl lelőhelyet (olykor még nevet sem), amikor a végre megvalósított összképben a festőtől, a kortársi és későbbi irodalomból bőséggel idéz. Elmarad szinte minden dokumentáció, még akkor is, amikor a maga polemikus írásait sorolja utóbb. Amikor Végvári Lajossal vitázik, hogy a Vontató hajósok alkotásánál hatott-e Kernstokra Rjepin művészete. Ő maga id. Pieter Brueghel Vakok című képének hatását véli felfedezni a forrásvidéken. Igaz, mindkét képen vonuló alakok láthatók, mint a valóságban, a Dunaparton, a festő Kisorosziban való nyaralása során. Hiányzik a Dévényi Ivánnal való perlekedés kiváltó okának lelőhelye (Jelenkor, 1960. május), amikor szerzőnk Kernstok életútjáról folytat ádáz vitát. Öt teljes folyóiratoldalon, öt képpel dúsítva "megjegyzéseit", és mint többnyire, természetesen különnyomatban is. Dévényi egyetlen lapon válaszolt. A hosszú névsor azért került e beszámoló elé, hogy kissé helyrebillentsem a "Kernstok-mérleget". Jelezve: a kitűnő mester művészetével, társadalmi szerepvállalásaival, hatásával (stb.) nem egyedül monográfusa foglalkozott. Vele párhuzamban Dévényi, hasonló rendszerességgel Passuth Krisztina és mások az ifjú "utókor" kutatói között. Az olykor több lapon idézett Kernstok-írások nacionáléját kiváltképp hiányolom, mert akár a folyóiratcímekből körvonalazódnának a festő kapcsolatai és vonzódásai: Nyugat, Huszadik Század, Szabadgondolat, Kékmadár stb., előadásainak színhelyeiből ugyanígy, pl. Galilei-kör. A hívebben érdeklődőket így mégis az említettek írásaihoz terelgetném e könyvecske tanulságos átpörgetése után, "a Kernstok-jelenség" megközelítéséhez árnyaltabb és árnyasabb forrásmezőket nyújtanak. Hitelesebbek az ítéleteik. Mindegyik mellett kellő mértékben találnak "irodalmat", a sorban természetesen Horváth Béla megjelentjeinek jelzéseit. Kizárás nélkül, pedig az önjelző monográfus a sok ideológiai hordalékkal tarkított, alapjában szürke mondattengerén nem középiskolás fokon közli a magáét rendszerint. Inkább egy kissé alább. A "Zeitgeist" a megírás napi áramlatait követi, az idézetek színes vitorláshajók a monoton kurrenciák olajfoltos és hínáros tengerén. Akár ezért is egyre szorongatóbb feladat lehetne "az alapművek" kiadása, a kellő és illő adalékokkal természetesen. A munkakezdéshez a szerzőnek ebben a füzetkében ugyancsak titkolt gyűjtése nyilván rendelkezésre áll. Hogy mindannyian egyként tájékozottak legyünk. Hiszen itt csupán a szorgalom és a kettős irányú tájékozottság vitathatatlan volta tűnik elénk. Az önbibliográfiából a kizáró gondolkodás prekoncepciója, a szövegből komplementumai. A színképnélküliség. A mindenhatóság kísértő tudata. Ez a "kettősportré" a festőt illetően kissé a meggyőzés konok érvei és művészi ereje nélkül jelentkezik. A madárröptű életrajz utáni "hatáskutatás" eredményei a korszerűbb lehetőségek áramában csak részben módosultak. A festő társadalmi érzékenységének és gondolkodásának eredetét a monográfus még mindig egy szűk történelemfelfogás kizáró és egysíkú vetületében mutatja fel. A viselőt szabja a kabáthoz, pedig a századvégi kaleidoszkóp sokszínűséget jelez. A millennium idejében Münchenből és Párizs után hazatérő festő "a forrongó magyar társadalomban[...] a legnagyobb horderejű eszmeáramlathoz, a szocializmushoz kapcsolódott" a szerző szerint. Már-már úgy tűnik itt, hogy a maga realizmusba váltó naturalizmusából a festő heves társadalmi érzékenysége mellé keres ideológiát, bár horizontkeresése az egykorú magyar szociáldemokrata munkásmozgalom köznapi politikumától egy kissé távol állt. A Szocialista agitátor (1886) itt "a magyar szocialista munkásmozgalom egyik legkorábbi képzőművészeti lecsapódása" lett, és Ferenczy Károly Hegyi beszédével egyidejűleg bemutatott Agitátor a gyár kantinjában (1897), Munkácsy Sztrájkjára (1895), ennek kompozíciós szerkezetére hajazó nagykép "proletárzsáneréhez" aligha volt a festőnek szüksége ismerni a klasszikusokat. Ha mégis tette, akkor a Szocialista agitátor fehér inges főalakjának arca (a modell Kosztolányi-Kann Gyula) árulkodó: ijedt revelációval, a várhatóktól egy kissé félve, tétován hallgatja az elmosódott arcú mellékfigura perzselő sugallatait. A nagy kép jobb oldalán agitáló figurában "a 20. század egyik legjelentősebb alakjának különös megsejtése" jelenül meg a monográfus szerint. A kopaszodó férfi heves mozdulatában először ugyan "a remek skurcot" értékelték, inkább valamiféle anarchista lázítót vagy szociáldemokrata iskolamestert láttak a kortársi kritikusok. A "különös megsejtés" profán misztikájában sem Lenint a későbbi értékelők, tudva, hogy akkor ez túlzottan korai. És ez a messiássejtő sugallat a maga misztifikáló ingoványa miatt akár szélsőbalról is erősen bírálható. Politikai értelemben a zsáner szituációja miatt is támadható, és bár "a figurák elég jól indokolják egymást pszichológiailag", a szemtanú Gorkij később másféle helyzetekről írt. A képet érdemes lenne egyszer összehasonlítani vázlataival: a kompozicionális helyzetek pszichikuma, az arcokban és a gesztusokban jelzett gondolkodásmód teatralitása mennyire életteltebbé módosult az érlelődés során. Mintegy előlegezve a festőnek "a tüdőbajos munkáskép [...] szolgaművészetéről" írt későbbi vallomását, a "kutató művészet" igényét jelezve, Kernstok stiláris harcát "a szentimentális zsánerkompozíció" ellen. A maga realitásigénye miatt és talán Nagybánya ellenében serénykedik társaival a szolnoki művésztelep formálódása körül, bár a Tisza partjára nem költözik. Nehezen viselné az alkotó csendes köznapok unalmát, pihentető menedéknek meg ott a Duna, Dömös és Kisoroszi, főként Nyergesújfalu. "Hajlamait tekintve inkább higgadt naturalistának kellett volna lennie, nyugodtsága, kiegyensúlyozottsága polgári karriert előlegzett neki. S ő mégis a nehezebbet választotta, az újrakezdést, a kutatást, a vitatkozást, az ellenkezést" - mutatja be Kernstokot Pogány Ö. Gábor 1946-ban a magyar festészet forradalmárai között. De festészetének alakulására mégsem a társadalmi elméletek hatottak, inkább a művészet forradalmárai. És talán nemcsak külhoni bolyongásainak tájékozódása, Párizs sokszínűsége és Hans von Marées lovai, egy kissé az angol Walter Crane szemléletének magyarhoni diadala. Crane volt "a kutató művészet" egyik szecessziós-szimbolista apostola, aki a szerkezet primátusában a kontúrnak, "egyetlen biztos vonalnak" kiemelt jelentőséget adott. Kernstoknál ez nemcsak elméletében, a képein jelentkezik. Különösen freskóin és üvegablakain. A festői út szuverén formálásában, egyben a hazai társadalmi mozgalmak változataiban mind jobban eligazodva mindvégig "polgár" maradt. A munkások mind skolasztikusabban politizáló szervezetében bizonyára nehezen találta volna helyét humánus szimpátiája és polgári ambivalenciái egyként nyilvánvalók. Természetes, hogy a szabadkőművesség felé tájékozódik, ők megnyitják előtte páholyaikat. "1901-ben lesz szabadkőműves. A Reform-páholyba veszik fel. 1906. január 2-án elbocsátják, befogadja a Petőfi-páholy március 17-én. Innen elbocsátják 1909. március 13-án. Ekkor alapítja a Március-páholyt március 15-én, majd törlik a nevét" - olvasható Palatinus József könyvében (Szabadkőművesek Magyarországon, 1944). Kernstok (úgy tűnik) ezekben a társaságokban is sokat reformerkedett. Kiforrva utóbb a Huszadik Század és a Társadalomtudományi Társaság, Ady és Jászi, a Nyugat és a Galilei-kör szociálisan ugyanígy elkötelezett, intellektuális módon érzékenyebb "második reformnemzedéke" sorában találja helyét. Művészetével és szerepvállalásaival, előadásaival és írásaival egyaránt. "Egy szövetségese van csak a polgárságnak - írja 1913-ban -: a többi dolgozó osztályok. Együtt dolgozni a rendi uralom ellen, ha kell a munkásság forradalmi eszközeivel is: ez a közeli napok történelmi jelentősége." (Történelmi napok, Szabadgondolat). A liberális és demokratikus polgár türelmetlensége mutatkozik általa 1911 végén, amikor Koronghi Lippich Elek művészetpolitikus 25 éves jubileumának díszközgyűlésén ünneprontó módon berzenkedik: "a századvégi nacionalista frazeológia megtermékenyítette a tanácsos úr fantáziáját" - értékeli a negyedszázadot. Ott áll Szende Pál, Jászi Oszkár, Bíró Lajos és mások oldalán 1914 júniusában az Országos Polgári Radikális Párt alapítói között. A festő világnézetének tájékozódási és mozgalmi palettája jóval színesebben árnyalt az itt olvashatóknál, sajnálatos, hogy ezúttal ismét eléggé monokrómra sikerült. A vonzódások és hatások elemzésében Dévényi még "az elvárások" béklyóiban is színesebb sprektrumot formált, világosabban látható vonalhálózatot: 1960-as tanulmányában (Kernstok Károly részvétele a haladó művészeti és politikai mozgalmakban), majd kis könyvében tíz esztendő után. Először Horváth Bélával szinte egyidejűleg. Természetesen ő sem hallgatta el a szociáldemokrata pártalapító, egyben Kernstok-rokon Porth György figyelemfelkeltő kísérleteit. A "szélesebb spektrum" ugyanígy vonatkozhat Kernstok 1918/19-es szerepvállalásaira: az 1919. január 31-én kinevezett "szépművészeti ügyek kormánybiztosa" a diktatúra hónapjai során az ügyek intézéséből fokozatosan kiszorul. Gyaníthatóan szívesen vállalta "az iskola" felállítását Nyergesújfalun. Ugyancsak túlliheghették "a megtorlást" a helyi restaurációs hatalmaskodók. Kernstok akkor sem tagadta világnézetét, amikor a hosszú és gyötrelmes emigrációjából visszatérten, a nem hivatalos művészeti rehabilitációjával (KÚT, Szinyei Merse Pál Társaság) párhuzamosan vezetői tisztet vállalt a Magyar Fabiánus Társaságban, Braun Róbert, Szász Zoltán, Vámbéry Rusztem és mások mellett "harcolva a humanizmus útszélre dobott gondolataiért" (Körmendi András, 1936). Arról, hogy a Zivatar című kép (1914-1919) jelképessége befejezetlenül is mekkora mélységű, és az Utolsó vacsora változatok (1920, 1925) mennyiben "a demokratikus forradalmár összeomlott álmainak kifejezései" lehetnek - szubjektív indítékú a megközelítés -, aligha vitatkozhatunk. Aradi Nóra A szocialista képzőművészet története című monográfiájának kiadásaiban nem jegyzi ezeket a képeket, és az 1897-es nagy kép bőséges elemzésében sem sejteti Lenint. De Kernstok meghajszolt arcú önportréi mellett az 1934-es Sírbatétel férfialakjainak, egy későbbi Ádám és Éva ábrázoláson az ősapa önarcképjellege mégis feltűnő. Elmélyült kiábrándultságot mutatnak, az idős és beteg ember legbensőbb fájdalmait. Ellenpontban a Szép Heléna elrablása-kép kedves groteszksége áll, "a freskóvágy elevenségének" derűsebb véglete. Az emigrációval kezdődő két alkotói évtized feltárása a kiskönyvben amúgy is elnagyolt, vázlatos, eléggé futólagos - Dévényinél ugyanígy. Kernstoknak - vélem - ekkor is éltek jeles festői erényei és eredményei. Akár feldolgozásra várakozón. Mint az egykori társaknak, bár ők talán jobban tudtak "váltani". Körmendi András több értéket talált. A sutácska mondatok ("ő eszmeileg fejlettebb", "művészeti vonalon azt tapasztalta Párizsban" stb.) a szerzőnél, a szedőnél a hosszú í kísértő mágiája (hírdet, dícsér, intím és mások) helyett szívesebben olvastam volna egy-két helyi jellegű kuriozitást. Például arról, hogy a kedves Nyergesi-testvérek mesterük mely képeihez állhattak modellt. Derkovits Gyulával és velük kik voltak még (és mire mentek) a Kernstok-iskola jelesebb növendékei. A gyakori látogatók miként vigadtak Nyergesújfalun. Ha már "helyi" a kismonográfia. Egy árnyaltabb pályakép és színesebb festőportré igényének ébresztése az új kísérlet legnagyobb érdeme. A teljesedéshez a kortársi és a személyes források kellő felmutatásán át vezethet út. Megoldatlan feladatok szükségessségére irányított fénycsóvát a felmelegített értékelés. Forrás: Új forrás 1995. 4. szám (Április) http://www.jamk.hu/ujforras/950413.htm